Harry Potter – 1.

J. K. ROWLING

Harry Potter és a bölcsek köve

(Tartalom)

Első fejezet

A kis túlélő

A Privet Drive 4. szám alatt lakó Dursley úr és neje büszkén állíthatták, hogy köszönik szépen, ők tökéletesen normálisak. Senki sem feltételezte róluk, hogy közük lehet bármilyen rejtélyes vagy szokatlan dologhoz, ugyanis a leghatározottabban elzárkóztak minden sületlenségtől.

Dursley úr, aki igazgatói posztot töltött be egy Grunnings nevű fúrógyártó cégnél, jókora, tagbaszakadt ember volt, aránytalanul kurta nyakkal és hatalmas bajusszal. Dursleyné ezzel szemben sovány volt és szőke, s nyak dolgában a szokásos méret kétszeresével büszkélkedhetett. Ez kapóra is jött neki, mivel naphosszat a kerítésnél ágaskodott, és a szomszédokat leste. Dursleyéknak volt egy csemetéjük is, Dudley, aki szüleinek egybehangzó véleménye szerint a legpompásabb fiúcska volt a világon.

A Dursley család semmiben nem szenvedett hiányt. Volt azonban egy féltve őrzött titkuk – egyenesen rettegtek tőle, hogy kitudódhat. Úgy érezték, nem is élnék túl, ha valaki tudomást szerezne Potterékről. Potterné és Dursleyné nővérek voltak, de évek óta nem is látták egymást. Mi több, Dursleyné úgy tett, mintha sose lett volna nővére – Potterné és „az a semmirekellő férje” ugyanis a lehető legdursleyszerűtlenebb emberek voltak. Dursleyék bele se mertek gondolni, hogy mit szólnának a szomszédok, ha a Potter-pereputty feltűnne az utcájukban. Tudták, hogy Potteréknak is van egy fiuk, de sosem látták a gyereket. Úgy vélték, egy okkal több, hogy távol tartsák maguktól a Potter családot: a kölykük csak rossz hatással lenne az ő Dudleyjukra.

Az a borongós, szürke kedd, melyen történetünk kezdetét veszi, Dursley úr és neje számára épp úgy kezdődött, mint az összes többi nap. A borult égen sem látszott semmi, ami arra utalt volna, hogy hamarosan szokatlan, rejtélyes dolgok történnek majd országszerte. A munkába készülő Dursley úr dudorászva előkereste legunalmasabb mintájú nyakkendőjét, Dursleyné pedig kaján jókedvvel elmesélte a legfrissebb pletykákat, miközben beletuszkolta bömbölő fiát az etetőszékbe.

Egyikük sem vette észre az ablak előtt elszálló nagy, sárgásbarna baglyot.

Fél kilenckor Dursley úr felkapta aktatáskáját, és csókot nyomott neje orcájára. A kis Dudleynak is megpróbált egy búcsúpuszit adni, de elvétette, mert fia épp hisztirohamot kapott, és a falat terítette be tejbepapival.

– Te kis csibész, te! – kuncogott Dursley úr, és kilépett a házból. Beült a kocsijába, s a felhajtóról a Privet Drive-ra hátrált.

A sarokra érve történt vele az első szokatlan dolog: megpillantott egy térképet böngésző macskát. Egy másodpercig fel sem fogta, mit látott, elhajtott a jelenség mellett, ám azután kerekre nyílt szemekkel visszafordult. A Privet Drive sarkán valóban ott ült egy nőstény macska, de a térképnek már nyoma sem volt. Hát persze...! Biztosan káprázott a szeme. Pislogva meredt a macskára, s az visszanézett rá. Miközben kifordult a főútra, a visszapillantó tükörben figyelte az állatot. A macska most az utcatáblát olvasta – nem, nem olvasta, csak nézte; a macskák nem olvasnak se térképet, se táblákat! Dursley úr megrázta magát, és száműzte fejéből a macskát. Úton a város felé már nem is járt más az eszében, csak az a sok-sok fúró, amit aznap eladni remélt.

Mikor azonban a város határába ért, átmenetileg ismét kénytelen volt megfeledkezni szeretett fúróiról. A szokásos reggeli dugóban araszolva nem kerülhették el a figyelmét az utcákon lézengő, különös ruhába öltözött – egészen pontosan taláros – emberek. Dursley úr ki nem állhatta a feltünősködést – hogy a fiatalok is micsoda maskarákban képesek járni –, biztosan ez a legújabb őrült divat, gondolta, s ujjaival türelmetlenül dobolt a kormánykeréken.

Tekintete a talárosok egy csoportjára tévedt. A társaság a járdán ácsorgott, nem messze tőle, s izgatott sugdolózásba mélyedt. Dursley úr megütközve látta, hogy egyik-másik taláros még csak nem is fiatal... Hisz az a férfi ott még nála is öregebb, mégis smaragdzöld palástban virít! Hogy nem sül le bőr a képéről!

Egy darabig így fortyogott magában, aztán felötlött benne, hogy a maskarás emberek talán szántszándékkal keresik a feltűnést. Biztosan adományokat gyűjtenek valamire... Igen, ez lehet a dolog nyitja. Ekkor meglódult a kocsioszlop, és Dursley úrnak néhány perccel később, mikor megérkezett a Grunnings parkolójába, már ismét csak a fúrókon járt az esze.

A kilencedik emeleti igazgatói irodában Dursley úr széke az ablaknak háttal állt – szerencsére, mert másképpen nemigen tudott volna aznap délelőtt a fúrókra összpontosítani. Így ugyanis nem látta a fényes nappal ide-oda repdeső baglyokat – ellentétben az utcai járókelőkkel, akik tátott szájjal, mutogatva bámulták a fejük fölött elsuhanó madarakat. Többségük éjszaka se látott még baglyot, nemhogy nappal.

Dursley úrnak tehát tökéletesen normális, bagolymentes délelőttje volt. Öt emberrel ordibált, elintézett néhány fontos telefont, azután még egy kicsit zsémbelt. Egyszóval remek hangulatban töltötte az időt délig, amikor is elhatározta, hogy kinyújtóztatja tagjait, és átsétál a szemközti pékségbe egy fánkért.

A talárosokról időközben teljesen megfeledkezett. Most azonban ismét felfigyelt rájuk, mert a pékség előtt e különcök egy egész csoportjába botlott. Ahogy elhaladt mellettük, gyanakodva végigmérte őket. Nem értette, miért, de nyugtalanság fogta el, ha rájuk nézett. Ez a társaság is izgatottan sustorgott, és úgy tűnt, egyiküknél sincs adománygyűjtő persely.

A feltűnő palástokba burkolódzó figurák akkor is ott voltak még, amikor kijött a pékségből, kezében a fánkot rejtő zacskóval. Ismét elsétált mellettük, s ekkor akaratlanul is elcsípett néhány szót a beszélgetésükből.

– Potterék, igen, én is azt hallottam... úgy van, a fiuk, Harry...

Dursley úr megtorpant. Egy pillanatra jeges borzalom markolt a szívébe. Visszafordult a sustorgó társaság felé, mintha mondani akarna nekik valamit – azután nyelt egyet, és továbbment.

Átcsörtetett az utca túloldalára, felrohant az irodába, és ráförmedt a titkárnőjére, hogy senki ne zavarja. Azután felkapta a telefonkagylót, és már tárcsázni akarta az otthoni számot, amikor egyszerre meggondolta magát. Letette a kagylót, és töprengve végigsimított a bajuszán. Csak nyugalom, nyugalom... butaság az egész. A Potter név korántsem olyan ritka, és valószínűleg rengeteg Potternek van Harry nevű fia. Apropó, az sem biztos, hogy az unokaöccsét Harrynek hívják. Hiszen nem is látta még azt a gyereket. Lehet, hogy Harvey a neve. Vagy Harold. Felesleges felizgatnia a feleségét... hisz mindig olyan ideges lesz szegény, ha a nővére szóba kerül. Persze nem is csoda – ha neki lenne egy ilyen testvére... No, de mégis, azok a taláros alakok...

Dursley úr aznap délután sehogy sem tudott a fúrókra koncentrálni. Még öt órakor is olyan szétszórt volt, hogy az épületből kilépve rögön összeütközött egy járókelővel. Az illető, egy töpörödött öregember, megtántorodott, és majdnem elesett.

– Bocsánat – morogta Dursley úr.

A kis ember ibolyaszínű köpönyeget viselt (ezt Dursley úr némi késéssel fogta csak fel), és látszólag cseppet sem bosszantotta, hogy kis híján fellökték. Épp ellenkezőleg, arca széles mosolyra húzódott.

– Kedves uram, nem kell bocsánatot kérnie – szólalt meg olyan éles, nyekergő hangon, hogy még az arra járók is felfigyeltek rá. – Ma semmi nem szegheti kedvemet! Hisz végre megszabadultunk Tudjakitől! Örömünnep ez a nap még maguknak, mugliknak is!

Azzal a kis ember boldogan átölelte Dursley úr derekát, majd odébbállt.

Az igazgatónak a földbe gyökerezett a lába. Megölelte egy vadidegen ember! Mi több, az illető még valamiféle „mugli”-nak is nevezte őt. Ez már több volt a soknál. Dursley úr a kocsijához sietett, beült, és pánikszerűen elindult hazafelé. Őszintén remélte, hogy csak képzelődött, miközben ez a vágya is meglepte, mivel a képzelődés minden formáját határozottan elítélte.

Mikor rákanyarodott a négyes szám előtti felhajtóra, az első dolog, ami szemet szúrt neki – s ettől cseppet sem lett vidámabb –, a reggel látott nőstény macska volt. Az állat most a kertet szegélyező falon üldögélt. Kétségkívül azonos volt a sarki macskával: könnyen fel lehetett ismerni a szemei körül sötétlő kerek foltról.

– Sicc! – ripakodott rá Dursley úr.

A macska nem szaladt el, sőt szigorú pillantást vetett a ház urára. Dursleyban felötlött a kérdés, hogy vajon normális viselkedése ez egy macskától, de némi töprengés után elvetette a problémát, és belépett a házba. Még mindig eltökélt szándéka volt, hogy feleségének egy szót sem szól a történtekről.

Dursleynénak kellemes, átlagos napja volt. Vacsora közben mesélt urának a szomszédasszony haszontalan gyerekéről, és elújságolta, hogy a kis Dudley megint tanult egy új szót („mostakarom!”). Dursley úr engedelmesen végighallgatta, igyekezett tökéletesen nyugodtnak látszani. Miután lefektették Dudleyt, átment a nappaliba, és bekapcsolta a tévét. Még éppen elcsípte a híradó utolsó perceit.

– Végezetül egy belföldi hír. A madárfigyelők jelentései szerint a hazai baglyok ma igen szokatlanul viselkedtek. A bagoly köztudomásúlag éjszakai madár, nappal csak ritkán mutatkozik. Ennek ellenére ma hajnal óta több száz nyugtalanul repkedő példányt figyeltek meg országszerte. A szakértők egyelőre nem találtak magyarázatot a baglyok alvási szokásának e hirtelen megváltozására. – A hírolvasó elvigyorodott. – Ez ám a rejtély, igaz-e? És most lássuk, milyen időt ígér nekünk Jim McGuffin. Éjszaka is számíthatunk bagolyátvonulásra, Jim?

– Nos, Ted – mosolygott a meteorológus –, ezt sajnos nem tudom megjósolni, de annyi bizonyos, hogy nem csak a baglyok viselkedtek ma furcsán. Az ország legkülönbözőbb részeiből, így Kentből, Yorkshire-ból és Dundee-ból is kaptam telefonhívásokat, melyekben a nézők arról számoltak be, hogy az előre jelzett eső helyett hullócsillagok záporoztak az égből. Lehet, hogy némelyek máris tűzijáték-petárdákat lődöznek? Nos, kedves nézőink, türelem! Még egy egész hetünk van az ünnepig. Annyit azonban megígérhetek, hogy nem lesz száraz éjszakánk...

Dursley úr a döbbenettől kővé dermedve ült karosszékében. Hullócsillagok Nagy-Britannia felett? Nappal röpködő baglyok? Titokzatos, taláros emberek az utcákon? És ráadásul az a susmus Potterékról...?

Felesége belépett a nappaliba, kezében két csésze teával. Dursley úr most már belátta, hogy nem hallgathat tovább. Feszengve megköszörülte a torkát.

– Öhm, Petunia drágám... mondd csak, nem hallottál valamit mostanában a nővéred felől?

– Nem – vonta össze a szemöldökét Dursleyné. – Miért kérdezed?

– Különös dolgokat mondtak be a híradóban. Baglyokról... meg hullócsillagokról. A város is tele volt ma fura figurákkal...

– Na és? – sziszegte Dursleyné.

– Csak arra gondoltam, hogy... talán köze lehet a dolognak... ahhoz a népséghez.

Dursleyné ajkát csücsörítve szürcsölte a teáját. Férje nem tudta, meg merje-e említeni, hogy Potterék nevét is hallotta az utcán. Aztán úgy döntött, hogy jobb ha nem teszi. Helyette tovább puhatolózott.

– A nővéredék fia... körülbelül egykorú lehet Dudleyval, nem?

– Úgy tudom, igen – felelte Dursleyné kurtán.

– Tényleg, mi is a neve? Howard?

– Harry. Megjegyzem, undok, pórias név.

– Az biztos – helyeselt Dursley úr, de közben összeszorult a torka. – Teljesen igazad van.

Nem firtatta tovább a témát. Kisvártatva felmentek lefeküdni, s míg neje a fürdőszobában volt, Dursley úr a hálószoba ablakához osont. A macska még mindig ott volt a kertben, s úgy fürkészte a Privet Drive-ot, mintha várna valamire.

Csak képzelődne? Vagy a különös eseményeknek tényleg közük van Potterékhez? Mert ha igen... ha kiderülne, hogy rokoni kapcsolat fűzi őket két... Nem, az lehetetlen...

A házaspár lefeküdt. Dursleyné egykettőre elaludt, de férje szemére jó ideig nem jött álom. Egyre csak a történteken töprengett. Végül azonban őt is álomba ringatta egy megnyugtató gondolat: ha Potteréknek közük is van a különös eseményekhez, akkor nincs rá okuk, hogy megkörnyékezzék őt és a feleségét. Hisz nagyon jól tudják, mi a véleménye neki és Petuniának az olyan emberekről. Hogyan is keveredhetnének ők ilyen sötét ügyekbe? Dursley úr ásított, és az oldalára fordult. Őket nem lehet ilyesmibe belerángatni...

Nem is tudta, mekkorát téved.

Míg a ház ura nyugtalan álomba merült, a kertben tanyázó macska jelét sem mutatta a fáradtságnak. Mozdulatlanul ült, mint egy szobor, s tekintetét a Privet Drive távoli sarkára függesztette. Meg se rezzent, mikor a szomszéd utcában kocsiajtó csapódott; akkor sem, mikor két bagoly húzott el a magasban. Már majdnem éjfél volt, mikor végre megmoccant.

Egy férfi bukkant fel a sarkon. Olyan hirtelen és csendesen jelent meg, mintha a földből bújt volna ki. A macska farka megrezzent, szeme kissé összeszűkült.

Egy biztos: ehhez a férfihoz fogható jövevény nem járt még a Privet Drive-ban. Magas volt, ösztövér és igen öreg. Ez utóbbira ősz haja és szakálla engedett következtetni – mindkettő olyan hosszú volt, hogy be tudta tűrni őket a derékszíjába. Hosszú talárt viselt, a földet söprő bíborpalástot és magas sarkú, csatos csizmát. Kék szeme szinte szikrázott félhold alakú szemüvege mögött; orra hosszú volt és olyan görbe, mintha legalább két helyen eltört volna. Ezt az embert Albus Dumbledore-nak hívták.

Dumbledore derűs nyugalommal kotorászni kezdett a köpenyében, mintha észre se venné, hogy olyan utcába érkezett, ahol nem látják szívesen se a nevét, se a csizmáját, se bármely egyéb porcikáját. Azt viszont nyilván észrevette, hogy figyelik, ugyanis ránézett az utca túlsó végéből felé meredő macskára. Az állat látványa mintha valami okból szórakoztatta volna. Kuncogott, és azt motyogta:

– Tudhattam volna.

Az egyik belső zsebében végül megtalálta, amit keresett: egy ezüst öngyújtónak tűnő tárgyat. Kinyitotta a szerkezetet, majd a magasba emelte, és kattintott vele. Erre halk pukkanással kialudt a legközelebbi utcai lámpa. Dumbledore újra kattintott, mire a következő lámpa is kialudt. Az önoltó tizenkettedik kattanása után az utcában nem maradt más fényforrás, csak két távoli, apró pontocska – a macska szeme. Most már hiába néztek volna ki a lakók az ablakon: senki, még a sasszemű Dursleyné sem láthatta volna, mi zajlik odalent a járdán. Dumbledore köpönyegébe rejtette az önoltót, és elindult a négyes számú ház felé. Ott megállt, és leült a macska mellé a falra. Nem nézett rá az állatra, de kisvártatva megszólalt:

– Örülök, hogy itt találom, McGalagony professzor. – Mosolyogva a cica felé fordult, de az addigra eltűnt. Helyén egy meglehetősen szigorú küllemű nő jelent meg, orrán szögletes szemüveggel, amely pontosan olyan alakú volt, mint a folt a macska szeme körül. A nő szoros kontyba csavart fekete haja most kissé kócos volt. Ő is köpönyeget viselt, de smaragdzöldet.

– Miből jött rá, hogy én vagyok az? – kérdezte.

– Ugyan már, kedves professzor, nincs macska, aki ilyen merev tagokkal ülne.

– Az ön tagjai is elmacskásodnának, ha naphosszat egy téglafal tetején gubbasztana – vágott vissza McGalagony.

– Egész nap itt ült? Mikor ünnepelhetett volna? Idefelé jövet legalább húsz lakomát és mulatságot láttam.

A professzorasszony mérgesen szipogott.

– Hát persze, mindenki ünnepel – sopánkodott. – Azt hinné az ember, hogy van bennük némi óvatosság, de nem – még a mugliknak is feltűnt a nagy felhajtás! Bemondták a híradójukban. – Fejével Dursleyék nappalijának sötét ablaka felé bökött. – Hallottam. Bagolycsapatok... hullócsillagok... Ennyire azért a muglik sem ostobák. Ezt már lehetetlen nem észrevenni. Hullócsillagok Kent-ben – lefogadom, hogy ez Dedalus Diggle műve. Neki van ennyi esze.

– Ne hibáztassa őket – csóválta a fejét szelíden Dumbledore. – Az elmúlt tizenegy évben nemigen volt alkalmunk ünnepelni.

– Tisztában vagyok vele – csattant fel McGalagony professzor: – De ez még nem ok arra, hogy elveszítsük a józan eszünket. Egyenesen felelőtlenség fényes nappal az utcán gyülekezni, és pletykálkodni! Ha legalább mugliruhát húztak volna!

A professzorasszony Dumbledorera sandított, de mivel az nem válaszolt, folytatta:

– Épp ma leplezzük le magunkat a muglik előtt, amikor Tudjaki végre-valahára eltűnt!? Mert, ugye, tényleg eltűnt, Dumbledore?

– Minden jel arra mutat – bólintott Dumbledore. – Bizony, van miért hálálkodnunk. Parancsol egy kis citromos italport?

– Micsodát?

– Citromos italport. Mugli édesség, de jómagam nagyon kedvelem.

– Köszönöm, nem kérek – húzta fel az orrát McGalagony, mintegy jelezve, hogy a pillanat nem alkalmas holmi citromos italporok fogyasztására. – Amint mondtam, még ha valóban megszabadultunk is Tudjakitől...

– Kedves professzorasszony, egy olyan ragyogó elme, mint kegyed, igazán a nevén nevezhetné őt. Mire jó ez a tudjakizés? Idestova tizenegy éve győzködök mindenkit, hogy nevezze őt úgy, ahogy hívják: Voldemortnak.

McGalagony szempillája megrebbent, de Dumbledore, aki közben két fiola italpor felbontásán fáradozott, zavartalanul folytatta:

– Tudjaki így, Tudjaki úgy... Kérdem én, mi okunk volna rá, hogy féljünk kimondani Voldemort nevét?

– Önnek semmi – felelte McGalagony félig bosszús, félig elismerő hangon. – De ön kivétel. Mindenki tudja, hogy ön az egyetlen, akivel Tudja... – nos, rendben, Voldemort – nem mer ujjat húzni.

– Kegyed hízeleg – csóválta a fejét Dumbledore. – Nincsenek olyan képességeim, mint Voldemortnak.

– De vannak, csak ön túl... nos, túl nemes ahhoz, hogy éljen velük.

– Még szerencse, hogy sötét van. Utoljára akkor pirultam el így, amikor Madam Pomfrey megdicsérte az új fülmelegítőmet.

McGalagony professzor szúrós pillantást vetett Dumbledorera.

– Nemcsak baglyok, de kósza hírek is felröppentek ma. Tudja, mit pletykálnak arról, hogy miért tűnt el Voldemort? Hogy ki állt végre az útjába?

Látszott, hogy ez az, ami igazán érdekli a professzort. Erre a pillanatra várva gubbasztott egész nap a hideg kőfalon. Se macska-, se emberalakban nem nézett még olyan sóvár pillantással Dumbledorera, mint most. Látszott, hogy bármit hallott is rebesgetni, csak azt hajlandó elhinni, amit Dumbledore is megerősít. A férfi azonban válasz helyett hozzálátott egy újabb citromitalpor elfogyasztásához.

– Állítólag – próbálkozott tovább McGalagony –, hangsúlyozom, állítólag Voldemort tegnap este felbukkant Godric's Hollowban. Potterékat kereste. És az a hír járja, hogy Lily és James Potter... hogy mindketten... meghaltak.

Dumbledore lehorgasztotta a fejét. McGalagony professzor döbbenten hőkölt hátra.

– Lily és James... Ez borzalmas... Nem akartam elhinni... Oh, Albus...!

Dumbledore a professzorasszony vállára helyezte a kezét. – Tudom... tudom... – sóhajtott.

McGalagony remegő hangon folytatta:

– És ez még nem minden. Azt is mesélik, hogy Potterék fiát, Harryt is el akarta pusztítani, de... nem sikerült neki. Nem bírt elbánni azzal a kisgyerekkel. Azt mondják, amikor kudarcot vallott Harry Potterrel, nem tudni, miért és hogyan, de egyszerre elhagyta az ereje – ezért nincs köztünk többé.

Dumbledore komoran bólintott.

– Szóval... szóval igaz? – hebegte McGalagony. – Annyi gaztettet vitt véghez... annyi embert ölt meg... és nem bírt egy kisgyermekkel? Ez bámulatos... Ő, akit semmi nem tartóztathatott fel... De hát hogyan élhetett túl a kis Harry egy ilyen támadást?

– Csak találgathatunk – felelte Dumbledore. -- Nem tudunk semmi biztosat.

McGalagony professzor csipkés zsebkendőt húzott elő, és megtörölgette könnyes szemét. Dumbledore is nagyot szipogott, és elővette zsebéből aranyóráját. Nagyon különös óra volt: egyetlen szám se látszott rajta, viszont tizenkét mutatója volt, és a számlap szélén apró bolygók keringtek. Dumbledore ennek ellenére kiismerte magát rajta, mivel megnézte, majd visszadugta a zsebébe, és így szólt:

– Hagrid késik. Apropó, ő árulta el kegyednek, hogy ide készülök?

– Igen – bólintott McGalagony professzor –, de öntől meg se merem kérdezni, hogy mi szél hozta éppen ide.

– Azért jöttem, hogy elhelyezzem Harryt a nagybátyjánál és a nagynénjénél. Immár ők az egyedüli rokonai.

– Ezt nem mondhatja komolyan... Azokról az emberekről beszél, akik itt laknak? – McGalagony felpattant, és a négyes számú házra mutatott. – Dumbledore, ezt nem teheti meg! Egész nap figyeltem őket. Nincs még két olyan ember a világon, akik kevésbé hasonlítanának ránk. No és a fiuk... Séta közben egész úton az anyja lábát rugdosta, és bömbölve követelte az édességet. Ezek közé akarja bedugni Harry Pottert!?

– Itt van a legjobb helyen – jelentette ki Dumbledore ellentmondást nem tűrő hangon. – Ha nagyobb lesz, a nagybátyja és a nagynénje majd felvilágosítják. Írtam nekik egy levelet; abban mindenről részletesen beszámolok.

– Levelet írt? – McGalagony lerogyott a kőfalra. – Komolyan úgy véli, hogy ezt egy levélben el lehet magyarázni? Ezek az emberek nem fogják megérteni Harryt! Ő híres lesz, sőt: élő legenda! Azon sem csodálkoznék, ha ezt a napot a jövőben Harry Potter Napjának hívnák. Könyveket írnak majd róla, és a mi világunkban minden gyerek ismerni fogja a nevét!

– Ahogy mondja. – Dumbledore szigorú pillantást vetett a professzorra félhold alakú szemüvege mögül. – Nincs az a gyerek, aki ezt ép ésszel kibírná. Még járni sem tud, de máris híres ember! Ünneplik őt egy hőstettért, amire nem is fog emlékezni! Értse meg, jobb lesz neki, ha csak akkor szerez tudomást erről, amikor már meg tudja emészteni.

McGalagony professzor válaszra nyitotta a száját, aztán meggondolta magát. Nyelt egyet, és így szólt:

– Igen... hogyne, teljesen igaza van. De hát hogyan jut el ide a gyerek? – Úgy meredt Dumbledore köpönyegére, mintha gyanítaná, hogy abban van eldugva a kis Harry.

– Hagrid hozza őt ide.

– Gondolja, hogy...bölcs dolog volt Hagridra bízni egy ilyen fontos feladatot?

– Az életemet is rábíznám Hagridra – felelte Dumbledore.

– A helyén van a szíve, ehhez kétség sem férhet – csóválta a fejét McGalagony. – De el kell ismernie, hogy Hagrid minden, csak nem óvatos és körültekintő. Hajlamos rá, hogy... Mi volt ez?

Halk, de egyre erősödő zúgás verte fel az utca csendjét. Dumbledore és McGalagony tekintetükkel egy közeledő jármű fényszóróit keresték a távolban. A hang már dübörgéssé erősödött, mikor végre felnéztek az égre – és megpillantottak egy hatalmas motorkerékpárt. A jármű épp az orruk előtt ereszkedett le a földre.

Nos, ha a motorkerékpár hatalmas volt, akkor a vezetője egyenesen óriási: magasságban egy átlagos ember kétszeresét tette ki, széltében pedig legalább öten elfértek volna a bőrében. Egy szó mint száz, a jövevény tűrhetetlenül nagy volt. És a külseje... A hosszú csimbókokban lógó fekete haj és szakáll mögül szinte ki se látszott az arca; a tenyere akkora volt, mint egy kukafedél, bőrcsizmás lába pedig egy pár növendékdelfinre emlékeztetett. Vastag, izmos karjai közt pokróccsomót szorongatott.

– Na végre, Hagrid – sóhajtott Dumbledore megkönnyebbülten. – Honnan szerezted ezt a motort?

– Kölcsönkértem, uram – felelte az óriás, miközben óvatosan lekászálódott a járműről. – A kis Sirius Blacktől kaptam. Meghoztam a gyereket.

– Simán ment minden?

– Igen, habár a házból csak romok maradtak. Kislisszoltam a kispajtással, még mielőtt a muglik odadugták a képüket. Bristol fölött röpültünk, amikor elszunyókált.

Dumbledore és McGalagony professzor a csomag fölé hajoltak. A pokrócok közül éppen csak kilátszott egy pöttöm fiúcska alvó arca. Egy ébenfekete hajtincs félig eltakarta a gyerek homlokán éktelenkedő különös, villám alakú sebet.

– Ez az, ahol... – suttogta McGalagony professzor.

– Igen – bólintott Dumbledore. – Élete végéig viselni fogja a nyomát.

– Nem tudja eltüntetni, Dumbledore?

– Ha tudnám, akkor se tenném. Egy ilyen sebhely kifejezetten hasznos lehet. Nekem például a bal térdem fölött van egy heg, ami a londoni metróhálózat térképét formázza. No de essünk túl a dolgon. Kérem a gyereket, Hagrid.

Dumbledore a karjába vette Harryt, és a Dursley család otthona felé fordult.

– Uram... elköszönhetek tőle? – kérdezte Hagrid.

Bozontos fejével a kicsi fölé hajolt, és adott neki egy szakállas-szúrós puszit. Aztán váratlanul kutyamód elvonyította magát.

– Csss! – ráncolta a homlokát McGalagony professzor. – Felébreszted a muglikat!

– Bo-bocsánat – szipogott az óriás. Elővett egy lepedőnyi pöttyös zsebkendőt, és beletemette arcát. – De hát olyan szörnyű! Lily és James meghaltak... És most szegény kis Harry muglik közé kerül...

– Hát persze... Persze, hogy szomorú, de szedd össze magad, különben lefülelnek minket.

McGalagony professzor csitítóan megpaskolta Hagrid karját. Időközben Dumbledore átlépett a kertet szegélyező alacsony falon, és a ház bejáratához osont. Óvatosan lefektette Harryt az ajtó elé, azután előhúzott egy levelet a köpönyegéből. Azt is bedugta a takarók közé, majd megfordult, és visszatért társaihoz. Egy teljes percig némán álltak, és nézték a kis csomagot. Hagridnak kissé remegett a válla, McGalagony professzor vadul pislogott, Dumbledore szemében pedig mintha kialudt volna a szikrázó fény.

– Nos – szólalt meg végül Dumbledore –, többet egyelőre nem tehetünk. Akár csatlakozhatunk is az ünneplő sokasághoz.

– Ühüm – motyogta Hagrid fátyolos hangon. – Én pedig visszaviszem Siriusnak a motorját. Jó éjt, McGalagony professzor, és önnek is, uram.

Az óriás nagykabátja ujjával megtörölte könnybe lábadt szemét, és felkászálódott a motorra. A jármű hangosan berregve felröppent, és egykettőre eltűnt az éjszakai égen.

– A közeli viszontlátásra, McGalagony professzor – biccentett Dumbledore. McGalagony válaszul kifújta az orrát. Dumbledore a sarok felé indult. Ott megállt, elővette ezüst önoltóját, és kattintott vele egyet. Abban a minutumban tucatnyi fénygolyó suhant vissza a helyére, s a Privet Drive ismét narancsszín fénybe öltözött. Jól kivehető volt az utca túlsó végén a sarok felé suhanó nőstény macska, és Dumbledore látni vélte a négyes számú ház ajtaja előtt heverő pokróccsomót is.

– Sok szerencsét, Harry – morogta, azzal megfordult, és egy köpönyegsuhintással köddé vált.

Röpke fuvallat rezegtette meg a gondosan ápolt sövények leveleit a tintafekete ég alatt megbúvó, néma Privet Drive-on, amelyet máskor messze elkerültek a meglepő dolgok. A pokróccsomó mélyén Harry Potter a másik oldalára fordult. Apró kezével megmarkolta a róla eligazítást adó levelet, és békésen aludt tovább. Nem is sejtette, hogy ő különleges, híres ember, hogy más, mint a többiek. Arra sem számított, hogy néhány óra múlva Dursleyné sikoltására riad majd fel, mikor az asszony a tejesüveggel a kezében kinyitja az ajtót; fogalma sem volt róla, hogy unokabátyja, Dudley hosszú hetekig folyton szurkálni és csipkedni fogja... és persze azt sem tudhatta, hogy azokban a percekben titkos összejövetelek résztvevői szerte az országban magasra emelik poharukat, és fojtott hangon így szólnak: „Harry Potterre – a kisfiúra, aki túlélte!”

Második fejezet

A volt-nincs üveg

Közel tíz év telt el azóta, hogy Dursleyék megtalálták unokaöccsüket az ajtó előtt, de a Privet Drive fölött nyomtalanul suhant el az idő. A felkelő nap ugyanazokra a csinos kis kertekre ragyogott le, mint régen; sugarai még mindig megcsillantak a Dursley-ház ajtaját díszítő négyes szám rezén, s ma is bekúsztak a nappaliba, amely szinte hajszálra ugyanolyan volt, mint aznap este, mikor Dursley úr meghallgatta a baglyokról szóló végzetes híradást. Csak a kandallópárkányon álló fényképek árulkodtak az eltelt hosszú időről. Tíz éve még a rengeteg fotó mindegyike egy jókora, rózsaszínű strandlabdaszerűséget ábrázolt, amit különböző pomponos sapkák díszítettek. Dudley Dursley időközben nagy gyerek lett, s az új képek egy testes, szőke fiút ábrázoltak, amint felül az első biciklijére, körhintázik a vásárban, komputeres játékot játszik apjával, vagy épp tűri, hogy anyja ölelgesse és csókolgassa. A szobában semmilyen tárgy nem utalt arra, hogy egy másik fiúcska is lakik a házban.

Pedig Harry Potter ott lakott. Pillanatnyilag épp aludt, de már nem sokáig volt nyugta, mert nénikéje, Petunia akkortájt kelt fel. Harry számára nagynénje rikácsolásával kezdődött minden nap.

– Egykettő! Ébresztő! Kelj fel!

Harry felriadt. A néni újból kopogott az ajtón. – Kelj fel! – rikácsolta, és elindult a konyhába.

Harry hallotta nénikéje távolodó lépteit, majd kisvártatva a tűzhelyre rakott serpenyő zaja ütötte meg a fülét. Hátára fordult, és megpróbálta felidézni az álmot, amiből a néni kiabálása kirángatta. Szép álom volt. Egy repülő motorbicikli is szerepelt benne. Harrynek az a furcsa érzése támadt, hogy máskor is álmodta már ugyanezt.

Petunia néni nemsokára ismét ott állt az ajtó előtt. – Felkeltél már?

– Majdnem – felelte Harry.

– Hát akkor csak igyekezz, mert neked kell megsütnöd a szalonnát. És nehogy el merd égetni nekem! Dudley születésnapján mindennek tökéletesen kell sikerülnie.

Harry kelletlenül felnyögött.

– Mit mondtál? – csattant fel nagynénje az ajtó túloldalán.

– Semmit...

Ma van Dudley születésnapja – hogyan is felejthette el? Harry kikászálódott az ágyból, és nekilátott a zoknikeresésnek. Talált is egy párat az ágy alatt; lepöckölt róla egy pókot, és felhúzta. Már megszokta a pókok társaságát, hiszen azok csak úgy nyüzsögtek a lépcső alatti gardróbban, amit hálószoba gyanánt kiutaltak neki.

Mikor elkészült az öltözködéssel, átment a konyhába. A konyhaasztal szinte ki se látszott a születésnapi ajándékok alól. Dudley megkapta az áhított új számítógépet, és persze a második tévét és a versenybiciklit is. Harry el sem tudta képzelni, miért van szüksége unokatestvérének versenybiciklire. Dudley ugyanis rettentően kövér volt, és irtózott mindenfajta testmozgástól – kivéve a verekedést, amit imádott. Legjobban Harryt szerette elpáholni, de csak ritkán sikerült elkapnia, mert Harry – bár ez nem látszott rajta – roppant fürge volt.

Talán a sötét gardróbban eltöltött hosszú idő tehetett róla, talán más, mindenesetre Harry korához képest kicsi és alulfejlett volt. Öltözéke csak még inkább kiemelte soványságát, mivel Dudley levetett holmijait hordta, pedig unokatestvére jócskán nagyobb volt, mint ő. Neki sovány arca, pipaszár lába, fekete haja és csillogó, zöld szeme volt. Kerek szemüvegét szigetelőszalag tartotta egyben, mivel az a Dudleytól kapott orrbaverések következtében több helyen is eltört.

Harry egyetlen dolgot szeretett saját külsején: a homlokát átszelő vékony, villám alakú sebhelyet. Megvolt neki, amióta csak az eszét tudta. A legeslegelső dolog, amit kiskorában Petunia nénitől kérdezett, az volt, hogy honnan származik a heg.

– Az autóbalesetben szerezted – felelte nagynénje –, amikor a szüleid meghaltak. Egyébként pedig ne kérdezősködj! Ne kérdezősködj! – ez volt az első szabály, amit Harrynek a Dursley-házban meg kellett tanulnia.

Épp megfordította a serpenyőben az angolszalonnát, mikor belépett a konyhába a bácsikája, Vernon.

– Fésülködj meg! – mordult rá Harryre reggeli üdvözlés gyanánt.

Vernon bácsi átlag hetente egyszer kinézett az újságja mögül, és ráförmedt Harryre, hogy menjen el hajat nyíratni. Harrynek több hajvágásban volt része, mint összes osztálytársának együttvéve, de hiába – a haja csak nőtt és nőtt, megállíthatatlanul.

Már a tükörtojást sütötte, mikor Dudley és Petunia néni a konyhába léptek. Ami Dudleyt illeti, az alma nem esett messze a fájától: ahogy apjának, neki is széles, vörös arca, kurta nyaka és apró, vizeskék szeme volt. Kövér fejét göndör, szőke tincsek borították. Petunia néni gyakran mondogatta, hogy Dudley úgy fest, mint egy fürtös kis angyalka. Harry nem mondogatott semmit, de őt Dudley egy parókás malacra emlékeztette.

Nehezen helyet szorított az asztalon a tányéroknak, és tálalta a tükörtojást meg a szalonnát. Dudley időközben megszámolta az ajándékait, és elkeseredett arcot vágott.

– Harminchat – nézett szemrehányóan szüleire. – Kettővel kevesebb, mint tavaly!

– Kis drágám, elfelejtetted beleszámolni Marge néni ajándékát. Nézd csak, itt van ez alatt a nagy ajándék alatt, amit apától és anyától kaptál.

– Akkor is csak harminchét! – csattant fel Dudley paprikapiros arccal. Harry nyomban látta, hogy súlyos Dudley-hiszti következik. Sietett az evéssel, hogy végezzen, mielőtt unokatestvére felborítja az asztalt.

Valószínűleg Petunia néni is megérezte a veszélyt, mert gyorsan kijelentette:

– Ma veszünk neked még két ajándékot. Mit szólsz hozzá, csillagom? Kapsz még két ajándékot. Örülsz neki?

Dudley elgondolkodott. Látszott, hogy nehezére esik. Végül lassan kinyögte:

– Akkor az összesen harminc... harminc...

– Harminckilenc, édesem – segített neki Petunia néni.

– Oh. – Dudley lezuttyant a székre, és megragadta a legközelebbi csomagot. – Akkor jó.

Vernon bácsi felkacagott.

– A kis csibész megköveteli, ami jár neki. Akárcsak az apja! Jól van, fiam! – Azzal megborzolta csemetéje haját. Odakint megszólalt a telefon. Petunia néni kiment, hogy felvegye, Harry és Vernon bácsi pedig végignézték, ahogy Dudley kicsomagolta a biciklit – valamint a kamerát, a távirányítós repülőt, a tizenhat új kompjuteres játékot és a videomagnót. Épp egy arany karóráról tépte le a papírt, amikor Petunia néni visszatért a konyhába. Dühös és tanácstalan volt.

– Baj van, Vernon – szólt sötéten. – Mrs Figg eltörte a lábát. Nem tud ma vigyázni rá. – Fejével Harry felé bökött. Dudley szája tátva maradt a rémülettől, Harrynak viszont majd kiugrott a szíve örömében. Születésnapi ajándék gyanánt a Dursley szülők minden évben elvitték Dudleyt és egy barátját vidámparkba, hamburger-étterembe vagy moziba. Harryt ilyenkor mindig otthagyták megőrzésre Mrs Figgnél, az egy két utcával odébb lakó bolond öregasszonynál. Harry nagyon utált Mrs Figgnél vendégeskedni, mert az egész ház káposztaszagú volt, és minden alkalommal végig kellett néznie a fotókat az öregasszony megboldogult macskáiról.

– Most mit csinálunk? – Petunia néni dühös pillantást vetett Harryre, mintha a fiú tervelte volna ki az egészet. Harry tudta, hogy sajnálnia kellene szegény lábatörött Mrs Figget, de ha arra gondolt, hogy csak egy év múlva látja viszont Kormit, Cirmost, Nyávit és Tappancsot, egyszerűen képtelen volt szomorúságot színlelni.

– Felhívhatnánk Marge-ot – vetette fel Vernon bácsi.

– Ugyan már, Vernon, tudod, hogy ki nem állhatja a kölyköt.

Dursleyék gyakran tették ezt Harry jelenlétében: úgy beszéltek róla, mintha ott se lenne. Vagy még inkább, mintha valami undok parazita volna, aki úgysem érti, mit mondanak.

– Na és a barátnőd? Hogyishívják... Yvonne?

– Ő Mallorcán van – legyintett Petunia néni. – Nyaral.

– Szívesen itthon maradok – ajánlotta fel Harry reménykedve. (A változatosság kedvéért azt nézhetne a tévében, amit akar, és talán még Dudley számítógépét is kipróbálhatná.)

Petunia néni olyan arcot vágott, mintha citromot nyelt volna.

– Hogy aztán füstölgő romokat találjunk a házunk helyén? – acsargott.

– Ígérem, hogy nem robbantom fel a házat – fogadkozott Harry, de senki nem figyelt rá.

– Esetleg elvihetjük magunkkal az állatkertbe – kockáztatta meg a néni –, aztán legfeljebb megvár minket az autóban.

– Nem hagyom egyedül az új kocsiban...

Dudley hangos sírásra fakadt. Pontosabban nem is sírt évek óta nem ejtett őszinte könnyeket, hanem eltorzította az arcát és bömbölt, mert tudta, hogy így bármit kicsikarhat az anyjától.

– Jaj, ne sírj, kicsi Dudlimudli – gügyögte Petunia, és karjába zárta fiát. – Ne félj, anya nem engedi, hogy elrontsák a szülinapodat!

– Nem akarom... nem akarom, hogy velünk jöjjön! – harsogta Dudley harsány műbömbölés közepette. – Mindig mindent elront! – Anyja karjai közül kilesve gonosz vigyort eresztett meg Harry felé.

Ekkor megszólalt az ajtócsengő.

– Jesszusom, megjöttek! – hebegte rémülten Petunia.

Néhány pillanattal később belépett a házba Dudley legjobb barátja, Piers Polkiss és az édesanyja. Piers vézna, patkányképű fiú volt – általában ő fogta le az áldozatokat, amíg Dudley verte őket. Barátja láttán Dudley egy szempillantás alatt abbahagyta a bömbölést.

Félórával később Harry már ott gubbasztott Piers és Dudley mellett a családi autó hátsó ülésén, és élete első állatkerti látogatására készült. Kész csodának tűnt, hogy ezt is megérte. Nagybátyja és nagynénje, jobb ötletük nem lévén, úgy döntöttek, hogy magukkal viszik, de indulás előtt Vernon bácsi eligazítást tartott neki.

– Figyelmeztetlek... – A bácsi palacsintányi lila képével szinte belebújt Harry arcába. – Figyelmeztetlek, fiacskám: egy rossz mozdulat, egyetlen apró stikli, és a gardróbban fogsz kuksolni karácsonyig.

– Nem csinálok semmi rosszat – rázta a fejét Harry. – Ígérem.

Vernon bácsi azonban nem hitt neki. Soha senki nem hitt neki.

Harryvel ugyanis volt egy kis baj: feltűnően gyakran történtek körülötte furcsa dolgok. Ő ugyan váltig állította, hogy nem szándékosan okozza ezeket, de Dursleyékat nem tudta meggyőzni.

Egy alkalommal például a következő történt: Petunia néninek elege lett abból, hogy Harry úgy jön vissza a fodrásztól, mintha el se ment volna – fogott hát egy ollót, és jószerével megkopasztotta a fiút. Csak a frufrunak kegyelmezett, mert az eltakarta „az ocsmány forradást”. Dudley betegre kacagta magát Harryn, aki viszont hajnalig nem tudott elaludni, mert rettegett, hogy az iskolatársai kicsúfolják, ha meglátják. Amúgy is mindig nevettek rajta túlméretezett ruhái és szigetelőszalaggal javított szemüvege miatt.

Mikor azonban másnap reggel felébredt, a haja ugyanolyan hosszú volt, mint Petunia néni akciója előtt. Ezért a mutatványért egy hét gardróbfogságot kapott, pedig nem győzte bizonygatni, hogy fogalma sincs, mitől nőtt vissza a haja.

Egy másik alkalommal Petunia néni rá akarta erőszakolni Dudley egyik régi pulóverét, egy különösen visszataszító darabot (barna volt narancssárga bojtokkal). Hanem minél jobban igyekezett belebújtatni Harryt a pulóverbe, az annál szűkebbnek tűnt, s végül olyan kicsi lett, hogy legfeljebb egy babára ment volna rá. Szerencsére Petunia néni arra a következtetésre jutott, hogy a ruha a mosásban ment össze, így Harry ezt a kalandot megúszta büntetés nélkül.

Annál nagyobb botrány kerekedett, amikor az iskolai konyhaépület tetejéről kellett leszedni őt. Dudley bandája szokás szerint épp kergette, amikor egyszer csak a kéményen találta magát – s ettől ő maga is legalább annyira meglepődött, mint a többiek. Az igazgatónő felháborodott hangú levélben számolt be a Dursley szülőknek arról, hogy nevelt fiuk iskolai épületek megmászására vetemedett. Pedig Harry nem akart mást (ahogy azt a gardrób zárt ajtaja mögül bizonygatta Vernon bácsinak), mint beugrani a konyha közelében elhelyezett nagy kukák mögé. Csak úgy történhetett, vélte, hogy ugrás közben felkapta őt a szél.

Ezen a napon azonban nem történhetett semmi baj. Még Dudley és Piers társaságát is megérte elviselni cserében azért, hogy nem kellett se az iskolában, se a gardróbban, se Mrs Figg káposztaszagú nappalijában gubbasztania.

Útközben Vernon bácsi sopánkodott egy sort Petunia néninek. A bácsi szeretett különböző dolgokat és embereket szidni: a munkatársait, Harryt, a városi tanácsot, Harryt, a bankot és Harryt – hogy csak a legkedvesebb témáit említsük. Ezen a délelőttön a motorkerékpárosok kapták meg a magukét.

– Huligánok! Úgy száguldoznak, mint az eszelősök – dühöngött a bácsi, mikor egy motoros megelőzte őket.

– Az éjjel egy motorról álmodtam – jegyezte meg Harry. – Repült.

Vernon bácsi felhördült, és kis híján karambolozott az előttük haladó autóval. Mikor hátrafordult, arca hatalmas, bajuszos céklára hasonlított.

– A MOTORKERÉKPÁR NEM TUD REPÜLNI! – üvöltött rá Harryre.

Dudley és Piers kuncogtak.

– Tudom, hogy nem tud – felelte Harry. – Csak álom volt. – Azt kívánta, bár meg se szólalt volna. Volt ugyanis valami, amit Dursleyék még a kérdéseinél is jobban gyűlöltek: ha arról beszélt, hogy egy dolog furcsán, rendellenesen viselkedik. Elég volt, ha csak álmában vagy épp egy rajzfilmben látott ilyesmit – nevelői akkor is megrettentek, mintha attól féltek volna, hogy Harrynek veszélyes ötletei támadhatnak.

Szép, napfényes szombat volt; rengeteg család látogatott el aznap az állatkertbe. A Dursley szülők vettek Dudleynek és Piersnek egy-egy jókora csokis jégkrémet. Kénytelenek voltak Harrynek is kiutalni egy olcsó citromízűt, mert nem rángatták el elég gyorsan unokaöccsüket, és a mosolygós fagyis néni tőle is megkérdezte, hogy mit kér. Nem is olyan rossz, állapította meg Harry, miközben a fagyit nyalogatta, és a vakaródzó gorillát nézte. Ha ez a majom szőke volna, a megszólalásig hasonlítana Dudleyra, állapította meg magában.

Harrynek rég nem volt ilyen kellemes délelőttje. Ügyelt rá, hogy mindig tisztes távolságban maradjon Dursleyéktól, nehogy Dudleynak és Piersnek – akik dél felé már kezdték megunni az állatokat – alkalmuk legyen kedvenc hobbijukat űzni, vagyis elagyabugyálni őt. Az állatkert éttermében ebédeltek. Ott Dudley hisztizni kezdett, mert nem volt elég nagy a fagylaltkelyhe. Vernon bácsi egy másikat rendelt neki. Így Harry megörökölte az elsőt.

Utólag azonban belátta: túl szép volt mindez ahhoz, hogy sokáig tartson.

Ebéd után a hüllőházba mentek. A hűvös és sötét terem falain köröskörül kivilágított ablakok sorakoztak. Az üveglapok mögött mindenféle gyíkok és kígyók csúsztak-másztak. Dudleyt és Pierset csak az óriáskígyók érdekelték. Dudley egykettőre kiszemelte magának a hüllőház legnagyobb kígyóját. A hatalmas állat kétszer is körülérte volna Vernon bácsi kocsiját, és ha akarja, szemétkukává tudta volna gyűrni. Úgy tűnt azonban, hogy pillanatnyilag esze ágában sincs autókat ropogtatni, ugyanis mélyen aludt.

Dudley az üvegnek nyomta az orrát, és a kígyó fényes, barna testét bámulta.

– Ébreszd fel! – nyafogott az apjának. Vernon bácsi megkocogtatta az üveget, de a kígyó nem mozdult.

– Még egyszer! – parancsolta Dudley, mire Vernon bácsi hangosabban kopogtatott. Az állat erre sem ébredt fel.

– Ez így unalmas – fintorgott Dudley, és odébb döcögött. Harry odaállt a terrárium elé, és figyelmesen szemlélni kezdte az állatot. Nem csodálkozott volna, ha azt látja, hogy a kígyó belepusztult az unalomba – hisz nincs más társasága, csak a sok ostoba ember, akik naphosszat verik az üveget, hogy zaklassák őt. Ennél még az is jobb, ha az ember egy gardróbban alszik, ahova csak Petunia néni látogat el reggelente dörömbölni – onnan legalább kirándulásokat lehet tenni a ház többi részébe.

A kígyó egyszerre kinyitotta apró, csillogó szemét. Lassan, szinte észrevehetetlenül felemelte a fejét, s szeme végül egy magasságba került Harryével.

Kacsintott. Harry rámeredt az állatra. Aztán gyorsan körülkémlelt, hogy nem figyeli-e valaki. Senki nem törődött vele. Újra a kígyóra nézett, és visszakacsintott rá.

A kígyó fejével Vernon bácsi és Dudley felé bökött, majd az égre emelte tekintetét, melyből Harry ezt olvasta ki:

– Folyton ez van...

– Gondolom... – motyogta Harry az üveg felé, bár cseppet sem volt biztos benne, hogy a kígyó hallja, amit mond. Szörnyen idegesítő lehet...

A kígyó szaporán bólogatott.

– Különben honnan származol? – kérdezte Harry.

A kígyó farkával a terrárium mellett elhelyezett táblácska felé bökött. Harry elolvasta a feliratot: Boa constrictor, Brazília.

– Az szép hely?

Az óriáskígyó farkával megint a tábla felé intett, mire Harry tovább olvasta a szöveget: Ez a példány fogságban született.

– Áh, értem már... Szóval te nem is voltál még Brazíliában?

A kígyó megrázta a fejét, s a következő pillanatban mindketten összerezzentek. Harry háta mögött dobhártyaszaggató rikoltás hangzott fel:

– Dudley! Vernon bácsi! Tessék megnézni ezt a kígyót! Nem tetszik elhinni, hogy mit csinál!

Dudley olyan gyorsan szedte hurkás lábait, ahogy csak bírta.

– Tűnj el innen! – mordult rá Harryre, és unokaöccse bordái közé bokszolt. Harryt váratlanul érte a támadás – a betonpadlóra zuhant.

Ekkor vette kezdetét a tragikus események sora. Dudley és Piers a terrárium üvegfala felé hajoltak, de egy szempillantással később már rémült ordítással ugrottak hátra.

Harry felült a padlón – és tátva maradt a szája a csodálkozástól. A Boa constrictor terráriumának üvegfala eltűnt. Az óriáskígyó fürgén kibontotta tekervényeit, és kikúszott börtönéből. A hüllőházban kitört a pánik, az emberek fejvesztve menekültek a kijáratok felé.

Harry utóbb esküdni mert volna rá, hogy amikor elkúszott mellette az óriáskígyó, halk, sziszegő hangot hallott: – Megyek, Brazília... Kössssssz, amigo...

A hüllőház vezetője nem volt se élő, se holt.

– De hát az üveg... – ismételgette egyre. – Hova tűnt az üveg?

Az állatkert igazgatója főzött Petunia néninek egy jó erős teát, és újra meg újra elnézést kért a történtek miatt. Piers és Dudley összevissza halandzsáztak. Harry úgy látta, hogy a kígyó csak játékosan a gyerekek bokája felé legyintett a farkával – ennek ellenére, mikor már újra Vernon bácsi kocsijában ültek, Dudley azt mesélte, hogy a bestia kis híján leharapta a lábát, Piers pedig esküdözött, hogy alig tudott kiszabadulni az állat gyilkos szorításából. Mindez még nem is lett volna baj, de Piers végül lehiggadt kissé, és megjegyezte:

– Harry beszélgetett is vele. Igaz, Harry?

Vernon bácsi megvárta, amíg Piers elköszönt tőlük, s csak akkor vette elő Harryt. Annyira dühös volt, hogy alig jött ki hang a torkán. Épphogy annyit tudott kinyögni:

– Takarodj... a gardróbba... Ott maradsz... nem kapsz enni.

Azzal lerogyott egy székre, Petunia néni pedig már szaladt is egy nagy pohár brandyért.

Harry – mivel órája természetesen nem volt – csak találgatni tudta, hogy mennyi ideje gubbaszt már a gardróbban, s Dursleyék lefeküdtek-e már. Amíg ugyanis a család fent volt, nem osonhatott ki a konyhába ennivalóért.

Lassan tíz éve lakott Dursleyéknál. Tíz nyomorúságos éve, vagyis mióta csak az eszét tudta; azóta, hogy a szülei meghaltak abban az autóbalesetben. Magát a kocsit vagy a karambolt nem tudta felidézni, de néha, ha nagyon-nagyon megerőltette az emlékezetét, különös víziója támadt: vakító zöld villanást látott, és égő fájdalom hasított a homlokába. Arra következtetett, hogy ez lehetett az ütközés, bár el se tudta képzelni, hogy mi lehetett a zöld fény forrása. A szüleiről semmiféle emléke nem volt. Nagybátyja és nagynénje maguktól sosem meséltek róluk, kérdezősködnie pedig tilos volt. A házban egyetlen fénykép sem akadt a szüleiről.

Kisebb korában Harry sokat álmodozott arról, hogy eljön majd egy ismeretlen rokona, és elviszi őt Dursleyéktól. Most már tudta, hogy erre hiába vár, hisz Dursleyékon kívül nincs más hozzátartozója. Bár néha úgy tűnt, hogy a járókelők egyike-másika felismeri őt. Ezek a járókelők azonban igen különös alakok voltak. Egyszer például, amikor vásárolni mentek Petunia nénivel és Dudleyval, egy ibolyaszín cilinderes, apró emberke meghajolt előtte. Petunia néni mérgesen faggatni kezdte, hogy ismeri-e a törpét. Azután kivonszolta őt az üzletből, pedig még nem is vásároltak semmit. Egy másik alkalommal egy zilált külsejű, csupa zöldbe öltözött öregasszony vidáman integetni kezdett neki a buszon, néhány napja pedig egy hosszú, bíborszín kabátos, kopasz férfi se szó, se beszéd kezet rázott vele, majd továbbállt. Ezekben az emberekben az volt a legfurcsább, hogy nyomban köddé váltak, amint Harry megpróbálta alaposabban szemügyre venni őket.

Az iskolában senki nem barátkozott vele. Mindenki tudta, hogy Dudley bandája ki nem állhatja a lógó ruhájú, törött szemüveges Harry Pottert – Dudleyval és bandájával pedig nem szívesen húzott ujjat senki.

Harmadik fejezet

A senkitől jött levelek

Az óriáskígyó szökéséért Vernon bácsi minden gardróbfogságok leghosszabbikával sújtotta Harryt. Mikor letelt a büntetés, már javában tartott a nyári vakáció; Dudley addigra elrontotta az új kameráját, összetörte a távirányítós repülőt, és a versenybicikli próbaútján elütötte a Privet Drive-on mankózó Mrs Figget.

Harry örült, hogy nem kell már iskolába járnia, Dudley cimboráitól azonban továbbra sem szabadult: azok minden áldott nap megjelentek a Dursley-házban. Piers, Dennis, Malcolm és Gordon mind kövérek és buták voltak, ám mivel Dudley kövérebb és butább volt mindannyiuknál, őt nevezték ki vezérnek.

A banda tagjai szíves örömest űzték Dudleyval kedvenc sportját, a Harry-hajtást. Harry, már csak ezért is, igyekezett minél több időt házon kívül tölteni. Sétált a környéken, és arra a halvány reménysugárra gondolt, amit a vakáció vége jelentett számára. Szeptembertől ugyanis középiskolába kellett járnia, s úgy tűnt, végre elkezdődik életének Dudley-mentes szakasza. Dudleyt felvették Vernon bácsi régi iskolájába, a Smeltingsbe. Piers Polkiss is ott tanult tovább. Harryt viszont a helyi gimnáziumba, a Stonewall High-ba íratták be. Dudley ezt roppant viccesnek találta.

– A Stonewallban az első napon mindenkinek belenyomják a fejét a klotyóba – mondta Harrynek. – Nem akarsz feljönni gyakorolni?

– Kösz, inkább nem – felelte Harry. – Szegény vécécsésze biztos rosszul lenne, ha olyan iszonyú dolog kerülne bele, mint a te fejed. – Nem várta meg, amíg Dudley kibogozza a mondat értelmét, hanem gyorsan odébbállt.

Egy júliusi napon Petunia néni és Dudley felutaztak Londonba, hogy megvegyék Dudley új iskolai egyenruháját. Harryt addig Mrs Figg gondjaira bízták, s az öregasszony ezúttal a szokásosnál elviselhetőbbnek bizonyult. Kiderült, hogy azért tört el a lába, mert keresztülesett az egyik macskáján, úgyhogy már nem is szereti annyira a cicákat. Megengedte, hogy Harry tévét nézzen, sőt megkínálta csokis sütivel (ami – az ízéből ítélve – többéves múltra tekinthetett vissza).

Aznap este Dudley felöltötte vadonatúj uniformisát, és divatbemutatót rendezett a nappaliban. A Smeltings egyenruhája gesztenyebarna frakkból, narancssárga térdnadrágból és zsirardikalapból állt. Tartozott még hozzá egy gombos végű bot, ami arra szolgált, hogy a nebulók egymást csépeljék vele, amikor a tanárok hátat fordítanak. A Smeltingsben ezt a szokást jó felkészítésnek tartották a nagybetűs Életre.

Vernon bácsi végignézett térdnadrágos csemetéjén, és kijelentette, hogy életében soha semmire nem volt még ilyen büszke. Petunia néni könnyekbe tört ki, és azt mondta, el se tudja hinni, hogy ez a fess fiatalember az ő kis Dudlimudlija. Harry nem mert megszólalni, mert úgy érezte, egy-két bordája máris megrepedt az elfojtott nevetéstől.

Másnap reggel szörnyű bűz fogadta őt a konyhában. A szag forrásának a mosogatóba helyezett jókora fémdézsa tűnt. Harry közelebbről is szemügyre vette a dézsát, és megállapította, hogy tele van szürke lében úszkáló koszos rongyokkal. – Mi ez? – kérdezte.

Petunia néni összeszorította ajkait, mint mindig, ha Harry kérdezni merészelt tőle valamit.

– Az új iskolai egyenruhád – felelte végül. Harry még egyszer belenézett a dézsába.

– Aha – bólintott. – Nem is tudtam, hogy vizes egyenruhában kell járnom.

– Ne beszélj badarságokat! – förmedt rá a néni. – Szürkére festem neked Dudley néhány régi holmiját. Ha kész lesz, ugyanúgy fog kinézni, mint mindenki másé.

Harry ebben ugyan erősen kételkedett, de jobbnak látta nem vitatkozni. Leült a reggeliző asztalhoz, és igyekezett nem gondolni arra, hogy miként fog festeni a Stonewall High évnyitóján – valószínűleg úgy, mintha elefántbőr-cafatokat aggattak volna rá.

Ekkor Dudley és Vernon bácsi léptek be a konyhába, s mindketten elfintorodtak Harry új egyenruhájának szagától. Vernon bácsi szokása szerint beletemetkezett az újságjába, Dudley pedig lecsapta az asztalra elmaradhatatlan Smelting-pálcáját.

Ekkor megütötte a fülüket a levélrés fedelének csattanása. A küldemények halkan puffantak a lábtörlőn.

– Menj, hozd ide a postát, Dudley – szólt ki Vernon bácsi az újság mögül.

– Majd Harry idehozza.

– Menj ki a postáért, Harry!

– Majd Dudley kimegy érte.

– Bökd meg a Smelting-pálcáddal, Dudley.

Harry kitért a Smelting-pálca elől, és elindult a postáért. Három küldemény hevert a lábtörlőn: egy képeslap Vernon bácsi nővérétől, Marge-tól, aki Wight szigetén nyaralt, egy számlának tűnő barna boríték és – egy Harry Potternek címzett levél.

Harry a kezébe vette, és rámeredt. A szíve mintha trambulinon ugrált volna. Még soha senkitől nem kapott levelet. Ki is írt volna neki? Nem voltak se barátai, se rokonai – a könyvtárba se iratkozott be, így még barátságtalan könyv-visszakövetelő lapokat se kapott. Most mégis ott volt a kezében ez a levél, s rajta a félreérthetetlenül pontos címzés:

H. Potter úr részére

Surrey grófság

Little Whinging

Privet Drive 4., lépcső alatti gardrób.

A levél vastag volt és nehéz. Tartalmát sárgás pergamenboríték rejtette, melyre smaragdzöld tintával írták rá a címzést. Bélyeg nem volt rajta.

Harry remegő kézzel megfordította a küldeményt. A borítékot lezáró piros viaszpecsétet címer díszítette: oroszlán, sas, borz és kígyó vettek körül egy nagy R betűt.

– Mit piszmogsz annyit? – kiáltott ki Vernon bácsi a konyhából. – Megnézed, nincs-e köztük levélbomba? – Jót nevetett a saját viccén.

Harry visszament a konyhába, de egyre csak a levelét bámulta. Átadta Vernon bácsinak a számlát és a képeslapot, majd leült, és lassú mozdulatokkal elkezdte kibontani a sárgás borítékot.

Vernon bácsi feltépte a számlát, megnézte, majd undorodva horkantott, és megfordította a képeslapot.

– Marge beteg – számolt be feleségének. – Evett valami csigát...

– Apu! – vágott a szavába Dudley. – Harry kapott valamit!

A levelet ugyanarra a sárgás pergamenre írták, amiből a boríték is készült. Harry már épp készült széthajtogatni, amikor Vernon bácsi kitépte a kezéből.

– Ez az én levelem! – kapott utána Harry.

– Ugyan, kitől kapnál te levelet?

A bácsi fél kézzel megrázta az összehajtott pergamenlapot, hogy szétnyíljon, majd rápillantott. Arca egy közlekedési lámpát is megszégyenítő sebességgel váltott át pirosból békazöldre, majd másodperceken belül felöltötte az állott zabkása jellegzetes, szürkésfehér színét.

– Pe-pe-petunia! – hebegte a bácsi.

Dudley is meg akarta szerezni a levelet, de apja jó magasra felemelte, hogy ne érhesse el. Petunia néni átvette az írást, és kíváncsian olvasni kezdte. Mire az első sor végére ért, úgy tűnt, mindjárt elájul. Torkához kapott, és olyan hangokat adott ki, mintha fojtogatná valaki.

– Vernon! Jesszusom, Vernon!

A bácsi és a néni dermedten meredtek egymásra; teljesen megfeledkeztek róla, hogy Harry és Dudley is jelen vannak. Dudley azonban nem volt hozzászokva, hogy csak úgy keresztülnézzenek rajta, és Smelting-pálcájával keményen rákoppintott apja fejére.

– El akarom olvasni azt a levelet! – követelte.

– Én akarom elolvasni – csattant fel Harry –, mivel az enyém!

– Kifelé, mind a ketten! – parancsolta rekedten Vernon bácsi, és visszatömködte a levelet a borítékba.

Harry nem mozdult.

– A LEVELEMET AKAROM! – kiabálta.

– Nekem add ide! – vágta rá Dudley.

– KIFELÉ! – csapott az asztalra Vernon bácsi. A grabancuknál fogva kipenderítette a két gyereket az előszobába, és becsapta mögöttük a konyhaajtót. Harry és Dudley között nyomban lezajlott egy néma, de ádáz bokszmérkőzés a kulcslyuknál való hallgatózás jogáért. Dudley győzött – „padlóra küldte” ellenfelét, vagyis Harry a fél füléről lelógó szemüveggel hasra vetette magát, s az ajtó és a padló közötti résnél hallgatózott.

– Vernon – szólt Petunia néni remegő hangon –, nézd meg a címzést. Honnan tudják ezek, hogy hol alszik? Figyelik a házunkat?

– Figyelik... Kémkednek utánunk... követnek minket – motyogta Vernon bácsi zaklatottan.

– De hát mit csináljunk? Válaszoljunk nekik? Írjuk meg, hogy nem akarjuk...

Harry megpillantotta nagybátyja fényes fekete cipőjét. A bácsi fel-alá járkált a konyhában.

– Nem – mondta végül. – Tudomást sem veszünk róluk. Nem válaszolunk, akkor talán... Igen, az lesz a legjobb, ha semmit sem csinálunk.

– De hát...

– Az én házamban nem fog egy afféle lakni! Nem emlékszel? Amikor hozzánk került, szentül megfogadtuk, hogy gyökerestől kiírtjuk ezt a dolgot, mert nemcsak badarság, de veszélyes is!

Aznap este, mikor hazaért a munkából, Vernon bácsi olyat tett, amit még soha: meglátogatta unokaöccsét a gardróbban. – Hol van a levelem? – szegezte neki a kérdést Harry, amint bácsikája bepréselte magát az ajtón. – Ki írt nekem?

– Senki – válaszolt a bácsi kurtán. – Tévedésből címezték neked. Elégettem.

– Szó sincs tévedésről! – feleselt Harry. – Még a gardróbomat is ráírták.

– Hallgass!

Néhány pók ijedtében lepottyant a mennyezetről. A bácsi mélyet sóhajtott, hogy lecsillapodjon. Mosolyt erőltetett az arcára, de inkább úgy tűnt, mintha vicsorogna.

– Öhm... nos, Harry... Lassan kinövöd ezt a gardróbot. A nagynénéd meg én úgy döntöttünk, hogy... átköltözhetsz Dudley kisebbik szobájába.

– Miért? – kérdezte Harry.

– Ne kérdezősködj! – csattant fel Vernon bácsi. – Fogd a holmidat, és indulj!

A Dursley-házban négy hálószoba volt. Egyet Vernon bácsi és Petunia néni használtak, egyet fenntartottak vendégszobának (a vendég rendszerint Vernon bácsi nővére, Marge volt), a harmadik Dudley egyes számú gyerekszobája volt, a negyedikbe pedig azok a játékok és holmik kerültek, amelyek nem fértek be az egyes számú gyerekszobába.

Harrynek nem kellett kétszer fordulnia, hogy felvigye összes ingóságát új lakóhelyére. Mikor felért, leült az ágy szélére, és körülnézett. A szobában csak elvétve lehetett ép és használható tárgyat találni. Az egyhónapos kamera annak a játéktanknak a tetején hevert, amivel Dudley egyszer áthajtott a szomszédék kutyáján. A sarokban ott állt Dudley legelső televíziója, amit szétrugdosott, amikor véget ért a kedvenc sorozata. Volt a szobában egy jókora madárkalitka is; valaha az a papagáj lakott benne, amit Dudley később az iskolában elcserélt egy igazi légpuskáért. A puska most elgörbült csővel hevert a szekrény tetején, ugyanis Dudley egyszer ráült. Több szekrény is tele volt könyvekkel, s a játékokkal ellentétben ezeken jól látszott, hogy tulajdonosuk soha egy ujjal sem nyúlt hozzájuk.

Lentről felhallatszott Dudley bömbölése:

– Nem akarom, hogy ott aludjon... Nekem kell az a szoba!... Küldjétek ki onnan!

Harry sóhajtott, és elnyúlt az ágyon. Tegnap még bármit megadott volna érte, hogy idefent lehessen. Ma már szívesebben kuksolt volna a gardróbban a levelével, mint itt a gyerekszobában a levél nélkül.

Másnap a reggelinél mindenki feltűnően hallgatag volt. Dudley úgy érezte, összedőlt körülötte a világ. Hiába ordított, csépelte az apját a Smelting-pálcával, produkált rosszullétet, rúgott bele az anyjába és dobta ki a teknősbékát a télikert tetején át – nem kapta vissza a szobáját. Harrynak az előző nap reggele járt a fejében, és azt kívánta, bár már az előszobában elolvasta volna a levelet. Vernon bácsi és Petunia néni komor pillantásokat váltottak.

Mikor meghozták a postát, Vernon bácsi, aki igyekezett barátságosan viselkedni Harryvel, Dudleyt küldte ki a levelekért. A gyerek kidöcögött – útját a Smelting-pálca koppanása jelezte az előszobában található különféle tárgyakon –, majd egyszer csak felhangzott izgatott kiáltása:

– Megint jött egy! H. Potter úr részére, Privet Drive 4., a legkisebb hálószoba...

Vernon bácsi egy sebzett vadkan ordításával felpattant, és kirohant az előszobába – nyomában Harryvel. A bácsinak le kellett tepernie Dudleyt a földre, csak úgy tudta megszerezni a levelet – így sem volt azonban könnyű dolga, mert Harry hátulról a nyakába csimpaszkodott. A pankráció körülbelül egy percig tarthatott, s ez idő alatt a Smelting-pálca serényen püfölte mindhármukat. A csatából végül Vernon bácsi került ki győztesként. Zihálva felegyenesedett, markában az összegyűrt levéllel.

– Indulj a gardróbba... mármint a szobádba. Gyerünk! – utasította Harryt, majd Dudleyhoz fordult: – Menj, Dudley... menj innen.

Harry töprengve járkált fel-alá új szobájában. A feladó tudja, hogy kiköltözött a gardróbból, s azt is, hogy nem kapta kézhez az első levelet. Ezek szerint újra megpróbálkozik majd. Ő, Harry pedig tesz róla, hogy ezúttal meg is kapja a küldeményt. Már készen is volt a terve.

Másnap reggel hatkor megcsördült a sebtében megjavított ébresztőóra. Harry gyorsan kikapcsolta, és csendben felöltözött – nem akarta, hogy Dursleyék felébredjenek. Villanyt sem gyújtott, sötétben osont le az alsó szintre.

Azt tervezte, hogy a Privet Drive sarkán várja majd a postást, és személyesen veszi át tőle a levelet. Szíve a torkában dobogott. Már az ajtó felé lopódzott a koromsötét előszobán át, amikor...

– Áááááááh!

Harry majd kiugrott a bőréből ijedtében. A lábtörlőre lépve valami nagy és puha került a talpa alá – és az a valami élt! Odafent felgyulladt a villany, és Harry döbbenten látta, hogy a nagy és puha valami a nagybátyja arca volt. Vernon bácsi a bejárati ajtó tövében feküdt egy hálózsákban – nyilván azzal a céllal, hogy Harry csak a testén keresztül juthasson hozzá a leveléhez. Körülbelül fél óráig kiabált Harryvel, azután ráparancsolt, hogy főzze meg a teát. Harry megsemmisülten kullogott be a konyhába, s mire visszaért az ajtóhoz, a levelek már belepotyogtak Vernon bácsi ölébe. Harry három darab, zöld tintával megcímzett borítékot is látott közöttük.

– Kérem a... – kezdett bele a mondókájába, de Vernon bácsi a szeme láttára széttépte a leveleket.

A bácsi aznap nem ment dolgozni. Otthon maradt, és azzal töltötte idejét, hogy bedeszkázta a levélnyílást.

– Ha nem tudják kézbesíteni a levelet – magyarázta szögekkel a szájában Petunia néninek –, előbb-utóbb feladják a próbálkozást.

– Biztos vagy benne, Vernon?

– Különös észjárású emberek ezek, Petunia. Nem olyanok, mint te vagy én – csóválta a fejét a bácsi, és megpróbált beverni egy szöget a gyümölcstortával, amit Petunia néni, hogy férjét kissé jobb kedvre derítse – a kezébe nyomott...

Pénteken nem kevesebb, mint tizenkét levél érkezett Harry nevére. A levélnyílás helyett az ajtó alatt és mellett tuszkolták be őket, néhányat pedig a földszinti vécé kis ablakán dobtak be.

Vernon bácsi ismét szabadnapot vett ki. Miután elégette a leveleket, ismét szöget és kalapácsot vett elő. Bedeszkázta a bejárati és a hátsó ajtó körüli réseket, úgyhogy ezentúl ki se lehetett jutni a házból. Munka közben cserkészdalokat dúdolt, és a legapróbb neszre is összerezzent.

Szombaton a dolog kezdett elfajulni. Huszonnégy levél jutott be a házba. Gondosan összetekerve lapultak abban a két tucat tojásban, amit a döbbent tejesember adott be Petunia néninek a nappali ablakán át. Amíg Vernon bácsi bőszen telefonálgatott a postára és a tejüzembe, keresve valakit, akinek panaszt tehet, addig Petunia néni megsemmisítette a leveleket a turmixgépben.

– Ki a csudának lehet ilyen fontos, hogy üzenjen neked? – kérdezte Harrytől Dudley, őszinte csodálkozással.

Vasárnap reggel Vernon bácsi fáradtan, megtépázott idegekkel, de jókedvűen ült le a reggelizőasztal mellé.

– Vasárnap nincs posta – jelentette ki vidáman, és megkente lekvárral az újságot. – Ma nem lesz levélhullás... – Miközben beszélt, valami kiröppent a kéményből, és épp tarkón találta őt. A következő pillanatban a tűzhely elkezdte ontani a leveleket. Úgy süvítettek be a konyhába, mint a géppuskagolyók. Dursleyék behúzták a nyakukat, de Harry felugrott, hogy legalább egyet elkapjon a borítékok közül.

– Kifelé! KIFELÉ!

Vernon bácsi derékon ragadta Harryt, és kidobta az előszobába. Miután Petunia néni és Dudley is épségben kimenekültek a katasztrófa sújtotta helyiségből, a bácsi becsapta a konyhaajtót. Az előszobából hallani lehetett, hogy odabent még mindig tart a levélzápor.

– Ebből elég volt! – jelentette ki Vernon bácsi. Igyekezett nyugalmat erőltetni magára, de közben csomókban tépkedte ki a bajuszát. – Öt perc múlva itt legyetek, indulásra készen! Elutazunk. Csak a legszükségesebbeket csomagoljátok. Egy szót sem akarok hallani!

Hiányzó fél bajszával olyan rémisztően festett, hogy senki nem mert ellentmondani neki. Tíz perccel később – miután kiverekedték magukat a bedeszkázott ajtón, és bekászálódtak a családi kocsiba – elindultak az autópálya felé. Dudley a hátsó ülésen szipogott; az apja pofon vágta, amiért rá kellett a legtovább várni. Pedig ő csak a tévéjét, a videóját és a számítógépét próbálta belepréselni egy sporttáskába...

Csak mentek és mentek az autóval. Még Petunia néni sem merte megkérdezni, hogy hová tartanak. Vernon bácsi időről időre csinált egy éles kanyart, és megtévesztésül egy darabig az ellenkező irányba hajtott.

– Lerázzuk őket – motyogta ilyenkor. – Lerázzuk őket... Egész nap étlen-szomjan rótták a kilométereket. Alkonyattájt Dudley már üvöltött, mint a fába szorult féreg. Soha életében nem volt még ilyen borzalmas napja. Éhes volt, lemaradt öt tévéműsorról, és már időtlen idők óta nem robbantott fel egyetlen marslakót sem a számítógépén.

Végül, egy nagyváros határába érve, Vernon bácsi lefékezett egy szürke hotel mellett. Dudley és Harry közös szobát kaptak, franciaággyal és dohos ágyneművel. Dudley hamar horkolni kezdett, de Harrynek nem jött álom a szemére. Kiült az ablakba, és töprengve bámulta az elhaladó autók lámpájának fénycsóváit...

Másnap áporodott kukoricapelyhet, pirítóst és hideg konzervparadicsomot kaptak reggelire. Alighogy végeztek, odalépett hozzájuk egy hölgy, akiről kiderült, hogy ő a szálloda tulajdonosnője.

– Elnézést, van önök között egy H. Potter nevű úr? Vagy száz ilyen érkezett a számára.

Egy levelet mutatott fel, amin jól kivehető volt a zöld tintával írott címzés:

H. Potter úr részére

Porf-Esek

Shintlats Hotel, 17. szoba

Harry a levél után kapott, de Vernon bácsi rácsapott a kezére. A tulajdonosnő csodálkozva meredt rájuk.

– Majd én átveszem – bólintott Vernon bácsi, azzal felpattant, és a tulajdonosnő nyomában kisietett az étteremből.

– Nem kellene inkább hazamennünk, drágám? – tette fel az óvatos kérdést Petunia néni néhány órával később, de férje mintha meg se hallotta volna. Senki sem tudta, pontosan mit is keres a bácsi. Bevitte őket egy erdő közepébe, ott kiszállt, körülnézett, majd megrázta a fejét, visszaült a kocsiba, és már indultak is tovább. Ugyanez a jelenet lejátszódott egy szántóföld közepén, egy függőhídon és egy sokemeletes parkolóház tetején is.

– Apu megbolondult, igaz? – kérdezte Dudley aznap kora este, miután Vernon bácsi leparkolt a tengerparton, bezárta őket a kocsiba és eltűnt.

Eleredt az eső. Kövér cseppek kopogtak a kocsi tetején. – Hétfő van – folytatta nyafogva Dudley. – Ma van Nagy Humberto műsora. Olyan helyen akarok aludni, ahol van tévé!

Hétfő. Erről eszébe jutott valami Harrynek. Ha aznap hétfő van – márpedig a tévéimádó Dudley az ilyesmiben soha nem tévedett –, akkor másnap kedd lesz. Mégpedig nem is akármilyen kedd: az ő tizenegyedik születésnapja. A születésnap nem volt különösebben örömteli ünnep a számára – előző évben is egy vállfát és Vernon bácsi egy pár régi zokniját kapta ajándékba –, de ajándék ide vagy oda, nem mindennap tizenegy éves az ember.

Vernon bácsi hamarosan visszatért a kocsihoz – és mosolygott. Hosszú, vékony csomagot szorongatott a kezében, de mikor Petunia néni megkérdezte tőle, hogy mit vett, nem válaszolt.

– Megtaláltam a nekünk való helyet! – jelentette ki. – Szálljatok ki! Kifelé a kocsiból, mindenki!

A tengerparton metsző hideg szél fújt. Vernon bácsi egy nagyobbfajta sziklára mutogatott, messze kint a nyílt vízen. A szikla tetején az elképzelhető legnyomorúságosabb viskó állt. Egy dolog egészen biztosan nem volt benne: televízió.

– Ma éjjelre vihart jósolnak! – újságolta Vernon bácsi, és tapsolt egyet örömében. – Ez az úriember pedig volt olyan kedves, és beleegyezett, hogy kölcsönvegyük a csónakját.

Az illető „úriember”, egy fogatlan aggastyán, odabicegett hozzájuk, és gonosz vigyorral rámutatott egy ütött-kopott evezős csónakra, ami ott ringott nem messze tőlük az acélszürke vízen.

– Már beszereztem a szükséges készleteket – jelentette ki Vernon bácsi. – Beszállás!

A csónakban szörnyen hideg volt. Fagyos szél csapott az arcukba, tarkójukon jeges tengerés esővíz csorgott le. Hosszú óráknak tűnő csónakázás után végre elérték a sziklát, és Vernon bácsi csúszkálva-botladozva felterelte őket a kidőlt-bedőlt kalyibához.

A viskó belülről sem volt szebb, mint kívülről. Csupán két helyiségből állt, s mindkettőben erős moszatszag érződött. A deszkafalak repedésein átsüvített a szél, a kandalló pedig nedves volt és üres.

Kiderült, hogy Vernon bácsi „készletei” fejenként egy csomag burgonyasziromból és négy banánból állnak. A bácsi megpróbált tüzet rakni, az üres krumpliszacskók azonban csak füstöltek és zsugorodtak, de nem kaptak lángra.

– Most jól jönnének azok a levelek, mi? – nevetgélt a bácsi. Remek hangulatban volt. Nyilván úgy gondolta, hogy nincs az az elszánt levélkézbesítő, aki a viharban utánuk tudna jönni ide, a nyílt tengerre. Ezt Harry is kénytelen volt elismerni, de neki nem támadt jókedve a gondolattól.

Ahogy leszállt az éj, megérkezett a beígért vihar. A toronymagas hullámok sós vízzel locsolták a viskó falát, s a zúgó szél vadul rázta a piszkos ablaktáblákat. Petunia néni a másik helyiségben talált néhány penészes pokrócot, s azokkal megágyazott Dudleynak a molyrágta kanapén. Ő és Vernon bácsi a másik szobában álló hepehupás ágyra feküdtek le. Harrynek nagy kegyesen odadobták a legvékonyabb és legrongyosabb pokrócot, s ráförmedtek, hogy keressen magának egy sima részt a padlón.

Ahogy telt-múlt az idő, a vihar egyre vadabbul tombolt. Harry nem tudott elaludni, csak vacogott és forgolódott. Próbált kényelmesen elhelyezkedni, de nem csak a padló volt hepehupás, hanem a gyomra is korgott. Nem sokkal éjfél előtt aztán dörögni kezdett az ég, s a zaj elnyomta Dudley horkolását. A fiú kövér karja lelógott a kanapéról, így Harry láthatta órájának világító számlapját. Megtudta, hogy tíz perc múlva lesz tizenegy éves. Azon tűnődött, vajon Dursleyék megfeledkeznek-e a születésnapjáról – no meg azon, hogy merre járhat a levél írója. Csak feküdt, és nézte, hogyan fogynak a percek.

Még öt perc. Harry nyikorgást hallott odakintről. Fohászkodott, nehogy rájuk szakadjon a tető; bár, gondolta, akkor talán kevésbé fázna. Még négy perc... Lehet, hogy mire hazaérnek, a Privet Drive-i ház dugig tele lesz levelekkel. Akkor végre talán sikerül ellopnia egyet.

Még három perc... A hullámok csapkodják ilyen hangosan a sziklát? És (még két perc) mi volt az a furcsa, csikorgó zaj? Lehet, hogy a szikla lassan beledől a tengerbe...?!

Még egy perc, és tizenegy éves lesz. Harminc másodperc... húsz... tíz... kilenc... fel kellene ébresztenie Dudleyt, csak úgy, hadd bosszankodjon... három... kettő... egy... BUMM...!

A viskó falai megremegtek. Harry felült, és az ajtóra meredt. Valaki állt odakint, és bebocsátást kért.

Negyedik fejezet

A háztáj őrző

BUMM. Újabb dörömbölés.

– Hol van az ágyú? – motyogta félálomban Dudley. Reccsenés hallatszott a hátuk mögül. Vernon bácsi érkezett a szobába. A falhoz lapult, mint valami kommandós, a kezében karabélyt tartott. Ez volt hát a hosszú, vékony csomag tartalma.

– Ki az!? – kiabálta. – Figyelmeztetem, fegyverem van! Egy pillanatig csönd volt. Azután...

DURR! Olyan erejű ütés érte az ajtót, hogy az kiszakadt a sarkaiból, és fülsiketítő dörrenéssel a padlóra zuhant.

Az ajtóban egy óriási termetű férfi állt. Arca alig látszott ki hosszú, csimbókos hajfürtjei és bozontos szakálla alól, de szeme jól kivehető volt: úgy csillogott a sok szőr alatt, mint két fekete bogár.

Az óriás bepréselte magát a viskóba; felegyenesedve feje a mennyezetet súrolta. Lehajolt, felkapta az ajtót, és könnyedén visszaillesztette a tokba, kissé tompítva a vihar beszűrődő zaját. Azután a Dursley családhoz fordult:

– Ha kapnék egy teát, nem mondanám, hogy igya fene. Fránya egy utazás volt...

Odacsörtetett a kanapéhoz, és a rémülettől megdermedt Dudley elé állt.

– Csusszanj odébb, pocakpacni.

Dudley felvisított, és rohant, hogy elbújjon az anyja háta mögött, aki viszont már rég bebújt Vernon bácsi mögé.

– Lám, itt van a mi Harrynk! – szólt az óriás.

Harry felnézett a torzonborz fizimiskára. A bogárszemek mosolyra szűkültek.

– Ilyen pici voltál, amikor utoljára láttalak – mutatta az óriás. – Apádra ütsz, de a szemed az anyádé.

– Uram, követelem, hogy azonnal hagyja el a házat! – harsogta Vernon bácsi. – Ez erőszakos behatolás!

– Csukd be a szilvafejedet, Dursley – vetette oda válaszul az óriás, azzal hátranyúlt a kanapé fölött, és kivette Vernon bácsi kezéből a puskát. Egy mozdulattal csomót kötött a csövére, olyan könnyedén, mintha gumiból volna, majd a sarokba hajította a használhatatlanná vált fegyvert.

Vernon bácsi olyan hangot adott ki, mint az egér, ha rálépnek.

– Jut eszembe, Harry – folytatta az óriás, hátat fordítva Dursleyéknak –, Isten éltessen sokáig. Hoztam neked valamit. Lehet, hogy útközben egyszer-kétszer ráültem, de az íze azért még jó.

Fekete nagykabátjának egyik belső zsebéből kissé összenyomódott dobozt húzott elő. Harry remegő kézzel kinyitotta; jókora, ragacsos csokitorta volt benne, azon zöld cukormázzal a felirat: Boldog születésnapot, Harry!

Harry felnézett az óriásra. Meg akarta köszönni a tortát, de a szavak elvesztek valahol félúton a torkában. Helyettük egy rövid kérdés bukott ki a száján.

– Ki vagy?

Az óriás felnevetett.

– Igaz is, még be sem mutatkoztam. Rubeus Hagrid vagyok, Roxfort kulcs-és háztájőrzője.

Kinyújtotta sütőlapát-kezét, és megrázta Harry egész karját.

– No de mi lesz azzal a teával? – dörzsölte össze a tenyerét. – Persze, ha akad a háznál valami erősebb itóka, azzal is koccinthatunk.

Tekintete a hideg kandallóra és az összepöndörödött burgonyaszirmos zacskókra tévedt. Rosszallóan horkantott, és a tűzhely fölé hajolt. Nem lehetett látni, mit csinál, de egy másodperccel később, mikor felegyenesedett, már vidáman lobogott a tűz, és lángok villódzó fénye töltötte be a dohos viskót. Harryt úgy csapta meg a meleg, mintha egy kád forró vízbe ereszkedett volna.

Az óriás visszaült a kanapéra – az kis híján összeroskadt alatta –, és hozzálátott, hogy kiürítse kabátzsebeit. Elővett egy réz vízforraló edényt, egy csomag kolbászt, egy nyársat, egy teáskannát, néhány csorba bögrét és egy borostyánsárga itallal teli palackot. Ez utóbbit először is jól meghúzta, aztán látott csak hozzá a teafőzéshez. A viskót egykettőre betöltötte a sülő kolbász sercegése és ínycsiklandozó illata. Amíg az óriás tevékenykedett, senki nem szólalt meg, de mikor lehúzta a nyársról az első hat zsíros, szaftos, kissé megpörkölődött kolbászt, Dudley mocorogni kezdett.

– Dudley, bármivel kínál, ne fogadd el! – szólt rá Vernon bácsi szigorúan.

Az óriás gúnyosan felkacagott.

– Ne félj, Dursley, senki nem akarja tovább hízlalni azt a pudingoshordó fiadat.

Azzal Harry elé tolta az ételt. A kiéhezett fiú úgy érezte, élete legpompásabb lakomáját fogyasztja, de evés közben se vette le a szemét az óriásról. Mivel úgy tűnt, hogy az nem készül további magyarázattal szolgálni, végül megszólalt:

– Bocsáss meg, de még mindig nem tudom, hogy ki vagy.

Az óriás nagyot kortyolt a teájából, majd kezével megtörölte a száját.

– Szólíts csak Hagridnak – szólt –, ahogy mindenki. Amint mondtam, én vagyok a kulcsok őre Roxfortban. Roxfortról már eleget hallottál, nem?

– Hát... nem – felelte Harry. Hagrid döbbent arcot vágott.

– Sajnálom – tette hozzá gyorsan Harry.

– Te sajnálod? – csattant fel Hagrid. Dursleyékra meredt, akik legszívesebben apró ponttá zsugorodtak volna a sötétben. – Nekik kellene sajnálniuk! Az még hagyján, hogy nem adják át a leveleidet. De hogy fogalmad sincs róla, hogy mi Roxfort, az már több a soknál! Hát mit gondolsz, hol tanultak meg mindent a szüleid?

– Mi mindent? – kérdezett vissza Harry.

– MI MINDENT!? – mennydörögte Hagrid. – Na álljon csak meg a menet!

Felpattant a kanapéról; szikrázó dühétől szinte remegtek a falak. Dursleyék rémülten hátráltak.

– Értsem úgy – vicsorgott az óriás –, hogy ez a fiú... ez a fiú nem tud semmit... SEMMIRŐL!?

Ez már egy kicsit sok volt Harrynek. Elvégre járt ő iskolába, és a jegyei se voltak olyan rosszak.

– Azért tudok egyet s mást – vetette közbe. – Értem a matekot, meg minden.

Hagrid azonban csak legyintett.

– Én a mi világunkról beszélek. A te világodról. Az én világomról. A szüleid világáról.

– Az meg miféle világ?

Hagridnál betelt a pohár; úgy tűnt, mindjárt felrobban. – DURSLEY!!!

Vernon bácsi falfehér volt, és motyogott valamit, ami úgy hangzott, hogy „mambamama”. Hagrid hitetlenkedve meredt Harryre.

– De azt csak tudod, hogy ki volt az apád meg az anyád? – kérdezte. – Hiszen híres emberek voltak. Ahogy te is híres vagy.

– Hogyhogy? Honnan veszed, hogy a szüleim híresek voltak?

– Nem tudod... Nem tudod... – Hagrid beletúrt a hajába, és tanácstalanul meredt Harryre.

– Azt sem tudod, hogy mi vagy? – kérdezte végül. Vernon bácsinak egyszerre megjött a hangja.

– Elég! – kiáltotta. – Ennyit és ne többet, uram! Megtiltom, hogy bármit is elmondjon a gyereknek!

Egy Vernon Dursleynél vitézebb férfinak is inába szállt volna a bátorsága attól a pillantástól, amit Hagrid vetett most a bácsira. Mikor megszólalt, hangja remegett a dühtől.

– Nem mondtad el neki? Nem mondtad el neki, mit írt Dumbledore a levelében? Ott voltam, Dursley! Láttam, amikor Dumbledore letette a levelet! Ennyi évig titkoltátok előle!?

– Mit titkoltak előlem? – kérdezte kíváncsian Harry.

– HALLGASSON! MEGTILTOM! – kiabálta rémülten Vernon bácsi, Petunia néni pedig levegő után kapkodott.

– Eh, dugjátok dézsába a fejeteket – legyintett Hagrid. – Varázsló vagy, Harry.

A viskóban néma csend lett; csak a tenger és a szél zúgása szűrődött be odakintről.

– Hogy mi vagyok?! – kérdezte döbbenten Harry.

– Hát varázsló, mi más! – Hagrid visszaült a megviselt kanapéra, ami egy nyögéssel jelezte, hogy nem bírja már sokáig. – Ha egy kicsit kikupálnak, nem is akármilyen varázsló leszel. Akinek ilyen szülei vannak, az sokra viszi. No de itt az ideje, hogy elolvasd a leveledet.

Harry végre-valahára átvehette a sárgás borítékot, rajta a smaragdzöld címzéssel: H. Potter úr részére, Tenger, viskó a sziklán, padló. Kivette a levelet, és olvasni kezdte.

ROXFORT Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola

Igazgató: Albus Dumbledore (Merlin-díjas, Bűbáj-rend aranyfok., okl. főmágus, Legf. Befoly. Nagym., a Varázslók Nemzetk. Szöv. elnökh.)

Tisztelt Potter úr!

Örömmel értesítjük, hogy felvételt nyert a ROXFORT Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolába. Mellékelten megküldjük a szükséges tankönyvek és felszerelési tárgyak listáját.

A tanév szeptember 1-jén kezdődik. Legkésőbb július 31-éig küldjön baglyot nekünk.

Tisztelettel:

Minerva McGalagony

igazgatóhelyettes

Harry fejében úgy pufogtak a kérdések, mint a petárdák. Azt se tudta, melyiket tegye fel előbb. Végül választott egy egyszerűbbet, és kinyögte:

– Mit jelent az, hogy küldjem el a baglyomat?

– Azt a füttyös fúriáját, de jó, hogy kérdezed! – Hagrid olyan erővel csapott a homlokára, hogy egy igásló is hanyatt esett volna tőle. Nagykabátja egy újabb belső zsebéből előhalászott egy baglyot – egy igazi, élő, meglehetősen borzas tollú baglyot –, egy hosszú lúdtollat és egy tekercs pergament. Nyelve hegyét kidugva rövid levelet kanyarított, melyet Harry fejjel lefelé is el tudott olvasni.

Kedves Dumbledore professzor úr!

Átadtam Harrynek a levelet. Holnap elviszem vásárolni. Az idő pocsék. Remélem, jól van.

Hagrid

Hagrid összecsavarta a levelet, a bagoly csőrébe adta, majd az ajtóhoz lépett, és kidobta a madarat a viharba. Azután visszasétált a kanapéhoz, és leült, olyan közömbösen, mintha egy telefont intézett volna el.

Harry észrevette, hogy tátva maradt a szája, és gyorsan becsukta.

– Hol is tartottam? – fordult hozzá Hagrid.

Ekkor azonban belépett a tűz fénykörébe Vernon bácsi. Arca változatlanul hamuszürke volt, de most épp a dühtől. – Harry nem megy sehova – jelentette ki.

Hagrid mordult egyet.

– Azt szeretném én látni, hogy egy magadfajta mugli az útjába áll.

– Magafajta micsoda? – érdeklődött Harry.

– Mugli. Mugliknak hívjuk az ilyen mágiamentes, varázst nem ismerő embereket. Nagy peched volt, hogy a világ legmegátalkodottabb muglijai között kellett felnőnöd.

– Amikor magunkhoz vettük – szólt közbe Vernon bácsi –, megfogadtuk, hogy véget vetünk ennek. Megfogadtuk, hogy kiírtjuk a fejéből ezt a badarságot! Méghogy varázsló!

– Ti tudtátok? – hüledezett Harry. – Tudtátok, hogy varázsló vagyok?

– Tudtuk! – csattant fel váratlanul Petunia néni. – Tudtuk! Persze, hogy tudtuk! Hogy is ne lennél, ha egyszer az én semmirekellő nővérem is az volt! Ő is ugyanilyen levelet kapott, ő is elment abba a... abba az „iskolába”. Aztán minden vakációkor békákkal a zsebében jött haza, és patkánnyá változtatta a teáscsészéket! Csak én láttam őt annak, ami valójában volt: szánalmas, bolond különcnek! A szüleink? Áh nem, ők nem! Nekik Lily így, meg Lily úgy – egyenesen büszkék voltak rá, hogy boszorkány van a családban!

Csak addig hallgatott el, amíg nagy levegőt vett, azután tovább ömlött belőle a szó. Megállíthatatlanul tört fel belőle mindaz, amit hosszú évekig magába kellett fojtania.

– Az iskolában aztán megismerkedett azzal a Potterrel. Összeköltöztek, feleségül ment hozzá, és megszült téged. Nem is volt kétséges, hogy te se leszel különb, mint ő: ugyanolyan különc leszel, ugyanolyan abnormális. Aztán őt persze felrobbantották, te meg itt maradtál a nyakunkon!

Harry falfehér lett a döbbenettől. Néhány pillanatig szólni sem tudott.

– Felrobbantották...? – kérdezte végül. – Azt mondtátok, autóbalesetben haltak meg!

– AUTÓBALESETBEN!? – Hagrid olyan dühödten pattant fel, hogy Dursleyék gyorsan visszahúzódtak a sarokba. – Nincs az az autóbaleset, ami árthatna Lily és James Potternek! Ez felháborító! Ez botrány! Harry Potternek nem mondták el a saját történetét, miközben a mi világunkban minden gyerek kívülről fújja!

– Miért? Mi történt? – faggatta Harry.

Hagrid mérge egykettőre elpárolgott, s nyugtalanságnak adta át a helyét.

– Erre nem számítottam – szólt feszengve. – Dumbledore megmondta, hogy nem lesz könnyű dolgom veled, de álmomban se hittem, hogy ilyen sok mindent nem tudsz. Nos, Harry, nem biztos, hogy jó, ha éppen én mondom el neked... de hát valakitől meg kell tudnod... Nem mehetsz úgy Roxfortba, hogy nem tudod.

Mérges pillantást vetett Dursleyékra.

– Legjobb lesz, ha elmondok annyit, amennyit tudok, merthogy nem mindent tudok, vannak bizonyos rejtélyes részletek...

Leült, néhány másodpercig a tűzbe meredt, majd belefogott:

– Az egész úgy kezdődött, hogy volt egy ember, akit úgy hívtak, hogy... Hihetetlen, hogy nem ismered. A mi világunkban mindenki hallott róla...

– Kiről?

– Hát... Ha nem muszáj, nem szívesen mondom ki a nevét. Senkinek nem áll rá a szája.

– Miért nem?

– Goromba gorgók, Harry, azért mert még mindig félnek az emberek tőle! A csudába, jaj, de nehéz. Szóval volt egy varázsló, aki... rossz útra tért... Olyan nagyon rossz lett, hogy csak na. Sőt, még rosszabb. A rosszabbnál is rosszabb. Úgy hívták, hogy...

Hagrid nyelt egyet, de nem tudta kimondani a nevet. – Írd le, ha akarod – javasolta Harry.

– Nem jó... nem tudom, hogyan írják. No, essünk túl rajta: Voldemort. – Hagrid megborzongott. – Ne kérd, hogy megismételjem. Szóval ez a varázsló, mi leginkább Tudodkinek hívjuk, ha nagyon muszáj, elkezdett szövetségeseket keresni magának. Talált is jó párat – volt, akit megfélemlített, mások osztozni akartak a hatalmában, mert bizony volt neki hatalma, nem is kevés. Sötét idők jártak akkoriban, Harry. Senki nem bízott senkiben, nem mertünk szóba állni idegen boszorkákkal és varázslókkal... Szörnyű dolgok történtek. Tudodki lassan átvette a hatalmat. Persze sokan szembeszálltak vele – de azokat mind eltette láb alól. Kegyetlenül. Hanem Roxfort akkor is biztonságos hely volt. Dumbledore volt az egyetlen ember, akitől Tudodki tartott. Az iskolába nem merte betenni a lábát.

– Az édesanyád remek boszorkány volt, az édesapád meg olyan jó varázsló, hogy jobb se kell. A maguk idejében iskolaelsők voltak Roxfortban. Rejtély, hogy Tudodki miért nem próbálta soha a maga oldalára állítani őket... talán belátta, hogy túlzottan is közel állnak Dumbledore-hoz, nem hat rájuk a Sötét Oldal csábítása. Csak annyi bizonyos, hogy tíz évvel ezelőtt, mindenszentek előestéjén váratlanul felbukkant a faluban, ahol laktatok. Te még egyéves se voltál. Elment a házatokba, és... és...

Hagrid nagyon piszkos, pöttyös zsebkendőt húzott elő, és egy ködkürt hangerejét produkálva kifújta az orrát.

– Bocsánat – szabadkozott –, de olyan szomorú... Ismertem a szüleidet... Nem volt még két olyan kedves ember a világon... Egyszóval Tudodki végzett velük. Aztán – és itt jön az igazi nagy rejtély – téged is megpróbált meggyilkolni. Gondolom, tiszta munkát akart végezni, vagy addigra vérszemet kapott. De nem tudott elbánni veled. Sose gondolkoztál rajta, hogy honnan van a heg a homlokodon? Az nem akármilyen seb. Akkor sérül meg így az ember, ha egy nagy erejű, gonosz átok éri. Az az átok elpusztította az apádat, az anyádat, még a házatokat is lerombolta – de rajtad nem fogott. Ezért vagy híres ember, Harry. Rajtad kívül soha senki nem úszta meg, ha Tudodki meg akarta ölni. Bizony, sokakat a halálba küldött annak a nemzedéknek a legjobb varázslói közül. Elintézte McKinnonékat, Bone-ékat, Prewettéket – te meg csak egy kisbaba voltál, mégis túlélted.

Hagrid szavai fájdalmas emlékeket ébresztettek Harryben. Ismét látta a vakító zöld villanást – olyan tisztán és élesen, mint még soha –, és most először egy hang is kísérte: egy éles, hideg, kegyetlen kacaj.

Hagrid szomorúan nézett a fiúra.

– Magam mentettelek ki a ház romjai közül. Dumbledore parancsára elhoztalak ezekhez...

– Lárifári – szólt közbe Vernon bácsi.

Harry összerezzent; már egészen megfeledkezett Dursley-ékról. Vernon bácsi szemmel láthatóan újra összeszedte a bátorságát. Ökölbe szorított kézzel meredt Hagridra, szeme szikrát szórt.

– Na idefigyelj, fiam – sziszegte. – Szó se róla, van benned egy kis gyári hiba, de azt egy pár nyaklevessel helyre lehet pofozni. Ami pedig a szüleidet illeti: flúgosok voltak, ez nem vitás. Ha engem kérdezel, nem sokat veszített velük a világ. Maguknak keresték a bajt, amikor összeálltak azokkal a bűvészkedő gazemberekkel. Mindig is tudtam, hogy nem lesznek hosszú életűek...

Hagrid nem bírta tovább. Felpattant a kanapéról, előhúzott a kabátjából egy viharvert rózsaszín esernyőt, és Vernon bácsinak szegezte, mint valami kardot.

– Figyelmeztetlek, Dursley – hörögte. – Figyelmeztetlek, még egy szó, és...

Attól a cseppet sem derűs kilátástól, hogy élete egy szakállas óriás esernyőjére felnyársalva ér véget, Vernon bácsinak ismét inába szállt a bátorsága. A falhoz hátrált, és meg se mukkant többet.

– Helyes. – Hagrid felindultságtól zihálva visszaült a kanapéra, ami ezúttal megadóan a padlóra roskadt.

Harry fejében még mindig százszámra tolakodtak a kérdések.

– És mi történt Volde... bocsánat, Tudodkivel?

– Jó kérdés, Harry. Eltűnt. Nyoma veszett, épp aznap, amikor rád támadt. Ettől csak még nagyobb a híred. Ez a legrejtélyesebb az egészben: miért futamodott meg? Hiszen a hatalma egyre nőtt... Sokan úgy tartják, meghalt. Szerintem szó sincs róla. Meghalni csak emberek tudnak, de benne nem volt már semmi emberség. Mások szerint éli világát, és csak arra vár, hogy újra eljöjjön az ő ideje. Én ebben sem hiszek. Azok, akik régen vele voltak, mostanra elpártoltak tőle. Többen közülük mintha kábulatból tértek volna magukhoz. Tudodki nem engedte volna el őket, ha vissza akarna jönni.

– A legtöbben úgy gondoljuk, hogy Tudodki él, de nincs már hatalma. Gyenge, mint a harmat. És bizony te intézted el, Harry, nem más. Olyasmi történt aznap este, amire nem számított. Hogy mi, azt nem tudom, senki se tudja, de egy biztos: volt benned valami, amitől Tudodki kikészült, de úgy, hogy azóta se heverte ki.

Hagrid szeretettel vegyes tisztelettel nézett Harryre. A fiú azonban, ahelyett hogy büszkén kihúzta volna magát, biztosra vette, hogy szörnyű tévedés történt. Hogyan is lehetne ő varázsló? Éppen ő, aki soha semmit nem tett Dudley ütlegei és Petunia néni meg Vernon bácsi zsarnokoskodása ellen? Ha valóban varázsló, miért nem váltak varangyos békává, valahányszor beparancsolták őt a gardróbba? Ha kiskorában legyőzte a világ leghatalmasabb mágusát, miért rugdoshatja őt Dudley ide-oda, mint egy focilabdát?

– Hagrid – szólt csendesen –, szerintem tévedsz. Én nem lehetek varázsló.

Meglepetésére az óriás felkacagott.

– Nem lehetsz varázsló? Talán soha nem csináltál furcsa dolgokat, amikor megijedtél vagy épp mérges voltál?

Harry a tűzbe bámult. Most, hogy jobban belegondol... A furcsaságok, amelyek annyira bosszantották a nagynénjét és a bácsikáját, mind olyankor történtek, amikor félt vagy dühös volt. Mikor Dudley bandája megkergette, valahogy mindig elillant előlük. Mikor félt iskolába menni a kopasz fejével, reggelre sikerült visszanövesztenie a haját. Legutóbb pedig, amikor Dudley fellökte, öntudatlanul bosszút állt: rászabadította Dudleyra az óriáskígyót.

Most már bizakodva pillantott fel Hagridra. Az óriás sugárzó mosollyal nézett vissza rá.

– Na látod! Még hogy Harry Potter nem varázsló! Meglátod, te leszel a leghíresebb diák Roxfortban.

Vernon bácsi azonban még mindig nem adta fel.

– Nem megmondtam, hogy nem megy sehova? – vicsorgott. – A Stonewallba fog járni, és még hálás is lesz érte. Olvastam azokat a leveleket: mindenféle kacatot kérnek tőle, varázskönyveket, pálcát meg...

– Túl nagy mugli vagy ahhoz, hogy visszatarthasd, ha menni akar – vágott a szavába Hagrid. – El akarod tiltani Roxforttól Lily és James Potter fiát? Neked elment az eszed! Ezt a gyereket születése óta számon tartják. A világ legjobb boszorkányés varázslóképzőjébe fog járni. Hét év múlva, mikor végez, rá se lehet majd ismerni. A változatosság kedvéért ezentúl hozzá hasonló gyerekek között fog tanulni, Roxfort valaha volt legdicsőbb igazgatója, Albus Dumbled...

– ESZEMBEN SINCS FIZETNI AZÉRT, HOGY EGY VÉN BOLOND BŰVÉSZMUTATVÁNYOKAT TANÍTSON NEKI! – ordította Vernon bácsi.

Ezzel most végképp túl messzire ment. Hagrid felkapta az ernyőt, és megpörgette a feje fölött.

– SOHA – mennydörögte –, SOHA TÖBBÉ NE MERÉSZELD SÉRTEGETNI ALBUS DUMBLEDORE-T!

Egy suhintással Dudleyra szegezte az esernyőt. Lila fény villant fel, pukkanás és éles visítás hallatszott, s a következő pillanatban Dudley már hájas fenekét markolászta, és bömbölve ugrált fájdalmában. Mikor megfordult, Harry látta, hogy unokatestvére nadrágjából kunkori malacfarok kandikál ki.

Vernon bácsi felhördült. Egy utolsó, borzadó pillantást vetett Hagridra, azzal bevonszolta családját a másik szobába, és becsapta az ajtót.

Hagrid ránézett az esernyőjére, és végigsimított a szakállán.

– Nem szabadott volna elveszítenem a fejem – morogta bűnbánóan –, de hát nem tettem benne sok kárt. Malaccá akartam változtatni, de úgy tűnik, már amúgy is malac volt, csak a farok hiányzott róla.

Bozontos szemöldöke alatt lapos oldalpillantást vetett Harryre:

– Ha nem muszáj, ne említsd ezt a kis balesetet Roxfortban. Ugyanis az a helyzet, hogy... nekem nem igazán szabadna varázsolnom. Most, amikor utánatok jöttem, meg amikor a leveleket küldtem, kivételesen csinálhattam ezt-azt, ezért is örültem annyira a feladatnak...

– Miért nem szabad varázsolnod? – kérdezte Harry.

– Hát, tudod... én is Roxfortba jártam, de... mit szépítsem? Harmadikos koromban eltanácsoltak. Kettétörték a varázspálcámat, meg minden. De Dumbledore megengedte, hogy ott maradjak vadőrnek. Dumbledore úr ritka rendes ember.

– Miért tanácsoltak el?

– Későre jár, és holnap rengeteg dolgunk lesz – tért ki a válasz elől Hagrid. – Be kell mennünk a városba, meg kell vennünk a könyveidet, satöbbi.

Levette vastag, fekete kabátját, és odadobta Harrynek.

– Ez alatt nem fogsz fázni. Rá se ránts, ha mocorog egy kicsit. Úgy emlékszem, maradt egy-két mókus valamelyik zsebében.

Ötödik fejezet

Az Abszol út

Másnap reggel Harry korán ébredt. Bár észrevette, hogy már világos van, nem nyitotta ki a szemét.

– Az egész csak álom volt – bizonygatta magának. – Álmomban eljött hozzám egy Hagrid nevű óriás, és azt mondta, hogy varázslóiskolába fogok járni. Mikor kinyitom a szemem, otthon leszek a gardróbomban.

Ekkor hangos kopogtatás ütötte meg a fülét.

– Már itt is van Petunia néni. Kopogtat az ajtón. – A remény egyre jobban szertefoszlott, de azért még nem nyitotta ki a szemét. Olyan szép álom volt...

Kop-kop-kop. – Jól van – motyogta Harry. – Mindjárt felkelek.

Mikor felült, lehullott róla Hagrid nehéz kabátja. Elmúlt a vihar, ragyogó napfény áradt be a viskóba. Maga Hagrid az összeroskadt kanapén húzta a lóbőrt, s az ablakon egy bagoly kopogott karmos lábával; csőrében újságot tartott.

Harry feltápászkodott. Boldogság öntötte el; úgy érezte, mintha egy hatalmas léggömb dagadna a lelkében. Odalépett az ablakhoz, és kitárta – a bagoly berepült, és Hagrid fejére pottyantotta az újságot. Az óriás meg se moccant. Erre a madár leereszkedett a padlóra, és támadást intézett az óriás nagykabátja ellen.

– Azt hagyd békén!

Harry megpróbálta elhessegetni a baglyot, de az csőrével harciasan felé kapott, és tovább szaggatta a kabátot.

– Hagrid! – emelte fel a hangját Harry. – Itt egy bagoly, és...

– Fizesd ki – motyogta bele a kanapéba az óriás.

– Tessék?

– Fizetséget akar a kézbesítésért. Ott a pénz valamelyik zsebemben.

Úgy tűnt, Hagrid nagykabátja kizárólag zsebekből áll kulcscsomók, sörétgolyók, madzag-gombolyagok, teástasakok... Harry végül előhúzott egy marék furcsa érmét.

– Adj neki öt knútot – morogta álmosan Hagrid.

– Melyik a knút?

– Amelyik kicsi és bronzból van.

Harry kiszámolt öt darab apró bronzérmét, a bagoly pedig felemelte egyik lábát, amelyre kicsiny bőrerszényt erősítettek. Harry beletette a pénzt, s a madár kiröppent a nyitott ablakon.

Hagrid nagyot ásított, felült, és nyújtózkodott.

– Lassan indulnunk kell, mert nagyon sok a dolgunk. Fel kell mennünk Londonba megvenni az iskolai holmikat.

Harry némán forgatta a kezében a varázslópénzt. A gondolat, ami felötlött benne, gonoszul kiszúrta a lelkében dagadozó boldogság-léggömböt.

– Öhm... Hagrid.

– Mm? – Az óriás épp a csizmáját húzta fel.

– Nekem nincs pénzem, és Vernon bácsi se fog adni. Hallottad, mit mondott tegnap este: nem fizet azért, hogy varázslást tanuljak.

– Emiatt ne fájjon a fejed. – Hagrid felállt, és megvakarta a kobakját. – Azt hiszed, hogy a szüleid itt hagytak örökség nélkül?

– De hát ha romba dőlt a házuk...

– A kincseket nem otthon tartották, fiam! Nem bizony, úgyhogy az első megálló ma a Gringotts, a varázslók bankja. Egyél egy kolbászt, hidegen se rossz. Ha megkínálsz a tortádból, szívesen megkóstolom.

– A varázslóknak is vannak bankjaik?

– Csak egy, a Gringotts. Koboldok őrzik.

Harry kezéből kiesett a kolbász. – Koboldok?

– Igen. Hidd el nekem, bolond, aki megpróbálja kirabolni. Koboldokkal sose húzz ujjat, Harry. Ha biztonságba akarsz helyezni valamit, a Gringottsnál jobb helyet nem találsz – na jó, Roxfort talán még jobb. Jut eszembe, van is egy kis dolgom a Gringottsban. Megbízást kaptam Dumbledore-tól. Roxfortos ügy. – Hagrid büszkén kihúzta magát. – Gyakran szokott megkérni, hogy intézzek el helyette fontos dolgokat. Menjek el érted, vagy hozzak el ezt-azt a Gringottsból... Tudja, hogy megbízhat bennem... Megvan a cókmókod? Akkor induljunk.

Harry és Hagrid kiléptek a viskóból a sziklára. Az égbolt most felhőtlen, tiszta volt, a tenger csillogott a napsütésben. A viharra csak a kölcsönkért csónak aljában összegyűlt víz emlékeztetett.

– Mivel jöttél ide? – nézett körül Harry, másik csónakot keresve.

– Repültem – felelte Hagrid.

– Repültél?

– Igen, de visszafelé ezzel megyünk. Most, hogy megvagy, már nem szabad varázsolnom.

Elhelyezkedtek a csónakban, de Harry még mindig Hagridra meredt, és próbálta elképzelni az óriást, amint repül. – Az azért túlzás, hogy még evezni is kell – zsörtölődött Hagrid, és ismét lapos oldalpillantást vetett Harryre. – Esetleg egy kicsit... felpörgethetném a tempót, ha megteszed, hogy nem beszélsz róla Roxfortban.

– Miért mondtad, hogy bolond, aki megpróbálja kirabolni a Gringottsot? – kérdezte Harry.

– Mert a bankot bűbáj és varázslat védi – felelte Hagrid, miközben komótosan szétnyitotta az újságját. – A páncéltermeket, úgy hírlik, sárkányok őrzik. Aztán meg el is téved ott az ember – a Gringotts London alatt van, több száz mérföld mélyen. Még a metrónál is mélyebben, úgyhogy ha meg is tudnál kaparintani valamit, éhen vesznél kifelé jövet.

Amíg Hagrid újságját, a Reggeli Prófétát böngészte, Harry eltöprengett a hallottakon. Vernon bácsi mellett megtanulta, hogy újságolvasás közben senkit nem illik zavarni, de most nagyon nehezen bírta ki, hogy ne szólaljon meg. Soha életében nem volt még ilyen sok kérdése.

– A Mágiaügyi Minisztérium szokás szerint feje tetejére állít mindent – mormogta Hagrid, és lapozott.

– Van olyan, hogy Mágiaügyi Minisztérium? – csúszott ki a kérdés Harry száján.

– Persze, hogy van – bólintott Hagrid. – Persze Dumbledore-t akarták kinevezni miniszternek, de ő a világért se hagyná ott Roxfortot. Így aztán az öreg Cornelius Badarus lett a miniszter. Nincs még egy olyan kontár, mint ő. Persze minden reggel baglyokkal bombázza Dumbledore-t, folyton tanácsot kér tőle.

– Mit csinál voltaképpen a Mágiaügyi Minisztérium?

– Az ő dolguk titokban tartani a muglik előtt, hogy ma is élnek boszorkák és varázslók szerte az országban. Ez a legfontosabb feladatuk.

– Miért kell ezt titkolni?

– Hogy miért? Ördög és pokol, Harry! Azért, mert különben mindenki varázslattal akarná megoldani a problémáit! Na neee...! Jobb, ha békén hagynak minket!

Ekkor a csónak orra finoman nekiütközött a kikötő falának. Hagrid összehajtotta az újságját, és oldalán Harryvel felbaktatott a kőlépcsőkön az utcára.

A vasútállomás felé vették útjukat. Amíg átvágtak a kisvároson, a járókelők alaposan megbámulták Hagridot. Harry meg tudta érteni döbbenetüket. Hagrid nemcsak azzal keltett feltűnést, hogy kétszer olyan magas volt, mint egy normális ember, hanem a viselkedésével is. Rámutatott különböző, tökéletesen hétköznapi tárgyakra, például a parkolóórákra, és efféle megjegyzéseket tett:

– Azt nézd meg, Harry! Hogy mit ki nem találnak ezek a muglik!

– Hagrid – szólt Harry kissé zihálva. Szaladnia kellett, ha nem akart lemaradni az óriás mögött. – Komolyan mondtad, hogy sárkányok vannak a Gringottsban?

– Hát, azt mondják – felelte Hagrid. – A betyárját, de szeretnék egy sárkányt!

– Szeretnél egyet?

– Kölyökkorom óta vágyom egy sárkányra... Itt is vagyunk.

Elérkeztek a vasútállomáshoz. Kiderült, hogy a következő londoni vonat öt perc múlva indul. Hagrid, aki nem értett a „muglimani”-hoz, ahogy ő nevezte, átadott néhány bankjegyet Harrynek, és a fiúra bízta a jegyek beszerzését.

Az utasok még a kisváros lakóinál is jobban megbámulták Hagridot. Az óriás két helyet foglalt el, és útközben egy kanárisárga cirkuszsátorra emlékeztető lebernyeget kötögetett.

– Megvan még a leveled, Harry? – kérdezte, fel se pillantva kézimunkájából.

Harry kivette a zsebéből a pergamenborítékot.

– Helyes – bólintott Hagrid. – Benne van a szükséges felszerelési tárgyak listája.

Harry elővette a másik papírlapot, amit előző este észre sem vett, és olvasni kezdte.

ROXFORT Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola

Egyenruha

Az első évben a következő ruhadarabok szükségesek:

1. Három rend egyszerű munkatalár (fekete);

2. Egyszerű hegyes süveg (fekete) mindennapi használatra;

3. Egy pár munkavédelmi kesztyű (sárkánybőr vagy hasonló);

4. Egy téli köpönyeg (fekete, ezüstcsattal)

A tanuló minden ruhadarabján köteles feltüntetni a nevét!

Tankönyvek

Minden tanulónak saját példánnyal kell rendelkeznie a következő művekből:

Dabrak, Miranda: Varázslástan alapfokon

Bircsók, Bathilda: A mágia története

Goffrid, Adalbert: Modern varázsláselmélet

Ripsropsky, Emeric: Az átváltoztatásról kezdőknek

Spora, Phyllida: Ezer bűvös fű és gomba

Mixel, Arsenius: Ismerkedés a varázsitalokkal

Salmander, Göthe: Legendás állatok és megfigyelésük

Reskesh, Quentin: A sötét erők. Önvédelmi kalauz

Egyéb felszerelési tárgyak:

1 db varázspálca

1 db üst (ón, II. méret)

1 készlet üveg-vagy kristályfiola

1 db teleszkóp

1 db rézmérleg

Ezenfelül minden tanuló magával hozhat 1 db baglyot, macskát vagy varangyos békát.

A SZÜLŐK SZÍVESKEDJENEK TUDOMÁSUL VENNI, HOGY AZ ELSŐÉVESEK NEM HASZNÁLHATNAK SAJÁT SEPRŰT!

– Ezt mind meg tudjuk venni Londonban? – töprengett hangosan Harry.

– Ha jó helyen keressük, igen – felelte Hagrid.

Harry még soha nem volt Londonban. Bár úgy tűnt, Hagrid pontosan tudja, hova mennek, az is látszott, hogy nem szokott hozzá a közlekedés hétköznapi módjaihoz. Beszorult a metró jegyellenőrző kapujába, aztán fennhangon panaszkodott, hogy keskenyek az ülések és lassúak a szerelvények.

– El se tudom képzelni, hogyan bírják ki a muglik varázslás nélkül – szólt fejcsóválva, miközben felfelé caplattak az elromlott mozgólépcsőn egy zsúfolt bevásárlóutca felé.

Méreteinek hála, Hagrid könnyedén utat vágott magának a tömegben. Harrynek nem kellett mást tennie, mint szorosan a nyomában maradni. Könyvés lemezboltok, gyorséttermek és mozik mellett haladtak el, de egyetlen bolt sem festett úgy, mintha varázspálcát kínálnának benne. Egy normális utcában voltak, ami tele volt normális emberekkel. Itt járkálva Harry nehezen tudta elképzelni, hogy a föld méhe tényleg varázslók kincseit rejti, és hogy vannak boltok, ahol varázskönyveket és varázsseprűt árulnak. Nem lehet, hogy az egész csak egy nagy átverés, amit Dursleyék eszeltek ki? – suhant át Harryn, de csak egy pillanatra, hiszen jól tudta, hogy a Dursley család egyetlen tagjának sincs humorérzéke. S bár Hagrid csupa hihetetlen dolgot mondott, ösztönösen megbízott benne.

– Helyben vagyunk – torpant meg az óriás. – Íme a Foltozott Üst. Nevezetes hely.

A Foltozott Üst piszkos kis kocsma volt. Harry észre se vette volna, ha Hagrid nem hívja fel rá a figyelmét. A járókelők egyetlen pillantásra se méltatták. Tekintetük úgy siklott át a könyvesboltról a lemezboltra, mintha nem is látnák a kettő között meghúzódó Foltozott Üstöt. Sőt! Harrynek egyenesen az az érzése támadt, hogy tényleg csak Hagrid meg ő látják a kocsmát. Mielőtt azonban ezt szóvá tehette volna, Hagrid beterelte őt az ajtón.

Nevezetes hely létére, a Foltozott Üst igencsak sötét és kopottas volt. Az egyik sarokban néhány idős asszony ült; kis poharakból sherryt iszogattak, s egyikük hosszú szárú pipát szívott. Egy apró termetű, cilinderes férfi a pult mögött álló öreg csapossal beszélgetett. Ez utóbbi kopasz volt, és úgy festett a feje, mint egy hatalmas dió. Mikor Hagrid és Harry beléptek a helyiségbe, egy pillanatra mindenki elhallgatott.

Szemmel láthatóan ismerték Hagridot – mosolyogva intettek neki, a pultos pedig rögtön egy pohár után nyúlt.

– A szokásosat, Hagrid?

– Most nem lehet, Tom. Iskolai ügyet intézek – felelte az óriás. Lapátkezével vállon veregette Harryt, amitől a fiúnak megroggyant a térde.

– Szent ég...! – A csapos Harryre sandított. – Ez a gyerek... csak nem...

A Foltozott Üstben egy szempillantás alatt néma csend lett. – Istenem – suttogta a csapos. – Harry Potter... Micsoda megtiszteltetés.

Azzal kiszaladt a bárpult mögül, Harryhez sietett, és könnyes szemmel megragadta a fiú kezét.

– Isten hozta újra köztünk, Potter úr. Isten hozta!

Harry nem tudta, mit feleljen. Egy hosszú pillanatig mindenki őt nézte. A dohányzó öregasszony tovább szívta a pipáját, pedig az már rég kialudt. Hagrid csak úgy sugárzott a büszkeségtől.

A következő másodpercben csikorogva-kopogva megmozdult az összes szék, és Harry azon kapta magát, hogy a Foltozott Üst mindegyik vendége az ő kezét szorongatja.

– Doris Crockford vagyok, Potter úr. Boldog vagyok, hogy végre megismerhetem!

– Micsoda öröm, Potter úr, micsoda megtiszteltetés!

– Mióta vágyom rá, hogy kezet rázhassak önnel! El vagyok bűvölve!

– A boldogságom nem ismer határt, Potter úr. Diggle a nevem. Dedalus Diggle.

– Mi már találkoztunk egyszer! – Harry felismerte Dedalus Diggle-t, mire annak izgalmában leesett a fejéről a cilindere. – Egyszer meg tetszett hajolni előttem egy boltban.

– Emlékszik rám! – nézett körbe büszkén Dedalus Diggle. – Hallottátok? Emlékszik rám!

A Foltozott Üst vendégei egymásnak adták Harry kezét. Doris Crockford például többször is repetázott.

Odafurakodott Harryhez egy feltűnően zaklatott, sápadt fiatalember is, akinek az egyik szeme furcsán rángatózott.

– Mógus professzor! – örvendezett Hagrid. – Harry, Mógus professzor tanítani fog téged Roxfortban.

– Po-Potter – dadogta Mógus professzor, és megragadta Harry kezét. – E-e-el se tudom mondani, me-me-mennyire örülök, hogy megismerhetem.

– Miféle mágiát tanít, professzor úr?

– Sö-sötét varázslatok ki-kivédését – motyogta kelletlenül Mógus, mintha legszívesebben nem is gondolna saját szakterületére. – De-de-de magának nincs mit tanítanom, igaz? – Mógus idegesen nevetgélt. – Me-megy beszerezni a fe-felszerelését? É-é-én is épp megyek megvenni egy új könyvet a vámpírokról. – Úgy tűnt, mintha a puszta gondolat is megrémítené...

A többieknek persze eszük ágában sem volt hagyni, hogy Mógus professzor kisajátítsa magának Harryt. Jó ideig képtelenség volt lerázni őket, de Hagridnak végül sikerült túlkiabálnia a társaságot.

– Sajnos mennünk kell. Rengeteg még a dolgunk. Gyerünk, Harry.

Doris Crockford még egyszer utoljára megrázta Harry kezét, aztán Hagrid kivezette védencét egy keskeny, sikátorszerű udvarra, ahol egy kukán és néhány gyomnövényen kívül a világon semmi nem volt.

Hagrid rávigyorgott Harryre.

– Megmondtam, nem? Megmondtam, hogy híres vagy, komám. Még Mógus professzor is remegett, amikor meglátott no persze ő egyébként is remegni szokott.

– Mindig ilyen ideges?

– Mindig, a szerencsétlen. Pedig remek koponya. Addig semmi baja nem volt, amíg könyvekből tanulta a tudományát, de aztán elment egy évre tapasztalatot gyűjteni... Azt mondják, vámpírokkal találkozott a Feketeerdőben, és volt egy kellemetlen kalandja egy vasorrú bábával. Azóta mintha kicserélték volna. Fél a diákoktól, fél a saját tantárgyától... No de hova tettem az ernyőmet?

Vámpírok? Vasorrú bábák? Harry szinte beleszédült. Hagrid közben a téglákat számolgatta a szemétkuka fölött a falon.

– Hármat felfelé... kettőt keresztbe – motyogta. – Megvan. Húzódj hátrább, Harry.

Ernyője hegyével háromszor rákoppintott a falra.

Az a tégla, amelyikhez hozzáért, megremegett, közepe megrándult. Apró lyuk jelent meg rajta, mely egyre nőtt, és pillanatokon belül akkorára tágult, hogy Hagrid is könnyűszerrel átsétálhatott rajta. Az átjáró egy kanyargós, macskaköves utcára vezetett.

– Isten hozott az Abszol úton.

Hagrid jót derült Harry elképedésén. Mikor maguk mögött hagyták az átjárót, Harry hátrapillantott a válla fölött – a nyílás villámgyorsan bezárult mögöttük, ismét szilárd falnak álcázva magát.

Egy közeli bolt előtt egész halomnyi üst csillogott a napsütésben. Üstök minden méretben – Sárga-és vörösréz, ón, ezüst üstök – Önkeverő és kompakt üstök – hirdette egy tábla az áru fölött.

– Igen, ilyenre is szükséged lesz – bólintott Hagrid –, de előbb vegyük fel a pénzedet.

Harry azt kívánta, bár tíz szeme lenne, hogy egyszerre minden irányba nézhessen, mindent láthasson: a boltokat, a kirakott árut, no meg az utca népét. Elhaladtak egy kövérkés hölgy mellett, aki egy patika előtt állt, a fejét csóválta, és ezt morogta:

– Tizenhét sarlót kérni egy uncia sárkánymájért! Kész rablás...

Halk, lágy huhogás szűrődött ki egy sötét üzletből, amelynek cégérén ez állt: Uklopsz Bagolyszalon – Kuvikok, füles és macskabaglyok. Uhuk több színben. Harryvel egykorú kisdiákok egész csoportja nyomta az orrát egy kirakatüvegnek, ami mögött seprűk sorakoztak.

– Nézzétek! – lelkesedett az egyik gyerek. – Az új Nimbusz Kétezres... A leggyorsabb...

Voltak boltok, ahol talárokat lehetett kapni, máshol teleszkópokat, megint másutt ezüstműszereket, amikhez hasonlót Harry még sose látott. A kirakatok mögött tornyokban álltak a denevérléppel és angolnaszemmel töltött hordók, a düledező halmokba rakott varázsige-gyűjtemények, lúdtoll-és pergamentekercs-készletek, bájitalos üvegek, holdgömbök...

– Íme a Gringotts – szólt Hagrid.

A hófehér épület, amely elé érkeztek, messze kiemelkedett a környező alacsony boltok közül. Fényes bronzkapuja mellett vörös és arany egyenruhában ott állt egy...

– Bizony, ez egy kobold – szólt halkan Hagrid, miközben felfelé kaptattak a fehér kőlépcsőkön.

A kobold körülbelül egy fejjel alacsonyabb volt Harrynél. Kreol arcában ülő szeme okosan csillogott. Hegyes szakállat viselt, s Harry azt is észrevette, hogy feltűnően hosszú a lábfeje meg az ujjai. Mikor áthaladtak a kapun, a kobold meghajolt.

Belépve újabb ajtó várta őket. Ez ezüstből volt, és a következő felirat állt rajta:

Lépj be, vándor, de vigyázz:

Nem csak kincset rejt e ház.

Ha csak vinnél, de nem hozol,

Fejedre csak bajt halmozol.

Ki idegen kincset áhít,

Annak e hely csapdát állít.

Add fel tolvaj, ne légy dőre,

Varázslat e kincsek őre.

– Mondtam, hogy bolond, aki megpróbálja kirabolni – csóválta a fejét Hagrid.

Az ezüstajtót két kobold őrizte; ők is meghajoltak Harryék előtt. Az ajtón belépve hatalmas márványcsarnokban találták magukat. Egy hosszú pult mögött vagy száz kobold ült magas székeken; tételeket jegyeztek be jókora főkönyvekbe, érméket méricskéltek rézmérlegeken, nagyítólencsével drágaköveket vizsgálgattak. A teremből megszámlálhatatlanul sok ajtó nyílott minden irányba – ezeken át további koboldok embereket kalauzoltak ki-be. Hagrid és Harry a pult felé indult.

– `reggelt – szólított meg Hagrid egy szabad koboldot. – Azért jöttünk, hogy kivegyünk egy kis suskát Harry Potter úr széféből.

– Láthatnám a kulcsot, uram?

– Persze. Itt kell lennie valahol. – Hagrid elkezdte kiüríteni zsebeit, s tartalmukat jobb híján a pultra rakodta. Mikor egy marék kutyakekszet szórt a főkönyvre, a kobold összeráncolta az orrát. Harry eközben a szomszéd koboldot figyelte, aki épp egy rakás brikettméretű piros rubintkövet mért le.

– Megvan! – Hagrid felmutatott egy apró aranykulcsot. A kobold tüzetesen megvizsgálta.

– Úgy látom, ez rendben van.

– És még hoztam egy levelet is Dumbledore professzortól – folytatta fontoskodva Hagrid. Még a mellét is kidüllesztette hozzá. – A Tudjamiről volna szó, ami a hétszáztizenhármas széfben van.

A kobold figyelmesen elolvasta a levelet.

– Rendben – bólintott végül, és visszaadta Hagridnak az írást. – Egy munkatársam lekíséri önöket a széfekhez. Ampók!

Ampók is kobold volt. Hagrid gyorsan visszatömködte a kutyakekszet a zsebébe, és Harryvel együtt követte Ampókot a rengeteg ajtó egyike felé.

– Mi az a Tudodmi a hétszáztizenhármas széfben? – érdeklődött Harry.

– Azt nem mondhatom meg – felelte nagy komolyan Hagrid. – Szigorúan titkos. Roxfortos ügy. Dumbledore rám bízta. Ha elmondom neked, lőttek az állásomnak.

Ampók kitárta előttük az ajtót, és Harry meglepődve látta, hogy további márványtermek helyett egy fáklyákkal megvilágított, lejtős folyosó várja őket. A szűk járat kövezett padlója keskeny nyomtávú sínpárt rejtett. Ampók füttyentett, mire egy csille robogott oda hozzájuk. Mindhárman beültek, Hagridnak ez nem sikerült olyan könnyen –, és a kocsi elindult velük.

Az út első szakasza kanyargós járatok labirintusán át vezetett. Harry eleinte próbálta megjegyezni, merre mennek – bal, jobb, jobb, bal, középső járat, jobbra, balra – de hamar feladta. Úgy tűnt, a zakatoló csille tudja az utat, hiszen Ampók nem irányította.

Harry szemét csípte a hűvös menetszél, mégis kitartóan nézelődött. Egy ízben kicsapó lángnyelveket pillantott meg egy oldalfolyosó végén, de mire megfordult, hogy megnézze, sárkány volt-e az, már egy föld alatti tó mellett robogtak el, a padlóból és a mennyezetből kiálló öles sztalaktitok és sztalagmitok között.

– Mindig elfelejtem, mi a különbség a sztalaktit és a sztalagmit között – jegyezte meg Harry.

– A sztalagmitban van „m” – felelte Hagrid. – De most inkább ne szólj hozzám, mert barlangibeteg vagyok.

Az óriás arca valóban eléggé zöldnek tűnt. Mikor végre megálltak és kiszálltak, a falnak kellett támaszkodnia, úgy remegett a térde.

Ampók kinyitott egy, a folyosó falába süllyesztett, alacsony ajtót. Zöld füst gomolygott fel, s mikor eloszlott, lélegzetelállító látvány tárult Harry szeme elé. Az ajtó mögötti üregben halmokban hevertek az aranypénzek, oszlopokban álltak az ezüstérmék, és kupacszám csillogtak a kis bronz knútok.

– Ez mind a tied – mosolygott Hagrid.

Mind az övé – ez hihetetlen. Dursleyék biztosan nem tudnak a kincsről, különben habozás nélkül rátették volna a kezüket. Hisz folyton panaszkodnak, hogy milyen sokba kerül nekik az ő eltartása. Sejtelmük se volt róla, hogy a szegény rokont egy kisebb vagyon várja valahol London alatt, egy barlang mélyén.

Hagrid segített Harrynek táskába rakodni a kincsnek egy részét.

– Az arany érmék a galleonok – magyarázta. – Egy galleon tizenhét ezüst sarlót ér, egy sarló pedig huszonkilenc knútot. Pofonegyszerű, igaz-e? No, ennyi pénz jó pár tanévre elég lesz. A többit megőrzik itt neked. – Ampókhoz fordult. – Most pedig robogjunk át a hétszáztizenhármashoz, de egy kicsit lassabban, ha lehet.

– Csak egy sebesség van – felelte kurtán Ampók.

A csille most még mélyebben fekvő régiókba szállította őket. Egyre gyorsabban vették az éles kanyarokat, s a huzat is egyre hűvösebb lett. Zakatolva áthaladtak egy föld alatti szakadék fölött. Harry kihajolt a kocsiból, hogy megnézze, mit rejt a sötétbe vesző mélység. Hagrid borzadva felnyögött, és visszahúzta öt a grabancánál fogva.

A hétszáztizenhármas széf ajtaján nem volt kulcslyuk.

– Álljanak hátrébb – szólt Ampók fontoskodva. Hosszú ujját finoman végighúzta az ajtón, mire az egyszerűen elolvadt. – Erre csak a Gringotts-beli koboldok képesek – magyarázta Ampók. – Ha egy idegen próbálkozna ezzel, az ajtó beszippantaná, és nem tudna többé kijönni.

– Milyen gyakran ellenőrzik, hogy nincs-e valaki odabent? – kérdezte Harry.

– Tízévenként – válaszolta gonosz vigyorral a kobold. Harry biztosra vette, hogy a szigorúan őrzött széf valami nagyon különleges dolgot rejt – szemkápráztató drágaköveket, vagy effélét. Kíváncsian előrehajolt hát, hogy jobban lássa a kincset, de csalódnia kellett: az üreg első látásra üresnek tűnt. Nem is volt benne más, csak egy gyűrött barna papírba csavart kis csomag, amit Hagrid gyorsan felkapott, és eltüntetett számtalan zsebe egyikében. Harry oldalát fúrta a kíváncsiság, de jobbnak látta, ha nem faggatózik.

– Gyere, szálljunk vissza ebbe a pokolbéli szekérbe – szólt Hagrid –, és inkább ne kérdezz tőlem semmit. Tudod, nem tanácsos kinyitnom a számat, amíg vissza nem érünk.

Alig több mint egy csille-rohanásnyi idő múlva Harry és Hagrid már hunyorogva álltak a napsütésben a Gringotts épülete előtt. Most, hogy Harry egy zsák pénz birtokába jutott, azt se tudta, melyik boltba szaladjon először. Fogalma sem volt róla, hogy hány galleon ér egy fontot, de abban biztos volt, hogy több pénz van nála, mint amennyit életében összesen a magáénak mondhatott – sőt még Dudleynak se volt ennyi pénze soha életében.

– Akár meg is vehetnéd az egyenruhádat – javasolta Hagrid, fejével Madam Malkin Talárszabászata felé bökve. – Ha nem bánod, én addig bedobok egy szíverősítőt a Foltozott Üstben. Kikészültem ettől a hullámvasutazástól.

Az óriás valóban elég megviseltnek tűnt, így hát Harry egyedül és kissé lámpalázasan lépett be Madam Malkin boltjába.

Madam Malkin talpig mályvaszínű ruhába öltözött zömök, mosolygós boszorkány volt.

– Roxfortba készülsz, kis drágám? – kérdezte, mielőtt Harry megszólalhatott volna. – Nem te vagy az egyetlen... Most csinosítunk ki egy másik fiatalembert is.

A bolt hátsó részében egy zsámolyon sápadt, hegyes arcú fiú állt; egy másik boszorkány épp megtűzte hosszú, fekete talárja alját. Madam Malkin felállította Harryt egy másik zsámolyra, ráadott egy talárt, és hozzálátott, hogy a megfelelő hosszúságúra tűzze.

– Szia – szólította meg a fiú Harryt. – Szintén Roxfort?

– Aha – felelte Harry.

– Apám a szomszédban megveszi nekem a könyveket, az anyám meg elment varázspálcáért. – A fiú unott hangon, vontatottan beszélt. – Aztán majd elcipelem őket versenyseprűket nézni. Nem értem, hogy miért nem lehet az elsősöknek saját seprűjük. Rábeszélem apát, hogy vegyen nekem egyet, aztán majd becsempészem valahogy.

Harry úgy érezte, mintha Dudleyt hallaná. – Neked van saját seprűd? – kérdezte a fiú.

– Nincs – felelte Harry.

– Nem is szoktál kviddicsezni?

– Nem – válaszolta Harry, és eltűnődött, hogy vajon mi a csuda lehet az a kviddics.

– Én szoktam. Apám azt mondta, nagy szégyen lenne, ha nem vennének be a házunk csapatába. Igaza is van. Te már tudod, hogy melyik házban leszel?

– Nem – felelte ismét Harry, és percről percre ostobábbnak érezte magát.

– Persze senki nem tudhatja, amíg be nem osztják, de én biztos a Mardekárban leszek, mert a családunkban mindenki ott volt. Ha, mondjuk, a Hugrabugba osztanának be, rögtön megszöknék.

– Ühüm – motyogta Harry. Sokért nem adta volna, ha eszébe jut valami érdekesebb hozzászólás.

– Te jó ég, nézd azt a fickót! – váltott témát a fiú, és fejével az utcai kirakat felé intett. Hagrid állt ott a bolt előtt. Vigyorogva felmutatta a kezében tartott két jókora fagylaltot, jelezve, hogy azokkal nem mehet be.

– Ő Hagrid. – Harry örült, hogy végre tud valamit, amit a fiú nem. – Roxfortban dolgozik.

– Aha – bólintott a fiú. – Hallottam róla. Valami szolgaféle, igaz?

– Ő a vadőr – felelte Harry. Egyre ellenszenvesebbnek találta a fiút.

– Igen, pontosan. Azt hallottam, hogy félig-meddig vadember – egy kunyhóban él az iskola parkjában, és néha leissza magát. Ha meg varázsolni próbál, annak általában az a vége, hogy felgyújtja a saját ágyát.

– Szerintem nagyon is jól érti a dolgát – felelte sértődötten Harry.

– Igen? – vonta fel a szemöldökét a fiú. Szája sarkában gúnyos vigyor jelent meg. – Miért ő kísér téged? Hol vannak a szüleid?

– Meghaltak – válaszolta Harry kurtán. Nem sok kedve volt tovább taglalni a témát.

– Sajnálom – mondta a fiú minden sajnálat nélkül. – De azért magunkfajták voltak, igaz?

– Igen, boszorkány és varázsló voltak, ha erre vagy kíváncsi.

– Szerintem a jöttmenteket nem is szabadna magunk közé engednünk. Őket máshogy nevelték, nem ismerik a szokásainkat. Képzeld, olyanok is vannak köztük, akik a levélből tudták meg, hogy Roxfort létezik. Szerintem elég volna azokat felvenni, akik régi varázslócsaládból származnak. Tényleg, neked mi a vezetékneved?

– Készen vagyunk, kis drágám – szólt közbe Madam Malkin. Harry örült, hogy nem kell tovább beszélgetnie leendő évfolyamtársával, és gyorsan leugrott a zsámolyról.

– Viszlát Roxfortban – búcsúzott a fiú.

Harry szótlanul majszolta a Hagridtól kapott fagylaltot (csoki és málna volt mogyoródarabkákkal).

– Mi a baj? – kérdezte Hagrid.

– Semmi – füllentett Harry.

Bementek egy boltba pergament és lúdtollakat venni. Harry ott egy kicsit jobb kedvre derült, mert talált egy olyan tintát, ami írás közben változtatta a színét. Mikor kiléptek az üzletből, Hagridhoz fordult:

– Mondd csak, mi az a kviddics?

– Mordizomadta, Harry, mindig elfelejtem, milyen kis tudatlan vagy. Még a kviddicset se ismered!

– Ne rontsd el még jobban a kedvem – kérte Harry. Beszámolt Hagridnak az idegen fiúval való találkozásáról.

– ... és azt is mondta, hogy mugli családból származó gyerekeket szerinte nem is szabadna...

– Te nem mugli családból származol! Ha az a fiú tudta volna, hogy kivel beszélget... Ha a szülei bűbájos népek, ismeri a nevedet – emlékezz csak, hogyan fogadtak a Foltozott Üstben. Különben is, mit tudja az a kölyök? A legjobb varázslók között is nem egy olyan van, akinek minden rokona mugli, csak őbenne van bűbáj. Vagy vegyük az édesanyádat: nézd meg, milyen húga van!

– Szóval mi az a kviddics?

– A kviddics a varázslók sportja. Olyan, mint a mugliknál a futball – mindenki szereti. A levegőben játsszák, seprűnyélen lovagolva, négy labdával. A szabályokat nem mondom el, mert eléggé bonyolultak.

– És mi a Hugrabug meg a Mardekár?

– Iskolai házak. Összesen négy ház van. Mindenki azt mondja, hogy a Hugrabug tele van balfácánokkal, de...

– Akkor biztos, hogy a Hugrabugba kerülök – jelentette ki Harry borúlátóan.

– Inkább a Hugrabug, mint a Mardekár – csóválta a fejét komoran Hagrid. – A Mardekárba járt az összes boszorkány és varázsló, aki rossz útra tért. Tudodki is.

– Vol... bocsánat, Tudodki is Roxfortba járt?

– Sok-sok éve annak – felelte Hagrid.

Harry könyveit a Czikornyai és Patza cég üzletében szerezték be. A boltban a mennyezetig érő polcokat zsúfolásig megtöltötték a könyvek. Voltak ott utcakő méretű, bőrkötéses művek; levélbélyeg nagyságúak selyemkötésben; sajátos szimbólumokkal teli kötetek, és néhány olyan könyv, amelyikben nem volt semmi. Némelyik kötet láttán még az olvasást hírből sem ismerő Dudley is majd kiugrott volna a bőréből. Hagridnak úgy kellett elrángatnia Harryt Vindictus Viridián professzor művétől, mely a következő hangzatos címet viselte: Átkok és ellenátkok, avagy: hogyan bűvöljük el barátainkat és hozzuk zavarba ellenségeinket a legújabb ártásokkal, úgymint hajhullasztás, lábcsuklasztás, nyelvcsomózás satöbbi, satöbbi.

– Csak egy jó kis átkot kerestem Dudleynak.

– Elismerem, ez nem utolsó ötlet – felelte Hagrid –, de a muglik világában csak bizonyos kivételes esetekben szabad varázslatot végrehajtani. Egyébként se tudnád szakszerűen kiszórni azt az átkot. Ahhoz előbb még bele kell pakolnod a fejedbe egyet s mást.

Hagrid azt sem engedte meg, hogy Harry színarany üstöt vegyen magának („A levélben ón-üstöt írnak elő!”), viszont beszereztek egy varázsfőzetek hozzávalóinak mérésére alkalmas szép mérleget és egy összecsukható réz távcsövet. Azután ellátogattak a patikába, ami olyan izgalmas helynek bizonyult, hogy még az átható záptojás-és rohadtkáposzta-szagot is érdemes volt elviselni. A padlón nyálkás anyagokkal teli hordók álltak; gyógyfüveket, szárított gyökereket és porokat tartalmazó edények sorakoztak a fal mentén, a mennyezetről pedig tollcsokrok, agyar-füzérek és karom-gubancok lógtak le.

Amíg Hagrid és a patikárius összeállítottak egy gyűjteményt a legfontosabb varázsszer-alapanyagokból, addig Harry az ezüst unikornis-szarvakat (darabja huszonegy galleon) és a pirinyó, fényesfekete bogárszemeket (öt knút egy mérőkanál) nézegette.

Mikor végeztek a patikában, Hagrid még egyszer ellenőrizte Harry listáját.

– Már csak a varázspálca hiányzik. Ja, és szülinapi ajándékot se vettem még neked.

Harry érezte, hogy fülig elpirul. – Igazán nem kell...

– Tudom, hogy nem kell. Tudod, mit? Veszek neked egy állatot. Nem békát, azt már évek óta senki nem hord, kinevetnének vele. Nem is macskát, mert attól meg tüsszögök, allergiás vagyok a szőrére. Baglyot veszek neked. Minden gyerek baglyot szeretne. Irtó hasznos állat, hozza-viszi a leveleket, meg minden.

Húsz perccel később kiléptek a sötét Uklopsz Bagolyszalonból, ahol nagyon sok zizegést-suhogást hallottak, és rengeteg fénylő szempárt láttak. Harry jókora kalitkát cipelt, benne egy gyönyörű hóbagollyal. A madár fejét a szárnya alá dugva aludt. Harry a meghatottságtól akadozó nyelvvel hálálkodott – úgy dadogott, mint Mógus professzor.

– Szóra sem érdemes – legyintett Hagrid. – Nem hinném, hogy Dursleyék elhalmoztak téged ajándékokkal. Már csak Ollivanderhez kell benéznünk. Nála lehet a legjobb varázspálcákat kapni, márpedig neked a legjobbak közül is a legjobb kell.

A varázspálca... az lesz a legizgalmasabb valamennyi új szerzemény közül.

Az utolsó üzlet szűk volt és szegényes. Az ajtó fölött hámló arany felirat hirdette: Ollivander – Minőségi varázspálcák Alapítva: i. e. 382. A porlepte kirakatban kifakult bársonypárnán egyetlen pálca árválkodott.

Mikor beléptek, csengettyűszó hangzott fel valahol az üzlet mélyén. Hagrid leült a helyiségben található egyetlen bútordarabra, egy rozoga székre. Harry furcsamód úgy érezte, mintha egy szigorú könyvtárban volna; a rengeteg kérdést, ami hirtelen felötlött benne, magába fojtotta, s inkább szemügyre vette a sok ezer hosszúkás dobozt, melyek szép rendben, mennyezetig érő oszlopokba tornyozva álltak a fal mentén. Különös bizsergést érzett a tarkóján. A boltban mintha még a por és a csönd is vibrált volna a titkos mágiától.

– Jó napot – szólt egy lágy hang. Harry összerezzent. Hagrid is megmoccanhatott, mert hangos recsegés támadt. Az óriás jobbnak látta, ha gyorsan feláll a rozoga székről.

Egy öregember állt előttük; nagy, sápadt fényű szemei holdként világítottak a bolt félhomályában.

– Jó napot – motyogta zavartan Harry.

– Hát eljött – vonta fel a szemöldökét az öreg. – Sejtettem, hogy hamarosan találkozunk... Harry Potter. A szeme az édesanyjáé. Mintha csak tegnap lett volna, hogy az anyja eljött ide megvenni az első varázspálcáját. Tíz és egynegyed hüvelyk hosszú, suhogós fűzfapálca volt. Igézéshez, elbűvöléshez kiváló.

Ollivander úr közelebb lépett Harryhez, aki azt kívánta, bár pislogna néha az öreg. Kissé hátborzongatónak érezte átható, ezüstfényű tekintetét.

– Az édesapja ellenben a mahagónipálcát kedvelte. Tizenegy hüvelyk hosszú, hajlékony... Kicsit nagyobb teljesítményű, kimondottan átalakításhoz való. Azt mondtam, az apja azt kedvelte – de persze tudjuk, hogy valójában a pálca választja a varázslót, nem fordítva.

Ollivander már olyan közel állt Harryhez, hogy kis híján összeért az orruk. Harry megpillantotta saját tükörképét a ködös-fehér szemekben.

– És ez az a hely, ahol...

Ollivander hosszú, fehér ujjaival megtapintotta a villám alakú sebhelyet Harry homlokán.

– Sajnos azt a pálcát is én adtam el, amelyik ezt művelte folytatta halkan. – Tizenhárom és fél hüvelyk. Tiszafa. Erős pálca, nagyon erős... és rossz kezekbe került. Ha előre tudtam volna, hogy visszaélnek vele...

Ollivander a fejét csóválta, majd – Harry nagy megkönnyebbülésére – észrevette Hagridot.

– Rubeus! Rubeus Hagrid! Örülök, hogy újra látlak... Tölgy, tizenhat hüvelyk, eléggé hajlékony, igaz?

– Igen, uram, olyan volt.

– Jó kis pálca. De, ha jól emlékszem, kettétörték, amikor eltanácsoltak téged. Így volt? – Ollivander vonásai megkeményedtek.

– Öhm... igen, kettétörték – felelte kelletlenül Hagrid. – De megvannak a darabjai – tette hozzá derűsen.

– Ugye, nem használod őket? – kérdezte élesen Ollivander.

– Oh, nem, uram, dehogy – sietett a válasszal Hagrid. Harry észrevette, hogy az óriás beszéd közben szorosan megmarkolja rózsaszínű esernyőjét.

– Hmmm. – Ollivander még egy utolsó szúrós pillantást vetett Hagridra. – Hát akkor lássuk, Potter úr. – Ezüst vonásokkal ellátott mérőszalagot húzott elő a zsebéből. – Melyik kezébe fogja a pálcát?

– Hát... jobbkezes vagyok – felelte habozva Harry.

– Emelje fel a jobb karját. Így ni... – Ollivander lemérte milyen messze van Harry válla az ujjától, csuklója a könyökétől, válla a földtől, térde a hónaljától, és megmérte a feje kerületét is. Eközben tovább magyarázott:

– Jegyezze meg, Potter úr: minden Ollivander varázspálca magját intenzív varázserővel bíró anyagok alkotják. Erre a célra egyszarvú szőrét, főnix faroktollát és sárkány szívizom húrját használjuk. Nincs két egyforma Ollivander pálca, ahogy két egyforma egyszarvú, sárkány vagy főnix sincs. A varázsló tökéletes munkát természetesen csak a saját pálcájával végezhet.

Harry egyszer csak azt vette észre, hogy a mérőszalag, mely épp az orrlyukai távolságát mérte, önállósította magát, magától dolgozik, miközben Ollivander a polcokon sorakozó dobozok között matatott.

– Elég volt! – szólott a boltos, mire a mérőszalag ernyedten a padlóra hullott. – Tessék, Potter úr. Próbálja ki ezt. Bükkfa, sárkányszívhúrral. Kilenc hüvelyk. Elegáns, rugalmas darab. Fogja, és lengesse meg.

Harry átvette a pálcát, és zavartan integetni kezdett vele, de Ollivander szinte azonnal kikapta a kezéből.

– Juhar-főnixtoll kombináció. Hét hüvelyk. Igen pattogós. Próbálja ki.

Harry kipróbálta – de alighogy felemelte a pálcát, Ollivander máris elvette tőle.

– Nem, nem... Tessék, ébenfa és egyszarvúszőr, nyolc és fél hüvelyk, olyan, mint a rugó. Gyerünk, gyerünk, próbálja ki!

Harry kipróbálta. És kipróbálta a következőt meg a következő után következőt is. Fogalma sem volt, mit vár Ollivander a pálcáktól. A kipróbált darabok egyre növekvő kupacban halmozódtak a rozoga széken, de Ollivandert ez nem zavarta, sőt egyre vidámabbnak tűnt.

– Nem könnyű kuncsaft, mi? De nem kell megijedni, megtaláljuk a neki valót... Nocsak... de miért is ne? Szokatlan kombináció: magyal és főnixtoll, tizenegy hüvelyk, kellemesen rugalmas.

Mikor Harry átvette a pálcát, egyszerre melegséget érzett az ujjaiban. A magasba emelte kezét, és suhintott egyet, mire a pálca végéből vörös és arany szikraeső tört elő, táncoló fényfoltokkal szórva tele a homályba burkolózó falakat. Hagrid hujjogott és tapsolt, s Ollivander úr is felkiáltott:

– Oh, bravó! Remek, igazán csodás. Lám, lám, lám... milyen különös... felettébb különös...

Visszatette Harry pálcáját a dobozába, s a dobozt becsomagolta barna papírba, de közben tovább motyogott:

– Különös... roppantul különös...

– Bocsánat de mi olyan különös? – kérdezte Harry.

Ollivander sápadt fényű pillantásával rámeredt Harryre. – Tudja, Potter úr, én emlékszem minden varázspálcára, amit valaha is eladtam. Minden egyes darabra. Történetesen az a főnixmadár, amelyiknek a faroktolla a maga pálcájában van, egy tollat adott ezen kívül – egyetlen egyet. Különös, hogy a sors éppen azt a pálcát szánta magának, amelyiknek a testvére... nos, amelyiknek a testvére megsebezte a homlokát. – Harry nyelt egyet.

– Bizony, a tizenhárom és fél hüvelykes tiszafa pálca. Furcsa dolgok ezek. Ne feledje: a pálca választja a varázslót... Azt hiszem, nagy tetteket látunk még magától, Potter úr. Elvégre Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén ugyancsak nagy tetteket vitt véghez – borzalmas, de nagy tetteket.

Harry megborzongott. Nem volt biztos benne, hogy különösebben kedveli Ollivander urat. Kifizette a hét arany galleont a varázspálcáért, és Ollivander hajlongva kikísérte őket.

Késő délután volt, a nap már alacsonyan járt, mikor Harry és Hagrid elindultak hazafelé az Abszol úton. A falon átkelve visszatértek a Foltozott Üstbe, amely addigra elnéptelenedett. Míg az utcán masíroztak, Harry egy árva szót sem szólt; észre sem vette, hogy a metrón a többi utas tátott szájjal bámulja különös alakú csomagjait, no meg az alvó baglyot az ölében. Felmentek a mozgólépcsőn a Paddington pályaudvarra; Harry csak akkor döbbent rá, hogy hol vannak, amikor Hagrid megveregette a vállát.

– Még bekaphatunk egy falatot, mielőtt indul a vonatod.

Hagrid vett két hamburgert, és leültek a műanyag székekre falatozni. Harry egyre csak meresztgette a szemét. Valahogy minden olyan különösnek tűnt.

– Minden rendben, Harry? – ráncolta a homlokát Hagrid. – Olyan... hallgatag vagy.

Harry nem volt biztos benne, hogy meg tudja fogalmazni érzéseit. Sosem volt még ilyen szép születésnapja, és mégis... Tovább majszolta a hamburgert, és kereste a megfelelő szavakat.

– Mindenki különleges embernek tart – bökte ki végül. – Az a sok ember a Foltozott Üstben, Mógus professzor, Ollivander úr... pedig én egyáltalán nem értek a varázsláshoz. Hogyan várhatnak tőlem nagy tetteket? Híres vagyok, de nem is emlékszem arra, amitől híres lettem. Nem tudom, mi történt aznap, amikor Vol... bocsánat, amikor a szüleim meghaltak.

Hagrid áthajolt az asztal fölött. Bozontos szakálla és szemöldöke mögött jóindulatú mosoly bújt meg.

– Ne aggódj, Harry, gyorsan bele fogsz tanulni. Roxfortban az alapoknál kezdik az oktatást. Minden rendben lesz, csak viselkedj természetesen. Tudom, hogy nincs könnyű dolgod; kiválasztottnak lenni nehéz kenyér. De Roxfortban jól fogod érezni magad. Én is szerettem ott tanulni... Most pedig szeretek ott lakni.

Hagrid felsegítette Harryt a vonatra, amivel hazatérhetett Dursleyékhoz, majd átadott neki egy borítékot.

– A jegyed a roxforti járatra – magyarázta. – Szeptember elseje, King's Cross pályaudvar – a jegyen minden rajta van. Ha Dursleyék rendetlenkednek, csak küldj egy levelet a bagollyal. Tudja, hol talál... Addig is, viszlát, Harry.

A vonat nehézkesen mozgásba lendült. Harry nézni akarta Hagridot mindaddig, amíg el nem tűnik a távolban; fel is állt a helyéről, és orrát az ablakhoz nyomta – de mire egyet pislogott, az óriás köddé vált.

Hatodik fejezet

Utazás a kilenc és háromnegyedik vágányról

Túlzás volna azt állítani, hogy Harry utolsó hónapja a Dursley-házban kellemesen telt. Igaz, Dudley most már annyira félt tőle, hogy ha meglátta, a szobából is kimenekült. Petunia néni és Vernon bácsi sem zárták be többé a gardróbba; nem parancsolgattak neki, nem ordítoztak vele – sőt egyáltalán nem is szóltak hozzá. Egyszerre dühöngtek és rettegtek tőle, ezért inkább úgy tettek, mintha ott se lenne. Ez sokkal elviselhetőbb volt, mint korábbi viselkedésük, de egy idő után azért kissé nyomasztóvá vált.

Harry ideje nagy részét a szobájában töltötte, új baglya társaságában. A madarat Hedvignek keresztelte el – a Mágia történetében találkozott ezzel a névvel. Egyébként minden tankönyvét nagyon érdekesnek találta; éjszakába nyúlóan olvasott az ágyon heverészve, miközben Hedvig ki-be röpködött a nyitott ablakon át. Még szerencse, hogy Petunia néni nem járkált be többé a szobába – Hedvig ugyanis szorgalmasan hordta haza a döglött egereket. Harry minden este lefekvés előtt kipipált egy napot a falra tűzött papíron, amivel a szeptember elsejéig hátralevő napokat számlálta.

Augusztus harmincegyedikén Harry úgy döntött, hogy ideje megbeszélnie nagybátyjával és nagynénjével a másnapi fuvart a King's Cross pályaudvarra. Lement hát a nappaliba, ahol Dursleyék épp egy televíziós vetélkedőt néztek. Megköszörülte a torkát, hogy felhívja magára a figyelmet – erre Dudley rémülten felordított, és kirohant a szobából.

– Öhm... Vernon bácsi?

A bácsi egy mordulással jelezte, hogy figyel.

– Holnap ki kell mennem a pályaudvarra, hogy elutazhassam... Roxfortba.

Vernon bácsi még egyet mordult.

– Megtennétek, hogy kivisztek autóval?

Morgás... Harry feltételezte, hogy igent jelent. – Köszönöm.

Már épp indulni akart, amikor Vernon bácsi végre megszólalt.

– Furcsa, hogy vonattal kell a varázslóiskolába menni. Defektes az összes repülőszőnyeg?

Harry nem válaszolt.

– Mellesleg hol van az az iskola?

– Nem tudom – felelte Harry. Ez eddig nem is jutott az eszébe. Elővette a zsebéből a Hagridtól kapott menetjegyet.

– Csak annyit tudok, hogy pontban tizenegykor indul a vonatom a kilenc és háromnegyedik vágányról. – Nagynénjének és nagybátyjának elkerekedett a szeme.

– Hányas vágányról?

– A kilenc és háromnegyedikről.

– Ne beszélj zöldségeket! – csattant fel Vernon bácsi. – Kilenc és háromnegyedik vágány nincs.

– Rá van írva a jegyemre...

– Badarság – jelentette ki Vernon. – Bolond lyukból bolond szél fúj. Várd csak ki a végét. Majd meglátod. Nem bánom, elviszünk a King's Crossra, de csak mert úgyis Londonba készülünk.

– Mi dolgotok van Londonban? – érdeklődött Harry.

– Kórházba visszük Dudleyt – morogta Vernon bácsi. – Le kell szedetnünk róla azt a nyavalyás farkat, mielőtt elmegy a Smeltingsbe.

Harry másnap már hajnali ötkor felébredt, és az izgalomtól már nem is tudott visszaaludni. Felkelt, és farmernadrágot húzott – nem akart varázslótalárban menni a pályaudvarra, úgy gondolta, elég, ha a vonaton átöltözik. Ellenőrizte, hogy megvan-e a roxfortos listán felsorolt összes felszerelés, gondosan bezárta Hedviget a kalitkájába, azután pedig fel-alá járkált a szobájában, és várta, hogy Dursleyék felkeljenek. Két órával később Harry terjedelmes utazóládája már Dursleyék kocsijában volt; Petunia néni is rávette már Dudleyt, hogy üljön be Harry mellé, sőt már el is indultak.

Fél tizenegykor értek ki a King's Crossra. Vernon bácsi kulira rakta és betolta a pályaudvarra Harry ládáját. Harry már épp kezdett elcsodálkozni ezen az előzékenységen, amikor Vernon bácsi egyszerre megtorpant, és gonoszul vigyorogva a peronok felé fordult.

– Nos, itt volnánk, fiacskám. Kilences vágány és tízes vágány. A te vágányodnak valahol a kettő között kellene lennie, de úgy tűnik, még nem építették meg.

Ebben kétségtelenül igaza volt. Az egyik vágány fölött egy nagy műanyag kilences díszelgett, a szomszédja fölött pedig egy tízes. Közöttük nem volt semmiféle sín.

– Jó tanulást kívánok! – szólt Vernon bácsi, ha lehet, még gonoszabb mosollyal, azzal sarkon fordult, és elment. Harry Dursleyék távolodó autója után bámult. A benn ülők mindhárman nevettek. Harrynek kiszáradt a szája. Most mi a csodát csináljon? Hedvig miatt egyre többen bámultak rá. Meg kellett kérdeznie valakit.

Megszólított egy arra járó pályaudvari őrt, de nem merte említeni neki a kilenc és háromnegyedik vágányt. Az őr sose hallott Roxfortról, s mikor Harry azt sem tudta megmondani, hogy melyik országrészben van, még mérges is lett: azt hitte, a fiú készakarva játssza az ostobát. Harry erre megkérdezte, honnan indul a tizenegy órás vonat. Az őr azt felelte, hogy nincs tizenegy órás vonat, és szitkozódva faképnél hagyta. Harry most már kezdett valóban pánikba esni. A kijelző tábla fölötti nagy óra szerint tíz perce volt rá, hogy felszálljon a roxforti gyorsra, de egyelőre fogalma sem volt róla, miképpen tehetné meg ezt; ott állt a pályaudvar kellős közepén egy erszényre való varázslópénzzel, egy bagollyal és egy utazóládával, amit felemelni is alig tudott.

Hagrid bizonyára elfelejtett szólni, hogy itt is egy trükköt kell alkalmazni; olyasfélét, mint az Abszol út bejáratánál, ahol meg kellett kopogtatni balról a harmadik téglát. Harrynek megfordult a fejében, hogy előveszi a varázspálcáját, és megkopogtatja vele a kilences és a tízes vágány közötti jegypénztárat.

Ekkor emberek egy csoportja haladt el a háta mögött, és egy mondatfoszlány ütötte meg a fülét.

– ...persze tele van muglikkal...

Harry megperdült a tengelye körül. A beszélő, egy pufók asszonyság a négy fiának szónokolt. A fiúknak lángoló vörös hajuk volt, mind ugyanolyan ládát toltak maguk előtt, mint Harry. A csomagok tetején egy bagoly gubbasztott.

Harry kalapáló szívvel a család után indult. Mikor megálltak, ő is megállt, elég közel hozzájuk, hogy hallja, amit beszélnek.

– Hányas vágányról is indul? – kérdezte a fiúk anyja.

– A kilenc és háromnegyedikről! – sipította egy kislány. Ő is vörös hajú volt, és anyja kezét fogta. – Anyu, én miért nem...

– Mert még kicsi vagy, Ginny, és most hallgass. Jól van, Percy, te menj be elsőként.

A legidősebbnek tűnő fiú elindult a kilences és tízes vágányok felé. Harry utána meredt, pislogni se mert, nehogy lemaradjon valamiről – de épp mikor a fiú elérte a két peron közötti falat, csapatnyi turista tódult Harry orra elé. Mire az utolsó hátizsák is elhaladt, a vörös hajú fiú már sehol se volt.

– Te következel, Fred – adta ki az utasítást a pufók asszonyság.

– Nem Fred vagyok, hanem George! – felelte a fiú. – És még te nevezed magad anyánknak? Nem látod, hogy George vagyok?

– Ne haragudj, George drágám.

– Csak vicc volt, Fred vagyok – szólt a fiú, és már indult is. Ikertestvére utánaszólt, hogy igyekezzen, s a fiú bizonyára úgy is tett, hiszen egy szempillantással később már el is tűnt hogy hova, az rejtély maradt.

Most a harmadik fivér is elindult a peron felé. Már majdnem odaért, amikor hirtelen köddé vált.

Harry nem meresztette tovább a szemét.

– Elnézést kérek – szólította meg az asszonyságot.

– Szervusz, drágám. Először utazol Roxfortba? Ron is most lesz elsős.

Az asszony utolsó, legfiatalabb fiára mutatott. A nyakigláb, szeplős kamasznak lapátkeze, lapátlába és hosszú orra volt.

– Igen – felelte Harry. – Az a helyzet, hogy nem tudom, hogyan...

– Hogy hogyan jutsz be a peronra? – kérdezte kedvesen az asszony. Harry bólintott.

– Ne aggódj. Csupán annyit kell tenned, hogy elindulsz a kilences és a tízes vágány közötti fal felé. Nagyon fontos, hogy ne állj meg. Ha nagyon félsz tőle, hogy beleütközöl, legjobb lesz, ha kicsit nekifutsz. No indulj, menj be Ron előtt.

– Öhm... rendben – felelte habozva Harry.

Irányba fordította a kulit, és a falra bámult. Az nem tűnt valami illékonynak. Végül összeszedte magát, és elindult. A kilences és a tízes vágány felé tartó emberek ide-oda lökdösték. Megszaporázta lépteit. Bele fog ütközni a jegypénztárba, és jó nagy galibába kerül... Nekidőlt a kulinak, és futásnak eredt... A fal egyre közeledett... Nem tud megállni... A kuli megállíthatatlanul robogott... Már csak fél méter... Becsukta a szemét, úgy várta a karambolt...

Nem volt karambol. Még futott egy kicsit, azután kinyitotta a szemét.

Piros gőzmozdony várakozott egy zsúfolt peron mellett. A magasban tábla hirdette: Roxfort Expressz – indul: 11 órakor. Harry hátranézett a válla fölött; a jegypénztár helyén bolthajtásos kovácsoltvas átjáró díszelgett, rajta a felirat: Kilenc és háromnegyedik vágány.

Mozdonyfüst lebegett a peronon álldogálók feje fölött. Az emberlábak erdejében mindenféle színű és fajtájú macska bujkált. A zsivajba és a súlyos utazóládák csikorgásába baglyok zsémbes huhogása vegyült.

Az első néhány vagont máris megszállták a diákok. Volt, aki kihajolt az ablakon, és a szüleivel beszélgetett, mások ülőhelyekért verekedtek. Harry, kuliját tolva, elindult a peronon, hogy szabad helyet keressen. Elhaladt egy kerek arcú fiú mellett, aki épp így panaszkodott:

– Nagyi, megint elhagytam a varangyomat!

– Jaj, Neville, a sírba viszel! – sóhajtott az idős hölgy. Egy göndör hajú fiú körül kisebb tömeg gyűlt össze.

– Naaa, mutasd meg, Lee...!

A fiú kissé felemelte a karjában tartott doboz fedelét. A körülötte állók sikolyokkal és rémült kiáltásokkal nyugtázták, mikor a dobozban megbúvó valami kidugta hosszú, szőrös lábát.

Harry kitartóan furakodott a tömegben, mígnem a szerelvény vége felé talált egy üres fülkét. Először is betette Hedviget, majd az ajtóhoz lökdöste-vonszolta utazóládáját. Megpróbálta feltornászni a lépcsőn, de alig tudta megemelni, s a láda kétszer is a lábán landolt.

– Segítsünk? – Az egyik vörös hajú iker szólította meg.

– Légyszi... – zihálta Harry.

– Hahó, Fred! Gyere, segíts!

Hála az ikrek közreműködésének, Harry ládája végül elfoglalta helyét a kupé sarkában.

– Kösz... – Harry hátrasimította a szemébe lógó izzadt hajfürtjeit.

– Ez meg mi? – kérdezte csodálkozva az egyik iker, és Harry villám alakú sebhelyére mutatott.

– Tyű... – szólt a másik. – Te vagy...?

– Ő bizony – vágott a szavába az első iker, majd Harryhez fordult. – Vagy nem te vagy?

– Ki? – kérdezett vissza Harry.

– Hát Harry Potter – felelték kórusban az ikrek.

– Áh, hogy ő – bólogatott Harry. – Akarom mondani: igen, én vagyok.

A két fiú szájtátva meredt rá, s ő érezte, hogy elvörösödik. Azután, nagy megkönnyebbülésére, szólongató női hang szűrődött be a vagon ajtaján.

– Fred? George? Odabent vagytok?

– Megyünk, anya!

Az ikrek még egy utolsó pillantást vetettek Harryre, azután leugrottak a vonatról.

Harry leült az ablak mellé. Onnan félig-meddig elrejtőzve figyelhette a vörös hajú családot, és hallhatta, amint a peronon álldogálva beszélnek. Az anya épp elővette a zsebkendőjét.

– Ron, valami kosz van az orrodon.

A legkisebb fiú megpróbált elmenekülni, de anyja elkapta, és dörgölni kezdte az orrát.

– Anyaaaa, hagyjáááál! – Addig izgett-mozgott, míg ki nem szabadult.

– Áóh, Ronnicinek piszok van a nózikáján? – csúfolódott az egyik iker.

– Fogd be... – sziszegte Ron.

– Hol marad Percy? – kérdezte az anyjuk.

– Ott jön.

A legidősebb fiú szapora léptekkel közeledett. Ő már átöltözött bő, fekete roxfortos talárjába, melynek mellrészén – ezt Harry nyomban észrevette – P betűt mintázó csillogó ezüst jelvény díszelgett.

– Nem maradhatok sokáig, anya – szólt Percy. – Az első vagonban ülök. A diákprefektusok lefoglaltak maguknak két fülkét...

– Nahát! Tényleg prefi vagy? – hüledezett az egyik iker. – És nekünk nem is mondod? Fogalmunk se volt róla!

– Várj csak, én úgy emlékszem, mintha említette volna – fűzte hozzá a másik. – Egyszer...

– Vagy kétszer...

– Percenként...

– Egész nyáron...

– Pihenjen a szátok – szólt rájuk Percy, a Prefektus.

– Különben is, Percy miért kapott új talárt? – kérdezte az egyik iker.

– Mert diákprefektus lett – felelte büszkén mosolyogva az anyjuk. – Jól van, drágám, jó tanulást kívánok. Majd küldj egy baglyot, ha megérkeztetek.

Csókot nyomott Percy arcára. Mikor a fiú elindult, ismét az ikrekhez fordult.

– Na, idefigyeljetek: az idén viselkedjetek végre rendesen. Ha még egyszer jön a bagoly a hírrel, hogy felrobbantottátok a vécét, vagy...

– Még soha nem robbantottunk fel vécét! – De nem is rossz ötlet. Köszi, anya!

– Ez egyáltalán nem vicces... És vigyázzatok Ronra.

– Ne félj, megvédjük a kis Roncimoncit.

– Fogd be – ismételte Ron, aki egyébként testmagasságban már majdnem utolérte az ikreket. Az orra hegye még mindig piros volt ott, ahol az anyja megdörgölte.

– Anya, hallod? Találd ki, kivel futottunk össze a vonaton! Harry gyorsan hátradőlt, nehogy rajtakapják a hallgatózáson.

– Tudod ki volt az a fekete hajú fiú, aki ott állt a közelünkben az állomáson?

– Ki?

– Harry Potter!

Harry most a kislány hangját hallotta.

– Jaaaj, anyúúú, hadd menjek fel a vonatra megnézni! Naaa, haaaadd...

– Már láttad őt, Ginny. Szegény fiú különben sem állatkerti látványosság, hogy bámulni kelljen. Tényleg ő az, Fred? Honnan tudod?

– Megkérdeztem. És láttam a sebhelyét. Tényleg olyan... mint egy villám.

– Akkor nem csoda, hogy olyan elhagyatott volt a kis drágám. Szegényke olyan udvariasan kérdezte, hogy hogyan kell bemenni a peronra.

– Szerinted emlékszik még rá, hogyan néz ki Tudodki?

Az asszony egyszerre elkomorult.

– Megtiltom, hogy megkérdezd tőle, Fred. Eszedbe se jusson! Nem illik valakit ilyen dolgokra emlékeztetni az első iskolai napján.

– Jól van, nem kell mindjárt izgulni. – Sípszó hallatszott.

– Ugorjatok fel, egykettő! – sürgette fiait az anya. Azok sorban felkapaszkodtak a vonatra, majd mindhárman kihajoltak az ablakon, hogy anyjuk búcsúcsókot nyomhasson az arcukra. A kislány pityeregni kezdett.

– Ne sírj, Ginny, egy csomó baglyot küldünk majd neked.

– Meg egy roxfortos vécédeszkát.

– George!

– Csak vicc volt, anya.

A vonat lassan elindult. Harry kinézett, és látta az integető anyát meg a fiúk kishúgát, aki félig sírva, félig nevetve szaladt a vonat mellett. Mikor végül lemaradt, megállt, és ő is integetett.

A vonat lassan elkanyarodott, s anya és kislánya eltűntek a szem elől. A vonatablak előtt házak suhantak el. Harry izgatottan fészkelődött az ülésen. Nem tudta, hova utazik, de abban biztos volt, hogy új helye jobb lesz, mint a régi volt.

A kupé tolóajtaja félig kinyílt, s a vörös hajú fivérek legfiatalabbika lépett be rajta.

– Ül ott valaki? – kérdezte a Harryével szemközti ülésre mutatva. – Minden fülke tele van.

Harry a fejét rázta. A fiú leült, lopva rápillantott Harryre, majd gyorsan kinézett az ablakon. Harry észrevette, hogy a fiú orra hegye még mindig fekete.

– Hé, Ron!

Az ikrek visszatértek.

– Figyusz! – előremegyünk megnézni Lee Jordan óriás tarantuláját.

– Jó... – motyogta Ron.

– Harry – fordult oda a másik iker –, még be se mutatkoztunk. Fred és George Weasley vagyunk. Ő meg az öcsénk, Ron. Szia, majd még jövünk.

– Sziasztok – köszönt el Harry és Ron. Az ikrek behúzták maguk mögött a fülke ajtaját.

– Te tényleg Harry Potter vagy? – bukott ki Ronból a kérdés.

Harry bólintott.

– Oh... Már azt hittem, hogy Fred és George megint ugratnak. És tényleg van egy olyan... tudod, egy olyan... – Harry homlokára mutatott.

Harry félretolta a lelógó hajfürtöt. Ron rámeredt a villámsebhelyre.

– Tudodki ezen a helyen...

– Igen – felelte Harry. – De nem emlékszem rá.

– Semmire? – faggatta Ron.

– Csak egy nagy zöld fényre, semmi másra.

– Fúúú... – Ron néhány másodpercig szótlanul meredt Harryre, azután észbe kapott, és újból kibámult az ablakon.

– A családod minden tagja varázsló? – kérdezte Harry, aki épp olyan érdekesnek találta Ront, mint Ron őt.

– Hát... igen, azt hiszem – bólintott a fiú. – Úgy tudom, anyának van egy másodunokatestvére, aki egyszerű könyvelő, de róla nem nagyon beszélünk.

– Gondolom, akkor máris jól értesz a varázsláshoz. Bizonyára a Weasley család is azok közé a régi varázslófamíliák közé tartozott, amelyeket a sápadt fiú emlegetett az Abszol úti boltban.

– Azt mondják, te muglik között éltél – szólt Ron. – Milyen emberek?

– Szörnyűek... Na jó, nem mindegyik, de a nagynéném, a nagybátyám és az unokatestvérem igen. Bárcsak nekem is három varázsló bátyám lenne!

– Öt – javította ki Ron, minden lelkesedés nélkül. – A családban én vagyok a hatodik, aki Roxfortba jár. Jó sok mindent számon kérhetnek rajtam. Bill és Charlie már végeztek – Bill iskolaelső volt, Charlie pedig a kviddicscsapat kapitánya. Most meg Percy prefektus lett. Frednek és George-nak elég rossz a magatartása, de a többi jegyük egész jó, és mindenki nagyon viccesnek tartja őket. Elvárják tőlem, hogy én is olyan menő legyek, mint a bátyáim, de ha az leszek, sem dicsérnek meg érte, mert a többiek már learatták a babérokat. Ráadásul akinek öt bátyja van, az mindig mindent használtan kap. Bill régi talárját hordom, Charlie régi varázspálcáját használom, és most megkaptam Percy vén patkányát.

Ron benyúlt a zsebébe, és elővett egy kövér, szürke patkányt. Az állat békésen szunyókált.

– Makesznak hívják. Folyton csak alszik, semmi hasznom belőle. Percy kapott egy baglyot, mert prefi lett, de apának nem volt több pén... szóval... én örököltem meg Makeszt.

Ron füle piros lett, mint a rózsa. Bizonyára szégyellte, hogy ennyi mindent elárult a családjáról, mert ismét elfordult, és kibámult az ablakon.

Harry nem talált semmi szégyellnivalót abban, hogy valakinek nincs elég pénze baglyot venni. Végül is egy hónappal azelőttig neki magának sem volt soha egy fillérje se. Ezt el is mondta Ronnak – meg azt is, hogy Dudley levetett ruháit hordta, és soha nem kapott igazi ajándékot a születésnapjára. Ezzel sikerült is kissé felvidítania a fiút.

– ...és azt sem tudtam, hogy varázsló vagyok, amíg Hagrid el nem mesélte. Nem tudtam semmit a szüleimről, se Voldemortról...

Ronnak elkerekedett a szeme. – Mi a baj? – kérdezte Harry.

– Kimondtad Tudodkinek a nevét! – hebegte Ron egyszerre ámuldozva és rémülten. – Nem hittem, hogy éppen te...

– Nem azért mondtam ki, mert bátornak akarok tűnni vagy ilyesmi – szabadkozott Harry –, hanem mert fogalmam se volt, hogy nem szabad. Érted már, miről beszélek? Nagyon sokat kell még tanulnom...

– Tudod – folytatta, és most először kimondta azt, ami az utóbbi időben a legjobban aggasztotta –, lefogadom, hogy én leszek a legbutább az osztályban.

– Nem hiszem. Sokan jönnek mugli családból, és ők is nagyon gyorsan tanulnak.

Amíg beszélgettek, a vonat kiért Londonból. Most már tágas mezők között haladtak el. Harry és Ron egy ideig szótlanul nézték a legelésző tehéncsordákat és juhnyájakat.

Fél egy körül egyszerre hangos zörgés-csörömpölés hangzott fel a folyosón, és a fülke ajtajában mosolygós, gödröcskés arcú nő jelent meg.

– Adhatok valamit a büfékocsiról, kedveskéim? – szólt. Harry, aki nem is reggelizett, azonnal talpra szökkent, Ron azonban ismét elpirult, és azt motyogta, hogy ő hozott magával szendvicset. Harry kilépett a folyosóra.

Mikor Dursleyéknál lakott, soha nem volt pénze édességre, így most elhatározta, hogy annyi Mars szeletet vesz, amennyit csak elbír. A büfésnő azonban nem tartott Mars szeletet. Árult viszont helyette Bogoly Berti féle Mindenízű Drazsét, Drubli legjobb fúvógumiját, csokibékát, tökös derelyét, kondéros kekszet és varázspálca nyalókát – hogy csak néhányat említsünk a sok furcsaság közül. Harry hírből sem ismerte ezeket, de mivel semmiről nem akart lemaradni, minden fajtából vett egy keveset. Végül tizenegy ezüst sarlót és hét bronz knútot fizetett a büfésnőnek.

Ron nagy szemeket meresztett, mikor Harry leszórta szerzeményeit egy üres ülésre.

– Éhes vagy?

– Mint a farkas – felelte Harry, és jó nagyot harapott egy tökös derelyéből.

Ron gombóc alakú csomagot vett elő, és kibontotta. Négy szendvics volt benne. A egyiket rögtön félretette.

– Anya mindig elfelejti, hogy nem szeretem a konzervhúst – magyarázta.

– Cseréljünk – ajánlotta Harry, és odanyújtott egy derelyét.

– Nem ízlene ez neked, nagyon száraz – rázta a fejét Ron. Anyának mindig kapkodnia kell – tette hozzá gyorsan. – Tudod, hatan vagyunk...

– Tessék, egyél egy derelyét – kínálta Harry. Azelőtt soha nem volt semmije, amit megoszthatott volna másokkal, és bizony nem is volt senki, akivel osztozkodhatott volna. Jó volt most itt üldögélni Ronnal, és átrágni magukat a derelye-és édességkupacon (a szendvicsekről teljesen megfeledkeztek).

– Ez meg mi? – kérdezte Harry, és felmutatott egy csokibékát. – Nem igazi béka, ugye?

Úgy érezte, hogy már semmin nem lepődne meg.

– Nem – nyugtatta meg Ron. – Nézd meg, milyen kép van benne. Nekem még hiányzik Agrippa.

– Tessék...?

– Ja, te nem tudod. Minden csokibékában van egy kártya, olyan, amit gyűjteni lehet. Híres varázslók és boszorkányok képei. Nekem már van vagy ötszáz, de hiányzik például Agrippa és Ptolemaiosz.

Harry kicsomagolta a csokibékát, és megnézte a kártyát. A kép egy félholdszemüveges férfit ábrázolt, akinek hosszú, görbe orra és ezüstös-őszen fénylő haja, szakálla meg bajusza volt. A portré alatt az Albus Dumbledore név állt.

– Áh, szóval ő Dumbledore!

– Azt ne mondd, hogy sose hallottál Dumbledore-ról! – ráncolta a homlokát Ron. – Vehetek egy békát? Lehet, hogy Agrippa... Kösz.

Harry elolvasta a kártya hátoldalára nyomtatott szöveget.

Albus Dumbledore sokak szerint korunk legnagyobb varázslója. Jelenleg Roxfort igazgatójaként működik. Legfontosabb tetteként tartják számon, hogy 1945-ben legyőzte Grindelwaldot, a sötét varázslót. Dumbledore fedezte fel a sárkányvér tizenkét felhasználási módját, és jelentősek a tudóstársával, Nicolas Flamellel végzett alkímiai kutatásai is. Dumbledore professzor hobbija a kamarazenélés és a kugli.

Harry megfordította a kártyát, és döbbenten látta, hogy Dumbledore arcképe eltűnt.

– Nyoma veszett!

– Nem várhatod el tőle, hogy egész nap ott gubbasszon – vonta meg a vállát Ron. – Majd visszajön. Jaj, ez már megint Morgana, pedig már vagy hatszor megvan. Kéred? Kezdd el te is gyűjteni őket.

Ron tekintete a kicsomagolásra váró csokibékákra vándorolt.

– Vegyél nyugodtan – kínálta Harry. – Tudod, a muglik világában a fényképeken az alakok nyugton maradnak.

– Tényleg? – Ron őszintén elcsodálkozott. – Egyáltalán nem is mozognak? Milyen furcsa!

Harry ámulva figyelte Dumbledore-t, aki most visszaoldalazott a képre, és futó mosollyal üdvözölte őt. Ron több örömet lelt a csokibékák elfogyasztásában, mint a Híres Boszorkányok és Varázslók kártyákban, Harry viszont megbabonázva bámulta a képeket. Dumbledore és Morgána mellé hamarosan megszerezte Woodcrofti Hengistet, Alberic Grunniont, Kirkét, Paracelsust és Merlint. Végül nagy nehezen sikerült levennie a szemét Cliodna druidáról (aki folyton az orrát vakargatta), és felbontott egy zacskó Bogoly Berti féle Mindenízű Drazsét.

– Azokkal vigyázz! – figyelmeztette Ron. – Nem véletlenül hívják mindenízűnek – tényleg mindenféle ízűt beletesznek. Vannak köztük normálisak: csokis, mentolos meg lekváros, de akad spenótos, májas és pacalos is. George mesélte, hogy egyszer egy kísértet ízűt is talált.

Ron kivett egy zöld drazsét, figyelmesen megvizsgálta, azután leharapott egy kicsit a sarkából.

– Fúj...! Látod? Kelkáposztás.

Mindenízű Drazsét enni igen szórakoztató volt. Harry talált piritósízűt, kókuszosat, babfőzelékeset, epreset, körriset, fűízűt, kávésat és szardíniásat, sőt meg mert csipegetni egy gyanús, szürke drazsét is, amihez Ron hozzá se akart nyúlni, és amiről kiderült, hogy feketeborsízű.

Az ablak előtt elsuhanó táj egyre vadabb arcot mutatott. A kies mezők helyét erdők, sebes folyók és sötétzöld dombok vették át.

Egyszer csak kopogtattak a fülke ajtaján, és belépett az a kerek arcú fiú, akit Harry még a peronon látott.

– Bocsánat... – szólt sírós hangon –, nem láttatok egy varangyot?

Mikor Harry és Ron a fejüket rázták, panaszosan folytatta: – Elveszítettem! Mindig megszökik!

– Majd csak megkerül – vigasztalta Harry.

– Remélem – szipogott a fiú. – Szóval, ha látjátok... – Azzal távozott.

– Nem tudom, miért van úgy kiakadva – jegyezte meg Ron. – Ha nekem varangyom lenne, igyekeznék minél gyorsabban elveszíteni. Persze, nekem meg itt van Makesz, úgyhogy egy szót se szólhatok.

A patkány még mindig békésen aludt az ölében.

– Azt se lehetne észrevenni, ha kipurcanna – fintorgott Ron. – Tegnap megpróbáltam sárgává változtatni, hogy izgisebben nézzen ki, de nem fogott rajta a varázsige. Nézd, megmutatom...

Rövid kotorászás után viharvert varázspálcát húzott elő a ládájából. A pálca nem csak ütött-kopott volt, de az egyik végében valami fehér is megcsillant.

– Lassan az egyszarvúszőr is kilóg belőle. Na mindegy... – Már épp felemelte a pálcát, amikor újból kinyílt a fülkeajtó. A varangyát vesztett fiú tért vissza. Ezúttal egy bozontos, barna hajú, lapátfogú lány is volt vele, aki vadonatúj roxfortos talárt viselt.

– Nem láttatok egy varangyot? – kérdezte akaratos, számonkérő hangon. – Neville elvesztett egyet.

– Már megmondtuk neki, hogy nem láttuk a békát – felelte Ron, de a lányt láthatólag nem a válasz, csak a varázspálca érdekelte.

– Varázsolni készülsz? Remek, lássuk! – Azzal leült. Ron kicsit meghökkent.

– Öhm... hát jó. – Megköszörülte a torkát.

– „Napfény, pitypang, kenderspárga, legyen ez a patkány sárga.”

Intett a varázspálcával, de nem történt semmi. Makesz szürke és mozdulatlan maradt.

– Biztos vagy benne, hogy ez igazi varázsige? – szólt a lány. – Mert ha az, akkor nem valami jó. Mert én is kipróbáltam néhány egyszerű ráolvasást, csak úgy gyakorlásképpen, és nekem mindegyik működött. A családomban senkinek nincs varázsereje, meg is lepődtem, amikor a levelet kaptam, de persze nagyon örültem, mert úgy hallottam, hogy Roxfort a legeslegjobb boszorkányképző. Meg is tanultam kívülről az összes kötelező olvasmányt, remélem, elég lesz – egyébként én Hermione Granger vagyok, és ti?

Mindezt meghökkentő gyorsasággal hadarta el.

Harry Ronra pillantott, és kissé megnyugodott. A fiú döbbent arca elárulta, hogy ő sem tanulta meg kívülről az összes kötelező olvasmányt.

– Én Ron Weasley vagyok – motyogta Ron. – Harry Potter – mutatkozott be Harry.

– Komolyan? – csodálkozott Hermione. – Természetesen mindent tudok rólad – megvettem néhány ajánlott olvasmányt is –, benne vagy a Modern mágiatörténetben, a Feketemágia felvirágzása és bukásában és a Huszadik századi mágiatörténet címszavakban című könyvben is.

– Tényleg? – Harry beleszédült a szóáradatba.

– Te jó ég, hát nem is tudtad? Én biztos mindent elolvasnék magamról – tudjátok már, melyik házban lesztek? Kérdezősködtem egy kicsit, és szerintem a Griffendél a legjobb, úgy hallottam, maga Dumbledore is oda járt, de persze a Hollóhát se lenne rossz... Na jó, megyek, megkeresem Neville békáját. Ti meg öltözzetek át, mert szerintem mindjárt megérkezünk.

Azzal kilépett a fülkéből. A varangytulajdonos követte. – Mindegy, hova osztanak be, csak ne oda, ahol ő van – csóválta a fejét Ron, és a ládába dobta varázspálcáját. – George-tól kaptam ezt a hülye ráolvasást. Biztos csak át akart verni.

– A bátyáid melyik házban vannak? – kérdezte Harry.

– A Griffendélben – felelte Ron. Arcára megint kiült a szomorúság. – Anya és apa is griffendélesek voltak. Nem is tudom, mit szólnának, ha én máshova kerülnék. Szerintem a Hollóhátban se lenne éppenséggel rossz, de ha a Mardekárba kerülnék...

– Annak a háznak volt a tagja Vol... akarom mondani Tudodki?

– Aha – bólintott Ron, és elszontyolodva hátradőlt az ülésen.

– Mintha Makesz bajszának a vége kicsit világosabb lenne – jegyezte meg Harry, hogy elterelje Ron gondolatait az iskolai házakról. – Na és mivel foglalkozik az a két bátyád, akik már végeztek?

Valóban érdekelte, hogy vajon miféle munkát találhat egy diplomás varázsló.

– Charlie Romániába ment sárkánykutatónak, Bill pedig a Gringottsnak intéz valamit Afrikában. Hallottad, mi történt a Gringottsban? Tele volt vele a Reggeli Próféta – bár azt a mugli rokonaid biztosan nem olvassák. Valaki megpróbált kirabolni egy szigorúan őrzött széfet.

Harry nagyot nézett.

– Tényleg? És mi történt vele?

– Semmi. Épp ezért csapnak ekkora hűhót. Nem sikerült elfogni a tettest. Apám szerint csak egy nagyhatalmú feketemágus lehetett, csak az járhatott túl a Gringotts-beliek eszén. Viszont nem vitt el semmit, és ez is furcsa. Persze mindenki megijed, ha ilyesmi történik, mert attól félnek, hogy esetleg Tudodki áll a háttérben.

Harry eltöprengett a híren. Egy ideje a félelem tüskéje szúrt belé, valahányszor Tudodki szóba került. Talán ez is szükséges velejárója volt belépésének a mágia világába, de azért mégis jobb szerette volna csak úgy könnyedén kimondani, hogy „Voldemort”.

– Melyik kviddicscsapatnak szurkolsz? – érdeklődött Ron.

– Nem ismerek egyet se – vallotta be Harry.

– Micsoda!? – hüledezett Ron. – Áh, pedig az a legjobb sport a világon! – Azzal lelkesen magyarázni kezdte, hogy mire való a négy labda, és hogyan helyezkedik el a hét játékos. Mesélt a híres meccsekről, amelyeket végigszurkolt a bátyjaival, a seprűnyelekről, amiket megvenne, ha volna rá pénze. Épp a játékszabályok részletes ecsetelésébe készült belefogni, amikor ismét kinyílt a fülke ajtaja. Ezúttal nem Varangyavesztett Neville, és nem is Hermione Granger látogatta meg őket.

Három fiú lépett be. A középsőt Harry nyomban felismerte – a sápadt srác volt, akivel az Abszol úton találkozott. Most sokkal nagyobb érdeklődéssel nézett Harryre, mint annak idején Madam Malkin talárszabászatában.

– Nos, igaz? – szólt. – Az egész vonaton mindenki arról beszél, hogy Harry Potter itt ül, ebben a fülkében. Te volnál az?

– Igen – felelte Harry. Szemügyre vette a másik két fiút.

Mindkettő zömök volt és mogorva. Úgy fogták közre a sápadt fiút, mintha a testőrei volnának.

– Ők Crak és Monstro – vetette oda hanyagul a fiú. Csak azért mutatta be társait, mert látta, hogy Harry őket nézi. – Én pedig Malfoy vagyok. Draco Malfoy.

Ron köhintett egyet – talán hogy elrejtse kuncogását. Draco Malfoy ránézett.

– Viccesnek tartod a nevemet? Meg se kell kérdeznem, hogy te ki vagy. Apámtól tudom, hogy Weasleyék vörös hajúak, szeplősek és több gyerekük van, mint pénzük.

Ismét Harryhez fordult.

– Hamar rájössz majd, Potter, hogy a máguscsaládok sem egyformák. Hallgass rám, és ne barátkozz olyanokkal, akik nem érdemlik meg. Szívesen adok tanácsot.

Kezet nyújtott Harrynek, de a fiú nem fogadta el.

– Köszönöm, de magam is el tudom dönteni, ki érdemli meg – felelte hűvösen.

Draco Malfoy nem vörösödött el, csak rózsaszín foltocska jelent meg sápadt orcáján.

– A helyedben vigyáznék, Potter – sziszegte lassan. – Légy egy kicsit udvariasabb, különben ugyanolyan sorsra jutsz, mint a szüleid. Ők se tudták, mi a jó nekik. Alaposan meg fogod bánni, ha arra a Hagridra meg a Weasley-féle aljanépre pazarlod az idődet.

Harry és Ron felálltak. Ronnak egy szempillantás alatt épp olyan vörös lett az arca, mint a haja.

– Ismételd meg! – csattant fel.

– Verekedni akartok? – vicsorgott Malfoy.

– Csak akkor, ha nem tűntök el innen – felelte Harry, de a hangjában több volt a bátorság, mint a szívében. Crak és Monstro sokkal erősebbek voltak, mint Ron meg ő.

– Még nincs kedvünk elmenni, igaz, srácok? Nekünk már elfogyott a kajánk, de úgy látom, nektek még van. – Monstro a Ron melletti ülés felé nyúlt, hogy elvegyen egy csokibékát. Ron egy ugrással ott termett, de mielőtt nekieshetett volna Monstrónak, az kétségbeesetten felordított. Makesz, a patkány ott lógott Monstro kezén, hegyes kis fogait tövig mélyesztve a fiú ujjába. Crak és Malfoy riadtan hátráltak társuk elől, aki visítva körbe-körbe lóbálta a patkányt. Mikor aztán Monstrónak végre sikerült az ablakhoz vágnia Makeszt, mindhárman villámgyorsan kereket oldottak. Talán attól tartottak, hogy további patkányok leselkednek rájuk a csemegék közül, de az is lehet, hogy meghallották a közeledő lépteket. Egy másodperccel később ugyanis Hermione Granger tűnt fel az ajtóban.

– Mi a csoda folyik itt? – kérdezte a lány a szétszóródott édességek láttán.

Ron a farkánál fogva felemelte Makeszt.

– Elvesztette az eszméletét – állapította meg, majd alaposabban szemügyre vette az állatot. – Nem – ez hihetetlen: újra elaludt.

Valóban így volt.

– Te már ismerted Malfoyt?

Harry elmesélte találkozásukat az Abszol úton.

– Hallottam a családjáról – bólintott komoran Ron. – Az elsők között tértek vissza hozzánk, miután Tudodki eltűnt. Azt állították, hogy Tudodki megbabonázta őket, de apám szerint ez nem igaz. Azt mondja, Malfoy apját nem kellett sokat győzködni, hogy álljon át a Sötét Oldalra. – Ron Hermionéhez fordult. – Segíthetünk valamiben?

– Siessetek az átöltözéssel, most voltam elöl, megkérdeztem a mozdonyvezetőt, és azt mondta, hogy mindjárt megérkezünk. Ugye, nem verekedtetek? Még oda se értünk, és már keresitek a bajt?

– Makesz verekedett, nem mi – morogta Ron. – Kimennél, amíg átöltözünk?

– Persze – felelte Hermione kissé sértődötten. – Csak azért jöttem be, mert egyesek úgy szaladgálnak a folyosón, mint az óvodások. – Jut eszembe: nem szólt még senki, hogy koszos az orrod?

Ron szúrós tekintettel nézett a lány után. Harry kibámult az ablakon. Időközben alkonyodni kezdett. A mélyvörös ég alatt sötéten rajzolódtak ki a hegyek és erdők körvonalai. Mintha a vonat is lassabban haladt volna.

Ron és Harry levették a kabátjukat, és belebújtak a hosszú fekete talárba. Roné egy kicsit rövid volt, kilátszott alóla az edzőcipője.

– Öt perc múlva megérkezünk Roxfortba – búgott fel egy hang a vonat fülkéiben. – A poggyászt kérjük a vonaton hagyni, azt külön szállítjuk át az iskolába.

Harrynek összeszorult a gyomra az izgalomtól, és látta, hogy Ron is elsápadt a szeplői alatt. A zsebükbe tömködték a maradék édességeket, és csatlakoztak a vagon folyosóján zsibongó társaikhoz.

A vonat még jobban lelassított, és végül megállt. A diákok lökdösődve megindultak az ajtók felé, és letódultak a keskeny, sötét peronra. Harry borzongva állt az esti hidegben. Kisvártatva hintázó fény jelent meg a diákok feje fölött, és Harry fülét ismerős hang ütötte meg:

– Elsősök! Minden elsős jöjjön ide! Hogy ityeg, Harry? – A gyerekfejek erdeje fölött feltűnt Hagrid mosolygós, szőrös arca.

– Gyerünk, gyertek utánam! Vannak még itt elsősök? Vigyázz, hova lépsz! Elsősök, utánam!

A gólyák csúszkálva-botladozva követték Hagridot egy szűk, lejtős ösvényen. Balra és jobbra koromsötét volt; Harry biztosra vette, hogy sűrű erdőben járnak. Menet közben alig hangzott el egy-két szó, csak Neville szipogása törte meg a csendet.

– Mindjár' rápisloghattok a jó öreg Roxfortra – szólt hátra Hagrid a válla fölött. – Csak még egy utolsó kanyar.

A diáksereg ámuldozva felmorajlott. A szűk ösvény egy nagy fekete tónál ért véget. A tó túlsó partján szikla állt, s annak a csúcsán ott büszkélkedett egy hatalmas, száztornyú kastély. Ablakai csak úgy szikráztak a csillagok fényében.

– Csónakonként négy ember és nem több! – parancsolta Hagrid, és a part mentén ringatózó csónakflottára mutatott. Harry és Ron Neville-lel és Hermionével osztották meg lélekvesztőjüket.

– Mindenki beszállt? – harsogta Hagrid, aki egymaga elfoglalt egy csónakot. – Helyes. Indulás!

A kis flotta azon nyomban eltávolodott a parttól. A csónakok hangtalanul siklottak a tükörsima vízen. Senkinek nem volt kedve beszélni; a diákok mind némán bámulták a büszke kastélyt. Ahogy közeledtek a várhegyhez, az épület egyre hatalmasabbnak tűnt.

– Fejre vigyázz! – rikkantotta Hagrid, mikor az első csónak elérte a parti sziklát. Mindannyian lehajtották a fejüket, s a ladikok sorban besiklottak egy, a sziklafalon tátongó nyílásba, amelyet sűrű borostyánfüggöny takart el a tó felől érkezők szeme elől. A sötét barlang, amelyben útjukat folytatták, az irányból ítélve egyenesen a kastély alá vezetett. Végül partot értek egy föld alatti kikötőben, és a diákok kikecmeregtek a fövenyre. Hagrid sorban ellenőrizte a megürült csónakokat.

– Hékás! Ez nem a te békád? – kurjantott az egyiknél.

– Trevor! – kiáltott boldogan Neville.

Hagrid lámpáját követve felkapaszkodtak egy sziklába vájt ösvényen, amely a kastély tőszomszédságában elterülő füves fennsíkra vezetett.

A csapat felment a bejárathoz vezető kőlépcsőkön, és összesereglett a hatalmas tölgyfa kapu előtt.

– Mindenki itt van? Kiskomám, megvan még a békád? Hagrid felemelte félelmetes öklét, és háromszor megdöngette a kastély kapuját.

Hetedik fejezet

A Teszlek Süveg

A kapu nyomban kinyílt. Az érkezőket egy magas, fekete hajú, smaragdzöld taláros boszorkány fogadta. Szigorú arca láttán Harry rögvest levonta a következtetést, hogy nem tanácsos ujjat húzni vele.

– Az elsőévesek, McGalagony professzor – jelentette Hagrid.

– Köszönöm, Hagrid. Most már átveszem őket.

A professzor szélesre tárta a kapuszárnyakat. Az előcsarnok olyan hatalmas volt, hogy Dursleyék egész háza belefért volna. A kopár kőfalakat a Gringotts-beliekhez hasonló fáklyák világították meg. A mennyezet olyan magasan volt, hogy nem is látszott a táncoló fényben; viszont jól kivehető volt a szemközti márvány lépcsősor, amely a felsőbb szintekre vezetett.

A diákok McGalagony professzor nyomában átvágtak a kőpadlós csarnokon. A terem jobb oldalán nyíló ajtó mögül Harry hangok százait hallotta kiszűrődni – bizonyára a felsőbbévesek is megérkeztek már –, McGalagony azonban nem oda, hanem egy kisebb szobába vezette őket. A gólyák csak szűkösen fértek el a helyiségben, és kissé megilletődve pislogtak körül.

– Köszöntök mindenkit a Roxfortban – fogott bele mondókájába McGalagony professzor. – Hamarosan megkezdődik az évnyitó bankett, de mielőtt elfoglalják a helyüket a nagyteremben, beosztjuk magukat az egyes házakba. A beosztás igen fontos ceremónia, mivel a Roxfortban töltött évek alatt gyakorlatilag a ház lesz a családjuk. Az órákon a ház többi tanulójával együtt vesznek részt, a ház hálótermeiben alszanak, és a ház klubhelyiségében töltik a szabadidejüket.

– A Roxfortban négy ház működik: a Griffendél, a Hugrabug, a Hollóhát és a Mardekár. Mindegyik háznak megvan a maga dicső története, s mindegyikből számos kiváló boszorkány és varázsló került ki. Amíg a Roxfortban tanulnak, a sikereikkel a házuknak szereznek dicsőségpontokat; ha pedig megszegnek valamely szabályt, a házukat sújtja pontlevonás. Év végén a legtöbb pontot elért ház kapja a házkupát, ami igen nagy megtiszteltetés. Remélem, hogy mindannyian házuk dicsőségére válnak majd.

– A beosztási ceremóniára néhány perc múlva kerül sor az egész iskola jelenlétében. Azt ajánlom, addig is kissé szedjék rendbe magukat.

McGalagony tekintete néhány másodpercig Neville félrecsúszott talárján időzött, s onnan Ron maszatos orrára vándorolt. Harry lopva lesimította a haját.

– Ha készen állunk a fogadásukra, visszajövök – fejezte be McGalagony. – Kérem, hogy csendben várakozzanak. – Azzal távozott a helyiségből. Harry nyelt egyet.

– Mégis, hogyan osztanak be minket a házakba? – fordult Ronhoz.

– Valamilyen próbát kell kiállnunk. Fred azt mondta, nagyon fáj, de szerintem csak viccelt.

Harry szíve rémülten kalimpálni kezdett. Próbát? Az egész iskola előtt? De hiszen még nem is tud varázsolni! Mi a ménkűt kérhetnek tőle? Álmában sem hitte volna, hogy rögtön ilyesmivel fogadják őket. Megszeppenve körülpillantott, és látta, hogy a többiek is rémült arcot vágnak. Senkinek nem volt kedve beszélgetni, kivéve Hermione Grangert, aki suttogva hadart valamit a varázsigékről, amiket betéve megtanult, és hangosan töprengett, hogy vajon melyikre lesz szüksége. Harry igyekezett nem odafigyelni rá. Soha nem izgult még ennyire. Soha – még akkor sem, amikor alá kellett íratnia Dursleyékkel az intőt, amit azért kapott, mert kék színűre változtatta az egyik tanár parókáját... Szemét egy pillanatra sem vette le az ajtóról. Bármelyik pillanatban beléphetett rajta McGalagony professzor, hogy a végzet karjaiba taszítsa őt.

Ekkor olyasmi történt, amitől ijedtében felugrott a levegőbe. A háta mögött többen felkiáltottak.

– Mi a fene...

Harrynek elakadt a lélegzete, és ezzel nem volt egyedül. A hátsó falon át vagy húsz kísértet libegett be a szobába. A szürkésfehér, félig átlátszó lények beszélgetésbe mélyedve úsztak át a szobán, jószerével ügyet sem vetve a gólyákra. Úgy tűnt, vitatkoznak valamiről. Egyikük, egy köpcös szerzetesnek tűnő kísértet, így szólt társaihoz:

– Azt mondom, borítsunk fátylat a múltra. Adjunk neki még egy esélyt...

– Ugyan már, kedves Fráter, hány esélyt adjunk még Hóborcnak? Szégyent hoz valamennyiünkre, ráadásul még csak nem is tisztességes kísértet... Ejnye, hát ti meg mit kerestek itt?

A beszélő, egy fodorgalléros, harisnyás kísértet csak ekkor vette észre a diákokat.

Senki nem válaszolt neki.

– Elsősök! – A Pufók Fráter a gyerekekre mosolygott. – A beosztásra vártok, igaz?

Néhányan szótlanul bólintottak.

– Remélem, találkozunk a Hugrabugban – folytatta a Fráter. – Én is hugrabugos voltam.

– Indulhatunk – csendült egy éles hang. – Kezdődik a beosztási ceremónia.

McGalagony professzor visszatért, s a kísértetek sorban távoztak a szemközti falon át.

– Egyes oszlopba fejlődj! – adta ki az utasítást McGalagony professzor. – Jöjjenek utánam!

Harry úgy érezte, mintha mindkét lába ólomból volna, de azért bevánszorgott a sorba, egy hirtelenszőke fiú és Ron közé. A gólyák elhagyták a kis szobát, átvágtak a bejárati csarnokon, és egy kétszárnyú ajtón át bevonultak a nagyterembe.

Harry álmában sem látott még ehhez foghatóan különös és káprázatos helyiséget. A termet több ezer gyertya világította meg, melyek a levegőben lebegtek, négy hosszú asztal fölött. Az asztalokat csillogó aranytányérokkal és serlegekkel terítették, s már ott ültek mellettük a felsőbbévesek. A terem végében egy ötödik asztal állt, a többire merőlegesen, ott foglalt helyet a tanári kar. McGalagony professzor ez utóbbi felé vezette a gólyákat, s úgy sorakoztatta fel őket, hogy a tanároknak hátat fordítva szembenézzenek diáktársaikkal.

A gólyák felé forduló arcok százai halovány lámpáknak tűntek a gyertyák reszkető fényében. A diákok között elszórtan, ezüstös ködként felsejlett egy-egy kísértet. Hogy elkerülje a felsőbbévesek mustráló tekintetét, Harry a mennyezet felé nézett. A magasban csillagokkal pöttyözött, bársonyos, fekete eget pillantott meg.

– Elvarázsolták, hogy úgy nézzen ki, mint az égbolt – suttogta Hermione. – A Roxfort történetében olvastam róla. – Nehéz volt elhinni, hogy amit látnak, az csupán a plafon, nem pedig maga a csillagos ég.

Mikor Harry levette tekintetét a mennyezetről, McGalagony professzor épp egy támla nélküli széket állított a gólyák sora elé, s a székre egy hegyes varázslósüveget helyezett. A süveg rémesen elnyűtt és kimondhatatlanul piszkos volt. Petunia néni biztosan nem engedte volna be a házba.

Talán nyulat kell elővarázsolnunk belőle... – gondolta ijedten Harry. Látta, hogy mindenki a kalapot bámulja, ezért ő is úgy tett. Néhány másodpercig néma csönd volt. Azután a süveg megmoccant. Karimája közelében az egyik szakadás kinyílt, mint egy száj, és a süveg dalra fakadt:

Kalapok közt keresgélve

Találsz talán szebbet,

De nem hordott még fején a föld

Nálam eszesebbet!

Én vagyok a Teszlek Süveg.

A híres? Naná!

Más sapkákkal ne végy engem

Egy kalap alá!

Én látom, mit senki más:

hogy mit rejt a fejed.

Próbálj fel, és menten mondom,

hol van a helyed.

Ha vakmerő vagy s hősi lelkű,

Házad Griffendél.

Oda csak az kerül, ki

Semmitől se fél.

Hugrabugnak nyájas népe

békés, igazságos.

Oda mész, ha türelmes vagy

S jámbor – ez világos.

A bölcs öreg Hollóhátban

Éles elmék várnak.

Kiknek a tanulás kaland,

Oda azok járnak.

Hogyha agyafúrt s ravasz vagy,

Ne is tekints másra:

A Mardekár való neked.

Ott lelhetsz sok társra.

Hát vegyél fel, és ne remegj!

Forog ez az agy!

Bár nincsen mancsom, nálam mégis

Jó kezekben vagy!

Mikor a süveg befejezte énekét, tapsvihar tört ki a teremben. A fejfedő meghajolt mind a négy asztal felé, azután felhagyott a mocorgással.

– Szóval csak fel kell vennünk a süveget – suttogta Harrynek Ron. – Megfojtom Fredet! Azzal ijesztgetett, hogy párbajoznunk kell egy trollal.

Harry erőtlenül mosolygott. Hát igen, egy süveget felvenni könnyebb volt, mint varázsolni. Most már csak az zavarta, hogy mindenki szeme láttára kell túlesnie ezen. Úgy tűnt, a kalap túl sokat vár tőle. Pillanatnyilag nem érzett magában se bátorságot, se éleselméjűséget – egyet se a dalban felsorolt tulajdonságok közül. Olyan házat a süveg sajnos nem említett, ahova az enyhe émelygéssel küszködőket várják.

McGalagony professzor most ismét a gólyák elé lépett, kezében egy hosszú pergamentekerccsel.

– Akit szólítok, tegye a fejére a süveget, és üljön le a székre, hogy beoszthassák – adta ki az utasítást. – Abbott, Hanna!

Szőke copfos, rózsaszín arcú kislány botorkált ki a sorból.

Felrakta a süveget – ami nyomban a szemébe csúszott –, és leült. Néhány pillanat múlva aztán...

– HUGRABUG! – kiáltotta a süveg.

A jobb oldali asztalnál ülők üdvrivalgással és tapssal fogadták a döntést. A Pufók Fráter szelleme vidáman integetett a kislánynak.

– Bones, Susan!

– HUGRABUG! – kiáltott újra a süveg, és Susan gyorsan leült Hannah mellé.

– Boot, Terry!

– HOLLÓHÁT!

Ezúttal balról a második asztalnál tapsoltak. A hollóhátiak közül többen felálltak, és kezet ráztak újdonsült társukkal.

„Brocklehurst, Mandy”-t is a Hollóhátba osztották be, Brown, Lavender személyében viszont a Griffendél gazdagodott új tanulóval, s így a bal szélső asztalnál tört ki éljenzés. Harry látta, hogy Ron ikerbátyjai is vadul hujjognak.

A következő gólya, Bulstrode, Millicent a Mardekárba került. Harrynek a mardekárosok első látásra ellenszenves bagázsnak tűntek, de talán csak az előítéletei miatt, hiszen annyi mindent hallott a Mardekárról.

Most már a szó szoros értelmében kezdett rosszul lenni. A régi iskolájában, ha csapatokat választottak, mindig ő kelt el utolsóként. Nem mintha ügyetlen lett volna – csak senki nem akarta Dudley jelenlétében a pártját fogni.

– Finch-Fletchley, Justin!

– HUGRABUG!

Harry megfigyelte, hogy a süveg egyeseknél azonnal harsogta a kiválasztott ház nevét, másoknál viszont csak kisvártatva döntött. Finnigan, Seamus, a Harry mellett álló hirtelenszőke fiú közel egy percig ült a széken, mire a süveg végre beosztotta a Griffendélbe.

– Granger, Hermione!

Hermione csak úgy rohant a székhez. Mohón a fejébe húzta a süveget.

– GRIFFENDÉL! – kiáltotta a süveg. Ron felnyögött. Harrynek ekkor szörnyű gondolata támadt – ahogy az embernek rendszerint szörnyű gondolatai támadnak, ha nagyon izgul. Mi lesz, ha egyáltalán nem osztják be? Mi lesz, ha egyre csak ül majd ott a széken, amíg McGalagony végül le nem kapja a fejéről a süveget, és ki nem jelenti, hogy bizonyára tévedés történt, és legjobb lesz, ha máris hazautazik...

Neville Longbottom, a varangyvesztő fiú hasra esett a szék felé menet. A süveg hosszú ideig tanakodott, s mikor végül „GRIFFENDÉL”-t kiáltott, Neville úgy iszkolt el, hogy még a süveget is elfelejtette levenni. A többiek harsány nevetése közepette kellett visszakullognia, hogy továbbadja MacDougal, Moragnak.

Malfoy a nevét hallva magabiztosan kivonult a székhez, és kívánsága azonnal teljesült. A süveg szinte még hozzá sem ért a fiú homlokához, és már kiabálta is:

– MARDEKÁR!

Malfoy önelégült mosollyal csatlakozott barátaihoz, Crakhoz és Monstróhoz.

Már csak néhány gólya maradt.

Moon... Nott... Parkinson... aztán egy ikerpár, Patil és Patil majd Perks, Sally-Anne és akkor végre...

– Potter, Harry!

Mikor Harry kilépett a sorból, megannyi apró, sziszegő lángnyelvként szerte a teremben felcsapott a sustorgás.

– Pottert mondott?

– Ez az a Harry Potter?

Harry még egy utolsó pillantást vetett a zsúfolt teremre, ahol mindenki a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lássa őt, azután a szemébe húzta a süveget. Egyszerre elsötétült előtte a világ.

– Hmmm – csendült egy vékonyka hang a fülében. – Nehéz ügy, nagyon nehéz. Van bátorsága bőven, azt látom. Észből sincs kevés. Tehetsége is van, óh, de még mennyi... és egy nagy adag bizonyítási vágy, ez érdekes... Nos, hova tegyelek?

Harry megmarkolta a szék szélét, és azt gondolta: „Csak a Mardekárba ne, csak a Mardekárba ne.”

– Ne a Mardekárba? – folytatta a hang. – Jól meggondoltad? Pedig ott nagyon sokra vihetnéd. Az alapok ott vannak a fejedben, és a Mardekár segítene elérni a célod. Nem akarod? Nos, ha biztos vagy benne, akkor legyen a... GRIFFENDÉL!

Az utolsó szót az egész terem hallhatta. Harry levette a süveget, és kissé imbolyogva elindult a Griffendél asztala felé. Hát mégis beosztották, és nem is került a Mardekárba – ettől annyira megkönnyebbült, hogy fel se tűnt neki a hatalmas éljenzés, amivel csapattársai fogadták. Percy, a prefektus felállt, és lelkesen kezet rázott vele, a Weasley ikrek pedig kórusban skandálták: „Nálunk van Potter! Nálunk van Potter!” A korábbról ismert fodorgalléros kísértettel szemben ültették le Harryt, s a szellem vállon veregette őt – ami azzal a szörnyű érzéssel járt, mintha bedugták volna egy hordó jégkocka közé...

Most már alaposabban szemügyre vehette a tanárok asztalát, melynek hozzá közelebb eső végében nem is egy tanár, hanem Hagrid ült. Tekintetük találkozott, és az óriás hüvelykujját feltartva gratulált neki. Az asztal közepén, súlyos aranyszékében ott ült maga Albus Dumbledore. Harry rögtön felismerte őt a csokibékában talált kép alapján. Dumbledore ezüstősz hajának csillogása versenyre kelt a kísértetek földöntúli fényével. Harry az asztalnál ülők között megpillantotta Mógus professzort is – a reszkető fiatalembert, akivel a Foltozott Üstben megismerkedett. A professzor igencsak furán festett jókora, bíborszín turbánjában.

Már csak három gólya várt beosztásra. Turpin, keresztneve Lisa, a Hollóhátba került, azután Ron következett, akinek az arca már sápadtzöld színben játszott az izgalomtól. Harry az asztal alatt keresztbe tett ujjal szorított neki, s a süveg egy szempillantás múlva fel is kiáltott:

– GRIFFENDÉL!

Harry a többiekkel együtt megtapsolta Ront, aki lerogyott a szomszéd székre.

– Szép volt Ron, gratulálok – szólt át Harry baljáról Percy Weasley nagy leereszkedően. Közben az utolsó elsőst, Zambini, Blaise-t beosztották a Mardekárba, McGalagony professzor pedig összecsavarta listáját, és elvitte a Teszlek Süveget.

Harry az előtte fekvő üres aranytányérra nézett. Most döbbent csak rá, hogy mennyire éhes. Mintha évek teltek volna el a tökös derelyék óta.

Albus Dumbledore időközben felállt székéből. Kitárt karokkal, sugárzó arccal nézett végig a diákokon, mintha elképzelni se tudna nagyobb örömöt, mint hogy így együtt látja őket.

– Isten hozott benneteket! – szólt. – Szívből köszöntök mindenkit az új tanév kezdetén itt, a Roxfortban. Mielőtt kezdetét veszi a bankett, szeretnék néhány szót szólni. Íme: Filkó! Pityer! Varkocs! Dzsúzli!... Köszönöm.

Azzal Dumbledore leült. A hallgatóság lelkesen megtapsolta. Harry nem tudta, hogy nevessen-e vagy sem.

– Ő egy... egy kicsit bolond? – kérdezte bizonytalanul Percyt.

– Bolond!? – vonta fel a szemöldökét a fiú. – Ő egy igazi zseni! A világ legeslegjobb varázslója! És persze... egy kicsit bolond, az tény. Kérsz krumplit, Harry?

Harrynek leesett az álla. Az imént még üres aranytálakon most halmokban állt a sok étel. Harry még soha nem látott egyetlen asztalon ennyi finomságot. Volt ott marhasült, sült csirke, sertésszelet, bárányszelet, hirtelensült, kolbász, angolszalonna, főtt és sült krumpli, hasábburgonya, Yorkshire puding, zöldborsó, sárgarépa, finom mártás, ketchup és – valamely rejtélyes okból – mentolos humbug.

Harry nem éhezett Dursleyéknál, de soha nem ehetett annyit, amennyit akart. Amit megkívánt, azt Dudley gyorsan felfalta, még a rosszullétet is vállalva a szent cél érdekében. Harry a humbug kivételével mindenből rakott egy keveset a tányérjára, és hozzálátott az evéshez. Az összes fogást igen ízletesnek találta.

– Nagyon guszta – jegyezte meg szomorú-sóváran a fodorgalléros kísértet, mikor Harry katonákat vágott a bifsztekből.

– Ön nem...

– Majd négyszáz éve, hogy egy falatot sem ettem – panaszolta a kísértet. – Nincs is szükségem rá, de azért hiányzik. Jut eszembe, még be sem mutatkoztam. Sir Nicholas de Mimsy-Porpington vagyok, szolgálatára. Én vagyok a Griffendéltorony bentlakó szelleme.

– Tudom, hogy ki vagy! – szólt közbe hirtelen Ron. – A bátyáim meséltek rólad. Te vagy Félig Fej Nélküli Nick!

– Lekötelezne, ha Sir Nicholas de Mimsy... – kezdte sértődötten a kísértet, de a hirtelenszőke Seamus Finnigan a szavába vágott.

– Félig Fej Nélküli? Hogyan lehet valaki félig fej nélküli?

– Így – felelte ingerülten a szellem, azzal megfogta a bal fülét, és rántott egyet rajta. Erre az egész feje kibillent a helyéből, és a vállára dőlt, mintha csuklópánt rögzítené a nyakához. Valaki bizonyára megpróbálta lefejezni őt, de nem végzett elég alapos munkát.

Félig Fej Nélküli Nick elégedetten bezsebelte a diákok döbbent pillantásait. Aztán visszahajtotta fejét a helyére, köhintett, és így szólt:

– Ide hallgassatok, új griffendélesek! Segítenetek kell nekünk megnyerni az idei házbajnokságot. A Griffendél még soha nem maradt ennyi évig kupa nélkül. A Mardekár hatszor egymás után nyert. A Véres Báró, a Mardekár szelleme már szóba sem áll velünk, úgy fenn hordja az orrát.

Harry a Mardekár asztala felé fordult. A diákok között valóban ott ült egy borzalmas kísértet. Kifejezéstelen arcából üveges szemek meredtek a semmibe, köpönyegét vérfoltok szennyezték. A szomszédja épp Malfoy volt, aki – Harry kaján örömére – láthatóan nem volt elégedett az ülésrenddel.

– Hogyan lett véres a ruhája? – kérdezte érdeklődve Seamus.

– Sosem kérdeztem – felelte diszkréten Félig Fej Nélküli Nick.

Miután mindenki jóllakott, a maradékok nyomtalanul eltűntek a tányérokról. A teríték olyan tiszta lett, mintha nem is használták volna. Egy pillanattal később megjelentek a desszertek: rengetegféle ízű fagylalt, almás pite, melaszos torta, csokoládés és lekváros fánk, eper, gyümölcszselé, rizspuding...

Miközben Harry a tortát kóstolgatta, a családjaikra terelődött a szó.

– Én amolyan félvér vagyok – mesélte Seamus. – Az apám mugli. Anya csak az esküvő után árulta el neki, hogy boszorkány. Képzelhetitek, apám mennyire megdöbbent.

A többiek nevettek.

– No és te, Neville? – érdeklődött Ron.

– Engem a nagyanyám nevelt fel, aki boszorkány – fogott bele Neville –, de a családunk sokáig azt hitte, hogy mugli lesz belőlem. Algie nagy-nagybácsikám mindent megtett, hogy kicsikarjon belőlem egy kis varázslatot – egyszer például lelökött a blackpooli mólóról, majdnem vízbe fulladtam, de hiába, nyolcéves koromig nem mutattam semmi biztatót. Aztán Algie bácsi egyszer átjött hozzánk teára, és a lábamnál fogva kilógatott az emeleti ablakon. Enid nagynénikém odament hozzá, és megkínálta sült habbal, mire Algie bácsi véletlenül elengedett engem. Én pedig végigpattogtam a kerten, és kigurultam az utcára. Mindenki nagyon boldog volt, nagyi még sírva is fakadt. Láttad volna az arcukat, amikor megkaptam a levelet, hogy felvettek ide – attól féltek, nincs bennem elég varázs a Roxforthoz. Algie bácsi annyira megörült, hogy még egy varangyot is vett nekem.

Harry balján Percy Weasley és Hermione a tanórákról beszélgettek. („Remélem, hamar elkezdődnek az órák, még annyi mindent meg kell tanulnom; különben engem a legjobban az átváltoztatás érdekel – azt mondják, nagyon nehéz valamiből valami mást csinálni, de az elején csak apró feladatokat fogunk kapni, például gyufából tűt kell csinálni, meg ilyesmi...”)

Harry, akinek lassan melege lett, és el is álmosodott, még egyszer a főasztal felé fordult. Hagrid épp jó nagyot húzott a serlegéből. McGalagony professzor Dumbledoreral társalgott, az abszurd turbános Mógus pedig egy zsíros, fekete hajú, görbe orrú, sárgásfakó arcú tanárral beszélgetett.

A dolog egy pillanat műve volt. A kampós orrú tanár Mógus turbánja mellett egyenesen Harry szemébe nézett – s azon nyomban éles, szúró fájdalom hasított a Harry homlokát átszelő villámsebhelybe.

– Au! – Harry a fejére szorította a kezét.

– Mi a baj? – kérdezte Percy.

– Semmi...semmi.

A fájdalom, ahogy jött, olyan hirtelen el is múlt. Sokkal nehezebb volt elfelejteni az üzenetet, amit a kampós orrú tanár pillantása hordozott. Az üzenetet, hogy cseppet sem kedveli Harryt.

– Ki az a tanár, akivel Mógus professzor beszélget? – fordult Percyhez Harry.

– Á, szóval már ismered Mógust. Nem csoda, hogy olyan nyugtalan: az Piton professzor. Bájitalkeverést tanít, de csak kényszerből – mindenki tudja, hogy Mógus tantárgyára fáj a foga. Ha valaki, Piton jól ismeri a feketemágiát.

Harry egy ideig figyelte Pitont, de a tanár nem nézett rá többé.

Végül a desszertek is eltűntek az asztalról, és Dumbledore professzor ismét szólásra emelkedett. A teremben csend lett. – Most, hogy bőségesen ettünk-ittunk, volna még néhány megjegyzésem a félévre vonatkozóan. Elsősorban az elsőéveseknek mondom, hogy az iskola melletti erdő tiltott terület, kivétel nélkül minden tanuló számára. Örülnék, ha ezt egyes felsőbb évesek is az eszükbe vésnék.

E mondatnál Dumbledore tekintete a Weasley ikrekre vándorolt.

– Frics úr, a gondnok megkért, hogy emlékeztessem a tanulókat: az órák közötti szünetben ne varázsoljanak a folyosókon.

– A kviddicsválogatásra a második héten kerül sor. Aki szeretne a háza csapatában játszani, jelentkezzen Madam Hoochnál.

– És végül egy utolsó közlemény: ebben az évben a harmadik emeleti folyosó jobb kéz felőli szakaszára tilos a belépés mindazok számára, akik nem óhajtanak kínok kínjai között távozni az élők sorából.

Harry felnevetett, de csak kevesen követték a példáját. – Ezt nem komolyan mondta, ugye? – morogta oda Percynek.

– De, minden bizonnyal – felelte homlokát ráncolva a fiú. – Különös, ha valahonnan kitilt minket, általában megindokolja, hogy miért teszi. Az erdő például tele van veszélyes fenevadakkal, ezt mindenki tudja. Legalább nekünk, prefektusoknak mondhatott volna valamit.

– És most, mielőtt nyugalomra térünk, énekeljük el az iskola indulóját!

Dumbledore ezt már derűsen kiáltotta, de Harry észrevette, hogy a többi tanárnak az arcára fagyott a mosoly. Dumbledore apró mozdulatot tett varázspálcájával – mintha csak egy legyet akarna elhessegetni róla –, mire a pálca végéből hosszú arany szalag suhant ki. A szalag az asztalok fölé emelkedett, és kígyózva szavakká formálódott.

– Mindenki válasszon magának szólamot – vezényelt Dumbledore. – Egy-két-há, és!

Az egész iskola zengeni kezdte a dalt:

Roxfort, Roxfort, oxi-foxi Roxfort,

Tanítónk te légy!

Mert fejünkben zűr van, s nagy-nagy űr,

Meg pókok s néhány légy.

Tudjuk jól, hogy itt lehet

A balgából is bölcs.

Kedélyünk víg, de elménk oly híg,

Hát észt fejünkbe tölts!

Hegyezkedik a sok fül,

És könyvben túr sok orr;

Csak mondd, hogy „Rajt!”, s mi magolunk majd,

Míg agyunk fel nem forr.

Mindenki más és más tempóban énekelt, így egymás után értek a dal végére. Utolsónak a Weasley ikrek maradtak, akik egy lassú temetési induló ritmusára daloltak. Dumbledore varázspálcájával vezényelte nekik az utolsó sorokat, s mikor végre elhallgattak, ő tapsolt a leghangosabban.

– Áh, a zene... – szólt a szemét törölgetve. – Varázslatosabb bármely mágiánál. És most ágyba. Bakaügetés!

A griffendéles gólyák Percy nyomában átvágtak a zsibongó sokaságon, elhagyták a nagytermet, és felmentek a márványlépcsőn. Harrynek újból ólmosodni kezdett a lába, de most csak a jóllakottságtól és a kimerültségtől.

Nagyon álmos volt; még azon se lepődött meg, hogy a folyosók falán lógó arcképek összesúgnak, és az elhaladó gólyákra mutogatnak; sőt azon se, hogy Percy többek között egy titkos tolóajtón és egy drapéria mögé rejtett ajtón át vezeti őket. Az ásítozó gólyáknak még rengeteg lépcsőt kellett megmászniuk, pedig már alig vonszolták magukat. Harry már épp eltűnődött, hogy vajon meddig mennek még, amikor a csapat váratlanul megtorpant.

Az orruk előtt egy köteg sétapálca lebegett a levegőben. Mikor Percy közelebb lépett a pálcákhoz, azok egyenként felé röppentek.

– Ez Hóborc, a kopogószellem – súgta Percy a gólyáknak, majd felemelte a hangját. – Mutasd magad, Hóborc! – Válaszul sajátos zaj hallatszott, ahhoz hasonló, mint amikor kiengedik a levegőt egy luftballonból.

– Azt akarod, hogy megmondjalak a Véres Bárónak? – Pukkanás hallatszott, és egy emberke tűnt fel a semmiből. A széles szájú, huncut, fekete szemű lény törökülésben lebegett a diákok orra előtt, és a sétapálcákat markolászta.

– Áóóóóóh! – búgta, és gonoszul felkacagott. – Kopasz elsősök! Ez lesz ám a jó móka!

Azzal a csapat felé lendült. Mindenki ösztönösen behúzta a nyakát.

– Sipirc innen, Hóborc, különben szólok a Bárónak! – dörrent rá Percy. – Nem viccelek!

Hóborc nyelvet öltött rájuk, és köddé vált, de a sétapálcákat azért még Neville fejére pottyantotta. Tudni lehetett, merre jár, mert a nyomában megzörrentek a falon lógó címerpajzsok.

– Vigyázzatok Hóborccal! – figyelmeztette Percy az elsősöket, mikor továbbindultak. – Csak a Véres Báró tudja megzabolázni, még ránk, prefektusokra se hallgat. Itt is volnánk.

A folyosót lezáró falon egy rózsaszín selyemruhás, roppant kövér dáma portréja függött.

– Jelszó? – kérdezte a hölgy.

– Caput draconis – felelte Percy, mire a kép előrelendült, és mögötte a falon kerek nyílás tűnt fel. A diákok egymás után bemásztak rajta – a dundi Nevillenek bakot kellett tartaniuk –, és a Griffendél klubhelyiségében találták magukat. Az otthonos hangulatú, kerek helyiség tele volt puha fotelekkel.

Percy a lányokat az egyik ajtón át felküldte hálószobáikba. A fiúkat egy másik ajtón terelte be. Egy csigalépcső tetejére érve – nyilván az egyik toronyban – végre rábukkantak nyoszolyáikra: négy, mélyvörös függönyű, baldachinos ágyra. Utazóládáik már ott várták őket. Olyan fáradtak voltak, hogy beszélgetni sem volt kedvük – gyorsan pizsamába bújtak, és bezuhantak az ágyba.

– Jó volt a kaja, mi? – motyogta Ron a függönyön át. – Hé, Makesz, tűnés innen! Ez rágja a lepedőmet!

Harry meg akarta kérdezni Ront, hogy kóstolta-e a melaszos tortát, de még ki se nyitotta a száját, már el is aludt. Lehet, hogy egy kicsit túl sokat evett, mert nagyon furcsa álmot látott. Álmában Mógus professzor turbánja volt a fején. A fejdísz váltig győzködte őt, hogy jelentkezzen a Mardekárba, mert a sorsát nem kerülheti el. Ő makacsul újra és újra azt felelte, hogy nem akar mardekáros lenni, mire a turbán egyre nehezebb lett. Megpróbálta levenni a fejéről, de nem sikerült. Ekkor megjelent Malfoy arca – kárörvendően nevetve nézte Harry küszködését –, majd az arc átalakult Pitonévá, s a nevetés is hideg, éles kacajba csapott át. Ezután zöld fény villant, és Harry csuromvizesen, remegve felriadt.

Átfordult a másik oldalára, és újra elaludt. Másnap reggel pedig már nem is emlékezett az álomra.

Nyolcadik fejezet

A bájitalok mestere

– Nézd, ott van!

– Hol?

– A magas, vörös hajú mellett.

– A szemüveges az?

– Láttad az arcát?

– Láttad a sebhelyét?

Harryt efféle sugdolózás kísérte attól a pillanattól fogva, hogy másnap reggel kilépett a hálószoba ajtaján. Az osztálytermek előtt sorban álltak a diákok, és nyakukat nyújtogatva nézték őt. Mások hátraarcot csináltak, csak hogy újra elmehessenek mellette, és megbámulhassák. Harryt ez meglehetősen zavarta, mert ő viszont arra próbált összpontosítani, hogy időben eljusson az egyes tantermekbe.

A Roxfortban száznegyvenkét lépcső volt: akadtak széles, elegáns lépcsők és akadtak keskeny-rozogák; voltak olyanok, amelyek pénteki napokon máshova vezettek, és olyanok, amelyekben középtájt volt egy eltűnő lépcsőfok, s azt emlékezetből át kellett ugrani. Az ajtókkal sem volt könnyebb boldogulni: akadtak olyanok, amelyek csak akkor nyíltak ki, ha szépen kérték őket, vagy csiklandozni kellett őket a megfelelő helyen. Más ajtók nem is ajtók voltak, csak magukat ajtónak tettető falak. Azt is igen nehéz volt megjegyezni, hogy mi hol van az iskolában, mert minden folyton vándorolt. Az arcképeken ábrázolt emberek átjártak egymáshoz látogatóba, és Harry megesküdött volna rá, hogy titokban a címerpajzsok is járkálnak.

A kísértetek sem segítettek a diákoknak. Bosszantó élmény volt, mikor egyik-másik szellem épp azon az ajtón úszott át, amit az ember már jó ideje hiába feszegetett. Félig Fej Nélküli Nick mindig szívesen útbaigazította a griffendéles gólyákat, Hóborc viszont minimum két zárt ajtóval és egy trükkös lépcsővel jutalmazta azokat az elkésett diákokat, akik tőle kértek útmutatást. Ez a gaz kopogószellem papírkosarat dobott a nebulók fejére, kihúzta a szőnyeget a lábuk alól, krétadarabkákkal dobálta őket, vagy épp láthatatlanul mögéjük lopózott, megragadta az orrukat, és a fülükbe kurjantott:

– LOPOM AZ ORMÁNYT!

Ha lehet, még Hóborcnál is rosszabb volt azonban az iskola gondnoka, Argus Frics. Harrynek és Ronnak sikerült rögtön az első napon magukra haragítaniuk őt. Frics rajtakapta őket, amint megpróbáltak kinyitni egy ajtót, melyről kiderült, hogy a harmadik emeleti tiltott folyosószakasz bejárata. A gondnok nem hitte el nekik, hogy eltévedtek; biztosra vette, hogy szándékos behatolásra készültek. Azzal fenyegetőzött, hogy tömlöcbe veti mindkettőjüket, amikor arra tévedt Mógus professzor, és megmentette őket.

Fricsnek volt egy Mrs Norris nevű ványadt, porszürke macskája. A jószágnak ugyanolyan dülledő, lámpaszerű szeme volt, mint a gazdájának. Ez a macska egyedül járőrözött a folyosókon, s ha látta, hogy valaki rendbontást követ el, azonnal elrohant Fricsért, aki másodperceken belül ott termett. Frics úgy ismerte az épület titkos járatait, mint senki más (talán csak a Weasley ikrek), s a kísértetekhez hasonlóan bárhol fel tudott bukkanni. A nebulók szívből utálták őt, és nem egynek közülük dédelgetett vágyálma volt, hogy egyszer jól belerúgjon Mrs Norrisba.

Ha a szegény diák végre megtalálta a tantermet, következtek maguk az órák. Harrynek hamar be kellett látnia, hogy a varázsló munkája több puszta hadonászós-mormolós abrakadabránál.

Minden szerdán éjfélkor teleszkóppal tanulmányozták az éjszakai eget. Megtanulták a csillagok nevét, és megismerkedtek a bolygók mozgásával. Hetente háromszor kimentek a kastély mögötti növényházba gyom-és gyógynövénytan órára Bimba tanárnővel, aki egy köpcös kis boszorkány volt. Ott megtanulták, hogyan kell gondozni a sok különös virágot és gombát, s hogy melyik mire való.

A legunalmasabb tantárgy, a mágiatörténet volt az egyetlen olyan óra, amit kísértet tartott. Binns professzor, mikor már nagyon öreg volt, egy este elbóbiskolt a tanári szoba kandallója előtt, és másnap reggel, amikor órára indult, a teste ott maradt a székben: Azóta Binns kísértetként diktálta a neveket és az évszámokat, s a nebulók továbbra is összekeverték Esztelen Emericet Undok Ulrickal.

Flitwick professzor, a bűbájtanár olyan alacsony volt, hogy könyvkupacra kellett állnia, ha ki akart látni az asztal mögül. Az első óra elején böngészni kezdte a névsort. Mikor Harry nevéhez ért, izgatottan sikkantott egyet, és eltűnt az asztal mögött.

McGalagony órája megint más volt. Harry nem tévedett, amikor megállapította, hogy a professzorasszonnyal nem érdemes kukoricázni. Az okos és szigorú tanárnő mindjárt az első órán tisztázta a játékszabályokat.

– Az átváltoztatás az egyik legbonyolultabb és legveszélyesebb a tantervben szereplő mágiák közül – jelentette ki. – Aki rendetlenkedik az órámon, attól egyszer és mindenkorra búcsút veszünk. Ne mondják, hogy nem figyelmeztettem magukat.

Ezután a professzorasszony malaccá változtatta a tanári asztalt, majd a malacból ismét asztalt csinált. Az elsősöknek nagyon tetszett a mutatvány, és alig várták, hogy ők is kipróbálhassák. Egykettőre kiderült azonban, hogy még sokáig nem fognak bútordarabokat állatokká változtatni. Először is rengeteget jegyzeteltek, azután kaptak egy-egy szál gyufát, és azt kellett fűvé varázsolniuk. Óra végéig csak Hermione Grangernek sikerült látható változást előidéznie a gyufaszálon. McGalagony professzor meg is mutatta az osztálynak, milyen szép fényes és hegyes lett Hermione gyufája, és ritka ajándékkal: egy mosollyal jutalmazta a lányt.

Az osztályt a tantárgyak közül a legjobban a „sötét varázslatok kivédése” izgatta, de Mógus professzor órája kissé nevetségesnek bizonyult. Az egész teremben átható fokhagymaszag volt – köztudottan azért, hogy távol tartson egy vámpírt, akivel Mógus Romániában találkozott, s aki a professzor szerint mostanában készült eljönni érte. A turbánját saját bevallása szerint egy afrikai hercegtől kapta ajándékba, amiért megszabadította őt egy rámenős zombitól. Ez a történet azonban nem mindenkit győzött meg, s mikor Seamus Finnigan megkérte Mógust, hogy meséljen a zombival vívott párviadaláról, a professzor elpirult, és az időjárásról kezdett beszélni. Egyébként a turbánt is különös illat lengte körül, s a Weasley ikrek váltig állították, hogy az is ki van tömve fokhagymával.

Harry megkönnyebbülten tapasztalta, hogy nem indul hátránnyal a többiekhez képest. Rengeteg olyan elsős volt, aki muglicsaládból származott, és hozzá hasonlóan mindeddig fogalma sem volt saját boszorka, illetve varázsló mivoltáról. A gólyáknak nagyon sok mindent kellett megtanulniuk, így a Ron-félék sem indultak különösebb előnnyel.

Pénteken olyasmi történt, ami addig soha: Harrynek és Ronnak első nekifutásra sikerült letalálniuk a nagyterembe, ahol a reggeli várta őket.

– Milyen óráink lesznek ma? – kérdezte Harry, miközben megcukrozta a zabkásáját.

– Dupla bájitalóra a mardekárosokkal – felelte Ron. – Piton tartja, a Mardekár vezető tanára. Azt mondják, kivételez velük – majd meglátjuk.

– Bárcsak McGalagony is kivételezne mivelünk – sóhajtott Harry. McGalagony professzor a Griffendél vezetője volt, de ez nem zavarta abban, hogy egy rakás házi feladatot adjon fel nekik.

Megérkezett a napi posta. Harry most már megszokta a dolgot, de első nap ugyancsak megijedt, amikor reggeli közben hirtelen vagy száz bagoly röppent be a nagyterembe. A madarak az asztalok fölött keringve megkeresték a címzettet, majd fölé repültek, és az ölébe dobták a küldeményt.

Hedvig mindeddig semmit sem hozott Harrynek. Csupán azért repült be néha hozzá, hogy meghúzogassa a fülét, vagy csipegessen egy kis pirítóst, mielőtt a többi madárral együtt álomra hajtja fejét a bagolyházban. Ezen a reggelen azonban leszállt a lekvár és a cukortartó közé, és egy levelet pottyantott gazdája tányérjára. Harry nyomban felbontotta az üzenetet, és elolvasta a girbegurba betűkkel írt szöveget.

Kedves Harry!

Tudom, hogy péntek délután nincs tanítás, és arra gondoltam, hogy három óra körül átjöhetnél hozzám teára. Kíváncsi vagyok, mi minden történt veled az első héten. Küldj választ Hedviggel.

Hagrid

Harry kölcsönkérte Ron lúdtollát, ráfirkantotta a levél hátuljára, hogy „Köszönöm, ott leszek”, és útjára bocsátotta Hedviget.

Később a Hagriddal tervezett teázás volt az egyetlen dolog, ami még vigasztalta Harryt – a bájitalóra ugyanis szörnyűbb volt, mint bármi, ami addig történt vele.

Az évnyitó banketten Harrynek az a benyomása támadt, hogy Piton ellenszenvesnek találja őt. A bájitalóra végére belátta, hogy tévedett: Piton nem pusztán ellenszenvesnek találta, hanem egyenesen gyűlölte.

A bájitalórát a kastély egyik tömlöcében tartották. Odalent jóval hidegebb volt, mint a fenti termekben, s épp elég hátborzongató lett volna a hangulat az üvegedényekben úszkáló döglött állatok nélkül is, amelyek köröskörül a falakat díszítették.

Flitwickhez hasonlóan Piton is úgy kezdte az órát, hogy végigment a névsoron, s akárcsak Flitwick, ő is megállt Harry nevénél.

– Áhá – búgta mézesmázosan. – Harry Potter. A mi új... üdvöskénk.

Draco Malfoy és barátai, Crak és Monstro a tenyerükbe vihogtak. Piton befejezte a névsor-olvasást, és az osztályra emelte tekintetét. Fekete szeme volt, csakúgy mint Hagridnak, de az óriással ellentétben neki egy cseppnyi melegség sem volt a pillantásában. Hideg és üres szeme sötét alagútra emlékeztetett.

– Azért vannak itt, hogy megismerkedjenek a bájitalkészítés művészetével – fogott bele bevezetőjébe Piton.

Halkan, szinte suttogva beszélt, mégis minden szavát tisztán lehetett hallani. Akárcsak McGalagony, ő is könnyedén el tudta érni, hogy néma csend legyen az óráján.

– Mivel itt nemigen hadonászunk a pálcával – folytatta –, maguk biztosan úgy vélik majd, hogy ez nem igazi mágia. Nos, nem is várom el, hogy átérezzék, milyen csodálatos az üstben finoman fortyogó főzet fölött fodrozódó füstfelhő és az emberi véredényekben szétáradó folyadékok elmét elbódító, érzékeket elzsongító ereje... Tőlem megtanulhatják, hogyan kell dicsőséget forralni, hírnevet a palackba zárni, sőt halált rejteni a dugó alá – de csak akkor, ha nem olyan tökkelütöttek, mint a tanítványaim többsége.

A rövid beszéd hatására az osztály még jobban elcsendesedett. Harry és Ron sokatmondóan pillantottak egymásra. Hermione Granger izgatottan fészkelődött – alig várta, hogy bebizonyíthassa: ő bizony nem tökkelütött.

– Potter! – csattant váratlanul Piton hangja. – Mit kapok, ha ürömteába őrölt aszfodéloszgyökeret keverek?

Milyen teába micsodagyökeret keverek? Harry rásandított Ronra, aki éppoly bután bámult, mint ő. Hermione keze viszont már a magasban volt.

– Nem tudom, tanár úr – felelte Harry. Piton csúfondárosan mosolygott.

– Lám, lám, a hírnév nem minden. – Hermionére ügyet sem vetett.

– Próbáljuk meg újra, Potter. Ha szereznie kellene egy bezoárt, hol keresné?

Hermione ültében olyan magasra nyújtotta a kezét, amilyen magasra csak tudta. Harrynek viszont halvány fogalma sem volt róla, mi az a bezoár. Igyekezett keresztülnézni Malfoyon, Crakon és Monstrón, akik csak úgy rázkódtak a nevetéstől.

– Nem tudom, tanár úr.

– Mindjárt gondoltam, hogy bele se nézett otthon a könyvekbe.

Harry minden erejét összeszedte, hogy állni tudja Piton jéghideg tekintetét. Igenis átlapozta Dursleyéknál a tankönyveket, de azt senki nem várhatja el tőle, hogy betéve tudja az egész Ezer bűvös fű és gombát.

Piton még mindig nem törődött Hermionével.

– Potter, mi a különbség a sisakvirág és a farkasölőfű között?

Hermione most már felállt a helyéről, úgy nyújtózkodott a plafon felé.

– Nem tudom – felelte halkan Harry. – De úgy látom, Hermione tudja. Miért nem őt kérdezi?

Néhányan felnevettek. Seamus rákacsintott Harryre. Pitonnak annál kevésbé tetszett a megjegyzés.

– Üljön le! – förmedt rá Hermionére. – Tájékoztatásul közlöm, Potter, hogy az üröm és az aszfodélosz keveréke altató hatású, olyannyira, hogy az élő halál eszenciájának is nevezik. A bezoár a kecske gyomrából kivett kő: védelmet nyújt a legtöbb méreggel szemben. Ami a sisakvirágot és a farkasölőfüvet illeti, a kettő egy és ugyanaz. Ebrontófűnek avagy Aconitumnak is nevezik. Nos, mire várnak? Miért nem jegyzetelnek?

A diákok zajosan kotorászni kezdtek lúdtoll és pergamen után. Piton felemelte a hangját:

– És egy pontot levonok a Griffendél háztól, Potter szemtelen válaszáért.

A Griffendélre az óra hátralevő részében is rájárt a rúd. A diákok azt a feladatot kapták, hogy pármunkában készítsenek el egy egyszerű gyógyfőzetet kelések kezelésére. Amíg dolgoztak, Piton fel s alá sétált közöttük hosszú fekete talárjában; figyelte, hogyan mérik ki a szárított csalánt, hogyan porítják a kígyófogat. Szinte minden nebulóra tett egy-két becsmérlő megjegyzést, csak Malfoyra nem, akit szemmel láthatóan kedvelt. Épp Malfoy jól sikerült meztelencsiga-raguját dicsérte, amikor egyszer csak hangos sistergés támadt, és zöld füstfelhő gomolygott fel a pincében.

Nevillenek valami módon sikerült formátlan pacává olvasztania Seamus kondérját. Kettejük főzete szétáradt a kőpadlón, lyukat égetve a közelben állók cipőjébe. Pillanatokon belül az összes nebuló felugrott a székére. Neville nyöszörgött fájdalmában; őt teljesen beterítette az üstből kiboruló főzet, s nyomban haragosvörös kelések jelentek meg mindkét karján és lábán.

– Féleszű kölyök! – dühöngött Piton, miközben varázspálcája egyetlen suhintásával eltüntette a kiömlött folyadékot. – A tűzön volt a kondér, amikor hozzáadta a főzethez a tarajos sül tüskéjét, igaz!?

Neville panaszosan felnyögött; most már az orra is tele volt kelésekkel.

– Kísérje fel a gyengélkedőbe! – mordult rá Seamusra Piton, majd Harryhez és Ronhoz fordult, akik Neville-ék mellett dolgoztak.

– Potter! Miért nem szólt nekik, hogy ne keverjék bele a tüskét? Arra számított, hogy maga ügyesebbnek tűnik, ha ők elrontják, mi? Ezért még egy pontot levonok a Griffendéltől.

A nyilvánvaló igazságtalanság annyira felháborította Harryt, hogy vitába akart szállni Pitonnal. Ron azonban egy figyelmeztető rúgással csendre intette.

– Ne feleselj vele – súgta. – Nagyon undok tud lenni, ha felbosszantják.

Egy órával később Harry rosszkedvűen kaptatott felfelé a pince lépcsőjén. Még csak egy hete jártak iskolába, de a Griffendél máris két pontot veszített miatta... Mi oka lehet rá Pitonnak, hogy ennyire utálja őt?

– Fel a fejjel! – vigasztalta Ron. – Piton Fredtől és George-tól is mindig levon pontokat. Veled mehetek Hagridhoz?

Három előtt öt perccel kiléptek a kastélyból, és elindultak a parkon át. Hagrid egy fából épült házikóban lakott a tiltott rengeteg szélén. A kunyhó bejárata előtt egy nyílpuska és egy pár kalocsni hevert.

Mikor Harry bekopogott, szapora kaparászás és mennydörgő ugatás hangzott fel odabent. Azután Hagrid hangja hallatszott.

– Vissza, Agyar! Helyedre!

Az ajtó kitárult, és megjelent Hagrid szőrös arca. – Nyugi, Agyar. Vissza!

Beinvitálta a vendégeket, s közben a nyakörvénél fogva igyekezett féken tartani egy hatalmas, fekete vadkanfogó kopót.

A ház egyetlen helyiségből állt. A mennyezetről sonkák és fácánok lógtak le, a tűzhelyen a lángok egy rézüst oldalát nyaldosták. A sarokban súlyos ágy terpeszkedett, rajta foltokból varrott takaró.

– Érezzétek otthon magatokat – szólt Hagrid, azzal elengedte Agyart. A kutya nyomban rávetette magát Ronra, és nyalogatni kezdte a fiú fülét. Gazdájához hasonlóan ő sem volt olyan vérszomjas, mint amilyennek látszott.

– Ő Ron – mutatta be barátját Harry.

Hagrid forró vizet töltött egy öblös teáskannába, és teasüteményt szolgált fel egy tányéron.

– Újabb Weasley, heh? – jegyezte meg, Ron szeplős képére sandítva. – A fél életem arra ment rá, hogy a bátyáidat hajkurásztam az erdőben.

Harrynek és Ronnak kis híján beletört a foguk a süteménybe, de azért jó képet vágtak hozzá. Töviről hegyire elmesélték Hagridnak az első órák tapasztalatait. Agyar Harry ölében nyugtatta a fejét, és jól összenyálazta a fiú talárját.

Harry és Ron őszinte örömére Hagrid „rigolyás vén bolond”-ként emlegette Frics urat.

– A macskáját, meg azt a Mrs Norrist szívesen bemutatnám egyszer Agyarnak. Tudjátok-e, hogy valahányszor felmegyek az iskolába, az a nyavalyás bestia végig a sarkamban lohol? Nem lehet lerázni – persze Frics uszítja rám.

Harry Piton professzor órájáról is mesélt Hagridnak. Az óriásnak is az volt a véleménye, hogy nem kell törődni vele, hiszen Piton ki nem állhatja a legtöbb tanítványát.

– De engem különösen utál.

– Lárifári! – legyintett Hagrid. – Mi oka volna rá? – Hanem Harry észrevette, hogy Hagrid kerülte a tekintetét, amikor ezt mondta.

– Hogy van Charlie bátyád? – fordult Ronhoz Hagrid. – Komáltam a srácot – nagyon értett az állatokhoz.

Harry eltűnődött, hogy Hagrid vajon szándékosan terelte-e más témára a beszélgetést. Amíg Ron Charlieról és a sárkányokról mesélt Hagridnak, ő kezébe vett egy darab újságpapírt, ami a teáskancsó alatt feküdt. A papíron a Reggeli Próféta egyik cikke állt:

A GRINGOTTS-ÜGY LEGÚJABB FEJLEMÉNYEI

Folytatódik a nyomozás a július 31-én, a Gringottsban történt betörés tettesei után. A bűntényt a feltételezések szerint sötét varázslók vagy boszorkák követték el.

A Gringotts koboldjai ma megerősítették, hogy a bankból semmi nem tűnt el. Egyébként a széfet, amit a betörők kinyitottak, épp a bűntény napján ürítették ki.

„De nem kötjük az orrotokra, hogy mi volt benne, és ne is szaglásszatok, ha jót akartok!” – nyilatkozta a Gringotts szóvivőkoboldja a ma délutáni sajtótájékoztatón.

Ron még a vonaton mesélte ugyan Harrynek, hogy valaki megpróbálta kirabolni a Gringottsot, de a dátumot nem említette.

– Hagrid! – szólt izgatottan Harry. – A betörés épp a születésnapomon történt! A rablók jöhettek volna akkor is, amikor ott voltunk!

Most már kétség sem fért hozzá, hogy Hagrid kerüli a tekintetét. Az óriás csak morgott valamit, és válasz helyett süteménnyel kínálta vendégeit. Harry újból elolvasta a cikket. Egyébként a széfet, amit a betörők kinyitottak, épp a bűntény napján ürítették ki. Hagrid a hétszáztizenhármas széfet ürítette ki, már amennyiben kiürítésnek lehet nevezni, hogy kivette azt a piszkos kis csomagot. Lehet, hogy éppen azt keresték a tolvajok?

Harry és Ron hamarosan elbúcsúztak Hagridtól, és az udvariasságból elfogadott süteményekkel megrakodva visszabaktattak a kastélyba vacsorázni. Harry egész úton lázasan töprengett. Az összes órájuk együttvéve sem gondolkoztatta el annyira, mint a teázás Hagridnál. Lehet, hogy az óriás az utolsó pillanatban hozta el a titokzatos csomagot a Gringottsból? Hol lehet most az a csomag? És vajon mi az, amit Hagrid Pitonról tud, de titokban akar tartani?

Kilencedik fejezet

Az éjféli párbaj

Harry nem hitte, hogy lesz ember, akit még Dudleynál is jobban fog utálni, mindaddig, míg meg nem ismerte Draco Malfoyt. A griffendéles gólyák csak bájitalórán találkoztak a mardekárosokkal, úgyhogy eleinte Malfoyjal sem volt túl sok dolguk. Egy napon azonban megdöbbentő hirdetményt találtak a klubhelyiségben. Csütörtökön megkezdődnek a repülésórák – szólt az értesítés –, s azokon a Griffendél és a Mardekár elsősei közösen vesznek részt.

– Jellemző – jegyezte meg sötéten Harry. – Pont az hiányzott, hogy Malfoy előtt csináljak bohócot magamból egy seprűnyélen.

A repülés minden másnál jobban izgatta.

– De miért lennél ügyetlenebb, mint más kezdő? – nyugtatgatta Ron. – Igaz, Malfoy folyton dicsekszik vele, hogy milyen jól kviddicsezik, de szerintem csak a szája jár.

Malfoy valóban nagyon sokat beszélt a repülésről. Fennhangon panaszkodott, amiért elsősöket nem vettek be a ház kviddicscsapatába, és mindenkit hosszú, öntömjénező anekdotákkal traktált, amelyek többnyire azzal végződtek, hogy egyszer, repülés közben, hajszál híján feldarabolta őt egy muglihelikopter. Egyébként nem csak neki voltak ilyen történetei. Seamus Finnigan is azt bizonygatta, hogy kiskölyök korától fogva seprűnyélen száguldozott a határban, sőt Ron is azt mesélte, hogy majdnem karambolozott egy sárkányrepülővel, mikor megkapta Charlie régi seprűjét. A máguscsaládból származó diákok folyton a kviddicsről beszéltek. Ronnak volt is egy nagy vitája a szobatársukkal, Dean Thomasszal a fociról. Ron el sem tudta képzelni, hogy mi érdekes lehet egy olyan sportban, amit egyetlen labdával játszanak, és amiben még repülni sem szabad. Harry egyszer rajtakapta Ront, amint Deannek a West Ham futballcsapatát ábrázoló poszterén a játékosok képét bökdöste, hogy mozgásra bírja őket.

Neville még soha életében nem repült, mert nagyanyja a közelébe se engedte a seprűnyélnek. Harry titkon egyetértett a nagymamával: Nevillenek még akkor sem esett nehezére balesetet szenvednie, ha mindkét lábával a földön állt.

Hermione Granger majdnem ugyanannyira izgult a repülés miatt, mint Neville. Ezt a tudományt nem lehetett könyvből megtanulni – bár, szó se róla, Hermione megpróbálta. Csütörtökön, a reggelinél mindenkit halálra untatott a repülési fortélyokkal, amelyeket egy könyvtári könyvből, A kviddics évszázadaiból merített. Neville volt az egyetlen, akiben figyelmes hallgatóra talált, a fiú ugyanis hálás volt mindenfajta seprűnmaradási tippért. Mindenki más megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor Hermione előadását félbeszakította a postabaglyok érkezése.

Harry Hagrid múltkori üzenetén kívül még egyetlen levelet sem kapott, s ez Malfoy figyelmét sem kerülte el. Az ő fülesbaglya ugyanis egyre-másra hozta neki otthonról az édességekkel teli csomagokat, melyeket nagy dicsekedve mindig az asztalnál bontott ki.

Ezen a napon egy gyöngybagoly kicsiny csomagot hozott Nevillenek, a nagyanyjától. A fiú izgatottan kinyitotta, és felmutatta tartalmát: egy nagyobbfajta játékgolyó méretű üveggömböt, amely mintha fehér füsttel lett volna tele.

– Ez egy nefeleddgömb – magyarázta. – Nagyi tudja, hogy kicsit feledékeny vagyok... Ez a golyó figyelmeztet rá, ha valami kimegy a fejemből. Látjátok? Csak meg kell markolni, és ha piros lesz, akkor... Oh...

Neville elszontyolodott, mert a gömb hirtelen skarlátszínbe fordult. Lázasan töprengett, hogy vajon mit felejthetett el, de ekkor odalépett hozzá Draco Malfoy, és kikapta a kezéből a nefeleddgömböt.

Harry és Ron felpattantak. Még örültek is, hogy végre megverekedhetnek Malfoyjal, de McGalagony professzor, aki mindig megérezte a bajt, egy szempillantás alatt ott termett.

– Mi folyik itt?

– Malfoy elvette a nefeleddgömbömet, tanárnő. – Malfoy savanyú képet vágott, és letette a golyót.

– Csak megnéztem – morogta, és csatlósaival együtt eloldalgott.

Délután három óra harminc perckor Harry és Ron a többi griffendéles elsőssel együtt lerobogott a kastély lépcsőjén, és átsietett a parkon, hogy időben érkezzen első repülésórájára. Derűs nap volt; a lejtőn, amelyen haladtak, enyhe szellő fodrozta a fűszálakat. Sík, pázsitos rész felé tartottak, amely épp szemközt terült el a sötéten suhogó tiltott rengeteggel.

A mardekárosok már ott voltak, s a földön húsz seprű feküdt, szép rendezett sorokban. Harrynek eszébe jutott, hogy Fred és George szidták az iskolai seprűket; azt mondták, egyik-másik balra húz vagy rángatni kezd, ha túl magasra repülnek vele.

Megérkezett a repülésoktatójuk, Madam Hooch. A tanárnőnek rövid, szürke haja volt és sárga szeme, mint egy sólyomnak.

– Mire vártok? – mordult rá a diákokra. – Mindenki válasszon egy seprűt, és álljon mellé! Gyerünk, mozgás! – Harry lesandított a seprűjére. Az ütött-kopott szerszám végéből csálé, törött vesszők álltak ki, olyan volt, mint valami borzas fej.

– Nyújtsátok ki a kezeteket a seprű fölé – harsogta Madam Hooch –, és mondjátok, hogy „fel”!

– Fel! – kiáltották a nebulók.

Harrynek azonnal beleugrott a seprű a kezébe, de ezzel nem sokan voltak így. Hermione Granger seprűje csak a másik oldalára gurult, Neville-é pedig meg se mozdult. Talán a seprűk is megérzik a gazdájuk félelmét, akárcsak a lovak, gondolta Harry. Neville remegő hangjából nem volt nehéz kitalálni, hogy szívesebben maradna a földön – így a seprűje is a földön maradt.

Madam Hooch ezután elmagyarázta, hogyan kell biztonságosan megülni a seprűt. Fel és alá járkált a sorok között, és mindenkinek megmutatta a helyes kéztartást. Harry és Ron őszinte kárörömére a tanárnő közölte Malfoyjal, hogy évek óta rosszul fogja a seprűnyelet.

– Figyelem: sípszóra mindenki erőteljesen rugaszkodjon el a földtől! – parancsolta Madam Hooch. – Fogjátok erősen a seprűt, emelkedjetek fel egy-két méter magasba, azután enyhén előre dőlve szálljatok le szépen. Sípszóra, három, kettő...

Neville annyira félt a kudarctól, hogy izgalmában elrugaszkodott, mielőtt még Madam Hooch a szájához emelhette volna a sípot.

– Gyere le, fiam! – kiáltott utána a tanárnő, de Neville úgy röppent felfelé, mint a kilőtt pezsgősdugó. Négy méter... hat méter. Harry látta a rémületet szegény fiú arcán. Neville elakadt lélegzettel, holtra váltan bámult le az egyre távolodó föld felé; azután oldalt lecsúszott a seprűnyélről, és...

Egy puffanás, egy tompa reccsenés, és Neville hason fekve nyöszörgött a fűben. A seprű elvesztette a lendületét, lustán sodródni kezdett a tiltott rengeteg felé, s végül eltűnt a szem elől.

Madam Hooch éppoly sápadt volt, mint a pórul járt Neville.

– Eltört a csuklója – motyogta a sebesült fölé hajolva. – Gyere, fiam. Jól van, állj fel szépen.

Most a többiekhez fordult.

– Elkísérem őt a gyengélkedőre. Amíg vissza nem jövök, senki ne nyúljon a seprűjéhez. Aki repülni merészel, az a Roxfortból is repülni fog, mielőtt még annyit mondhatna: kviddics! Gyere, kisfiam.

Azzal átkarolta a könnyáztatta arcú Nevillet. A fiú törött csuklóját markolva elbicegett a tanárnő oldalán.

Alighogy hallótávolságon kívül értek, Malfoy harsányan felkacagott.

– Láttátok azt a bamba képét?

A többi mardekáros is nevetni kezdett.

– Dugulj be, Malfoy! – csattant fel Parvati Patil.

– Áóh, kiállsz a kis Longbottom mellett? – szólt bele Pansy Parkinson, egy szigorú arcú mardekáros lány. – Nem is tudtam, hogy így rajongsz a hájas bőgőmasinákért, Parvati.

– Nocsak! – Malfoy pár lépéssel odébb felkapott valamit a fűből. – Itt az a vacak, amit a nagymamája küldött Longbottomnak.

A magasba emelte a nefeleddgömböt, s az megcsillant a napfényben.

– Add ide, Malfoy – szólt halkan Harry.

A többiek nyomban elhallgattak, és figyelték a jelenetet. Malfoy elvigyorodott.

– Itt hagyom valahol, ahol Longbottom könnyen megtalálja. Mondjuk... egy fán.

– Add ide! – kiáltott rá Harry, de Malfoy egy szempillantás alatt felpattant a seprűjére, és felszállt a magasba. Nem hazudott: tényleg ügyesen bánt a seprűnyéllel. Egy tölgyfa koronája mellett lebegve lekiáltott Harrynek:

– Gyere, és vedd el!

Harry megmarkolta a seprűjét.

– Ne! – sikoltott Hermione Granger. – Madam Hooch megtiltotta! Meg fognak büntetni minket miattad!

Harry azonban nem törődött vele. Lába közé kapta a seprűt, elrugaszkodott a talajtól, és már suhant is a magasba. Haja és fekete talárja lobogott a szélben, s ő bódult örömmel döbbent rá, hogy végre talált valamit, amit tanulás nélkül is tud – hisz repülni nagyon könnyű, és milyen csodálatos! Kissé felhúzta a seprűnyelet, hogy még magasabbra emelkedjen – a lányok odalent rémüldözve sikongattak, de Ron elismerően hujjogott.

Egy éles kanyarral Malfoy elé kormányozta a seprűt, és lefékezett. Malfoy döbbent arcot vágott.

– Add ide – szólt Harry –, különben lelöklek arról a seprűről.

– Igazán? – Malfoy vigyorogni próbált, de csak egy félős-savanyú fintorra futotta neki.

Harry ösztönösen tudta, mit kell tennie. Előredőlt, két kézzel megmarkolta a seprűnyelet, és mint a dárda, kilőtt ellenfele felé. Malfoynak épphogy csak sikerült kitérnie az útjából. Harry hirtelen fordulatot tett, és biztos kézzel megállította a seprűt. Odalent néhányan tapsoltak.

– Most nincs itt Crak meg Monstro, hogy megvédjenek téged! – szólt Harry.

Úgy tűnt, Malfoynak is hasonló gondolatok járnak a fejében.

– Hát akkor kapd el, ha tudod! – kiáltotta, azzal feldobta a nefeleddgömhöt a magasba, és eliszkolt lefelé.

Harry mintha lassítva nézte volna, ahogy a gömb emelkedik, majd egy pillanatra megáll, s végül zuhanni kezd a föld felé. Előrehajolt, a seprűnyelet lefelé szegezte – és egy szempillantás múlva már zuhanórepülésben suhant a gömb után. A szél süvöltésébe a többiek rémült kiáltozása vegyült. Harry kinyújtotta a kezét, és az utolsó pillanatban, alig fél méterrel a föld fölött elkapta a golyót. Gyorsan lefékezte a seprűt, és kezében a nefeleddgömbbel elegánsan landolt a füvön.

– HARRY POTTER!

Harry diadalérzete gyorsabban röppent el, mint ahogy ő maga repült az imént. McGalagony professzor rohant a csoport felé.

– Soha... amióta itt tanítok, soha...

McGalagony professzor hápogott a döbbenettől. Szemüvege vészjóslóan villogott.

– Hogy merészelt... Kitörhette volna a nyakát...

– Nem ő kezdte, tanárnő.

– Hallgasson, Patil kisasszony!

– Dehát Malfoy...

– Nem érdekel, Mr. Weasley. Potter, azonnal velem jön! – Harry némán engedelmeskedett. Ahogy elindult a kastély felé csörtető McGalagony nyomában, még látta Malfoy, Crak és Monstro diadalittas arcát. El fogják tanácsolni, ebben biztos volt. Szeretett volna mondani valamit védekezésképpen, de egy hang se jött ki a torkán. McGalagony sietős léptekkel haladt előtte, egy pillantásra se méltatva őt, s neki szinte futnia kellett, ha lépést akart tartani. Ezt aztán jól megcsinálta még két hetet sem töltött az iskolában, s máris szedheti a sátorfáját. Mit szólnak majd Dursleyék, ha megint becsönget hozzájuk?

Felmentek a főkapuhoz vezető lépcsősoron, majd a bejárati csarnok márványlépcsőjén is, de McGalagony még mindig hallgatott. Sorban tárta ki az ajtókat, hosszú folyosókon masírozott végig, nyomában a csüggedő Harryvel. Talán Dumbledore-hoz viszi őt? Harrynek eszébe jutott Hagrid – őt is eltanácsolták, de megengedték neki, hogy vadőrként az iskolánál maradjon. Lehet, hogy belőle meg vadőrsegédet csinálnak? Összerándult a gyomra a gondolatra, hogy majd ha Ron és a többiek varázslóvizsgát tesznek, ő szégyenszemre Hagrid cókmókját fogja cipelni.

McGalagony professzor végül megállt egy osztályterem előtt. Kinyitotta az ajtót, és bedugta rajta a fejét.

– Elnézést, Flitwick professzor. Kölcsönadná nekem Woodot néhány percre?

Woodot? Talán egy furkósbotot hívnak így? McGalagony azzal fogja elnáspángolni őt?

Kiderült azonban, hogy Wood nem büntetés-végrehajtási eszköz, hanem egy tagbaszakadt ötödéves fiú, aki maga sem érti, mit akarhat tőle McGalagony az óra közepén.

– Jöjjenek, fiúk – intett a professzorasszony.

Wood kérdő pillantást vetett Harryre. Most már hárman rótták a folyosót.

– Erre!

McGalagony egy másik osztályterembe vezette őket, ahol épp nem volt senki, csak Hóborc. Á kopogószellem azzal ütötte el az idejét, hogy csúnya szavakat firkált a táblára.

– Kifelé, Hóborc! – mordult rá McGalagony, mire a szellem egy bádogdobozba hajította a krétát, és szitkozódva távozott. A professzorasszony becsapta mögötte az ajtót, majd a két fiúhoz fordult.

– Potter, bemutatom Oliver Woodot. Wood, találtam magának egy fogót.

Wood arca nyomban felderült. – Komolyan mondja, tanárnő?

– A legkomolyabban – felelte McGalagony. – Ez a fiú istenáldotta tehetség. Ilyet még soha életemben nem láttam. Most ült először seprűnyélen, Potter?

Harry némán bólintott. Egy szót sem értett az egészből, de gyanította, hogy mégsem fogják kirúgni, és ettől némileg erőre kaptak ingatag lábai.

– Tizenöt méteres zuhanás után elkapta azt a micsodát – mesélte McGalagony Woodnak –, és megúszta egyetlen karcolás nélkül. Ilyenre még Charlie Weasley se volt képes.

Wood olyan arcot vágott, mintha hirtelen az összes álma valóra vált volna.

– Láttál már kviddicsmeccset, Potter? – kérdezte izgatottan.

– Wood a Griffendél csapatának a kapitánya – magyarázta McGalagony.

– Az alkata is épp megfelelő. – Wood körüljárta és alaposan szemügyre vette Harryt. – Könnyű, fürge... Kellene neki egy rendes seprű, mondjuk egy Nimbusz Kétezres vagy egy Jólsep-R Hetes.

– Beszélek Dumbledore professzorral. Ha beleegyezik, kivételesen feloldjuk az elsőéves szabályt. A tavalyinál feltétlenül jobb csapatot kell kiállítanunk. Az utolsó meccsen a Mardekár lesöpört minket a pályáról... Hetekig nem mertem Perselus Piton szeme elé kerülni.

McGalagony szúrós tekintettel nézett Harryre a szemüvege fölött.

– Csak a legjobbakat halljam magáról, Potter. Eddzen szorgalmasan, különben meggondolom magam a büntetését illetően.

Azután egyszerre elmosolyodott.

– Az apád büszke lenne rád – mondta. – Ő maga is remek kviddicsjátékos volt.

– Ezt nem mondod komolyan.

Vacsoránál ültek, s Harry épp befejezte beszámolóját a legújabb fejleményekről. Ronnak egy falat bélszín volt a szájában, de teljesen megfeledkezett róla.

– Fogó leszel? – hüledezett. – De hát elsőévesek nem is... Te lennél a legfiatalabb játékos az elmúlt...

– Száz évben – bólintott Harry, és borsót lapátolt a szájába. A délután izgalmas eseményeitől alaposan megéhezett. Wood is ezt mondta.

Ront annyira megdöbbentette a hír, hogy csak ült és tátogott, mint egy hal.

– A jövő héten kezdem az edzéseket – folytatta Harry. – De erről senkinek egy szót se. Wood titokban akarja tartani. Fred és George Weasley léptek a terembe. Mikor meglátták Harryt, nyomban odasiettek hozzá.

– Gratulálok – szólt fojtott hangon George. – Wood mesélte a nagy újságot. Mi is benne vagyunk a csapatban. Terelőt játszunk.

– Ebben az évben megnyerjük a kviddicskupát, az tuti-dugó – esküdözött Fred. – Azóta nem győztünk, hogy Charlie elment, de az idei csapat fantasztikus lesz. Nagyon jó lehetsz, Harry – Wood majdnem cigánykereket hányt örömében, amikor rólad mesélt.

– Most mennünk kell. Lee Jordan azt mondja, talált egy titkos alagutat, ami kivezet az iskolából.

– Lefogadom, hogy a Simaszájú Gergely szobra mögötti átjáró az. Azt mi már az első héten megtaláltuk. Sziasztok!

Alighogy Fred és George elmentek, megjelent néhány kevésbé szívesen látott vendég: Malfoy lépett oda hozzájuk, Crak és Monstro kíséretében.

– Jó étvágyat az utolsó vacsorádhoz, Potter. Mikor megy a vonatod?

– Milyen bátor vagy most, hogy leszálltunk, és a kis barátaid is veled vannak – felelte Harry higgadtan. Crak és Monstro nem örültek a „kis” jelzőnek, de mivel a főasztalnál ott ültek a tanárok, pillanatnyilag nem tehettek többet, mint hogy ropogtatták az ujjaikat és csúnyán néztek.

– Bármikor kiállok ellened egyedül is – vágott vissza Malfoy. – Akár már ma este. Varázslópárbaj. Csak pálca, semmi ütközés. Na mi van? Sose hallottál még varázslópárbajról?

– Hogyne hallott volna – fordult meg Ron. – Én vagyok a segédje. Ki lesz a tied?

Malfoy végigmérte Crakot és Monstrót.

– Crak – felelte. – Éjfélkor megfelel? A trófeateremben találkozunk, az mindig nyitva van.

Mikor Malfoyék odébbálltak, Harry Ronhoz fordult:

– Mi az a varázslópárbaj? – kérdezte. – És mit jelent az, hogy te vagy a segédem?

– A segéd arra való, hogy folytassa a küzdelmet, ha te meghalsz – felelte csevegő hangon Ron, és nekilátott, hogy elfogyassza vacsorája kihűlt maradékát. Harry döbbent arcát látva azonban gyorsan hozzátette: – Persze meghalni csak igazi varázslók szoktak, igazi párbajokban. Te meg Malfoy legfeljebb szikrákat tudtok szórni. Nincs még elég varázserőtök ahhoz, hogy kárt tegyetek egymásban. Egyébként is, szerintem arra számított, hogy nem fogadod el a kihívást.

– És mi lesz, ha suhintok a varázspálcámmal, és nem történik semmi?

– Akkor dobd el, és húzz be egyet neki – javasolta Ron.

– Elnézést...

A két fiú fölnézett. Hermione Granger állt mellettük.

– Már vacsorázni se hagyják az embert... – mérgelődött Ron.

Hermione eleresztette a füle mellett a megjegyzést, és Harryhez fordult.

– Véletlenül hallottam a beszélgetéseteket Malfoyjal. – Még hogy véletlenül – morogta Ron.

– ...és szerintem ne csavarogjatok éjszaka az iskolában, mert tilos. Gondoljatok arra, hogy hány pontot veszít a Griffendél, ha elkapnak. Márpedig el fognak kapni. Ne legyetek ilyen önzők!

– Te pedig ne szólj bele abba, amihez semmi közöd – felelte Harry.

– A viszontlátásra – tette hozzá Ron.

Harry kellemesebb esti programot is el tudott volna képzelni magának. Csak feküdt az ágyában, és hallgatta, ahogy Dean és Seamus álomba merültek (Neville még nem tért vissza a gyengélkedőből). Előtte egész este Ron kétes értékű tanácsait hallgatta. „Ha átkot szór rád, inkább ugorj félre, mert elfelejtettem, hogyan kell hárítani” – efféle bölcsességekre tellett barátjától. Jó esélyük volt rá, hogy Frics vagy Mrs. Norris lefüleli őket, s Harry úgy érezte, a tűzzel játszana, ha aznap másodszor is megszegné az iskola szabályzatát. Ugyanakkor minduntalan Malfoy pimaszul vigyorgó arca rémlett fel előtte a szoba sötétjében – most itt volt a lehetőség, hogy legyőzze Malfoyt. Ezt nem hagyhatta ki.

– Fél tizenkettő van – szólalt meg végre Ron. – Indulnunk kell.

Hálóköntöst húztak, magukhoz vették varázspálcáikat, és kiosontak a toronyszobából. Lementek a csigalépcsőn, és beléptek a Griffendél klubhelyiségébe. A kandallóban még izzott néhány zsarátnok; fényük púpos, fekete árnyékokká változtatta a karosszékeket. Már majdnem elérték a portrélyukat, amikor egy hang szólt hozzájuk az egyik szék felől.

– Nem hittem volna, hogy képes vagy erre, Harry.

Lámpa gyulladt, s pislákoló fénye megvilágította a beszélőt: Hermione Granger volt az. A lány rózsaszín köntöst viselt, és igencsak mérges arcot vágott.

– Mit keresel itt!? – sziszegte Ron. – Azonnal menj vissza aludni!

– Örülj, hogy nem szóltam a bátyádnak, Percynek – vágott vissza Hermione. – Ő prefektus, tőle megkapnátok a magatokét.

Harry fel sem bírta fogni, hogy lehet valaki ilyen minden lében kanál.

– Menjünk – bökte meg Ront, azzal gyorsan félretolta a Kövér Dáma portréját, és kimászott a lyukon.

Hermione azonban nem adta fel ilyen könnyen. Követte Ront a portrélyukon át, s közben egyfolytában sziszegett, mint egy mérges liba.

– Ti nem törődtök a Griffendéllel! Ti csak magatokkal törődtök! Nem akarom, hogy a Mardekár kapja meg a házkupát! Elvesztitek az összes pontot, amit McGalagony professzortól kaptam, amiért tudtam, mik azok az oda-vissza varázsigék!

– Tűnj már el.

– Jól van, de holnap, amikor majd a vonaton ültök, jusson eszetekbe, hogy én figyelmeztettelek titeket! Ti...ti...

Nem derült ki, hogy minek tartja őket Hermione. A lány sarkon fordult, hogy visszamásszon a klubhelyiségbe, de egy üres vászonnal találta szembe magát. A Kövér Dáma látogatóba ment valahová – így Hermione egyelőre nem térhetett vissza a Griffendél-toronyból.

– Most mit csináljak? – nyafogott.

– Az a te gondod – vonta meg a vállát Ron. – Nekünk mennünk kell, különben elkésünk.

Még a folyosó végéig sem érték el, mikor Hermione utolérte őket.

– Veletek megyek – jelentette ki.

– Kizárt dolog.

– Talán azt hiszitek, ott fogok ácsorogni, amíg Frics meg nem talál? Inkább kapjon el veletek együtt, akkor majd megmondom, hogy én csak vissza akartalak tartani titeket.

– Neked aztán van bőr a képeden! – csattant fel Ron.

– Fogjátok be a szátokat! – szólt rájuk Harry. – Hallgassátok csak!

Halk szuszogás hallatszott.

– Mrs Norris? – suttogta Ron, és hunyorogva kémlelte a sötétséget.

Kiderült, hogy nem Mrs Norris az, hanem Neville. A fiú összegömbölyödve feküdt a padlón, és mélyen aludt, de nyomban felriadt, amikor a közelébe értek.

– Hála istennek, hogy rám találtatok! Elfelejtettem az új jelszót. Már azt hittem, soha nem jutok el az ágyamig!

– Ne olyan hangosan, Neville. A jelszó „disznóorr”, de most nem sokra mész vele, mert a Kövér Dáma elcsavargott.

– Hogy van a karod? – kérdezte Harry.

– Jól – mutatta Neville. – Madam Pomfrey egy perc alatt rendbe hozta.

– Remek. Figyelj, Neville, nekünk most mennünk kell, de majd visszajövünk...

– Ne hagyjatok itt! – tápászkodott fel Neville. – Nem akarok itt maradni egyedül. Már kétszer járt erre a Véres Báró! – Ron az órájára nézett, majd dühös pillantást vetett Neville-re és Hermionéra.

– Ha valamelyikőtök miatt elkapnak minket, megtanulom Mógus mumusátkát, és rajtatok fogom kipróbálni! – Hermione már nyitotta a száját, talán azért, hogy elmagyarázza Ronnak a mumusátok használatát, de Harry lepisszegte, és intett a fejével, hogy induljanak tovább. Homályos folyosókon haladtak, melyek falára ezüst csíkokat festett a magas ablakokon át beszűrődő holdfény. Harry minden saroknál felkészült rá, hogy Fricsbe vagy Mrs Norrisba ütköznek, de egyelőre szerencséjük volt. Felosontak egy lépcsőn a harmadik emeletre, és a trófeaterem felé vették az irányt.

Malfoy és Crak még nem voltak ott. A kristályüveg tárlók itt-ott megcsillantak a holdfényben – ezüst és arany kupák, pajzsok, plakettek és szobrok körvonalai sejlettek fel bennük. A szökevények végigaraszoltak a fal mentén; tekintetüket a terem két végében nyíló ajtókra szegezték. Harry elővette a varázspálcáját, felkészülve Malfoy meglepetésszerű támadására. Teltek-múltak a percek.

– Késik – suttogta Ron. – Lehet, hogy beijedt.

Ekkor zaj hallatszott a szomszédos helyiség felől. Mind a négyen összerezzentek. Harry felemelte a pálcáját, de ekkor egy hang ütötte meg a fülüket – s aki beszélt, az nem Malfoy volt.

– Szimatolj körül, cicuskám, hátha valamelyik sarokban ólálkodnak.

Frics volt az, és Mrs Norrishoz beszélt. Harry intett társainak, hogy kövessék, azzal eliszkolt a terem másik vége felé. Alighogy a sereghajtó Neville is kisurrant az ajtón, Frics belépett a trófeaterembe.

– Itt vannak valahol – hallatszott a gondnok hangja. – Biztosan elbújtak.

– Erre gyertek! – Harry már suttogni sem mert, csak szájával formálta a szavakat. Hosszú csarnokba kerültek, ami tele volt lovagi páncélokkal, s hallották, hogy Frics egyre közeledik az ajtóhoz.

Sietve elindultak a páncélok között, de Neville egyszer csak felvisított. Futni kezdett, de elbotlott, és estében elkapta Ron derekát. Ennek az lett az eredménye, hogy mind a ketten nekizuhantak az egyik páncélnak.

A karambol akkora csörömpöléssel járt, hogy akár a kastély összes lakója is felébredhetett volna rá.

– Futás! – kiáltotta Harry, és mind a négyen hanyatthomlok rohanni kezdtek a teremben. Hátra sem néztek, hogy Frics követi-e őket. A teremből kiérve egy folyosón találták magukat, s az egy másik folyosóba torkollott. Harry vezette a csapatot – hogy merre, azt maga sem tudta. Az egyik falikárpit mögött titkos átjáróra bukkantak. Végigszaladtak rajta, és a bűbájtanteremnél bukkantak ki. Arról mindannyian tudták, hogy nagyon messze van a trófeateremtől.

– Azt hiszem, leráztuk őket – zihálta Harry, és homlokát törölgetve nekidőlt a hideg kőfalnak. Neville a térdére támaszkodva hörgött és lihegett.

– Megmondtam... Én megmondtam – zihálta Hermione, és kezét a futástól szúró oldalára szorította.

– Vissza kell mennünk a Griffendél-toronyba – szólt Ron –, amilyen gyorsan csak lehet.

– Malfoy átvert téged – állapította meg Hermione. – Ezt te is tudod, ugye? Esze ágában se volt elmenni a találkozóra. Frics viszont tudta, hogy valaki a trófeaterembe készül. Biztos Malfoytól kapta a tippet.

Harry igazat adott a lánynak, de ezt a világért sem vallotta volna be neki.

– Gyerünk.

Ha azt hitték, túl vannak a nehezén, tévedtek. Alig néhány lépés után kilincs kattant, és valami kirepült az osztályteremből, ami mellett elmentek.

Hóborc volt az. A szökevények láttán kéjesen felsikkantott. – Fogd be a szád, Hóborc... nagyon kérlek. Ki fognak rúgni minket miattad.

Hóborc heherészett egy sort.

– Éjfélkor sétafikálunk, elsőskéim? Ejnye-bejnye. Elkapják a frakkocskátokat.

– Ha nem árulsz el minket, nem kapnak el.

– Ugye, tudjátok, hogy szólnom kellene Fricsnek? – szenteskedett Hóborc, de szemében csintalan fény villant. – Persze a saját érdeketekben.

– Eredj az útból!

Ron elvesztette a türelmét, és a szellem felé suhintott. Ezzel nagy hibát követett el.

– MÁSZKÁLÓ DIÁKOK! – rikoltott fel Hóborc. – MÁSZKÁLÓ DIÁKOK A BŰBÁJTANTEREMNÉL!

A szökevények átbújtak a lebegő szellem alatt, és menekülőre fogták a dolgot. A folyosó azonban zsákutcának bizonyult – az ajtó, amibe ütköztek, zárva volt.

– Na tessék! – dühöngött Ron, miközben mind a négyen a kilincset rángatták. – Most már esélyünk sincsen!

Szapora lépéseket hallottak: Frics futva közeledett, Hóborc kiáltásait követve.

– Álljatok félre! – csattant fel türelmetlenül Hermione. Elvette Harry varázspálcáját, megérintette vele a zárat, és ezt suttogta:

– Alohomora!

A zár kattant egyet, és az ajtó kitárult. A szökevények beiszkoltak rajta, és halkan behúzták maguk mögött. Azután nekiszorították a fülüket, és hallgatóztak.

– Merre mentek, Hóborc? – hallatszott Frics hangja. – Ki vele, gyorsan!

– Mondd, hogy „légyszíves”.

– Ne húzd az időt, nyögd már ki, merre mentek!

– Nem mondok semmit, ha nem mondod, hogy „légyszíves” – kényeskedett a szellem.

– Rendben: légyszíves.

– SEMMI! Hahaha! Azt mondtam, nem mondok „semmi”-t, ha nem mondod, hogy „légyszíves”! Hahahaha! – Hóborc suhogva elhúzta a csíkot, faképnél hagyva a szitkozódó Fricset.

– Azt hiszi, ez az ajtó zárva van – suttogta Harry. – Ezt megúsztuk... Szállj le rólam, Neville! – Neville ugyanis már vagy egy perce húzogatta Harry köntösének ujját. – Mit akarsz!?

Harry megfordult – és azonnal látta, mit akar Neville. Az volt az érzése, hogy az ajtón át egy lidérces álomba sétáltak bele. Nem egy teremben voltak, ahogy először hitte, hanem egy folyosón: a harmadik emeleti tiltott folyosón. És most már azt is tudták, hogy miért tiltották ki őket onnan.

Egy borzalmas kutya nézett farkasszemet velük. A szörnyeteg akkora nagy volt, hogy teljesen kitöltötte a padló és a plafon közti helyet. Nem is egy, hanem három feje volt, három pár vérben forgó szemmel, három lengő cimpájú orral és három gőzölgő pofával, melyekből nyáltól csöpögő, nagy, sárga agyarak villantak ki.

A szörnyeb mozdulatlanul állt, és hat szemével rájuk meredt. Harry tisztában volt vele, hogy csak azért élnek még, mert a bestiát meglepte hirtelen felbukkanásuk. Ha azonban magához tér meglepetéséből, beváltja, amit mennydörgő morgása ígér.

Harry a kilincs után nyúlt – Frics és a halál közül inkább Fricset választotta.

Ahogy kihátráltak a lezárt folyosóról, kis híján átestek a küszöbön. Harry gyorsan becsapta maguk mögött az ajtót, azután csatlakozott társaihoz. Nem is szaladtak, hanem szinte repültek a folyosón. Frics addigra már valószínűleg máshol kereste őket, mert nem futottak a karjaiba – bár pillanatnyilag az se zavarta volna őket. Csak egyet akartak: minél messzebb kerülni a szörnyetegtől. Addig rohantak, amíg visszaértek a Kövér Dáma portréjához a hetedik emeletre.

– Hát ti meg hol jártatok? – kérdezte csodálkozva a Dáma, rendetlenül lógó köntösük és verejtéklepte, kipirult arcuk láttán.

– Nem érdekes – zihálta Harry. – Disznóorr, disznóorr. – A portré utat engedett. A szökevények átmásztak a lyukon, és remegő tagokkal lerogytak a klubhelyiség karosszékeibe.

Jó ideig egyikük sem szólt semmit. Neville egyenesen úgy festett, mint aki soha életében nem fog többé megszólalni. – Hogy juthat valakinek az eszébe, hogy egy ilyen szörnyet tartson egy iskolában? – szólalt meg végül Ron. – Pont az ilyen bestiáknak találták ki a kutyaiskolákat.

Hermione is kilihegte magát, és újra volt ereje pörölni velük.

– Ti nem láttok a szemetektől? – csattant fel. – Meg se néztétek, hogy mi van a bestia alatt?

– Gondolom, padló – tippelt Harry. – Nem a lábát néztem, hanem a három fejét.

– Nem a padlóra gondolok. A kutya egy csapóajtón állt. Világos, hogy őriz valamit.

Hermione felállt, és lesújtó pillantást vetett a fiúkra.

– Remélem, elégedettek vagytok magatokkal. Meghalhattunk volna, vagy, ami még rosszabb, kicsaphattak volna minket. És most, ha nem veszitek zokon, lefekszem.

Azzal faképnél hagyta őket. Ron tátott szájjal bámult utána. – Nem vesszük zokon – mondta. – Úgy csinál, mintha mi kértük volna, hogy jöjjön velünk!

Harrynek azonban nem Hermione utolsó mondata ütött szöget a fejébe, hanem egy korábbi. A kutya őrzött valamit... Hogy is mondta Hagrid? „Ha biztonságba akarsz helyezni valamit, a Gringottsnál jobb helyet nem találsz – bár Roxfort talán még jobb.”

Harry most már sejtette, hol lehet a hétszáztizenhármas széfből kimentett piszkos kis csomag.

Tizedik fejezet

Huss és pöcc!

Malfoy alig akart hinni a szemének, mikor látta, hogy se Harryt, se Ront nem csapták ki a Roxfortból. A két fiú eléggé kimerültnek tűnt ugyan, viszont csodás hangulatban voltak. A találkozásukat a háromfejű kutyával másnap reggel már nem rémálomnak, hanem izgalmas kalandnak tartották, és alig várták a folytatást. Harry időközben beszámolt Ronnak a Gringotts-beli eseményekről, és arról a gyanújáról, hogy a titokzatos csomag Roxfortba került. Most már ketten találgatták, hogy mi lehet az, amit ilyen szigorú óvintézkedésekkel kell védeni.

– Vagy roppant értékes, vagy nagyon veszélyes – vélte Ron.

– Esetleg mindkettő – bólintott Harry.

Akárhogy is, csak annyit tudtak bizonyosan, hogy a titokzatos tárgy körülbelül ötcentis. További információk nélkül nem sok esélyük volt a rejtély megoldására.

Úgy tűnt, se Nevillet, se Hermionét nem izgatja különösebben, hogy mit rejt a kutya alatti csapóajtó. Ami Nevillet illeti, őt csak az érdekelte, hogy soha többet ne kerüljön a bestia közelébe.

Hermione a történtek után szóba se állt Harryékkel, de a fiúk szemében ez inkább jutalom volt, semmint büntetés. Örültek, hogy végre nyugtuk van a minden lében kanál lánytól, és zavartalanul tervezgethetik, hogyan fizessenek meg Malfoynak. Nagy örömükre, alig egy hét múlva az ölükbe 35-1pottyant a bosszú tökéletes eszköze – egy postai küldemény képében.

Aznap reggel, a postabaglyok szokásos érkezésekor, minden szem egy hosszú, vékony csomagra szegeződött, amelyet nem egy, de hat kuvik cipelt be a nagyterem ablakán. Harryt is legalább annyira érdekelte, hogy mi lehet a csomagban, mint bárki mást, és igencsak elcsodálkozott, amikor a kuvikok épp az ő reggelijébe pottyantották terhüket. Aztán odaröppent még egy bagoly, s karmai közül egy levél hullott a csomagra.

Harry előbb a levelet bontotta ki. Nem is bánta meg, hogy így tett, mert a papíron ez állt:

NE NYISD KI A CSOMAGOT AZ ASZTALNÁL!

Az új Nimbusz Kétezresed van benne. Ne verd nagydobra, hogy seprűt kaptál, mert akkor az összes elsős akar majd egyet. Ma este lesz az első kviddicsedzésed. Oliver Wood hét órakor vár a pályán.

McGalagony professzor

Harry alig tudta leplezni kitörni készülő örömét, mikor átnyújtotta Ronnak a levelet.

– Egy Nimbusz Kétezres! – suttogta irigykedve Ron. – Még a kezemben se volt ilyen, soha!

Gyorsan befejezték a reggelit, hogy legyen idejük még az első óra előtt felmenni a hálóba, és kibontani a seprűt rejtő csomagot – azonban még a lépcsőig sem jutottak el, mikor Crak és Monstro állták el az útjukat. Malfoy is felbukkant; kivette Harry kezéből a csomagot, és megtapogatta.

– Ez egy seprű – állapította meg, és irigykedését megvetéssel palástolva visszadobta Harrynek a csomagot. – Ezt nem úszod meg, Potter: az elsősöknek nem lehet seprűjük.

Ron nem bírta türtőztetni magát.

– Ez nem akármilyen ócska seprű, hanem egy Nimbusz Kétezres. Mit is mondtál, milyen van neked otthon? Kométa Kettő-hatvanas? – Ron rávigyorgott Harryre. – A Kométák jól néznek ki, de egy Nimbusznak a nyomába se érnek.

– Te beszélsz, Weasley? – vágott vissza Malfoy. – Még egy törött nyélre sincs pénzetek! Vesszőnként gyűjtitek össze a seprűre valót.

Mielőtt Ron válaszolhatott volna, Flitwick professzor bukkant fel Malfoy könyöke alatt.

– Ugye, nem veszekedtek, fiúk? – nyekeregte.

– Potter egy seprűt kapott csomagban, tanár úr – árulkodott Malfoy.

– Igen, igen, tudok róla – bólintott mosolyogva Flitwick. – McGalagony professzor említette, hogy kivételesen engedélyezték. Milyen márkájú?

– Nimbusz Kétezres, tanár úr – felelte udvariasan Harry. Alig tudta visszafojtani nevetését Malfoy elképedt-bamba arcát látva. – Igazság szerint Malfoynak köszönhetem, hogy megkaptam – tette hozzá.

Harry és Ron alig tudtak elindulni a lépcsőn, úgy fájt a hasuk az elfojtott nevetéstől.

– Végül is tényleg így van – nyögte ki kacagva Harry, mikor a márványlépcső tetejére értek. – Ha Malfoy nem lopta volna el Neville nefeleddgömbjét, most nem lennék benne a csapatban.

– Szóval úgy gondolod, hogy jutalmat érdemeltél, amiért megszegted a szabályokat? – csattant fel egy ingerült hang a hátuk mögött.

Hermione trappolt felfelé a lépcsőn, dühös tekintettel méregetve a seprűt rejtő csomagot.

– Azt hittem, nem állsz szóba velünk – csipkelődött Harry.

– Ne add fel ezt a jó szokásodat – tette hozzá Ron. Hermione sértődötten felhúzta az orrát, és faképnél hagyta a két fiút.

Harry aznap hiába próbált odafigyelni az órákon, gondolatai egyre-másra elkalandoztak. Ha épp nem az ágya alatt rejtőző szép új seprű járt az eszében, akkor a kviddicspályára és a beígért edzésre gondolt. Este úgy lapátolta be a vacsoráját, hogy szinte nem is tudta, mit eszik, s utána rögtön felrohant Ronnal a hálóba, hogy végre kicsomagolják a Nimbusz Kétezrest.

– Fú – sóhajtott Ron, mikor a seprű a csomagból Harry ágyára csusszant.

Harryről nem lehetett azt állítani, hogy seprűszakértő lenne, de ezen a járművön még ő is látta, hogy milyen csodálatos. A Nimbusz Kétezres karcsú volt és fényes; mahagóniból faragott nyele végén szép, szálegyenes vesszők sorakoztak, a nyél felső részén pedig arany betűk hirdették: Nimbusz Kétezer.

Nem sokkal hét óra előtt Harry kilépett a kastélyból, és az alkonyi szürkületben elindult a kviddicspálya felé. Most járt először a stadionban. A küzdőteret több száz férőhelyes, lépesős tribünök vették körül, tökéletes rálátást biztosítva a közönségnek. A pálya két végében három-három arany oszlop állt, s mindegyiknek a csúcsán egy függőleges karika helyezkedett el. Az oszlopok a mugli gyerekek szappanbuborék-fúvó pálcikáira emlékeztették Harryt – csak épp ezek a pálcikák tizenöt méter magasak voltak.

Wood még nem volt ott, de Harry nem bírt tovább várni: felpattant új seprűjére, és elrúgta magát a földtől. Micsoda érzés volt...! Szlalomozva kanyargott az oszlopok között, majd oda-vissza végigsuhant a pálya hosszában. A Nimbusz Kétezres szinte kitalálta a gondolatait – jóformán irányítania sem kellett.

– Hé, Potter, szállj le a fellegekből!

Megérkezett Oliver Wood, hóna alatt egy jókora faládával. Harry mellette landolt.

– Remek – bólogatott csillogó szemmel Wood. – Látom már, miről beszélt McGalagony... Neked ez tényleg a véredben van. Ma csak elmagyarázom a szabályokat, aztán együtt edzhetsz a csapattal hetente háromszor.

Wood kinyitotta a ládát. Négy, különböző méretű labda volt benne.

– Így ni. Nos, megérteni elég könnyű a kviddicset, játszani viszont annál nehezebb. Mindkét csapat hét játékosból áll, ezek közül hármat hajtóknak nevezünk.

– Három hajtó – ismételte Harry.

Wood elővett egy futballabda méretű, élénkpiros gömböt. – Ennek a neve kvaff – magyarázta. – A hajtók egymásnak passzolgatják, és igyekeznek átdobni valamelyik karikán. Ha sikerül, az gólnak számít, és tíz pontot ér. Eddig világos?

– A hajtók dobálják a kvaffot, és a karikán át gólt lőnek vele – foglalta össze Harry. – Ez olyasmi, mintha a kosárlabdát seprűnyélen és hat kosárral játszanák.

– Mi az a kosárlabda? – kérdezte kíváncsian Wood.

– Nem érdekes – legyintett gyorsan Harry.

– A hajtókon kívül mindkét csapatban van egy őrző is. A Griffendél őrzője én vagyok. Az a dolgom, hogy a karikák körül röpködjek, és megakadályozzam, hogy az ellenfél gólt szerezzen.

– Három hajtó, egy őrző – ráncolta a homlokát Harry. Szentül elhatározta, hogy minden szót megjegyez. – És a kvaffal játszanak. Eddig értem. És azok mire valók?

Rámutatott a ládában maradt három labdára.

– Már mutatom is – bólintott Wood. – Fogd meg ezt. Harry kezébe nyomott egy kisméretű ütőt.

– Mindjárt meglátod, mire valók a gurkók. Merthogy ezek itt a gurkók.

A két hajszálra egyforma, koromfekete labda, amelyekre mutatott, egy árnyalattal kisebbek voltak, mint a piros kvaff. Harrynek úgy tűnt, mintha a gurkók mocorogva erőlködnének, hogy kiszabaduljanak a rögzítőszíjak szorításából.

– Húzódj távolabb – szólt figyelmeztetően Wood, azzal lehajolt, és kiszabadította az egyik gurkót.

A fekete labda a magasba szökkent, és nyomban célba vette Harry arcát. Harrynek nem hiányzott egy orrtörés, ezért egy jól irányzott ütéssel új pályára állította a harcias golyóbist. A gurkó ezután körberepülte őket, majd Woodot vette célba, aki ráugrott, és a földhöz szorította.

– Látod? – lihegte Wood, miután nagy nehezen leszíjazta a labdát. – A gurkók ide-oda röpködnek, és igyekeznek lelökni a játékosokat a seprűjükről. Ezért mindkét csapatban van két terelő – nálunk a Weasley ikrek azok –, akik igyekeznek az ellenfél felé pofozni a gurkókat. Minden világos?

Harry engedelmesen felmondta a leckét:

– A három hajtó igyekszik gólt dobni a kvaffal. Az őrző védi a karikás póznákat, a terelők pedig távol tartják a csapattól a gurkókat.

– Pontosan.

– Mondd csak, halt már meg játékos a gurkók miatt? – kérdezte Harry.

– A Roxfortban még nem. Volt egy pár állkapocstörésünk, de semmi komolyabb. Na már most: a hetedik csapattag a fogó. Ez vagy te. Neked nem kell törődnöd se a kvaffal, se a gurkókkal...

– Amíg meg nem lékelik a kobakomat.

– Ne félj, Weasleyék könnyedén elbánnak velük. Elvégre ők maguk is amolyan emberforma gurkók.

Wood belekotort a ládába, és elővette a negyedik és egyben utolsó labdát. A kvaffhoz és a gurkókhoz képest ez egészen kicsi volt – csupán akkora, mint egy nagyobbfajta dió –, viszont aranyosan csillogott, és volt két apró, verdeső ezüstszárnya.

– Ez itt az aranycikesz – magyarázta Wood –, a legfontosabb valamennyi labda közül. Nagyon nehéz elkapni, mert igen fürge, és alig látszik. A fogónak az a feladata, hogy megszerezze. Ide-oda kell röpködnöd a hajtók, a terelők, a gurkók és a kvaff között, hogy megelőzd az ellenfél fogóját. Amelyik fogó megkaparintja a cikeszt, annak a csapata plusz százötven pontot kap, vagyis szinte biztosan győz. Ezért aztán a fogókkal szemben nagyon sokszor szabálytalankodnak. A kviddicsmérkőzés csak akkor ér véget, ha valamelyik csapat megszerzi a cikeszt, így a meccsek sokszor elég hosszúra nyúlnak. Ha jól emlékszem, három hónap a rekord. Cserejátékosokat kellett beállítani, hogy a kezdőcsapat pihenhessen egy kicsit.

– Nos, ez minden. Van kérdésed?

Harry a fejét rázta. Tökéletesen értette a feladatot, csak abban nem volt biztos, hogy végre is tudja hajtani.

– A cikesszel most nem gyakorlunk – jelentette ki Wood. – Túl sötét van, még elveszítenénk. Használjuk inkább ezeket.

Közönséges golflabdákat vett elő a zsebéből, és néhány perc múlva már mindketten a levegőben lebegtek. A gyakorlat abból állt, hogy Wood teljes erejéből elhajította a golflabdákat, Harrynek pedig el kellett kapnia őket.

Egyetlen egyet sem vétett el. Fél órával később, mikor befejezték, mert rájuk sötétedett, Wood arca csak úgy sugárzott az elégedettségtől.

– Az idén a mi nevünk szerepel majd a kviddicskupán – jósolta a tagbaszakadt fiú, miközben a kastély felé baktattak. – Azon se lennék meglepve, ha túlszárnyalnád Charlie Weasleyt, pedig ő válogatott lehetett volna, ha nem megy el sárkányokra vadászni.

Talán a sok munka miatt röpült úgy az idő – hiszen ettől kezdve nem csak tanulnia kellett, de hetente háromszor edzésre is járt –, mindenesetre Harry ugyancsak meglepődött, mikor rádöbbent, hogy már két hónapja van a Roxfortban. A kastélyt sokkal inkább az otthonának érezte, mint annak idején a Privet Drive-ot, és most, hogy túl voltak az alapok elsajátításán, a tanórák is egyre izgalmasabbnak tűntek.

Halloween reggelén – azaz a mindenszentek előtti napon a diákok a kastély folyosóit belengő finom sütőtökillatra ébredtek. A kellemes élményt csak tetézte, hogy bűbájórán Flitwick professzor bejelentette: most már eleget tudnak ahhoz, hogy elkezdhessenek tárgyakat röptetni. Az elsősöknek ez volt minden vágyuk, mióta a professzor szemléltetés gyanánt körberöptette a teremben Neville varangyát. Az órán Flitwick pármunkára osztotta be őket. Harrynek Seamus Finnigan lett a társa (szerencsére, mert Neville is nagyon nyújtózkodott), Ronnak viszont Hermionéval kellett dolgoznia. Nehéz lett volna megmondani, hogy melyiküket dühítette ez jobban. Azon a napon szóltak utoljára egymáshoz, amikor Harry seprűje megérkezett.

– Ne feledkezzetek meg a finom csuklómozdulatról, amit gyakoroltunk – nyekeregte Flitwick professzor a szokásos könyvkupac tetején állva. – Huss és pöcc, ahogy mutattam. Huss és pöcc! Az is nagyon fontos, hogy tisztán ejtsétek ki a varázsigét – gondoljatok Baruffio mágus esetére, aki „sz”-t mondott „F” helyett, és a következő pillanatban egy halom bölény alatt találta magát!

A feladat cseppet sem volt könnyű. Harry és Seamus hussantottak és pöcintettek, de a tollpihe, aminek az ég felé kellett volna szárnyalnia, meg se moccant. Seamus mérgében egy suhintással lángra lobbantotta a tollat – Harrynek kellett eloltania a süvegével.

A szomszéd asztalnál dolgozó Ron sem járt több sikerrel.

– Vingardium leviosa! – kiáltotta, és úgy hadonászott hosszú karjával, mint valami szélmalom.

– Rosszul mondod – szólt rá mérgesen Hermione. – Vinggar-dium levi-o-sa, így a helyes, jó hosszú „gar”-ral.

– Ha olyan jól tudod, csináld te! – csattant fel Ron. Hermione felgyűrte talárja ujját, majd pöccintett egyet a pálcájával, és kimondta a varázsigét: – vingardium leviosa!

A tollpihe felemelkedett az asztalról, és fél méterrel a fejük felett lebegve megállt.

– Gyönyörű! – kiáltott Flitwick professzor, és megtapsolta a gyakorlatot. – Nézzétek, Granger kisasszonynak sikerült! – Óra végén Ron igencsak morcos hangulatban lépett ki a bűbájtanteremből.

– Nem csoda, hogy mindenki utálja – mondta Harrynek, miközben igyekeztek utat törni maguknak a zsúfolt folyosón. – Ez a lány kész rémálom!

Valaki hátulról meglökte Harry vállát, úgy ment el mellette. Hermione volt az. Harry futó pillantást vetett a lány arcára – és meghökkenve látta, hogy Hermione sír.

– Szerintem meghallotta.

– Na és aztán? – Ron megvonta a vállát, de látszott, hogy egy kicsit szégyelli magát. – Biztos ő is észrevette, hogy nincsenek barátai.

Hermione hiányzott a következő óráról, és délután sem látta senki. Útban a nagyterem felé, ahol a Halloween-napi ünnepséget rendezték, Harry és Ron fültanúi voltak Parvati Patil és barátnője, Lavender beszélgetésének. Parvati azt mesélte, hogy Hermione a lányvécében ül, sír, és senkivel nem akar beszélni. Ron ettől kissé kellemetlenül érezte magát, de mikor beléptek az ünnepséghez feldíszített nagyterembe, egy csapásra elfeledkezett Hermionéről.

Ezernyi igazi, élő denevér csapongott a falak mentén és a mennyezet alatt, s további ezer repkedett sűrű fekete felhőben az asztalok fölött, meglobogtatva a tökhéjba állított gyertyák lángját. Az ünnepi ételek varázsütésre jelentek meg az aranytálakon, akárcsak az évnyitón.

Harry épp egy jókora töltött krumplit emelt a tányérjára, amikor váratlanul Mógus rontott be a terembe. A professzor turbánja félrecsúszott, arcát eltorzította a rémület. Mire Dumbledore professzor asztalához ért, már mindenki őt nézte.

– Egy troll van... a pincében. Ezzel nem várhattam. – Azzal a padlóra roskadt, és elájult.

A teremben mindenki egyszerre kezdett el beszélni. Dumbledore-nak jó néhány piros tűzijátékot kellett pálcájával a levegőbe röpítenie, mire sikerült lecsendesítenie a nebulókat.

– Prefektusok! – harsogta –, vezessék a házuk tanulóit a hálókörletekbe! – Percy azonnal elemében volt.

– Mindenki jöjjön utánam! Elsősök, ne maradjatok le! A troll nem tehet kárt bennetek, ha követitek az utasításaimat! Maradjatok szorosan a nyomomban. Utat kérek, elsősöket viszek! Engedjetek utat, prefektus vagyok!

– Hogy kerül ide egy troll? – csóválta a fejét Harry, miközben felfelé siettek a márványlépcsőn.

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Ron. – Azt mondják, kőbuta népség. Talán Hóborc szabadított ránk egyet halloweeni tréfa gyanánt.

Több csoport is keresztezte útjukat, s mindegyik másfelé igyekezett. Épp egy rakás tanácstalan hugrabugos között vágtak át, amikor Harry egyszerre megragadta Ron karját.

– Most jut eszembe: Hermione.

– Mi van vele?

– Ő nem tud a trollról. – Ron az ajkába harapott.

– Na jó – adta be a derekát. – De vigyázzunk, nehogy Percy észrevegye.

Behúzták a fejüket, és átosontak a hugrabugosok közé, akik az ellenkező irányba indultak el. Néhány lépés után besurrantak egy mellékfolyosóra, és szaladni kezdtek abba az irányba, amerre a lányvécét sejtették. Épp befordultak egy sarkon, amikor gyors léptek zaja ütötte meg a fülüket.

– Percy! – sziszegte Ron, és behúzta Harryt egy jókora griffmadárszobor mögé.

Azonban mikor kilestek rejtekükből, nem Percyt látták, hanem Pitont. A professzor néhány lépés után eltűnt a szemük elől.

– Mit keres itt? – suttogta Harry. – Miért nincs lent az alagsorban a többi tanárral?

– Kérdezz két könnyebbet!

A fiúk lábujjhegyen elindultak a folyosón, Piton lépteinek elhaló zaját követve.

– A harmadik emeletre megy – állapította meg Harry, de Ron felemelt ujjal csendre intette.

– Mi ez a szag?

Most már Harry is érezte az orrfacsaró bűzt, amelyben egy halom kéthetes zokni és egy elhanyagolt nyilvános vécé szaga elegyedett.

Azután meghallották a szaghoz tartozó hangot is: mély brummogást és hatalmas lábak csoszogásának zaját. Ron a tőlük balra nyíló átjáróba mutatott. Messze a félhomályban egy hatalmas test mozgott. A fiúk megkeresték a kínálkozó legsötétebb helyet, és megvárták, amíg a közeledő valamit megvilágította a beszűrődő holdfény.

Rémisztő látvány tárult a szemük elé: egy négy méter magas, fénytelen, gránitszürke bőrű szörnyeteg. Ormótlan testén úgy ült apró, kopasz feje, mint kókuszdió a sziklatömbön. Lelapult, karmos lábfeje fatuskószerű, tömpe lábszárban folytatódott, karjai ellenben aránytalanul hosszúak voltak: jókora furkósbotját úgy vonszolta maga után, mint holmi taligát. Külsejénél talán csak a testéből áradó elviselhetetlen bűz volt szörnyűbb.

A troll megállt egy ajtó előtt, és belesett rajta. Meglengette hosszú fülét, járatta egy kicsit parányi agyát, majd lomhán becsoszogott az ajtón.

– A kulcs a zárban van – suttogta Harry. – Bezárhatnánk oda.

– Remek ötlet – felelte bizonytalanul Ron.

Araszolva elindultak a nyitott ajtó felé. Szájuk kiszáradt, és sűrűn fohászkodtak, hogy a trollnak ne jusson eszébe visszafordulni. Végül Harry egyetlen ugrással ott termett, megkaparintotta a kulcsot, és becsapta az ajtót. Gyorsan bedugta a kulcsot a zárba, és elfordította.

– Ez az!

A fiúk a győzelemtől mámorosan elindultak visszafelé az átjáróban, de néhány lépés után holtra váltan megtorpantak. A helyiségből, amit az imént bezártak, egy lány eszelős sikolya szűrődött ki.

– Te jó isten! – Ron olyan sápadt volt, mint a Véres Báró szelleme.

– A lányvécébe zártuk be – nyögte Harry.

– Hermione! – kiáltották kórusban.

A pokolba is inkább kívánkoztak, de mit lehetett tenni? Sarkon fordultak, és visszarohantak az ajtóhoz. Ügyetlenül kapkodva elfordították a kulcsot, Harry feltépte az ajtót, és mindketten berontottak a lányvécébe.

Hermione Granger a szemközti fal mellett állt, és látszott rajta, hogy menten elájul. A troll lassú léptekkel közeledett felé, s mentében leborotválta a falról a mosdókagylókat.

– Tereljük el a figyelmét! – kiáltotta Harry, azzal felkapott a földről egy csapot, és teljes erővel a falhoz vágta.

A troll, aki már csak néhány lépésre volt Hermionétől, most megállt, és bután pislogva körülnézett, a zaj forrását keresve. Apró, gonosz szemeit Harryre irányította, habozott egy keveset, majd elindult a fiú felé. Menet közben a magasba emelte botját.

– Hahó, borsóagyú! – rikkantotta Ron a mosdóhelyiség másik oldalából, és egy vascsövet hajított a szörnyeteg felé. Az meg sem érezte a vállának csapódó csődarabot, meghallotta viszont a kiáltást. Újra megállt, és ezúttal Ron felé fordította ocsmány arcát, időt hagyva Harrynek, hogy megkerülje.

– Gyerünk! Futás, futás! – kiáltott Hermionére Harry. Az ajtó felé húzta a lányt, de az szó szerint kővé meredt a rémülettől: csak állt kitátott szájjal, hátát a falnak vetve.

A helyiségben visszhangzó újabb és újabb kiáltások végképp felbőszítették a trollt. Öblösen felmordult, és rátámadt Ronra, aki a legközelebb állt hozzá. A fiú sarokba szorult.

Amit Harry ekkor csinált, azt egyaránt lehetett vakmerően bátor tettnek és értelmetlen ostobaságnak nevezni. Nekifutásból felszaladt a troll hátán, és sikerült megkapaszkodnia a szörnyeteg nyakában. A troll nem érezte, hogy valaki lóg a hátán, viszont nincs olyan monstrum, ami ne venné észre, ha egy hosszú fadarabot dugnak fel az orrába. Márpedig a varázspálca, amit Harry még ugrás közben is a markában fogott, azonnal megtalálta az utat a troll orrlyukába.

A szörny felüvöltött fájdalmában, és vadul hadonászni kezdett a furkósbottal. Harry makacsul kapaszkodott a nyakába, de tudta, hogy a troll bármelyik pillanatban levetheti magáról, vagy halálos ütést mérhet rá a doronggal.

Hermione a rettegéstől a fal tövébe roskadt. Ron előhúzta saját varázspálcáját – fogalma sem volt, mihez fog kezdeni vele, de egyszerre csak azon kapta magát, hogy ordítva kimondja a legelső varázsigét, ami eszébe jut:

– Vingardium leviosa!

A furkósbot azon nyomban kirepült a troll kezéből, a magasba emelkedett, lassan megfordult – azután lezuhant, egyenesen tulajdonosa fejére. A troll megtántorodott, majd eldőlt, mint egy kivágott fa, akkora robajt csapva, hogy a kastély is megremegett bele.

Harry lassan feltápászkodott. Egész testében remegett, és alig kapott levegőt. Ron csak állt, pálcáját még mindig a magasba emelve, és meredten bámulta mutatványa eredményét.

Hermione szólalt meg először. – Szerintetek... meghalt?

– Nem hinném – válaszolta Harry. – Csak elvesztette az eszméletét.

Lehajolt, és kihúzta varázspálcáját a troll orrából. A pálcát csomós, szürke pép borította.

– Fúj... trolltakony.

A ragacsot a monstrum nadrágjába törölte.

Ekkor ajtócsapódás és léptek zaja ütötte meg a fülüket. Ők maguk észre sem vették, mekkora lármát csinálnak, de az odalent tartózkodók bizonyára felfigyeltek a többrendbeli robajlásra és a troll üvöltözésére. Néhány másodperc múlva McGalagony professzor rontott be a lányvécébe, nyomában Pitonnal és Mógussal. Mógus vetett egy pillantást a trollra, nyöszörgött egyet, majd gyorsan leült az egyik vécére, és mindkét kezét a szívére szorította.

Amíg Piton a szörnyet vizsgálta, McGalagony elfehéredett szájjal nézett Ronra és Harryre. Harry még soha nem látta ilyen mérgesnek a professzorasszonyt. A remény, hogy ötven pontot nyernek a Griffendélnek, egy szempillantás alatt szertefoszlott.

– Mi volt ez? – McGalagony hangja szinte csikorgott a jéghideg dühtől.

Harry Ronra nézett, aki még mindig felemelt varázspálcával, meredten állt.

– Hatalmas szerencséjük van, hogy még élnek – sziszegte McGalagony. – Miért nincsenek a hálókörletükben?

Piton szúrós pillantást vetett Harryre. A fiú lesütötte a szemét, és azt kívánta, bárcsak leeresztené Ron a pálcáját. Ekkor vékony hang csendült egy homályos sarokban.

– Tanárnő, kérem... Értem jöttek.

– Granger kisasszony!

Hermionének végre sikerült feltápászkodnia.

– Elindultam megkeresni a trollt, mert azt hittem... azt hittem, egyedül is el tudok bánni vele. Sok könyvet olvastam a trollokról.

Ron kezéből kiesett a varázspálca. Hermione Granger a szemébe hazudik egy tanárnak!?

– Ha nem jöttek volna utánam, már nem élnék. Harry beleszúrta a varázspálcáját a troll orrába, Ron pedig leütötte a saját botjával. Nem volt idejük segítséget hívni. A troll már épp végezni akart velem, amikor ideértek.

Harry és Ron igyekeztek olyan arcot vágni, mintha nem most hallanák először ezt a történetet.

– Nos... ha így áll a dolog... – nézett rájuk McGalagony professzor. – Granger kisasszony, hogy lehetett olyan ostoba, hogy azt higgye, egymaga le tud győzni egy kifejlett hegyi trollt?

Hermione lehorgasztotta a fejét. Harrynek egy szó se jött ki a torkán. Hermione, aki mindig kínosan betartja a szabályokat, most itt áll, és bemártja saját magát, hogy Ront és őt megmentse... Ez olyan, mintha Piton cukorkát kezdene osztani a gyerekeknek.

– Granger kisasszony, ezért levonok öt pontot a Griffendéltől – hangzott McGalagony ítélete. – Mélységesen csalódtam magában. Ha nem sérült meg, induljon, menjen a Griffendél toronyba. A tanulók a házakban fejezik be a vacsorát.

Hermione lesütött szemmel távozott.

McGalagony professzor most Harryhez és Ronhoz fordult. – Még mindig azt mondom, hogy szerencséjük volt, de azért nem sok elsőéves tudott volna elbánni egy trollal. Ezzel fejenként öt pontot szereztek a Griffendélnek. Dumbledore professzor értesülni fog a történtekről. Most elmehetnek.

Harry és Ron szó nélkül kisurrantak a lányvécéből. Egyikük sem törte meg a csendet, amíg két emelettel feljebb nem értek. Örültek, hogy nem kell tovább szagolniuk a troll bűzét, a többi szörnyűségről nem is beszélve.

– McGalagony nem volt valami bőkezű azzal a tíz ponttal – szólalt meg végül Ron.

– Abból is csak öt marad, ha levonod belőle Hermione mínuszpontjait.

– Rendes volt Hermionétól, hogy így elvitte a balhét – ismerte be Ron. – Egyébként tényleg megmentettük az életét.

– Viszont mi is zártuk össze azzal a monstrummal – emlékeztette Harry.

Megérkeztek a Kövér Dáma portréja elé.

– Disznóorr – mondták kórusban, és bemásztak a lyukon.

A klubhelység zsúfolásig tele volt. A diákok javában falták a nagyteremből felküldött ételeket. Csak Hermione várakozott magányosan az ajtó mellett, míg a fiúk oda nem léptek hozzá. Egy ideig zavart hallgatásba burkolózva álldogáltak, majd lesütött szemmel mindhárman elmotyogtak egy-egy „köszönöm”-öt. Azután szaladtak tányért szerezni maguknak. Attól a perctől fogva Hermione Granger a barátjuk volt. Vannak helyzetek, amelyekben az ember akarva-akaratlan is megkedveli a másikat. Egy négyméteres hegyi trollal szembenézni – nos, ez pontosan ilyen helyzet.

Tizenegyedik fejezet

Kviddics

A november beköszöntével zimankósra fordult az idő. A kastély körüli hegyek jeges szürke színt öltöttek, s a tó is acélos-hidegen csillogott. A park füvét reggelente belepte a dér. A diákok az emeleti ablakokból kinézve gyakran láthatták, amint Hagrid hosszú vakondbőr kabátjában, nyúlszőrkesztyűjében és hódprémes csizmájában a seprűket tisztogatja a kviddicspályán.

Kezdetét vette a kviddicsszezon. A sok-sok fárasztó edzés után Harry végre egy igazi mérkőzésen is próbára tehette tudását: szombatra kitűzték a Griffendél-Mardekár találkozót. Mindenki tudta, hogy ha a Griffendél nyer, a második helyre zárkózik fel a házi pontversenyben.

Harryt nem sokan látták még játszani, mert mint a csapat új csodafegyverét, Wood az utolsó pillanatig rejtegette a kíváncsi szemek elől. Ennek ellenére kiszivárgott a hír, hogy a csapatnak új fogójátékosa van, és attól kezdve Harrynek kétféle zaklatást kellett elviselnie: voltak, akik azzal traktálták, hogy briliánsan fog játszani, mások viszont matracot ajánlottak fel neki, hogy puhára essen.

Most derült csak ki, mekkora szerencse, hogy jóban van Hermionével. El se tudta képzelni, hogyan oldotta volna meg a lány nélkül a rengeteg házi feladatát az utolsó napokra beiktatott rendkívüli edzések mellett. Ezenkívül Hermione kölcsönadta neki a Kviddics évszázadait, ami igen érdekes olvasmánynak bizonyult.

A könyvből Harry megtudta, hogy a kviddicsben a szabálytalanságnak hétszáz módja van, s hogy egy 1473-as Világkupa-mérkőzésen mind a hétszázat elkövették; hogy a fogók rendszerint a legkisebb és legfürgébb játékosok, s hogy a súlyosabb kviddicsbalesetek többségét ők szenvedik el; hogy bár a kviddicspályákon ritkán történik haláleset – többször is előfordult, hogy a bíró eltűnt, és csak hónapokkal később találtak rá a Szaharában.

Hermione stílusa némileg barátságosabb lett, és rigorózus szabálytisztelete is lazult kissé, mióta Harry és Ron megmentették őt a hegyi trolltól. A nagy kviddicsmeccs előtti napon a három jó barát a dermesztő hideg ellenére lement a szünetben az udvarra. Hermione varázsolt nekik egy fényes kék lángot, amit befőttesüvegben lehetett ide-oda hurcolni. Épp a hátukat melengették a láng mellett, amikor megjelent az udvaron Piton. Harrynek azonnal feltűnt, hogy a professzor sántít. A barátok még szorosabbra zárták a kört, hogy eltakarják a lángocskát – bizonyosra vették, hogy Piton tiltott dolognak minősítené. „Ártatlan” ábrázatuk láttán azonban Piton gyanút fogott, és odabicegett hozzájuk. A tüzet nem vette észre, de látszott, hogy feltett szándéka keresni valamit, amibe beleköthet.

– Mi van a kezében, Potter?

A Kviddics évszázadai volt az. Harry megmutatta Pitonnak a könyvet.

– Könyvtári könyvet tilos kivinni az iskola épületéből – jelentette ki a professzor. – Adja ide. Ezért öt pontot levonok a Griffendéltől.

– Ezt a szabályt most találta ki – morogta mérgesen Harry, mikor Piton elsántikált. – Mi baja lehet a lábának?

– Nem tudom, de remélem, nagyon fáj neki – felelte mogorván Ron.

A Griffendél klubhelyiségében aznap este a szokásosnál is nagyobb volt a zsivaj. Harry, Ron és Hermione együtt ültek az egyik ablak mellett. Hermione a két fiú bűbájtanleckéjét javította. Soha nem engedte meg nekik, hogy lemásolják az ő házi feladatát („Attól nem lesztek okosabbak!”), de arra hajlandó volt, hogy átnézze a leckéjüket, ami végül is ugyanarra az eredményre vezetett.

Harry nem találta a helyét. Vissza akarta kapni a Kviddics évszázadait, hogy a könyv elterelje a gondolatait a másnapi megmérettetésről. Végül is miért kellene félnie Pitontól? Felállt, és közölte barátaival, hogy megkeresi a professzort, és visszakéri tőle a könyvet.

– Inkább majd én – felelte kórusban a másik kettő, de Harry a fejébe vette, hogy Piton más tanárok jelenlétében úgysem mer nemet mondani neki.

Lement a tanári szobához, és bekopogott. Nem kapott választ. Újra kopogott. Semmi.

Talán Piton odabent hagyta a könyvet. Egy próbálkozást mindenesetre megért a dolog. Résnyire nyitotta az ajtót, bekukucskált a tanáriba – és iszonyú látvány tárult a szeme elé.

Odabent nem volt senki más, csak Piton és Frics. Piton felhúzta a talárját a térde fölé. Az egyik lábszárán csúnya, marcangolt seb éktelenkedett. Annak az átkötözésével foglalatoskodott Frics.

– Átkozott bestia – dühöngött Piton. – Hogy figyeljen oda az ember egyszerre mind a három fejére?

Harry megpróbálta csendben behúzni az ajtót, de...

– POTTER!

Piton arca eltorzult a dühtől; gyorsan leeresztette talárját, hogy eltakarja a sebet. Harry nyelt egyet.

– Csak a könyvemet szerettem volna visszakérni.

– KIFELÉ INNEN! KIFELÉ!

Harry gyorsan eliszkolt, nehogy Pitonnak eszébe jusson újabb pontokat levonni a Griffendéltől. Visszaszaladt a toronyba.

– Na, visszaadta? – érdeklődött Ron, mikor meglátta Harryt. – Mi a baj?

Harry suttogva beszámolt a történtekről.

– Tudjátok, mit jelent ez? – fejezte be hadarva. – Azt, hogy Halloweenkor ki akarta játszani a háromfejű kutyát! Amikor láttuk, éppen oda tartott – meg akarja szerezni, amit a kutya őriz! A seprűmet teszem rá, hogy a trollt is ő szabadította a nyakunkra. Figyelemelterelésnek szánta!

Hermione szeme elkerekedett.

– Nem – rázta a fejét. – Piton nem tenne ilyet. Nem valami kedves ember, de biztosan nem lopná meg Dumbledore-t.

– Ugyan már, Hermione – intette le Ron –, szerinted a tanárok szentek? Harrynek igaza van. Pitonról mindent el tudok képzelni. De vajon mire fáj a foga? Mit őriz az a kutya?

Harryt még lefekvés után sem hagyta nyugodni ez a kérdés.

Már Neville is hangosan hortyogott, de neki sehogy sem jött álom a szemére. Igyekezett kiüríteni a fejét – muszáj volt végre elaludnia, hiszen már csak néhány óra volt hátra élete első kviddicsmeccséig – de az arcot, amit Piton vágott, amikor meglátta őt a tanári ajtajában... nos, azt nem tudta egykönnyen elfelejteni.

Másnap derült, hideg idővel köszöntött rájuk a reggel. A nagytermet betöltötte a sült kolbász ínycsiklandozó illata, no meg a kviddicsmeccset nagy izgalommal váró diákok vidám csevegése.

– Enned kell valamit!

– Nem vagyok éhes.

– Legalább egy falat pirítóst! – kínálta Hermione.

– Nem kívánom.

Harry borzalmasan érezte magát. Tudta, hogy egy óra múlva el kell indulnia a pályára.

– Harry, szükséged lesz az erődre – unszolta Seamus Finnigan. – Mindig a fogó kapja a legtöbbet az ellenféltől.

– Kösz a biztatást – felelte Harry, és nézte, ahogy Seamus ketchupot locsol a sült kolbászára.

Tizenegy órakor már dugig voltak a lelátók. Több diák távcsövet is vitt magával. Szabad szemmel ugyanis még a megemelt padsorokból sem mindig lehetett pontosan látni az eseményeket.

Ron és Hermione csatlakoztak Nevillehez, Seamushoz és a West Ham-drukker Deanhez, akik a legfelső sorban ültek. Meglepetést akartak szerezni Harrynek, ezért jókora zászlót csináltak az egyik lepedőből, amit Makesz már úgyis megrágott. Ráfestették, hogy Potter a király! és Dean, aki jól tudott rajzolni, egy Griffendél-oroszlánt kanyarított a szöveg alá. Ráadásul Hermione, egy ügyes kis bűbájjal, színjátszóvá varázsolta a festéket.

Ezalatt az öltözőben Harry és csapattársai felhúzták piros kviddicstalárjaikat (a Mardekár csapata zöldben játszott). Wood megköszörülte a torkát.

– Nos, uraim – kezdte.

– És hölgyeim – szólt közbe Angelina Johnson hajtó.

– És hölgyeim – bólintott Wood. – Hát itt volnánk.

– Eljött a nagy nap – folytatta helyette Fred.

– Amelyre oly régen várunk – fűzte tovább George.

– Kívülről tudjuk Oliver mondókáját – magyarázta Fred Harrynek. – Már tavaly is benne voltunk a csapatban.

– Fogjátok be a szátokat – szólt rájuk Wood. – A Griffendélnek évek óta nem volt ilyen jó csapata. Nyerni fogunk. Biztosan tudom.

A következő mondatot egy szigorú pillantásba sűrítette: – „Különben jaj nektek.”

– Helyes. Indulás. Sok sikert mindenkinek.

Harry erősen koncentrált, hogy meg ne rogyjon a térde, mikor Fred és George nyomában elhagyta az öltözőt – és a nézők üdvrivalgása közepette kilépett a pályára.

A mérkőzést Madam Hooch vezette. Seprűjével a kezében a pálya közepén állva várta a csapatokat.

– Tiszta, szép játékot várok el a csapatoktól – szólt, mikor a két gárda összegyűlt körülötte. Harrynek úgy tűnt, mintha Hooch szavait elsősorban a Mardekár-csapat kapitányához, az ötödéves Marcus Flinthez intézné. Alkatát tekintve Flint úgy festett, mintha egy kis trollvér is csörgedezne az ereiben.

Harry a szeme sarkából megpillantotta a nézők feje fölött lobogó színes zászlót, rajta a felirattal: Potter a király! Szíve nagyot ugrott örömében, s egyszerre sokkal bátrabbnak érezte magát.

– Felszálláshoz készülj!

Harry a lába közé kapta a Nimbusz Kétezrest. Madam Hooch megfújta éles hangú ezüst sípját. Egyszerre tizenöt seprű emelkedett a magasba. A mérkőzés elkezdődött.

– És a griffendéles Angelina Johnson azonnal megszerzi a kvaffot! Remek hajtó ez a lány, és mi tagadás, látványnak se utolsó...

– DE JORDAN...!

– Elnézést, tanárnő...

A Weasley ikrek jó barátja, Lee Jordan vállalta a meccs kommentálását, McGalagony professzor ellenőrzése mellett. – Már száguld is előre – gyönyörű passz Alicia Spinnetnek, ő Oliver Wood felfedezettje, tavaly még csak tartalék volt, vissza Johnsonnak, és – ejnye, a Mardekár megszerzi a kvaffot. Marcus Flint, a csapatkapitány már indul is előre úgy repül, mint egy sas odafent – érik a g... – nem, a Griffendél karikák őrzője, Wood egy gyönyörű mozdulattal megállítja, és máris a Griffendélnél a kvaff – a griffendéles Katie Bell hajtót láthatjuk, alulról megkerüli Flintet, támadásba lendül – ajajaj! – ez fájdalmas lehetett, pont a tarkóján találta el az egyik gurkó – a kvaff a Mardekár csapatáé. Adrian Pucey suhan a karikák felé, de a másik gurkó az útját állja Fred vagy George Weasley küldte oda, nem látom pontosan, melyikük – mindenesetre szép megmozdulás volt a Griffendél terelőjétől – és újra Johnsoné a kvaff – nincs előtte senki, szabad a pálya – szédítő tempóban repül – ügyesen kikerül egy gurkót – közeledik a karikák felé – gyerünk, Angelina, rajtad a világ szeme! Bletchley őrző lebukik – elvéti – ÉS GÓLT SZEREZ A GRIFFENDÉL!

A hűvös levegő megremegett a Griffendél-szurkolók diadalmas üvöltésétől. A mardekárosok csalódottan hurrogtak.

– Hajtsatok, fiúk-lányok, hajtsatok!

– Hagrid!

Ron és Hermione helyet szorítottak, hogy az óriás elférjen mellettük.

– Eddig a kunyhóból néztem – magyarázta Hagrid, és megpaskolta a nyakában lógó jókora távcsövet. – De az az igazi, ha együtt szurkol az ember a tömeggel. A cikesz még nem került elő, mi?

– Nem – felelte Ron. – Harrynek eddig nem sok dolga volt.

– De nem is bántotta senki – jegyezte meg Hagrid. – Az is valami.

Szeméhez emelte a távcsövet, hogy megnézze Harryt, aki most távoli pontocskának tűnt. A fiú magasan a csapatok fölött cirkált, és szemét meresztve kereste az apró aranylabdát. Ezt a taktikát Wood találta ki.

– Maradj ki a balhéból, amíg meg nem látod a cikeszt – szólt az instrukció. – Ne támadjanak rád, amíg nem muszáj.

Mikor Angelina gólt dobott, Harry csinált néhány dupla bukfencet, hogy levezesse feszültségét, de most már újra a cikeszt kutatta tekintetével. Egy ízben látott is egy aranyszínű villanást, de kiderült, hogy csak az egyik Weasley karórája csillant meg. Egyszer az egyik gurkó is kinézte őt magának, de ő egy ügyes fordulattal kikerülte, és a következő pillanatban már ott is volt Fred Weasley a labdáért.

– Minden rendben idefent? – kiáltott oda Harrynek Fred, miközben egy hatalmas pofonnal Marcus Flint felé terelte a labdát.

– Mardekár kvaffot szerez – hallatszott Lee Jordan kommentárja –, Pucey hajtó kitér két gurkó, két Weasley és Bell hajtó elől, és már száguld is – várjunk csak, az nem a cikesz volt?

A tömeg felmorajlott. Adrian Pucey még a kvaffot is elejtette, úgy bámult a füle mellett elsuhanó aranygolyó után. A cikesz Harry figyelmét sem kerülte el. Lélegzetét visszafojtva lebukott a mélybe, és üldözőbe vette a száguldó aranycsíkot. A Mardekár fogója, Terence Higgs is akcióba lendült.

Fej fej mellett robogtak a cikesz után – a hajtók mind egy szálig megfeledkeztek róla, hogy mi is a dolguk, és egy helyben lebegve figyelték a versenyfutást.

Harry gyorsabb volt, mint Higgs – egy pillanatra sem tévesztette szem elől a kicsiny, szárnyas golyót – még jobban rákapcsolt, és...

BUMM! A Griffendél-tábor dühösen felmorajlott. Marcus Flint szándékosan elállta Harry útját, félretaszítva a Nimbusz Kétezrest. Harrynek jó erősen kellett kapaszkodnia, ha nem akart leesni.

– Szabálytalanság! – kiabálták a Griffendél-szurkolók. Madam Hooch szigorúan figyelmeztette Flintet, és büntetődobást ítélt a Griffendélnek. A nagy kavarodásban azonban az aranycikesz ismét eltűnt a játékosok szeme elől.

Odalent a lelátókon Dean Thomas torkaszakadtából kiabált:

– Kiállítani! Piros lapot neki!

– Ez nem futball, Dean – intette le Ron. – Itt senkit nem lehet kiállítani. Különben is, mi az a piros lap?

Hagrid Dean pártjára állt.

– Szigorítani kéne a szabályokat. Flint le is lökhette volna Harryt a seprűjéről.

Lee Jordannak sem sikerült megőriznie pártatlanságát. – Nos, ez után az undorító, alattomos csalás után...

– Jordan! – pirított rá McGalagony professzor.

– Úgy értem, ez után a nyilvánvaló és visszataszító szabálytalanság után...

– Jordan, nem szólok többször!

– Jól van, rendben. Szóval Flint kis híján a mélybe taszította a Griffendél fogójátékosát, de hát előfordul az ilyesmi. Büntetőhöz jut a Griffendél, és Spinnet biztos kézzel értékesíti a szabaddobást. A mérkőzés folytatódik. Még mindig a Griffendél birtokolja a kvaffot.

Harry épp kitért egy fenyegetően közeledő gurkó útjából, amikor a Nimbusz Kétezres váratlanul oldalra rándult. Harry egy fél pillanatig úgy érezte, menten lezuhan a seprűről.

Mindkét kezével és térdével is megszorította a nyelet. Ilyen még soha nem fordult elő.

Még magához sem tért döbbenetéből, amikor a seprű ismét megrándult. Úgy tűnt, mintha le akarná vetni őt magáról – pedig egy Nimbusz Kétezres nem szokta csak úgy ledobni a gazdáját. Harry megpróbált visszakanyarodni a Griffendél karikái felé – arra gondolt, hogy szól Woodnak, és időt kérnek –, de ekkor rádöbbent, hogy egyáltalán nincs hatalma a seprű felett. Nem tudott kanyarodni vele. Egyáltalán nem tudta irányítani. A Nimbusz Kétezres cikcakkban repült, és időről időre hirtelen megugrott, életveszélyesen kibillentve Harryt az egyensúlyából.

Közben Lee zavartalanul folytatta kommentárját.

– A kvaff a Mardekárnál van – Flint suhan előre vele – kicselezi Spinnetet – elhalad Bell mellett – és bekap az arcába egy gurkót, remélem, eltört az orra – csak vicceltem, tanárnő. Gólhelyzetben a Mardekár – jaj, bent is van...

A Mardekár-drukkerek tombolva ünnepeltek. Látszólag senkinek nem tűnt fel, hogy Harry seprűje egyre különösebben viselkedik. A Nimbusz Kétezres mind magasabbra emelkedett, s közben időnként nekiiramodott, rángatott, megtorpant, ahogy épp kedve szottyant. Harry egyre távolodott a pályától.

– Mi a ménkűt művel Harry? – motyogta Hagrid a távcsöve mögül. – Ha nem ismerném, azt mondanám, hogy nem tud a seprűvel bánni...

A következő percben már mindenki Harryre mutogatott. A Nimbusz Kétezres forogni kezdett a tengelye körül. Harry nem tehetett mást, mint hogy kétségbeesetten kapaszkodott. Aztán egyszerre rémült moraj futott végig a tömegen. A seprű egy hirtelen rántással ledobta magáról Harryt, aki most fél kézzel kapaszkodva lógott rajta.

– Lehet, hogy elromlott, amikor Harry összeütközött Flinttel? – suttogta Seamus.

– Kizárt dolog – felelte remegő hangon Hagrid. – Seprűt csak egy dolog tehet tönkre: a sötét erők varázslata. Nincs az az iskolás kölyök, aki megbolondít egy Nimbusz Kétezrest.

E szavak hallatán Hermione kikapta Hagrid kezéből a távcsövet, és ahelyett, hogy Harryre irányította volna, fürkészni kezdte vele a közönséget.

– Mit művelsz? – mordult fel az elszürkült arcú Ron.

– Tudtam – sikkantott fel Hermione. – Piton! Nézd! Ron belenézett a távcsőbe. Piton a szemközti lelátón állt.

Szemét Harryre függesztette, és szünet nélkül mormolt valamit.

– Varázsol... – hüledezett Hermione. – Megbabonázza a seprűt.

– Mit csináljunk?

– Bízd csak rám.

Mire Ron válaszolhatott volna, Hermione már ott sem volt. Ron ismét Harry felé fordította a távcsövet. A Nimbusz Kétezres olyan veszettül rázkódott, hogy Harry nyilvánvalóan nem bírhatta már sokáig erővel. A lelátókon mindenki felállt, és borzadva figyelte a magasban zajló drámát. A Weasley ikrek felröppentek Harryhez, hogy átültessék valamelyikük mögé, de hiába – valahányszor megközelítették a Nimbusz Kétezrest, az mindig magasabbra szökkent. Az ikrek most Harry alatt köröztek, nyilván azért, hogy megpróbálják elkapni, ha lezuhan. Marcus Flint közben megszerezte a kvaffot, és egymás után öt gólt dobott vele.

– Gyerünk, Hermione – motyogta reszketve Ron. Hermione időközben elérte azt a lelátót, amelyen Piton állt, és lélekszakadva végigrohant a professzor mögötti üléssoron. Félrelökött mindenkit, aki az útjába került – még Mógust is, aki elvesztette az egyensúlyát, és bezuhant a padok közé. Mikor Piton mögé ért, leguggolt, és elővette varázspálcáját. Elmormolt néhány keresetlen varázsigét, mire tűzcsóva csapott ki a pálcájából, lángra lobbantva Piton talárjának szegélyét.

Eltelt vagy fél perc, mire Piton észrevette, hogy ég a ruhája. Rémült kiáltása aztán biztosította Hermionét arról, hogy sikerrel járt. Ekkor gyorsan egy üvegbe rejtette a tüzet, és elindult vissza a helyére – Piton soha nem fog rájönni, mi történt vele.

A merénylet elérte célját. A seprű egy szempillantás alatt megszelídült, és hagyta, hogy Harry visszamásszon rá.

– Most már kinyithatod a szemed, Neville – szólt Ron. Neville az elmúlt öt percben Hagrid kabátjába temette az arcát, és zokogott.

Harry zuhanórepülésben közeledett a pálya felé. Közben egyszer csak a szájához kapta a kezét, mintha hányingere lenne. Négykézláb ért földet. Köhögött egyet – és egy kicsiny, aranyszínű tárgy hullott a kezébe.

– Elkaptam a cikeszt! – kiabálta, és meglengette a golyót. A mérkőzés teljes káosz közepette ért véget.

– Nem igaz, hogy elkapta! Majdnem lenyelte! – Flint még húsz perccel később is dühöngve reklamált, de senki nem törődött vele, hiszen Harry egyetlen szabályt sem szegett meg. Lee Jordan még mindig boldogan harsogta az eredményt: a Griffendél százhetven pontot szerzett a Mardekár hatvan pontja ellenében. Harry azonban mindebből semmit nem hallott – ő már rég Hagrid kunyhójában üldögélt, és egy csésze jó erős teát szürcsölgetett Ron és Hermione társaságában.

– Piton tette – magyarázta Ron. – Hermione is látta, és én is. Motyogva megátkozta a seprűdet, és közben végig téged nézett.

– Badarság – legyintett Hagrid, aki semmit nem vett észre a lelátón történtekből. – Mi oka volna rá Pitonnak, hogy ilyesmit csináljon?

Harry, Ron és Hermione kérdő pillantást váltottak egymással. Mit mondjanak Hagridnak? Harry végül úgy döntött, hogy az igazat.

– Megtudtam valamit Pitonról – fordult Hagridhoz. – Halloweenkor megpróbálta kijátszani a háromfejű kutyát, de az megharapta őt. Gyanítjuk, hogy el akarta lopni, amit a kutya őriz.

Hagrid kezéből kiesett a teáskanna.

– Mikor találkoztatok ti Bolyhoskával?

– Bolyhoska?

– Igen... az én kutyám. Kéz alatt vettem egy görög pasastól, akivel a kocsmában ismerkedtem meg, még tavaly. Kölcsönadtam Dumbledore-nak, hogy őrizze neki a...

– Mit? – faggatta kíváncsian Harry.

– Elég a kérdésekből – fordult el mogorván Hagrid. – Ez szigorúan titkos dolog.

– De hát Piton el akarja lopni azt a micsodát!

– Badarság – ismételte Hagrid. – Piton, a Roxfort tanára soha nem tenne ilyet.

– Akkor miért akarta megölni Harryt? – csattant fel Hermione. Az aznapi események gyökeresen megváltoztatták Pitonról alkotott véleményét.

– Felismerem a szemmel verést, Hagrid. Épp eleget olvastam róla. Szemkontaktus kell hozzá – és Piton még csak nem is pislogott, úgy bámulta Harryt!

– Badarság az egész, ha mondom! – csapott az asztalra Hagrid. – Nem tudom, mi ütött Harry seprűjébe, de azt igen, Piton sohasem bántana egy diákot! Ide figyeljetek, mind a hárman – olyan dologba ütitek az orrotokat, amihez semmi közötök. Veszélyes vizeken eveztek: Azt ajánlom, sürgősen felejtsétek el a kutyát, meg azt is, amit őriz, mert ez csak Dumbledore professzorra és Nicolas Flamelre tartozik...

– Aha! – kapta fel a fejét Harry. – Szóval egy Nicolas Flamel nevű illetőnek is köze van az ügyhöz.

Hagrid legszívesebben visszaszívta volna utolsó mondatát.

Tizenkettedik fejezet

Edevis tükre

Közeledett a karácsony. December közepe táján, egy éjszaka fél méter hó hullott le a Roxfortra. A tavon vastagra hízott a jég, és a Weasley ikreket megbüntették, amiért varázsvezérlésű hógolyókat uszítottak Mógus professzor turbánjára. Azt a néhány postabaglyot, amelynek sikerült átverekednie magát a hóförgetegen, Hagridnak kellett kórházi ápolásban részesítenie, hogy újra fel tudjanak szállni.

A diákok már alig várták a téli szünetet. A Griffendél klubhelyiségében és a nagyteremben mindig ropogott a tűz, de a huzatos folyosókon dermesztő hideg volt, és fagyos szél csapkodta az osztálytermek ablakait. A legrémesebbek Pitonnak a pincében tartott órái voltak: ott mindig látszott a lehelet, a nebulók igyekeztek minél közelebb húzódni a forró üstökhöz.

– Szívből sajnálom azokat – mondta Draco Malfoy az egyik bájitalórán –, akik a Roxfortban töltik a karácsonyt, mert a családjuk látni sem akarja őket.

Szavait elsősorban Harrynek címezte. Crak és Monstro gúnyosan nevettek. Harry, aki épp porított oroszlánhalgerincet méricskélt, ügyet sem vetett rájuk. A kviddicsmeccs óta Malfoy a tőle megszokottnál is gusztustalanabbul viselkedett. A Mardekár vereségétől feldühödve elkezdte azt a viccet terjeszteni, hogy Harry után egy széles szájú levelibéka lesz a Griffendél fogójátékosa. Ezen azonban senki nem nevetett, mert mindenki csodálattal emlékezett vissza Harry fantasztikus helytállására a megvadult seprűn. Ezek után Malfoy jobb híján kénytelen volt a családja miatt gúnyolni Harryt.

Való igaz, Harry tényleg nem akarta a Privet Drive-on tölteni a karácsonyt. Egy héttel korábban McGalagony professzor listába szedte azoknak a nevét, akik az iskolában kívántak maradni az ünnepekre. Harry gondolkodás nélkül feliratkozott. Cseppet sem volt szomorú, sőt: biztos volt benne, hogy ez lesz élete legszebb karácsonya. Ron és a bátyjai sem mehettek haza, mert a szüleik Romániába készültek, hogy meglátogassák a sárkánykutató Charlie-t.

Mikor bűbáj-óra után feljöttek a pincéből, a folyosón egy hatalmas fenyőfa torlaszolta el az útjukat. A fa aljából két jókora láb lógott ki, és hangos szuszogás árulkodott róla, hogy Hagrid áll a dolog mögött.

– Szia, Hagrid, ne segítsünk? – szólt Ron, fejét az ágak közé dugva.

– Kösz, Ron, elboldogulok vele.

– Nem zavar, hogy mások közlekedni szeretnének? – hangzott fel mögöttük Malfoy hangja. – Egy kis mellékesre utazol, Weasley? Szeretnél te is vadőr lenni, ha végzel, mi? Hagrid kunyhója biztos kész palotának tűnik a családi putritokhoz képest.

Ron egy ugrással Malfoy előtt termett, de ekkor feltűnt a lépcsőn Piton.

– WEASLEY!

Ron elengedte Malfoy grabancát.

– Nem ő kezdte, Piton professzor – dugta ki Hagrid a fejét a fenyőfa mögül. – Malfoy sértegette a családját.

– Megértem, Hagrid, de a Roxfortban akkor is tilos verekedni – felelte mézesmázosan Piton. – Öt pontot levonok a Griffendéltől, és még örülhet, hogy ennyivel megúszta, Weasley. Gyerünk, menjenek a dolgukra.

Malfoy, Crak és Monstro átcsörtettek a fenyő ágain, tűlevelekkel szórva tele a folyosót.

– Ezt még nagyon megbánja – sziszegte fogcsikorgatva Ron. – Kerüljön csak a kezeim közé...

– Mindkettőt utálom – szólt sötéten Harry. – Malfoyt is és Pitont is.

– Ugyan már, fiúk – csitította őket Hagrid. – Mindjárt itt a karácsony. Gyertek, nézzétek meg a nagytermet. Ilyet nem láttok minden nap.

Így hát a három jó barát követte Hagridot és fáját a nagyterembe, ahol McGalagony és Flitwick professzor a karácsonyi díszek elhelyezésével foglalatoskodtak.

– Ah, Hagrid, látom, meghoztad az utolsó fát is – légy szíves, állítsd oda a sarokba.

A terem valóban csodálatosan festett. A falakon körben magyal-és fagyöngyfüzérek lógtak, és szerte a teremben nem kevesebb, mint tizenkét óriási fenyőfa állt. Volt, amelyik csak úgy szikrázott a sok parányi jégcsaptól, másokon gyertyák százai égtek.

– Hány nap van még hátra a téli szünetig? – kérdezte Hagrid.

– Csak egy – felelte Hermione. – Erről jut eszembe Harry, Ron, már csak fél óránk van vacsoráig. Siessünk a könyvtárba.

– Tényleg, igazad van – helyeselt Ron, le sem véve szemét Flitwick professzorról, aki pálcáját az ágak mentén végighúzva aranygömböket varázsolt az új fára.

– A könyvtárba? – kérdezte csodálkozva Hagrid a teremből kifelé menet. – Egy nappal a szünet előtt? Ilyen stréberek vagytok?

– Áh, nem tanulni megyünk – felelte vidoran Harry. – Az után a Nicolas Flamel után nyomozunk, akit a múltkor említettél.

– Micsoda? – rémüldözött Hagrid. – Hallgassatok ide: megmondtam, hogy ne ártsátok bele magatokat. Nem tartozik rátok, hogy mit őriz az a kutya.

– Mi csak azt szeretnénk tudni, hogy kicsoda Nicolas Flamel – tárta szét a karját Hermione.

– Ha magadtól elárulnád, megspórolnád nekünk a fáradságot – tette hozzá Harry. – Könyvek százain rágtuk már át magunkat, de egyikben sem találtunk róla semmit. Igazán segíthetnél egy kicsit – biztosan tudom, hogy valahol már olvastam a nevét.

– Belőlem egy szót se húztok ki – makacsolta meg magát Hagrid.

– Akkor bizony folytatnunk kell a nyomozást – vonta meg a vállát Ron. Azzal a három jó barát faképnél hagyta a zsémbelődő Hagridot, és elsietett a könyvtár felé.

Mióta Hagrid kikotyogta nekik Flamel nevét, valóban a könyveket bújták. Ez volt az egyetlen nyom, amit követhettek, ha ki akarták deríteni, mit akar ellopni Piton. A baj az volt, hogy nem tudták, hol kezdjék a kutatást, hiszen fogalmuk sem volt róla, hogy milyen területen tevékenykedett Flamel. Nem volt benne a Huszadik század legnagyobb mágusaiban, se a Kortárs varázslók nagy könyvében, de még a Korunk nagy mágiai vívmányaiban és a varázslás modernkori fejlődésében sem említették a nevét. Az egész könyvtárat pedig nem nézhették át – hiszen az több ezer polcot, könyvek tízezreit jelentette.

Hermione összeállított egy listát azokból a témákból és kötetekből, amelyeket végig akart nézni, Ron pedig elindult a polcok között, és találomra kiválasztott könyveket lapozott fel. Harry az „engedélyes” kötetek szekciója felé vette útját. Volt egy olyan érzése, hogy ott könnyebben megtalálnák, amit keresnek. A gyűjtemény zárolt részéből azonban csak azok vehettek ki egy-egy könyvet, akik külön tanári engedéllyel rendelkeztek, és Harry tudta, hogy ilyet úgysem kapna. Az „engedélyes” könyvek sötét varázslatokról, feketemágiáról szóltak. Ilyesmit a Roxfortban nem tanítottak, ezért ezeket a könyveket csak azok a felsőbb évesek olvashatták, akik haladó szinten foglalkoztak a sötét varázslatok kivédésével.

– Mit keresel, fiam?

– Semmit.

Madam Cvikker, a könyvtárosnő tollseprűjével megfenyegette Harryt.

– Akkor kívül tágasabb. Menj már, mire vársz?

Harry kisomfordált a könyvtárból, s közben átkozta buta fejét, hogy nem sikerült valami hihető mesét kiötlenie.

Ronnal és Hermionével már korábban megbeszélték, hogy jobb lesz, ha nem kérik ki Madam Cvikker tanácsát. Biztosak voltak benne, hogy a könyvtárosnő tudna segíteni nekik, de nem kockáztathatták, hogy Piton megtudja, miben sántikálnak.

Harry a könyvtár előtt, a folyosón várt barátaira. Nem nagyon hitt benne, hogy Ron és Hermione épp aznap találnak valami érdemlegeset, hiszen már két hete nyomoztak eredménytelenül. Igaz, nem is volt túl sok idejük a dologgal foglalkozni – csak az órák közötti szünetekben jutottak el a könyvtárba. Arra lett volna szükségük, hogy jó néhány órára magukénak tudhassák az egész könyvtárat – Madam Cvikker nélkül.

Öt perccel később Ron és Hermione is kijöttek – és csalódottan csóválták a fejüket. A három barát elindult vacsorázni. – Ugye, folytatjátok a kutatást, amíg én távol leszek? – kérdezte Hermione. – Küldjetek egy baglyot, ha találtok valamit.

– Te pedig kérdezd meg a szüleidet, hogy tudják-e, kicsoda Flamel – szólt Ron. – Ők biztos nem árulnak el minket.

– Biztos nem, mivel sajna, mindketten muglik, közönséges fogorvosok – felelte Hermione.

A téli szünet első napjaiban Ron és Harry túl jól érezték magukat ahhoz, hogy Flamellel foglalkozzanak. Az övék volt az egész hálószoba, és a klubhelyiségben sem volt akkora a tömeg, mint egyébként. Akkor terpeszkedhettek el a kandalló melletti kényelmes karosszékekben, amikor csak akartak. Ültek is ott eleget – megettek mindent, amit csak fel tudtak tűzni a villás végű nyársra: kenyeret, pogácsát, mályvacukrot –, és közben körmönfont terveket kovácsoltak Malfoy kitúrására az iskolából. Ezek a tervek jórészt nem voltak megvalósíthatók – de igen szórakoztató volt kiagyalni őket.

Ron tanítgatni kezdte Harryt a varázslók sakkjára. A játék nagyjából olyan volt, mint a muglik sakkja, azzal a különbséggel, hogy ebben a játékosok élő figurákat használtak, s így igazi hadvezérnek érezhették magukat. Ron készlete régi és viharvert volt. Minden tulajdonát a család más tagjaitól örökölte, így a sakk-készletet is – ez éppenséggel a nagyapjáé volt. Régi figurákkal játszani azonban egyáltalán nem volt hátrány, sőt! Ron jól ismerte mindegyiket, így könnyedén elérte, hogy azt tegyék, amit akar.

Harry a Seamustől kölcsönkapott sakkharcosokat használta, s azok meglehetősen bizalmatlanok voltak vele szemben. Látták, hogy kezdő játékossal van dolguk, ezért folyton kétes értékű tanácsokkal traktálták őt: „Ne küldj oda, nem látod, hogy ott van a huszárja? Küldd inkább őt, érte nem kár!”

Elérkezett a szenteste. Lefekvéskor Harry a másnapi lakomára és vidámságra gondolt – ajándékokra egyáltalán nem számított. Annál nagyobb volt a meglepetése, mikor reggel egész kis kupacnyi csomagot pillantott meg az ágya lábánál.

– Boldog karácsonyt – szólt ásítva Ron.

Harry gyorsan kikászálódott az ágyból, és belebújt a köntösébe.

– Neked is boldog karácsonyt – felelte. – Nézd! Ajándékokat kaptam!

– Mért, mire számítottál, kiütésekre? – kuncogott Ron, és rápislogott saját, Harryénél jóval nagyobb ajándékkupacára. Harry kezébe vette a legfelső csomagot. Az ajándék vastag barna papírba volt csavarva, amin girbegurba betűkkel ez állt: Harrynek Hagridtól. A papírból egy durván faragott furulya került elő – nyilván Hagrid keze munkája. Harry kipróbálta a hangszert: kicsit olyan volt a hangja, mint a bagolyhuhogás.

A következő csomag egészen kicsi volt. Egy levél rejtőzött benne.

Megkaptuk üzenetedet, és mellékelten küldjük az ajándékodat. Vernon bácsi és Petunia néni.

A papírlap hátuljára celluxszal egy ötvenpennys érmét ragasztottak.

– Milyen jó fejek – csóválta a fejét Harry. Ron teljesen tűzbe jött a pénzdarab láttán.

– Nahát! – lelkendezett. – Milyen furcsa! Náluk ilyen a pénz?

– Megtarthatod – nevetett Harry, és folytatta a csomagok számbavételét. – Ez tehát Hagridtól... az a nagybátyámtól... De kitől lehet a többi?

– Hogy azt kitől kaptad, azt hiszem, tudom... – mondta kissé elpirulva Ron, és egy meghatározhatatlan formájú csomagra mutatott. – Édesanyámtól. Mondtam neki, hogy te nem fogsz ajándékokat kapni, erre ő... jaj, neee... – kötött neked egy Weasley-pulcsit.

Harry kibontotta a csomagot. Egy vastag, smaragdzöld mellényt és egy doboz házi karamellt talált benne.

– Anya minden évben köt nekünk egy pulóvert – magyarázta Ron, miközben kicsomagolta a sajátját –, és nekem mindig gesztenyebarnát csinál.

– Ez nagyon kedves tőle. – Harry megkóstolta a karamellát, és nagyon finomnak találta.

A következő csomagban is édesség volt – egy nagy doboz csokibéka, Hermione ajándéka.

Az utolsó csomag következett. Harry a kezébe vette – nagyon könnyű volt –, és bontogatni kezdte.

Az ajándék kicsusszant a papírból, és ezüstösszürke, fénylő redőkben a padlóra hullott.

Ron szeme elkerekedett. Kiesett a kezéből a nagy doboz mindenízű drazsé, amit Hermionétól kapott.

– Még sosem láttam ilyet, de hallottam róla – szólt, suttogóra fogva a hangját. – Ha tényleg az, aminek tűnik... Ez igazi ritkaság és nagyon értékes.

– Miért, mi ez?

Harry felemelte a földről a fényes, ezüstös anyagot. Egészen különös tapintása volt – mintha vízből szőtték volna. – Ez egy láthatatlanná tevő köpönyeg – jelentette ki Ron, mélységes tisztelettel a hangjában. – Igen, egészen biztosan az. Próbáld csak fel.

Harry a vállára kanyarította a köpönyeget. Ron felkiáltott ámulatában.

– Tényleg az! Nézz le a lábadra!

Harry engedelmeskedett, és az üres padlót látta maga alatt. Egy ugrással a tükör előtt termett – és farkasszemet nézett saját elárvult fejével. Nyaktól lefelé semmi sem látszott belőle.

Mikor pedig a fejére is ráhúzta a köpenyt, tükörképe szőrén-szálán eltűnt.

– Egy levél! – szólt izgatottan Ron. – Kiesett belőle egy levél! Harry letette a köpönyeget, és megvizsgálta a levelet. A kézírás nem tűnt ismerősnek. Hosszúkás, szépen hurkolt betűkkel a következő szavak álltak a papíron:

Apád halála előtt rám bízta ezt a köpönyeget. Úgy vélem, eljött az ideje, hogy visszaadjam. Használd belátásod szerint. Nagyon boldog karácsonyt kívánok.

Aláírás nem volt. Harry a levélre meredt, Ront viszont csak a köpönyeg érdekelte.

– Mindenemet odaadnám, ha kaphatnék egy ilyet – szólt fejcsóválva. – Tényleg mindenemet. Neked meg mi bajod?

– Semmi – felelte Harry.

Nagyon furcsán érezte magát. Ki küldhette neki a köpenyt? Vajon tényleg az édesapjáé volt valaha?

Töprengéséből a zár kattanása zökkentette ki. Az ajtó kitárult, és a Weasley ikrek rontottak be a szobába. Harry gyorsan eldugta a köpönyeget. Egyelőre senkinek nem akarta megmutatni.

– Boldog karácsonyt!

– Nicsak! Harry is kapott egy Weasley-pulcsit!

Fred és George kék mellényben feszítettek. Fredét nagy sárga F betű, George-ét pedig egy G díszítette.

– Harryé szebb, mint a miénk – állapította meg Fred, kezébe véve Harry pulóverét. – Anyánk ez egyszer ki akart tenni magáért. Biztos azért, mert nem vagy családtag.

– Ron, te miért nem veszed fel a tiédet? – fordult az öccséhez George. – Bújj csak bele! Jó puha és meleg.

– Utálom a barnát – morogta kelletlenül Ron, de azért felhúzta a mellényt.

– A tieden nincs betű – álmélkodott George. – Anya biztos feltételezi rólad, hogy meg tudod jegyezni a nevedet. Pedig minket sem ejtettek a fejünk lágyára – tudjuk, hogy mi vagyunk Gred és Forge.

– Mi ez a ricsaj? – kérdezte egy rosszalló hang.

Percy Weasley dugta be a fejét az ajtón. Valószínűleg ő is épp az ajándékok bontogatásával volt elfoglalva, hiszen egy pulóvert tartott a karjára terítve. Fred nyomban elvette tőle.

– P mint prefi! Pattanj bele, Percy, mi is felvettük a magunkét! Képzeld, Harry is kapott egyet!

– Ne... ne, nem akarom – ellenkezett Percy, de az ikrek már húzták is a fejére a mellényt; még a szemüvegét is lelökték.

– És ma nem fogsz a prefektusokkal ücsörögni – tette hozzá George. – A karácsony családi ünnep!

Az ikrek, miután harcképtelenné tették Percyt saját pulóverével, néhány jól irányzott medvepuszival kiterelték őt a szobából.

Harry még sosem vett részt ehhez fogható karácsonyi lakomán. Asztalra került vagy száz kövér sült pulyka, sült-és főttkrumpli-hegyekkel körítve, chipolata kolbászok tepsiszám, levesestálak teli vajas borsóval, finom, sűrű szószok, tengernyi áfonyamártás – és az asztalokon szinte méterenként nagy halomban álltak a máguspukkantók. Ezek a csodálatos játékok sokkal izgalmasabbak voltak, mint azok az ócska, műanyag csecsebecséket meg papírcsákókat rejtő mugli pukkantós bonbonok, amiket Dursleyék szoktak venni. Harry felpukkantott egyet Freddel. A bonbon akkorát szólt, mint egy ágyú, és sűrű kék füstbe burkolta mindkettőjüket – a belsejéből pedig kiugrott egy kapitánysapka és egy csomó élő fehér egér. A főasztalnál ülő Dumbledore csúcsos varázslósüvegét virágos kalapra cserélte, és harsányan kacagott egy tréfán, amit Flitwick professzor olvasott fel neki.

A pulykát lángoló karácsonyi puding követte. Percynek kis híján beletört a foga, mikor ráharapott a szeletében megbúvó ezüst sarlóra. Hagrid nyakló nélkül vedelte a bort, s feje szemlátomást egyre vörösebb lett. Végül úgy elhatalmasodott rajta a vidámság, hogy arcon csókolta McGalagony professzort, aki – Harry ámulatára – csak kuncogott, és fülig elpirult fekete cilindere alatt.

Mikor Harry a vacsora végeztével felállt az asztaltól, alig fért el a két kezében a pukkanókból szerzett rengeteg ajándék.

Nyert egy csomag kiszúrhatatlan, világító léggömböt, egy bibircsóknövesztő készletet és egy vadonatúj varázslósakkot hogy csak a legjobbakat említsük. A fehéregerek sajnos szanaszét futottak, és Harry gyanította, hogy időközben Mrs Norris gyomrában végezték karácsonyi lakoma gyanánt.

Délután Harry és a Weasley testvérek fergeteges hógolyócsatát vívtak a kastély udvarán. Alkonyatkor dideregve, fáradtan és csuromvizesen vonultak fel a Griffendél klubhelyiségébe. Letelepedtek a kandalló előtti karosszékekbe melegedni, és ekkor Harrynek végre alkalma nyílt felavatni vadonatúj sakk-készletét – ennek során látványos vereséget szenvedett Rontól. Gyanította, hogy nem vesztett volna olyan csúfosan, ha Percy nem akart volna minduntalan segíteni neki.

Szó se róla, páratlanul vidám karácsony volt, Harry öröme mégsem volt felhőtlen. Egész nap ott motoszkált a fejében valami, de csak lefekvés után volt ideje elgondolkodni rajta: nem hagyta nyugodni a láthatatlanná tevő köpönyeg és titokzatos feladója.

Ron, akit csupán a gyomrában terpeszkedő pulyka és sütemény foglalkoztatott, gyorsan behúzta baldachinos ágya függönyét, és egy perc múlva már az igazak álmát aludta. Harry a matrac széléhez mászott, és elővette az ágy alól a köpönyeget.

Az édesapja... a köpeny az édesapjáé volt. A selyemnél is simább, légiesen könnyű szövet lágyan siklott az ujjai között. Használd belátásod szerint! – ez állt a levélben.

Úgy érezte, rögvest ki kell próbálnia. Felkelt az ágyból, és beburkolózott a köpönyegbe. Rögtön lenézett a lábára. Csak a padlóra vetődő holdfényt látta. Nagyon furcsa érzés volt.

Használd belátásod szerint...

Egy gondolat hasított az agyába. Hiszen ebben a köpenyben nyitva áll előtte az egész iskola! Határtalan izgalom lett úrrá rajta, ahogy ott állt a sötét, néma szobában. Ebben bárhová mehet, bárhová, és Frics sose fogja megtudni.

Ron nyögött egyet álmában. Felébressze? Valami azt súgta, ne. Ez az apja köpönyege; most az egyszer – az első alkalommal – egyedül akarta használni.

Kiosont a hálószobából, lement a csigalépcsőn, majd átvágott a klubhelyiségen, és a portré mögötti lyukon át kimászott a folyosóra.

– Ki jár itt? – sipította a Kövér Dáma. Harry nem válaszolt. Sebes léptekkel elindult a folyosón.

Hova menjen? Az izgalomtól zakatoló szívvel megállt, és összeszedte gondolatait. A tiltott könyvek! Most addig bújhatja őket, amíg csak akarja – ameddig ki nem derül valamelyikből, hogy kicsoda Nicolas Flamel. Arcába húzta a láthatatlanná tevő köpönyeget, és folytatta útját.

A könyvtárban ijesztő sötétség honolt. Harry meggyújtott egy lámpást, és a magasba emelte. Úgy tűnt, mintha a lámpa a levegőben lebegne – Harry érezte ugyan, hogy a kezében tartja, mégis megborzongott a látványtól.

A tiltott könyvek a könyvtár túlsó végében álló polcokon pihentek. Harry óvatosan átlépte a zárolt részt a többi polctól elválasztó kordont, és lámpája fényénél nézegetni kezdte a köteteket.

A címektől nem lett sokkal okosabb. A könyvgerincek málladozó, megfakult arany feliratai Harry számára ismeretlen nyelveken íródtak. Jó néhány kötetnek nem is állt cím a gerincén, s az egyik könyvön sötét folt éktelenkedett – talán vér. Harrynek libabőrös lett a háta. Talán csak képzelődött, de hallani vélte, hogy a polcokon a könyvek halkan sugdolóznak mintha éreznék, hogy betolakodó jár köztük.

Valahol el kellett kezdenie. Óvatosan letette a földre a lámpát, és mustrálni kezdte a legalsó polcot. Egy nagyalakú, fekete-ezüst köteten akadt meg a szeme. Nagy nehezen kihúzta a súlyos könyvet a helyéről, és a térdén egyensúlyozva kinyitotta.

Abban a minutumban velőtrázó sikítás hasított a könyvtár csendjébe. A könyv sikoltozott! Harry gyorsan becsukta, de hiába – a dobhártyaszaggatóan éles hang nem akart elcsitulni. Harry rémülten hátrahőkölt, s közben feldöntötte a lámpát, amely azonnal kialudt. A folyosóról már hallatszott is a közeledő léptek zaja – Harry gyorsan visszadugta a sikító könyvet a helyére, és futásnak eredt. Az ajtóban találkozott össze Friccsel – a gondnok tágra nyílt, fakó szemeivel átnézett rajta.

Harry átbújt Frics felemelt karja alatt, és hanyatthomlok elmenekült. Füle még mindig csengett a könyv sikításától.

Egy megtermett lovagi páncélzat elé érve hirtelen megtorpant. A nagy rohanásban nem is figyelt oda, hogy merre megy. Talán a sötétség tette, de nem tudott rájönni, hogy hol van. Emlékezett ugyan egy hasonló páncélra, de azt a konyha közelében látta, vagyis öt emelettel lejjebb.

– Professzor úr, arra kért, hogy nyomban jelentsem, ha éjszaka járkál valaki az épületben. Nos, valaki járt a könyvtárban, a tiltott könyvek között.

Harry érezte, hogy elsápad. Akárhova is vetődött, Frics bizonyosan tudott egy rövidebb utat, mert halk, kenetteljes hangja egyre közelebbről csengett. Harry nagy rémületére Piton felelt a gondnoknak:

– A tiltott könyvek között? No, majd mindjárt elkapjuk, még nem járhat messze.

Harry lába a földbe gyökerezett, mikor Frics és Piton befordultak a sarkon. Pitonék természetesen nem láthatták őt, de a folyosó meglehetősen szűk volt – ha közelebb jönnek, egyenesen beléütköztek volna. A köpönyeg csupán láthatatlanná tette őt, testetlenné nem.

Lábujjhegyen hátrálni kezdett, és bal oldalt megpillantott egy résnyire nyitott ajtót. Lélegzetét visszafojtva beosont a nyíláson, anélkül, hogy az ajtót megmozdította volna. Pitonék szerencsére semmit nem vettek észre – meg sem álltak, mikor elhaladtak az ajtó előtt. Harry most már fellélegzett, de nem mozdult, amíg a lépések zaja el nem halt a távolban. Ez meleg helyzet volt, nagyon meleg. Beletelt még néhány másodpercbe, mire összeszedte magát annyira, hogy körülnézzen, hova is került.

A helyiség használaton kívüli osztályteremnek tűnt. A félhomályban kirajzolódtak a falakhoz tolt asztalok és székek sziluettjei – meg egy felfordított papírkosáré. Az ajtóval szemközt viszont egy olyan tárgy állt, ami cseppet sem illett egy osztály falai közé – úgy tűnt, mintha csak azért rakták volna oda, hogy máshol ne legyen útban. Ez az oda nem illő tárgy egy mennyezetig érő, díszes arany keretbe foglalt, pompás tükör volt. A keret felső ívén bevésett felirat állt: Edevis amen ahze erkyt docr amen.

Most, hogy Frics és Piton már messze jártak, Harry lassan megnyugodott. Kedve támadt még egyszer elgyönyörködni saját láthatatlanságában, odalépett hát a tükör elé.

A szájára kellett szorítania a kezét, hogy fel ne kiáltson rémületében. Ekkorát még akkor sem dobbant a szíve, mikor a könyv sikítani kezdett – a tükörben ugyanis nemcsak hogy megpillantotta önmagát, de egy egész csoportnyi más embert is látott, akik mind ott álltak mögötte.

Pedig a helyiségben egy lélek sem volt. Harry az izgalomtól zihálva lassan újra a tükör felé fordult.

Látta a saját képét, amint ott áll rémült arccal, falfehéren, és még vagy tíz másik emberét. Megint hátrasandított a válla fölött – most sem volt mögötte senki. Vagy talán mindannyian láthatatlanok? Lehet, hogy a szoba tele van láthatatlan emberekkel, és a tükör trükkje az, hogy megmutat mindenkit, láthatókat és láthatatlanokat egyaránt?

Ismét belenézett a tükörbe. Közvetlenül a tükörképe mögül egy mosolygós arcú nő integetett neki. Fél kézzel hátranyúlt, de keze a semmiben kotorászott. Ha a nő valóban ott állt volna mögötte, elérte volna, hiszen tükörképeik egészen közel voltak egymáshoz. De nem – azok az emberek csak a tükörben léteztek.

A nő nagyon csinos volt szép, sötétvörös hajával, és a szeme – a szeme épp olyan, mint az enyém, gondolta Harry, és közelebb lépett a tükörhöz. Világoszöld és ugyanolyan vágású – ekkor azonban észrevette, hogy a nő sír. Mosolygott, de közben könnyezett. A mellette álló magas, vékony, fekete hajú férfi vigasztalóan átkarolta. A férfi szemüveget viselt, és rakoncátlanul állt a haja – a tarkóján kimondottan borzas volt, csakúgy, mint Harry.

A fiú most már olyan közel állt a tükörhöz, hogy orra kis híján hozzáért saját képéhez.

– Anya? – suttogta. – Apa?

A nő és a férfi csak nézték, és mosolyogtak rá. Harry pillantása most a többi alakra vándorolt. További zöld szempárok, még több, az övéhez hasonló formájú orr, sőt egy kicsi öregembernek még a térde is olyan bütykös volt, mint neki. Szemtől szemben állt a családjával – életében először.

Potterék mosolyogva integettek neki, s ő tenyerét az üveglapra szorítva, a vágyakozástól tágra nyílt szemmel meredt rájuk, mintha abban reménykedne, hogy beléphet a tükörbe, és a karjába zárhatja őket. Megfoghatatlan, szívszorító érzés lett úrrá rajta: az örömé, melybe mélységes mély szomorúság vegyült.

Maga sem tudta, mennyi ideig állt ott. A tükörképek nem homályosultak el, és ő csak nézte és nézte őket, míg végül egy távoli zaj magához nem térítette révületéből. Nem maradhatott örökké a tükör előtt, meg kellett keresnie a Griffendél toronyba vezető utat.

– Visszajövök – suttogta búcsúzóul édesanyja arcába nézve, azzal kisietett a sötét osztályteremből.

– Igazán felébreszthettél volna – duzzogott Ron.

– Majd ma este eljössz velem. Úgyis meg akarom mutatni neked a családomat.

– Nagyon kíváncsi vagyok a szüleidre.

– És én is szeretném megnézni a te családodat. Megmutathatod az összes Weasleyt, a bátyáidat, meg mindenkit.

– Őket bármikor láthatod – vonta meg a vállát Ron. – Majd nyáron eljössz hozzánk vendégségbe. Különben is, lehet, hogy a tükör csak azokat mutatja, akik már meghaltak. Csak az a kár, hogy nem találtál semmit Flamelről. Miért nem eszel?

Harrynek nem volt étvágya. Csak arra tudott gondolni, hogy látta a szüleit, és hogy este ismét meglátogatja majd őket. Flamel szinte teljesen kiment a fejéből. Már egyáltalán nem tartotta olyan fontosnak az egész ügyet. Kit érdekel, hogy mit őriz a háromfejű kutya, és mit számít, hogy Piton ellopja-e vagy sem.

– Jól vagy? – kérdezte Ron. – Olyan furcsa arcot vágsz.

Harry csak egy dologtól félt: hogy nem talál vissza az osztályterembe, ahol a tükör áll. Mivel aznap este ketten bújtak meg a köpönyeg alatt, sokkal lassabban haladtak. Harry megpróbálta felidézni az útvonalat, amelyen előző este a könyvtárból menekült. Már egy órája rótták a sötét folyosókat, de a teremnek nyomát se találták.

– Fázom – panaszkodott Ron. – Adjuk fel, és menjünk lefeküdni.

– Nem! – sziszegte Harry. – Tudom, hogy itt van valahol. – Egy ízben szembejött velük egy pók karú, pók lábú boszorkány kísértete, de rajta kívül senkivel nem találkoztak. Ron már épp panaszolni kezdte, hogy jéggé dermedtek a lábujjai, amikor Harry megpillantotta a lovagi páncélt.

– Itt van! Ez az!

Kitárták a terem ajtaját. Harry ledobta a válláról a köpönyeget, és a tükörhöz szaladt.

Ott voltak mind. Az édesanyja és az édesapja boldog mosollyal fogadták.

– Látod? – suttogta Harry.

– Nem látok semmit.

– Nézd! Hiszen ott vannak! Az összes rokonaim!

– Én csak téged látlak.

– Nézz bele rendesen. Állj ide a helyemre.

Harry félrehúzódott, de attól fogva, hogy Ron a tükör elé állt, már nem látta a családját, csak Ront, a csíkos pizsamájában. Ron viszont csillogó szemmel bámulta tükörképét.

– Nézd, milyennek mutat! – lelkendezett.

– Látod a családodat magad körül?

– Nem... Egyedül vagyok. De nem úgy nézek ki, mint most. Idősebbnek tűnök... és iskola első vagyok!

– Micsoda?

– Olyan jelvényem van, amilyen Billnek volt... és a kezemben tartom a házkupát meg a kviddicskupát... Csapatkapitány is vagyok!

Ron reménykedve nézett a barátjára.

– Mit gondolsz, lehet, hogy a tükör a jövőt mutatja?

– Nem hinném, hiszen a rokonaim mind meghaltak. Hadd nézzem csak...

– Engedj még egy kicsit...Te már eleget nézegethetted magad.

– Mi érdekes van abban, hogy a kviddicskupát markolászod? Hadd nézzem meg a szüleimet!

– Ne lökdöss!

A vitának a folyosóról behallatszó zaj vetett véget. A fiúk most döbbentek csak rá, milyen hangosan beszéltek.

– Gyorsan!

Alighogy beburkolóztak a köpönyegbe, egy világító szempárjelent meg az ajtóban – Mrs Norris. Ron és Harry mozdulatlanná dermedtek, és mindkettőjük fejében ugyanaz a kérdés fogalmazódott meg: vajon macskákkal szemben is működik a köpönyeg? Néhány, óráknak tűnő másodperc múltán Mrs Norris megfordult, és elballagott.

– Nem maradhatunk itt tovább. Lehet, hogy idehívja Fricset. Lefogadom, hogy hallott minket. Tűnjünk el innen!

Azzal Ron kivonszolta Harryt a teremből.

A hó másnap reggelre sem olvadt el. – Sakkozzunk! – javasolta Ron.

– Nincs kedvem.

– Akkor látogassuk meg Hagridot.

– Én most nem megyek... De te menj nyugodtan.

– Tudom, hogy mi jár a fejedben, Harry. Az a tükör. Ne menj vissza ma éjjel.

– Miért ne?

– Nem tudom... Csak valahogy nem tűnik jó ötletnek. Különben is, már épp eleget játszottál a tűzzel. Frics, Piton és Mrs Norris egész éjjel az épületben cirkálnak. Tudom, hogy nem látnak téged, de mi van, ha beléjük ütközöl? Vagy leversz valamit?

– Tisztára úgy beszélsz, mint Hermione.

– Komolyan mondom, Harry, ne menj vissza.

Harrynek azonban eltökélt szándéka volt, hogy aznap is felkeresi a tükröt, és erről száz Ron se tudta volna lebeszélni.

Ez alkalommal viszonylag gyorsan megtalálta a helyes utat. Sebesen lépkedett, és tudta, hogy ezzel veszélyesen nagy zajt csap, de nem találkozott össze senkivel.

Édesanyja és édesapja megint sugárzó arccal fogadták; az egyik nagyapja is vidáman bólogatott, amikor meglátta őt. Harry visszamosolygott rájuk, és letelepedett a tükör elé. Most már senki nem akadályozhatta meg, hogy hajnalig ott maradjon a családja körében. Senki és semmi.

Hacsak...

– Hát megint eljöttél, Harry?

A fiú úgy érezte, mintha jeges vizet zúdítottak volna a nyakába. Megpördült a tengelye körül – és döbbenten látta, hogy a fal mellett, az egyik asztalon maga Dumbledore professzor üldögél. Mikor bejött, körül sem nézett, egyenesen a tükörhöz rohant – bizonyára azért nem vette észre az igazgatót.

– Nem láttam, hogy itt van, igazgató úr.

– Úgy tűnik, a láthatatlanság néha rövidlátással párosul – ingatta a fejét Dumbledore. Harry kissé megkönnyebbült, mikor látta, hogy a professzor mosolyog. Dumbledore lekászálódott az asztalról, és letelepedett Harry mellé a padlóra.

– Ha jól látom, mint előtted oly sokan, te is felfedezted a nagy élményt, melyet Edevis tükre nyújt.

– Nem tudtam, hogy így hívják, uram.

– De arra biztosan rájöttél már, hogy miben áll a csodája.

– Hát... hogy... megmutatja a családomat.

– Ron barátodnak pedig őt magát mutatta meg mint iskolaelsőt.

– Honnan tudja...?

– Nekem nem kell köpönyeg ahhoz, hogy láthatatlanná váljak – mosolygott jóindulatúan Dumbledore. – Nos, ki tudod találni, mit mutat meg nekünk Edevis tükre?

Harry megrázta a fejét.

– Hadd segítsek. A világ legboldogabb embere úgy használhatná Edevis tükrét, mint egy közönséges tükröt, vagyis ha belenézne, pontosan olyannak látná magát, amilyen. Dereng már?

Harry gondolkozott egy percig, majd megkockáztatott egy óvatos találgatást.

– Azt mutatja, amit akarunk.

– Igen is, meg nem is – felelte halk-szelíden Dumbledore. – Nem mutat se többet, se mást, mint szívünk legmélyének leghőbb vágyát. Te, aki sosem találkoztál a családoddal, ott látod magad a körükben. Ronald Weasley, akinek a bátyái árnyékában telt az élete, úgy látja magát, mint a legdicsőbbet valamennyi testvér közül. Ez a tükör azonban nem teszi bölccsé az embert, nem tárja fel az igazságot. Sokan sorvadtak el előtte, mert megbabonázta őket a látvány, és megannyi ember őrült bele, hogy nem tudta, valóságos-e, vagy akár csak lehetséges-e, amit a tükörben lát.

– A tükör holnap új helyre kerül, és arra kérlek, ne indulj többé a keresésére. Ha úgy adódik, hogy viszontlátod, most már tudod, mire számíts. Rossz úton jár, aki álmokból épít várat, és közben elfelejt élni – ezt jól vésd az eszedbe. És most, ha rám hallgatsz, felveszed azt a pompás köpönyeget, és elszaladsz megnézni, megvan-e még az ágyad.

Harry felállt.

– Professzor úr... kérdezhetek valamit?

– Persze; már meg is tetted – nevetett Dumbledore. – De most az egyszer kérdezhetsz még egyet.

– A professzor úr mit lát, ha belenéz a tükörbe?

– Én? Én azt látom, hogy ott állok egy pár vastag gyapjúzoknival a kezemben.

Harry értetlenül pislogott.

– Az embernek soha nem lehet elég zoknija – magyarázta Dumbledore. – Megint elmúlt egy karácsony, és megint nem kaptam egyetlen zoknit se. Nekem mindig mindenki csak könyveket ajándékoz.

Csak sokkal később, mikor már újra az ágyában feküdt, akkor merült fel Harryben a gyanú, hogy Dumbledore válasza esetleg nem teljesen fedte az igazságot. Ugyanakkor – ismerte be, miközben lesöpörte Makeszt a párnájáról – öreg tanárának feltett kérdése meglehetősen indiszkrét volt.

Tizenharmadik fejezet

Nicolas Flamel

Harry megfogadta Dumbledore tanácsát: nem kereste többé Edevis tükrét, s a téli szünet hátralevő részében a láthatatlanná tevő köpönyeg összehajtva pihent az utazóláda fenekén. Harry szívesen elfelejtette volna, amit a tükörben látott, de ez már nem ment olyan könnyen. Egyre gyakrabban gyötörték lidérces álmok: újra és újra azt álmodta, hogy a szüleit elnyeli egy felvillanó zöld fény, s közben valaki éles hangon kacag.

– Látod? Dumbledore-nak igaza volt. Az a tükör a végén még az őrületbe kerget – csóválta a fejét Ron, mikor Harry elmesélte neki a rémálmát.

Hermione, aki a szünet utolsó napján tért vissza, egészen más szemmel nézte a történteket. Két érzés viaskodott benne: egyfelől elborzadt, ha arra gondolt, hogy Harry három egymást követő éjjel a tilosban járt („És ha Frics elkapott volna!?”), másfelől csalódott volt, hogy Harry nem derített fényt Nicolas Flamel kilétére.

Már szinte teljesen feladták a reményt, hogy találnak valami információt Flamelről, bár Harry még mindig kitartott amellett, hogy valahol már olvasta a nevét. Miután megkezdődött a tanítás, megint az óraközi szünetekben jártak be tíz percekre a könyvtárba. Harrynek még társainál is kevesebb ideje volt, hiszen újra elkezdődtek a kviddicsedzések is.

Wood a szokásosnál is keményebben megdolgoztatta csapatát. A hó elolvadt, és véget nem érő esőzések kezdődtek, de a kapitány lelkesedését ez sem lohasztotta le. A Weasley ikreknek az volt a véleményük, hogy Wood fanatikus megszállott módjára viselkedik, de Harry igazat adott a kapitánynak. Úgy állt a dolog, hogy ha megnyernék a következő, a Hugrabug elleni mérkőzésüket, hét év óta először sikerülne megelőzniük a Mardekárt a pontversenyben. Ráadásul Harry úgy tapasztalta, hogy ritkábban vannak rémálmai, ha kviddicsezés után kimerülten bújik ágyba.

Egy vízben és sárban gazdag edzés során Woodot feldühítették a Weasley ikrek, akik gyakorlás helyett zuhanó bombázósdit játszottak, és úgy tettek, mintha katapultálnának a seprűjükről.

– Hagyjátok abba a rendetlenkedést! – kiáltott rájuk Wood. – Emiatt fogjuk elveszíteni a meccset! Piton minden alkalmat megragad majd, hogy lefaragja a pontjainkat! Ugyanis ő vezeti a meccset!

Ennek hallatán George Weasley tényleg leesett a seprűjéről.

– Piton lesz a bíró?! – hüledezett, sarat köpködve. – Mióta vezet ő kviddicsmeccseket? Különben is, biztos, hogy elfogult lesz velünk szemben, hiszen megelőzhetjük a Mardekárt!

A csapat többi tagja is leszállt George mellé méltatlankodni. – Nem én tehetek róla – tárta szét a karját Wood. – A mi dolgunk az, hogy tiszta, szép játékot játsszunk. Akkor nem köthet belénk.

Ez eddig rendben is volna, gondolta Harry, de neki még egy oka van rá, hogy ne akarjon Piton közelében kviddicsezni...

Edzés után a többiek még együtt maradtak egy darabig, Harry azonban rögtön visszasietett a Griffendél klubhelyiségébe. Ron és Hermione éppen sakkoztak. A sakk volt az egyetlen dolog, amiben Hermione néha veszített. Jó neki, vélte Ron és Harry.

– Maradj csöndben egy kicsit – szólt Ron, mikor Harry leült mellé. – Hadd koncentráljak... – Tekintete Harry arcára tévedt. – Mi bajod? Borzalmasan nézel ki.

Harry fojtott hangon beszámolt barátainak Piton hirtelen jött játékvezetői ambícióiról.

– Ne játssz! – vágta rá gondolkodás nélkül Hermione.

– Jelents beteget! – mondta Ron.

– Színlelj lábtörést! – javasolta Hermione.

– Tényleg törd el a lábad! – melegedett bele Ron.

– Nem tehetem – rázta a fejét Harry. – Nincs tartalék fogónk. Ha kiszállok, a Griffendélnek le kell mondania a meccset.

Ebben a pillanatban Neville bukfencezett be a klubhelyiségbe. Hogy miként sikerült bemásznia a portré mögötti lyukon, az külön rejtély volt, mivel – amint azt Harryék rögtön észrevették – a Lábbilincselő nevű átok ült rajta. Ezek szerint páros lábbal szökdelt fel a Griffendél-toronyba.

Mindenki dőlt a nevetéstől, kivéve Hermionét, aki nyomban odaszaladt, és elmondta az ellenátkot. Neville remegve feltápászkodott.

– Ki tette ezt veled? – kérdezte Hermione, miközben odavezette a fiút Harryhez és Ronhoz.

– Malfoy – felelte remegő hangon Neville. – A könyvtár előtt találkoztam vele. Azt mondta, épp keres valakit, akin gyakorolhat.

– Jelentsd McGalagony professzornak! – biztatta Hermione.

Neville a fejét rázta.

– Nem akarok még több bajt – motyogta.

– Nem hunyászkodhatsz meg! – szólt Ron. – Malfoy amúgy is megszokta, hogy csak úgy átsétálhat az embereken, nem kell még jobban megkönnyíteni a dolgát.

– Nem érdemlem meg, hogy griffendéles legyek, mert nem vagyok elég bátor. Bár ezt nem szükséges közölnötök velem – Malfoy már megtette.

Harry belekotort a zsebébe, és előhalászott egy csokibékát – az utolsót abból a dobozból, amit Hermionétől kapott karácsonyra. Odaadta a sírással küszködő Nevillenek.

– Te tucatnyi Malfoynál is többet érsz – jelentette ki bátorítóan. – A Teszlek Süveg Griffendélbe osztott be, nem? És hol van Malfoy? A tetves Mardekárban.

Neville szája erőtlen mosolyra húzódott. Kibontotta a csokibékát.

– Kösz, Harry... Asszem, most lefekszem. Tessék, a kártya. Gyűjtöd, nem?

Mikor Neville elballagott, Harry megnézte a Híres Varázslók kártyát.

– Megint Dumbledore – állapította meg. – Az ő képe volt a legelső...

Egyszerre elakadt a lélegzete. Megfordította a kártyát, és átfutotta a szöveget. Azután Ronra és Hermionére nézett. – Megtaláltam! – suttogta. – Megtaláltam Flamelt! Ugye, megmondtam, hogy láttam már valahol a nevét? Idefelé a vonaton olvastam! Tessék: „Dumbledore fedezte fel a sárkányvér tizenkét felhasználási módját, és jelentősek a tudóstársával, Nicolas Flamellel végzett alkímiai kutatásai is”!

Hermione talpra szökkent. Utoljára akkor tűnt ilyen izgatottnak, amikor kijavítva visszakapták a legelső házi feladatukat.

– Ne menjetek sehova! – parancsolta, és felrohant a hálószobákhoz vezető lépcsőn. Harrynek és Ronnak jóformán arra se volt idejük, hogy elcsodálkozzanak, már vissza is tért, karjában egy hatalmas régi könyvvel.

– Eszembe se jutott, hogy ebben keressem! – súgta izgatottan. – Néhány hete vettem ki a könyvtárból, hogy legyen nálam valami könnyű olvasmány is.

– Könnyű...? – morogta Ron.

Hermione csendre intette, és lapozgatni kezdte a könyvet. Végül megtalálta, amit keresett.

– Tudtam! Tudtam!

– Most már beszélhetünk? – kérdezte mogorván Ron. Hermione ügyet sem vetett rá.

– Nicolas Flamel – suttogta drámai hangon – az egyetlen ember, aki el tudta készíteni a bölcsek kövét!

A várt hatás elmaradt.

– A micsodát...? – kérdezte Ron és Harry kórusban.

– Jaj istenem, milyen műveletlenek vagytok! Tessék, olvassátok el!

Azzal odatolta a fiúk elé a nagy könyvet.

Az alkímia ősi tudománya egy különleges képességekkel bíró anyagot, a legendás „bölcsek kövé”-t kutatja. A kő mindenfajta fémet vegytiszta arannyá változtat, és általa nyerhető az életelixír nevű folyadék is, amely halhatatlanságot biztosít fogyasztójának.

Az évszázadok során számos helyről jelezték a bölcsek köve felbukkanását. A jelenleg fellelhető egyetlen kő Nicolas Flamel úr, a kiváló alkimista és operakedvelő birtokában van. Flamel, aki tavaly ünnepelte hatszázhatvanötödik születésnapját, visszavonultan él devoni házában feleségével, a hatszázötvennyolc esztendős Perenelle-lel.

– Értitek már? – szólt izgatottan Hermione, mikor Ron és Harry végeztek az olvasással. – A kutya a Flamel-féle bölcsek kövét őrzi! Flamel biztosan megkérte a barátját, Dumbledore-t, hogy vigyázzon rá, mert megtudta, hogy valaki vadászik a kőre. Ezért kellett áthozni ide a Gringottsból!

– Egy kő, ami aranyat csinál, és örök életet ad? – csóválta a fejét Harry. – Nem csoda, hogy Pitonnak fáj rá a foga! Bárki szívesen elfogadná.

– És az sem csoda, hogy nem találtuk Flamelt a Varázslás modernkori fejlődésében – tette hozzá Ron. – Nem éppen modernkori a pasas, ha hatszázhatvanöt éves.

Harry és Ron még a másnap délelőtti sötét varázslatok kivédése órán, a vérfarkasharapás kezelési módjainak kijegyzetelése közben is arról sustorogtak, hogy mi mindenre tudnák használni a bölcsek kövét. Ron kijelentette, hogy venne magának egy saját kviddicscsapatot, s erről Harrynek eszébe jutott Piton és a közelgő mérkőzés.

– Játszom a meccsen... – közölte döntését barátaival. – Ha meghátrálnék, a mardekárosok azt hinnék, hogy megijedtem Pitontól. Majd én megmutatom nekik... Letörlöm a képükről a vigyort.

– Mi meg majd téged törölünk fel a pályáról – aggodalmaskodott Hermione, s most senki sem mondta, hogy alaptalanul...

Magabiztos elhatározás ide vagy oda, ahogy közeledett a mérkőzés, Harry egyre jobban félt. Persze a csapat többi tagja sem volt éppenséggel nyugodt. Csodálatos volt arra gondolniuk, hogy hét év után végre megelőzhetik a Mardekárt, de ilyen elfogult játékvezető mellett aligha lehettek biztosak a dolgukban.

Talán csak a képzelete játszott Harryvel, de az volt az érzése, hogy bárhová megy, mindenütt Pitonba botlik. Néha még az is megfordult a fejében, hogy a professzor követi őt, és csak az alkalomra vár, hogy elkaphassa. Piton most már gyakorlatilag minden bájitalórán szerét ejtette, hogy belekössön. Rájött volna, hogy tudnak a bölcsek kövéről? De hát kitől tudhatta meg? Harrynek néha az a szörnyű érzése támadt, hogy Piton gondolatolvasó.

Másnap délután, mikor Ron és Hermione az öltöző előtt sok sikert kívántak neki, Harry érezte, hogy barátai aggódnak az életéért. Ez nem volt épp megnyugtató számára. Wood lelkesítő szónoklatát szinte nem is hallotta – gépiesen átöltözött a kviddicstalárba, és előkészítette a Nimbusz Kétezrest.

Ron és Hermione közben helyet foglaltak a lelátón. A mellettük ülő Neville nem értette, miért vágnak olyan komor és aggódó képet, s az sem volt világos számára, hogy miért van náluk a varázspálcájuk. Arról pedig még Harry se tudott, hogy Ron és Hermione titokban gyakorolták a Lábbilincselő átkot, s elhatározták, hogy használni is fogják, ha észreveszik, hogy Piton bántani akarja Harryt.

– Ne felejtsd el: locomotor mortis – súgta Hermione. Ron a talárja ujjába rejtette varázspálcáját.

– Tudom! – sziszegte. – Ne piszkálj már!

Ezalatt az öltözőben Wood félrevonta Harryt.

– Nem akarlak idegesíteni, pajtás, de ezúttal tényleg fontos lenne, hogy gyorsan elkapd a cikeszt. Fejezd be a meccset, mielőtt még Piton túl nagy előnyhöz juttatja a Hugrabugot.

Fred Weasley kilesett az öltöző ajtaján.

– Itt van az egész iskola! – újságolta. – Még Dumbledore is kijött megnézni minket!

Harry szíve nagyot dobbant. – Dumbledore?

Odaszaladt az ajtóhoz, és ő is kinézett. Fred nem tévedett. Ilyen ezüstszürke szakálla csak egy embernek van.

Harry hatalmasat sóhajtott a megkönnyebbüléstől. Most már biztonságban van. Kizárt dolog, hogy Piton Dumbledore jelenlétében bántani merje őt.

Talán ezért is vágott Piton olyan dühös képet, mikor a csapatok kivonultak a pályára. Még a lelátón ülő Ron is észrevette.

– Még sosem láttam Pitont ilyen mérgesnek – fordult Hermionéhez. – Nézd, elkezdték!... Jaj!

Valaki beletérdelt a tarkójába. Malfoy volt az.

– Bocs, Weasley, nem vettelek észre. – Malfoy rávigyorgott Crakra és Monstróra. – Kíváncsi vagyok, ma meddig bír Potter a seprűjén maradni. Ki akar fogadni? Nem fogadunk, Weasley?

Ron nem válaszolt. Piton épp büntetőt ítélt a Hugrabug javára, mert felé ütött egy gurkót George Weasley. Hermione összes ujját keresztbe téve sandított fel Harryre, aki úgy körözött a pálya fölött, mint az áldozatra leső héja.

– Tudjátok, hogyan válogatják össze a griffendélesek a csapatukat? – szólalt meg fennhangon Malfoy pár perccel később, amikor Piton minden ok nélkül újabb szabaddobást ítélt meg a Hugrabugnak. – Azokat válogatják be, akiket sajnálnak: Pottert, akinek nincsenek szülei, Weasleyéket, akiknek nincs pénzük – csak Neville Longbottom hiányzik közülük, akinek nincs esze.

Neville fülig pirult, de gyorsan összeszedte magát. Hátrafordult, és farkasszemet nézett Malfoyjal.

– Tucatnyi Malfoynál is többet érek – dadogta.

Malfoy, Crak és Monstro a hasukat fogták a nevetéstől. Ron még mindig nem merte levenni a szemét a meccsről, de azért megjegyezte:

– Ez a beszéd, Neville.

– Longbottom, ha az ész aranyból volna, te szegényebb lennél, mint Weasleyék, pedig az nagy szó.

Ron idegei már amúgy is pattanásig feszültek Harry miatt. – Figyelmeztetlek, Malfoy, még egy szó, és...

– Ron! – vágott a szavába Hermione. – Harry...!

– Mi...!? Hol...!?

Harry váratlanul látványos zuhanórepülésbe kezdett. A közönség tapssal jutalmazta a mutatványt. Hermione felállt, és a szájába dugta keresztbe tett ujjait, úgy szorított a puskagolyó módjára száguldó Harrynek.

– Szerencséd van, Weasley – élcelődött Malfoy. – Potter talált neked valami aprópénzt a földön.

Ez már több volt a soknál. Malfoynak megijedni se volt ideje, máris a földön találta magát, mellkasán Ronnal. Neville – rövid habozás után – hátramászott segíteni.

– Gyerünk, Harry! – sikította Hermione. Felugrott a padra, úgy meredt barátjára, aki most egyenesen Piton felé suhant. Észre sem vette a pad alatt birkózó Ront és Malfoyt, se azt a puffogó-nyögdécselő gombócot, ami eredetileg Neville, Crak és Monstro volt.

Ódafent a levegőben Piton megfordította seprűjét. Épp csak annyit látott, hogy elsuhan mellette valami piros – a következő pillanatban Harry kijött a zuhanásból, és diadalmasan a magasba lendítette karját. A cikesz ott volt a markában.

A közönség tombolt. Új rekord született! Senki nem emlékezett olyan kviddicsmeccsre, ahol a fogó ilyen gyorsan elkapta a cikeszt.

– Ron! Ron! Hova tűntél? Vége a meccsnek! Harry megnyerte! Nyertünk! Vezet a Griffendél! – Hermione az örömtől sikoltozva táncolt a lelátó padján, és átölelte az előtte ülő Parvati Patilt.

Harry fél méterrel a föld fölött leugrott a seprűjéről. Még mindig azt hitte, hogy csak álmodik. Hát sikerült – a meccs alig öt percig tartott. A Griffendél-szurkolók betódultak a pályára. Piton is leszállt a földre – sápadtan, elfehéredett ajakkal meredt Harryre, de egy szót sem szólt.

Harry egy kéz súlyát érezte a vállán, s mikor hátrafordult, Dumbledore mosolygó arcát pillantotta meg.

– Gratulálok – szólt a professzor olyan halkan, hogy csak Harry hallhatta. – Látom, sikerült túltenned magad azon a tükördolgon... Szorgalmas voltál... Ennek örülök.

Piton kiköpött mérgében.

Egy órával később Harry kilépett az öltözőből, hogy visszavigye a Nimbusz Kétezrest a seprűtárolóba. Talán még soha nem volt ennyire boldog. Úgy érezte, most végre tett valamit, amire büszke lehet – többé senki nem mondhatta rá, hogy csak a neve híres.

Soha nem érezte még ilyen édes illatúnak az alkonyi szellőt. Végigsétált a nedves füvön, és felidézte magában az elmúlt egy óra boldog kavalkádját: a Griffendél-szurkolók a vállukon hordozták körül őt; Ron és Hermione ugráltak örömükben, és messziről integettek neki. Ronnak a vérző orra alatt is fülig ért a szája.

A seprűtárolóhoz érve Harry megállt, a deszkaajtónak vetette a vállát, és felnézett a Roxfortra. Az iskola ablakait vörösre festette a lenyugvó nap fénye. Vezet a Griffendél. Hát mégis sikerült... Megmutatta Pitonnak!

Apropó Piton...

A kastély lépcsőjén csuklyás alak tűnt fel. Szemmel láthatóan kerülni akarta a feltűnést: lesietett a lépcsőn, és szinte futva indult el a tiltott rengeteg irányába. A látvány egy csapásra kizökkentette Harryt boldog mélázásából. Észrevette, hogy a titokzatos alak kissé sántít. Piton...

Amíg a többi tanár és a diákok vacsoráznak, Piton titkos látogatást tesz az erdőben. Vajon miben sántikál?

Harry a lába közé kapta a Nimbusz Kétezrest, és felröppent a magasba. Elsiklott az iskola fölött, s csak akkor pillantotta meg újból a professzort, mikor az már épp elérte az erdő szélét.

Egy szempillantás múlva Piton eltűnt a rengetegben. Harry nagy, lassú köröket írt le a fák koronái fölött, és a lombokat fürkészte. Egyszer csak beszélgetés hangjai ütötték meg a fülét. Ereszkedni kezdett, és leszállt egy toronymagas bükkfára.

Seprűjét szorosan magához ölelve addig mászott egy vastag ágon, míg alkalmas helyet nem talált a leskelődéshez. Piton nem volt egyedül. Egy homályba burkolózó tisztáson állt, Mógus társaságában. Harry nem látta a turbános professzor arcát, de akadozó beszédéről felismerte őt. Mógus most még a szokásosnál is jobban dadogott. Harrynek hegyeznie kellett a fülét, ha el akart csípni egy-két mondatot.

– ...ne-nem tudom, mi-miért éppen itt akartál ta-találkozni velem, Perselus...

– Úgy gondoltam, jobb, ha ez köztünk marad – felelte hűvösen Piton. – A diákok előtt nem beszélhetünk a bölcsek kövéről.

Harry a nyakát nyújtogatta. Mógus motyogott valamit, de Piton a szavába vágott.

– Rájöttél már, hogyan lehet kijátszani Hagrid bestiáját?

– De-dehát Perselus, én...

– Ne akarj magadra haragítani, Mógus! – csattant fel Piton, és még közelebb lépett a professzorhoz.

– Ne-ne-nem tudom, hogy mi-mire...

– Dehogynem, nagyon is jól tudod, hogy mire célzok: Egy bagoly olyan hangosan huhogott fel, hogy Harry kis híján leesett a fáról ijedtében. Mikor összeszedte magát, ezt hallotta:

– Vesd be a kis hókuszpókuszodat. Én tudok várni.

– De-de-de én nem...

– Hát jó – vágott a szavába Piton. – Hamarosan újra elbeszélgetünk. Addig fontold meg a dolgokat, és döntsd el, hogy kihez akarsz hűséges lenni.

Azzal Piton az arcába húzta csuklyáját, és faképnél hagyta Mógust. A professzor csak állt a tisztáson, és dermedten nézett a távozó Piton után.

– Te meg hol bujkáltál? – sopánkodott Hermione.

– Győztünk! Győztél! Győztünk! – ujjongott Ron, és jól hátba csapkodta Harryt. – Malfoy kapott tőlem egy csinos kis monoklit, Neville pedig egyedül kiállt Crak és Monstro ellen! Még nem tért magához, de Madam Pomfrey szerint gyorsan fel fog épülni. Most aztán megmutattuk a Mardekárnak! A klubban mindenki csak rád vár. Bulit csapunk, Fred és George még sütit is loptak a konyháról!

– Az ünneplés ráér – zihálta Harry –, de ezt most rögtön hallanotok kell. Keressünk egy üres termet...

Bezárkóztak egy olyan helyiségbe, ahol se ember, se Hóborc nem hallhatta őket, és Harry részletesen beszámolt barátainak a történtekről.

– ...szóval tényleg a bölcsek kövéről van szó, és Piton rá akarja kényszeríteni Mógust, hogy segítsen neki. Megkérdezte tőle, hogy tudja-e, hogyan lehet kijátszani Bolyhoskát, és mondott valamit Mógus „hókuszpókuszá”-ról is. Valószínűleg nem csak Bolyhoska védi a követ, hanem egy csomó más varázslat is. Biztos Mógus is csinált valamilyen feketemágia-ellenes bűbájt, amit Pitonnak meg kell törnie...

– Ezek szerint a kő csak addig van biztonságban, amíg Mógus állja a sarat? – kérdezte riadtan Hermione.

– Ha Mógus beadja a derekát, Pitonnak könnyű dolga lesz... – csóválta a fejét Ron.

Tizennegyedik fejezet

Norbert, a tarajos norvég

Mógus azonban állta a sarat. Ahogy teltek-múltak a hetek, egyre sápadtabbnak és soványabbnak tűnt, de látszott rajta, hogy még nem tört meg.

Harry, Ron és Hermione valahányszor a harmadik emeleten jártak, nekiszorították a fülüket a lezárt ajtónak, és ellenőrizték, hogy szuszog-e még Bolyhoska. Piton változatlanul mogorva volt, s ez is arra utalt, hogy a kő még biztonságban van. Harry mindig bátorítóan rámosolygott Mógusra, ha találkozott vele, Ron pedig ettől kezdve mindenkire rászólt, aki kigúnyolta a dadogós professzort.

A fiúkkal ellentétben Hermionének nem csak a bölcsek kövén járt az esze. Pontos ismétlési tervet készített, és kidekorálta a jegyzeteit jelölőfilccel. Ez még nem is lett volna baj, de ragaszkodott hozzá, hogy Harry és Ron is kövessék a példáját.

– Nyugalom, Hermione, a vizsgákig még rengeteg idő van hátra.

– Csak tíz hét – rázta a fejét a lány. – Az nem olyan rengeteg idő. Nicolas Flamelnek például csak perceknek tűnik.

– De mi nem vagyunk hatszáz évesek – vetette ellen Ron. Különben is, neked fölösleges ismételni, úgyis mindent tudsz.

– Fölösleges!? Te nem vagy eszednél! Ezek nagyon fontos vizsgák! Ha megbukunk, nem mehetünk másodikba! Már egy hónapja el kellett volna kezdenem a tanulást, nem is tudom, mi ütött belém...

Sajnos úgy tűnt, hogy a tanárok is Hermione észjárását követik. Rengeteg házi feladatot adtak fel, s így a húsvéti szünet korántsem telt olyan kellemesen, mint a karácsonyi. Harry és Ron nem tudtak tiszta lelkiismerettel lustálkodni, ha közben azt látták, hogy Hermione a sárkányvér tizenkét felhasználási módját mormolja vagy épp pálcamozdulatokat gyakorol. Jobb híján ők is beültek hát a könyvtárba, és nagy ásítások közepette nekiveselkedtek a rájuk váró tengernyi munkának.

– Sose fogom ezt mind megjegyezni – fakadt ki Ron az egyik délutáni magolás alkalmával. Lecsapta a lúdtollat, és vágyakozva kibámult a könyvtár ablakán.

Hosszú hónapok óta aznap volt először szép idő. A nefelejcskék égen egyetlen árva felhő sem látszott, s már érezni lehetett a levegőben a közeledő nyár leheletét.

Harry, aki épp a „boszorkányfű” címszót kereste ki az Ezer bűvös fű és gomba című könyvből, csak akkor nézett föl, amikor Ron csodálkozva megszólalt:

– Hagrid! Mit keresel te a könyvtárban?

Az óriás gyorsan a háta mögé rejtette, amit a kezében tartott, és odacammogott hozzájuk. Vakondprémes nagykabátjában ugyancsak feltűnő jelenség volt a könyvtár falai közt. – Csak körülnéztem...

Tétova szavai azonnal felkeltették a három jó barát érdeklődését.

– Na és ti, jómadarak, minek bújjátok a könyveket? – kérdezte Hagrid, és gyanakvóan összevonta a szemöldökét. – Nehogy azt halljam, hogy még mindig Nicolas Flamel után nyomoztok!

– Á, dehogy. Már réges-rég tudjuk, hogy kicsoda – hencegett Ron. – És azt is kiderítettük, hogy mit őriz a kutya: a bölcsek...

– Cssss! – Hagrid gyorsan körülnézett, hogy nem hallotta-e őket valaki. – Nincs ki mind a négy kereked? Ne kiabálj, az Isten szerelmére...

– Ami azt illeti, lenne néhány kérdésünk hozzád – fordult hozzá Harry. – Elmondhatnád nekünk, hogy Bolyhoskán kívül mi őrzi még a...

– Hallgass! – rémüldözött Hagrid. – Ide figyeljetek, gyertek át hozzám később. Nem ígérem, hogy tőlem bármit is megtudtok, de legalább ne itt fecsegjetek erről. A diákok semmit nem tudhatnak meg. A végén még azt hiszik, hogy nekem járt el a szám...

– Akkor viszlát később – bólintott Harry. Hagrid elcammogott.

– Vajon mit rejtegetett a háta mögött? – ráncolta a homlokát Hermione.

– Megnézem, milyen könyveket keresett – ajánlkozott Ron, akinek úgyis elege volt már a tanulásból. Elsietett, de alig egy perc múlva már vissza is tért, karjában egy rakás könyvvel.

– Sárkányok! – suttogta. – Hagrid sárkányokról szóló könyveket nézeget! Tessék: Nagy-Britannia és Írország őshonos sárkányfajai. A tojástól a pokol tüzéig. Sárkánybarátok kézikönyve...

– Mindig is vágyott egy sárkányra – jegyezte meg Harry. – Már akkor is mondta, amikor először találkoztunk.

– Szigorúan tilos – rázta a fejét Ron. – A sárkánytenyésztést már az 1709-es Varázslókongresszuson törvényen kívül helyezték. Ezt mindenki tudja. Nehéz lenne eltitkolni a tudományunkat a muglik elől, ha sárkányokat nevelnénk a kert végében. Egyébként is veszélyes dolog, mert a sárkány nem szelídíthető. Látnod kellene, milyen csúnyán megégette Charlie-t Romániában egy-két vadon élő példány.

– De Nagy-Britanniában nincsenek vadon elő sárkányok, ugye? – kérdezte Harry.

– Hogyne lennének – felelte Ron. – Közönséges walesi zöldek és hebridai feketék. A Mágiaügyi Minisztérium épp eleget vesződik azzal, hogy titokban tartsa a létezésüket. Minden muglira, aki sárkányt lát, felejtésátkot kell szórnunk.

– Akkor hát mi a csodára készül Hagrid? – tette fel a kérdést Hermione.

Egy órával később a három jó barát bekopogtatott a vadőrlak ajtaján. Nem kerülte el figyelmüket, hogy Hagrid az összes ablakon gondosan behúzta a függönyt.

– Ki az? – szólt ki az óriás. Mikor bemutatkoztak, Hagrid beengedte őket, és gyorsan bezárta mögöttük az ajtót. Odabent fojtogató volt a hőség. A nyáriasan meleg idő ellenére a kandallóban hatalmas tűz lobogott. Hagrid teát főzött, és megkínálta barátait hermelinhúsos szendviccsel, akik ez utóbbit köszönettel visszautasították.

– Na szóval... Azt mondtátok, kérdezni akartok valamit.

– Igen – bólintott Harry, és kertelés nélkül a lényegre tért. – Arra volnánk kíváncsiak, hogy mi őrzi még a bölcsek kövét Bolyhoskán kívül. Légy szíves, mondd el nekünk.

Hagrid összevonta a szemöldökét.

– Eszemben sincs elmondani – felelte. – Először is azért, mert fogalmam sincs róla. Másodszor: már így is túl sokat tudtok, úgyhogy akkor sem árulnám el, ha tudnám. A kő nem véletlenül van itt. Kis híján ellopták a Gringottsból – erre biztos magatoktól is rájöttetek. Csak azt nem tudom, honnan tudtok Bolyhoskáról.

– Ugyan már, Hagrid – duruzsolta Hermione behízelgő hangon –, lehet, hogy nem akarod elmondani, de azért biztosan tudod, hiszen te mindent tudsz.

Hagrid szakálla megmozdult, ebből kitalálhatták, hogy mosolyog.

– Minket tulajdonképpen csak az érdekelne, hogy ki gondoskodott a kő védelméről – folytatta Hermione. – Azt szeretnénk tudni, hogy Dumbledore kiben bízik meg feltétel nélkül – úgy értem, rajtad kívül.

Hagrid büszkén kihúzta magát. Harry és Ron elismerő pillantást vetettek Hermionére.

– Hát, ennyit talán elárulhatok nektek. Lássuk csak... tőlem kölcsönkérte Bolyhoskát... aztán néhány tanár védővarázslatokat csinált... Bimba professzor, Flitwick professzor, McGalagony professzor... – Hagrid az ujján számolta a neveket. – Mógus professzor... és persze maga Dumbledore is bűvölt ott valamit. Egy pillanat, volt ott még valaki: Piton professzor.

– Piton!?

– Bizony... Hékás, még mindig az a badarság jár a fejetekben? Na tessék, erre feleljetek: miért segített volna Piton megvédeni a követ, ha el akarná lopni?

Harry tudta, hogy Ron és Hermione e percben ugyanazt gondolják, amit ő. Ha Pitont beavatták a dologba, könnyen kifigyelhette, hogy milyen védővarázslatokat talált ki a többi tanár. Lehet, hogy mindent kiderített – kivéve, úgy tűnik, Mógus bűbájának ellenszerét és Bolyhoska megfékezésének titkát.

– Hagrid, ugye, csak te tudod, hogyan lehet kijátszani Bolyhoskát? – kérdezte aggódva Harry. – És nem is mondanád el senkinek, ugye? Még a tanároknak sem.

– Egy lélek se tudja rajtam és Dumbledore-on kívül – felelte büszkén Hagrid.

– Ez is valami – morogta Harry. – Kinyitnád az ablakot, Hagrid? Meg lehet főni idebent.

– Sajnálom, Harry, nem lehet.

Hagrid lopva a tűz felé pislogott. Harry elkapta a pillantását, és ő is odanézett.

– Hagrid... Mi az ott?

Mire kimondta a kérdést, már tudta is a választ. A tűz közepén, közvetlenül a vízforraló kanna alatt, egy jókora fekete tojás lapult.

– Aaaz... – hebegte Hagrid, és zavarában a szakállát piszkálta. – Aaaz... az eeegy...

– Hol szerezted? – kérdezte Ron, és a tűzhely elé guggolt, hogy alaposabban megnézze a tojást. – Egy vagyonba kerülhetett.

– Nyertem – felelte kelletlenül Hagrid. – Tegnap este. Lementem a faluba inni egy pohárkával. Volt ott a kocsmában egy idegen, aki mindenáron kártyázni akart... Szerintem még örült is, hogy megszabadult tőle.

– És mihez kezdesz vele, hogyha kikel? – hüledezett Hermione.

– Arra is felkészültem. – Hagrid vaskos könyvet vett elő a párnája alól. – Kivettem ezt a könyvtárból: Háztáji sárkánytenyésztés. Elég régi kiadás, de minden benne van. Itt írja, hogy a tojást tűzben kell tartani, mert a sárkányanya is tüzet lehel rá, és ha kikel a fióka, félóránként csirkevérrel kevert konyakot kell adni neki. Nézzétek, itt van az is, hogy melyik fajtának milyen a tojása. Az enyém norvég tarajossárkány. Ritka fajta.

Hagrid szemmel láthatóan roppant elégedett volt magával de Hermionét ez nem hatotta meg.

– Hagrid, faházban laksz.

Az óriás azonban nem figyelt rá. Leguggolt, és vidáman dudorászva élesztgette a tüzet a tojás körül.

Így aztán újabb gond szakadt a három jó barát nyakába: már azon is töprenghettek, hogy mi lesz, ha kiderül, hogy Hagrid illegális sárkánytenyésztést folytat a vadőrlakban.

– Mit nem adnék néhány nyugodt napért... – sóhajtozott Ron, mikor esténként leültek, hogy átrágják magukat a másnapra feladott temérdek plusz házi feladaton. Ráadásul Hermione most már a fiúknak is ismétlési tervet készített. Az egész olyan volt, mint egy lidérces álom.

Egy szép napon aztán a reggelinél Hedvig üzenetet hozott Hagridtól. A papíron csak ennyi állt: Mindjárt kikel.

Ron javasolta, hogy gyógynövénytanóra helyett siessenek rögtön a vadőrlakba – de erről Hermione hallani sem akart.

– Hermione, életünkben hányszor fogjuk látni egy sárkány születését?

– Be kell mennünk az órára, különben megnézhetjük magunkat. És amit mi kapunk, az még semmi ahhoz képest, ami Hagridra vár, ha rájönnek, hogy mit csinál.

– Hallgass! – suttogta Harry.

Malfoy a közelükben állt, és hegyezte a fülét. Vajon mennyit hallott a beszélgetésből? – töprengett Harry. Gyanús volt neki Malfoy kaján arckifejezése.

Ron és Hermione, a növényház felé menet, végig vitatkoztak. Végül a lány beleegyezett, hogy óra után átmegy barátaival Hagridhoz. Mikor felhangzott a szünet kezdetét jelző harangszó, nyomban eldobták a kisásót, és az erdő széli kunyhóba siettek. Hagrid az izgalomtól kipirult arccal fogadta őket.

– Már majdnem kibújt – újságolta boldogan, és beterelte barátait a házba.

A tojás az asztalon feküdt. Oldalán mély repedések jelentek meg, és halk motoszkálás hallatszott belőle.

Harry, Ron és Hermione leültek az asztal mellé, és lélegzetvisszafojtva várták a fejleményeket.

Nem kellett sokáig várniuk. A tojás egyszer csak kettérepedt, és kifordult belőle a sárkányfióka.

Szépnek éppenséggel nem lehetett mondani – Harry megállapította magában, hogy úgy fest, mint egy viharvert, fekete esernyő. Tüskés szárnyai aránytalanul nagyok voltak soványka testéhez képest, hosszú orra végén tág orrlyukak nyíltak, s fején púpok jelezték a leendő taraj helyét. Szeme narancssárgán világított.

Az újszülött tüsszentett egyet, s orrából szikrák pattantak ki.

– Hát nem gyönyörű? – motyogta elérzékenyülten Hagrid. Meg akarta simogatni a fióka fejét, de az állat az ujja felé kapott, kivillantva tűhegyes fogait.

– Nézzétek – nevetett Hagrid –, megismeri a mamáját!

– Mondd csak, milyen gyorsan nő egy norvég tarajossárkány? – kérdezte Hermione.

Hagrid már épp válaszolni akart – de egyszer csak elsápadt, és az ablakhoz ugrott.

– Mi a baj?

– Valaki leskelődött a függöny résén... Egy gyerek... Elszaladt az iskola felé.

Harry az ajtóhoz rohant, és kinézett. A távolodó alakot így, messziről is nyomban felismerte.

Malfoy látta a sárkányt.

A következő héten valahányszor csak találkoztak Malfoyjal, a fiú mindig titokzatosan mosolygott – s mosolyában volt valami, ami nyugtalanította a három jó barátot. Szabadidejük nagy részét most azzal töltötték, hogy az elsötétített vadőrlakban üldögéltek, és próbálták észre téríteni Hagridot.

– Engedd szabadon – erősködött Harry. – Ereszd el.

– Nem tehetem – rázta a fejét az óriás. – Olyan kicsike még. Elpusztulna.

A sárkányra pillantottak. A fióka egyetlen hét alatt a háromszorosára nőtt, s orrlyukaiból most már szüntelenül gomolygott a füst. Hagrid teljesen elhanyagolta vadőri teendőit, minden idejét a kissárkány gondozásának szentelte. A kunyhóban csirketollak és kiürült konyakos üvegek hevertek szanaszét.

– Norbertnek neveztem el – mesélte Hagrid, és fátyolos szemmel pillantott kedvencére. – Nézzétek csak, már megismer! Norbert! Norbert! Hol van a mama?

– Teljesen becsavarodott – csóválta a fejét Ron.

– Hagrid! – szólt Harry –, még két hét, és Norbert kinövi a házadat. Malfoy is bármikor feljelenthet minket Dumbledore-nál. – Hagrid az ajkába harapott.

– Tudom... tudom, hogy nem tarthatom meg örökké, de úgy sajnálom. Nem visz rá a lélek, hogy kitegyem.

Harry felkapta a fejét, és Ronhoz fordult. – Charlie... – mondta.

– Te is kezdesz becsavarodni – nézett rá Ron. – Engem Ronnak hívnak.

– Nem rólad beszélek, hanem Charlieról, a bátyádról, aki Romániában van, és sárkányokkal foglalkozik. Elküldhetnénk neki Norbertet. Ő felnevelné, és visszaadná a szabadságát.

– Zseniális! – lelkesült fel Ron. – Mit szólsz hozzá, Hagrid?

S végül Hagrid, vonakodva bár, de beleegyezett, hogy küldenek egy baglyot Charlie-nak.

A napok csigalassúsággal teltek. Szerda este Harry és Hermione kettesben üldögéltek a klubhelyiségben – a többiek már rég lefeküdtek. A falióra épp elütötte az éjfélt, amikor hirtelen kitárult a portrélyuk. Kisvártatva Ron tűnt elő a semmiből, kezében Harry láthatatlanná tévő köpönyegével.

Hagrid kunyhójában járt, segített megetetni Norbertet, aki most már döglött patkányokat fogyasztott ládaszámra.

– Megharapott! – panaszolta Ron, és megmutatta véres zsebkendőbe bugyolált kezét. – Legalább egy hétig nem tudok lúdtollat fogni. Én mondom, az a sárkány a legszörnyűbb kis bestia, amit valaha láttam, de Hagrid úgy beszél róla, mintha szőrös kis húsvéti nyuszi volna. Mikor megharapott, Hagrid engem szidott le, hogy megijesztettem szegénykét, és amikor eljöttem, altatódalt énekelt neki.

Kopogtattak az ablakon.

– Megjött Hedvig! – élénkült fel Harry. Az ablakhoz szaladt, és beengedte a baglyot. – Meghozta Charlie válaszát! – Összedugták a fejüket, és együtt olvasták el a levelet.

Kedves Ron!

Hogy megy a sorod? Köszönöm leveledet – szívesen átveszem a norvég tarajossárkányt, de nem lesz könnyű eljuttatni ide. Legjobb lesz, ha elküldöd a barátaimmal, akik a jövő héten jönnek látogatóba. Titokban kell intézni a dolgot, mert nem mutatkozhatnak egy illegális sárkánnyal.

Arra kérlek, vidd fel az állatot szombaton éjfélkor a legmagasabb torony tetejére. A barátaim érte mennek, és még az éj leple alatt elindulnak vele.

Várom válaszodat.

Szeretve üdvözöl:

Charlie

A három jó barát egymásra nézett.

– A köpönyeget használjuk majd – szólt Harry. – Azt hiszem, elég nagy hozzá, hogy ketten beférjünk alá Norberttel. – A többiek egy szóval sem tiltakoztak. Az elmúlt hét megpróbáltatásai után bármire hajlandók voltak, csak hogy megszabaduljanak a sárkánytól – és megússzák Malfoy bosszúját.

A dolog nem ment teljesen simán. Ron sebesült keze másnap reggelre a kétszeresére dagadt. A fiú nem akart Madam Pomfreyhez fordulni, mert félő volt, hogy ez a tapasztalt gyógyító felismeri a sárkányharapást. Délutánra azonban belátta, hogy nincs más választása. A seb bezöldült, s minden jel arra mutatott, hogy Norbert harapása mérgező.

Harry és Hermione hanyatthomlok rohantak a gyengélkedőbe Ronhoz. Barátjuk az ágyat nyomta, s állapota cseppet sem volt biztató.

– Már nem csak a kezemről van szó – suttogta –, bár az is úgy fáj, mintha le akarna szakadni... Malfoy azt mondta Madam Pomfreynak, hogy kölcsön akar kérni tőlem egy könyvet... Bejött hozzám, hogy kinevessen. Megfenyegetett, hogy szétkürtöli az igazságot – én azt mondtam Pomfreynak, hogy egy kutya harapott meg, de nem hiszem, hogy elhitte. Nem kellett volna megvernem Malfoyt – azért csinálja most ezt.

Harry és Hermione igyekeztek megnyugtatni barátjukat. – Szombaton éjfélkor véget ér ez a rémálom – jelentette ki a lány.

Ez azonban cseppet sem vidította fel Ront. Épp ellenkezőleg: hirtelen felült az ágyban, mintha bolha csípte volna meg, és arcát kiverte a verejték.

– Szombaton éjfélkor! – nyögte rekedten. – Jaj istenem... Most jut eszembe: Charlie levele épp abban a könyvben volt, amit Malfoy kölcsönkért tőlem! Most már azt is tudja, hogy elküldjük Norbertet!

Harry és Hermione erre már nem válaszolhattak. Ekkor ugyanis belépett Madam Pomfrey, és kiküldte őket, mondván, hogy Ronnak pihennie kell.

– Már késő változtatni a terven – jelentette ki Harry. – Nincs időnk baglyot küldeni Charlie-nak. Ez talán az utolsó alkalom arra, hogy megszabaduljunk Nortberttől. Kockáztatnunk kell. Szerencsére itt van a láthatatlanná tévő köpeny, amiről Malfoy még nem tud.

Mikor átmentek Hagridhoz, Agyart, a vadkanfogó kopót a ház előtt találták, bekötözött farokkal. Hagrid csak az ablakot nyitotta ki, úgy beszélt velük.

– Most ne gyertek be – zihálta. – Norbert problémás korban van – de elbírok vele, ne féljetek.

Mikor beszámoltak neki Charlie leveléről, az óriás szeme megtelt könnyel – bár meglehet, csak azért, mert Norbert épp akkor harapta lábikrán.

– Au!... Semmi baj, csak a csizmámba kapott bele. Játszik a szentem... hiszen fióka még.

A „fióka” farkával úgy rácsapott a falra, hogy az összes ablak megzörrent bele. Harry és Hermione elindultak a kastély felé, és magukban azon rimánkodtak, hogy ép bőrrel megússzák a szombatig hátralevő néhány napot.

Ha nem aggasztotta volna őket annyira az előttük álló éjféli kaland, a jó barátok bizonyára együtt könnyeztek volna Hagriddal a búcsú perceiben. Szokatlanul sötét volt azon a szombat éjjelen. Sűrű felhők takarták el a holdat. Harry és Hermione némi késéssel érkeztek a vadőrházba, mert csak nagy nehezen tudták kikerülni Hóborcot, aki szobateniszt játszott a bejárati csarnok falain.

Mire bekopogtattak a kunyhó ajtaján, Hagrid már becsomagolta Norbertet egy jókora ládába.

– Betettem mellé egy csomó patkányt is, meg egy kis konyakot az útra – szólt fátyolos hangon az óriás. – És beraktam a maciját, hogy ne legyen olyan magányos.

Harry a ládára nézett. A kihallatszó hangok alapján arra gondolt, hogy Norbert épp most tépi le a maci fejét.

– Isten veled, kicsikém! – búcsúzott zokogva Hagrid, mikor Harry és Hermione a ládával együtt bebújtak a köpönyeg alá. – A mama mindig gondolni fog rád!

Utólag maguk sem értették, miképpen sikerült elvonszolniuk Norbertet a kastélyig. Már majdnem éjfél volt, mire felcipelték a ládát a márványlépcsőn, és elindultak vele a néma folyosókon. Újabb lépcső következett, majd még egy – a legrövidebb utat választották, de az is nagyon hosszúnak tűnt.

– Mindjárt ott vagyunk! – zihálta Harry, mikor elérték a legmagasabb torony alatti folyosót.

Ekkor valami megmozdult előttük. Ijedtükben kis híján elejtették a ládát. Még arról is megfeledkeztek, hogy láthatatlanok gyorsan behúzódtak egy sötét sarokba. Néhány méterre lámpafény villant, és két alak körvonalai bontakoztak ki a homályból.

Az egyik McGalagony volt. A professzor skót kockás köntösben és hajhálóban állt a folyosón – kezében Malfoy fülével. – Ezért nem marad el a büntetése! – kiabálta. – És húsz pontot levonok a Mardekártól! Honnan veszi a bátorságot, hogy az éjszaka közepén itt csatangoljon!?

– Félreérti, tanárnő, mindjárt jön Harry Potter egy sárkánnyal...!

– Miféle zagyvaság ez? Még hazudozik is? Gyerünk – ezt Piton professzor is meg fogja tudni, abban biztos lehet! Ezek után a toronyba vezető csigalépcső megmászása könnyű délutáni sétának tűnt Harry és Hermione számára. Mikor kiértek a szabadba, gyorsan ledobták hátukról a köpönyeget, és mélyen beszippantották a hűvös esti levegőt.

– Malfoyt megbüntetik! – Hermione táncra perdült örömében. – Sikítani tudnék!

– Azt inkább ne tedd – figyelmeztette Harry.

Jókedvűen, nevetgélve várakoztak, Norbert pedig a ládájában izgett-mozgott. Mintegy tíz perc múltán négy seprű tűnt fel az éjszakai égen.

Charlie barátai vidám fickók voltak. Megmutatták Harrynek és Hermionénak a hámot, amit arra a célra készítettek, hogy a négy seprű közé akasztva szállítani tudják Norbertet. A ládát közös erővel rögzítették, azután Harry és Hermione kezet rázott a négy sárkánypostással, és megköszönték nekik a szívességet.

És végül, végre valahára Norbert elindult... távolodott... és eltűnt az éjszakai égen.

Harry és Hermione üres kézzel és könnyű szívvel szaladtak le a csigalépcsőn. A sárkányfióka kirepült, Malfoy büntit kap – ugyan mi is szeghetné kedvüket?

A válasz a lépcső aljában várt rájuk. Mikor kiléptek a folyosóra, az első dolog, amit megláttak, Frics sápadt képe volt.

– Aj-jaj – suttogta kajánul a gondnok – nagy a baj... A láthatatlanná tévő köpönyeget a toronyban felejtették...

Tizenötödik fejezet

A tiltott rengeteg

Ennél nagyobb bajba nem is keveredhettek volna.

Frics levitte őket McGalagony első emeleti dolgozószobájába. Ott ültek és vártak; közben egy árva szót sem szóltak egymáshoz. Hermione reszketett a félelemtől, Harry fejében hevenyészett alibi történetek kergették egymást, de egyik átlátszóbb volt, mint a másik. Fogalma sem volt, hogyan fogják ezt megúszni. Erre most már végképp nem volt mentség. Hogy is lehettek annyira ostobák, hogy a toronyban hagyják a köpenyt?

Kizártnak tűnt, hogy McGalagony bármilyen magyarázatot is elfogadjon arra, hogy az éjszaka közepén felkeltek, és kisétáltak – nem is akárhova, hanem a csillagvizsgáló toronyba, ahova diákok egyébként is csak a tanórák alatt mehettek fel.

Nos, ha Harry azt hitte, hogy ennél nagyobb bajba nem kerülhetnek, hát tévedett. McGalagony ugyanis nem egyedül lépett be a dolgozószobába – Neville is vele volt.

– Harry! – fakadt ki a fiú, amikor megpillantotta társait. Benneteket kerestelek! Szólni akartam, hogy Malfoy utánatok ment... Azt mondta, van nálatok egy sár...

Harry vadul rázta a fejét, hogy elhallgattassa Nevillet, de McGalagony professzor sem volt vak. Úgy tornyosult a három jómadár fölé, mintha be akarná bizonyítani, hogy ő is tud tüzet okádni, nem csak Norbert.

– Ezt egyikükről sem feltételeztem volna. Frics úrtól hallom, hogy a csillagvizsgáló toronyban voltak. Hajnali egy óra van. Magyarázatot várok.

Ez volt az első eset, hogy Hermione nem válaszolt egy tanár kérdésére. Csak állt, mint egy kőszobor, és a papucsa orrára meredt.

– Azt hiszem, sejtem, hogy mi áll ennek a hátterében – folytatta McGalagony. – Nem nehéz kitalálni. Beadtak Malfoynak valami légből kapott történetet egy sárkányról, hogy éjszaka felkeljen, és pórul járjon. Őt már nyakon csíptem. Gondolom, jó tréfának tartják, hogy Longbottom is elhitte a meséjüket.

Harry Neville szemébe nézett, és igyekezett szavak nélkül közölni vele, hogy ebből egy szó sem igaz, de hiába: Neville arca döbbent fájdalmat tükrözött. Szegény, peches kis Neville, gondolta Harry. Mennyit kóborolhatott a sötét folyosókon, hogy megkeresse és figyelmeztesse őket...

– Meg vagyok döbbenve! – dühöngött McGalagony. – Egyetlen éjszaka négy diák a folyosókon! Ez példátlan! Granger kisasszony, legalább magának lehetne több esze. Ami pedig magát illeti, Potter, azt hittem, jobban a szívén viseli a Griffendél ügyét. Mindhárman büntetésben részesülnek! Igen, maga is, Longbottom. Semmi nem lehet mentség vagy ok arra, hogy éjszaka az iskolában kószáljon – a legkevésbé most, ilyen veszélyes időkben. Ötven pontot vonok le a Griffendéltől!

– Ötven pontot? – fakadt ki Harry. – Ezzel elveszítenénk az előnyünket, amit a utolsó kviddicsmeccsen szereztünk!

– Fejenként ötven pontot – tette hozzá McGalagony, s úgy fújtatott hosszú, hegyes orrával, mint egy gőzmozdony.

– De tanárnő, kérem... – Ezt nem teheti...

– Ne írja elő nekem, hogy mit tehetek és mit nem! És most indulás az ágyba! Sosem szégyelltem még magam ennyire griffendéles diákok miatt.

Százötven pont veszett oda. Ezzel a Griffendél az utolsó helyre került. Egyetlen éjszaka alatt szertefoszlott minden remény, hogy a Griffendél megnyerheti a házkupát. Harry tátongó űrt érzett a gyomra helyén. Hogyan tehetnék ezt valaha is jóvá?

Egész éjjel nem jött álom a szemére. Óráknak tűnő percekig hallgatta, ahogy Neville, arcát a párnába fúrva, zokog. Semmi nem jutott az eszébe, amivel megvigasztalhatná a fiút. Tudta, hogy Neville, csakúgy mint ő maga, retteg a reggeltől. Elgondolni is rossz volt, mi vár rájuk, ha a griffendélesek megtudják, mit műveltek.

A diákok, akik másnap elmentek a pontverseny állását jelző hatalmas homokórák előtt, eleinte azt hitték, valami tévedés történt. Hogyan lehet egyik napról a másikra százötvennel kevesebb pontjuk? Azután lassan terjedni kezdett a hír: Harry Potter, a híres Harry Potter, a két kviddicsmeccs hőse tehet róla, hogy elveszítették azt a rengeteg pontot – ő és még egy pár taknyos kis elsős.

Harry, aki addig az iskola egyik sztárja volt, most egy csapásra az első számú közellenség lett. Még a hugrabugos és hollóhátos diákok is haragudtak rá, hiszen ők is örültek volna, ha végre egyszer nem a Mardekár nyeri meg a házkupát. Amerre járt, a nebulók ujjal mutogattak rá, és a füle hallatára szidalmazták. A mardekárosok viszont mindig tapssal és üdvrivalgással köszöntötték:

– Kösz, Potter, ezt nem felejtjük el neked! Csak Ron maradt hűséges hozzá.

– Néhány hét és elfelejtik. Fred és George is rengeteg pontot veszítettek a háznak, mégis mindenki szereti őket.

– De soha nem vesztettek egyszerre százötven pontot – morogta keserűen Harry.

– Hát... nem – ismerte be Ron.

Ami megtörtént, megtörtént, de Harry mindenesetre elhatározta, hogy többé nem avatkozik olyan dologba, amihez semmi köze. Elege volt az ólálkodásból, kémkedésből. Annyira szégyellte magát, hogy felajánlotta Woodnak: lemond a helyéről a kviddicscsapatban.

– Lemondasz? – mennydörögte Wood. – Annak meg mi értelme? Ha nyerünk a meccseken, legalább egy-két pontot visszaszerezhetünk!

Harry azonban már a kviddicsben sem lelte örömét. Az edzéseken a csapat többi tagja tüntetően keresztülnézett rajta, és ha beszéltek róla, csak úgy emlegették: „a fogó”.

Hermione és Neville is megszenvedték a dolgot. Őket kevesebben ismerték, így nem érte őket annyi megaláztatás, mint Harryt, de velük sem állt szóba senki. Az órákon Hermione már nem akart a figyelem középpontjába kerülni, leszegett fejjel, csendben dolgozott.

Ezek után Harry most már kimondottan örült a vizsgák közeledtének. Ő, Ron és Hermione szinte minden nap éjszakába nyúlóan dolgoztak – magolták a bonyolult bájitalrecepteket, átkokat, varázsigéket tanultak, igyekeztek megjegyezni a varázslástörténelem fontosabb felfedezéseinek évszámait.

Így ment ez a vizsgák előtti utolsó hétig. Akkor azonban egy váratlan esemény alaposan próbára tette Harry azon elhatározását, hogy nem avatkozik bele mások dolgába.

Egyik délután, mikor épp a könyvtárból jött, panaszos nyöszörgést hallott kiszűrődni az egyik tanteremből. Mikor közelebb lépett, Mógus hangja ütötte meg a fülét.

– Ne... ne... könyörgök, ne...

Úgy hangzott, mintha valaki fenyegetné a professzort. Harry még közelebb settenkedett az ajtóhoz.

– Hát jó, rendben – nyögte megtörten Mógus.

A következő pillanatban a professzor turbánját igazgatva kisietett a teremből. Sápadt volt, és szemmel láthatóan a könnyeivel küszködött. Nem törődött Harryvel, vagy észre sem vette a fiút, és hamarosan eltűnt a sarkon.

Harry megvárta, amíg Mógus léptei elhalnak a távolban, azután belesett a terem ajtaján. A helyiség üres volt, de túlsó végében egy ajtó félig nyitva állt. Harry gondolkozás nélkül elindult, hogy megnézze, hova vezet. Néhány lépés után azonban eszébe jutott elhatározása.

Tizenkét bölcsek kövét tett volna fel egy knút ellenében, hogy a félig nyitott ajtón át Piton távozott – méghozzá győztesen, hisz ezúttal nyilván sikerült rávennie Mógust, hogy adja be a derekát.

Harry visszasietett a könyvtárba, ahol Hermione épp az asztronómia tételeket kérdezte ki Rontól. Gyorsan beszámolt barátainak a történtekről.

– Szóval sikerült neki – állapította meg Ron. – Ha kiszedte Mógusból a feketemágia-ellenes varázslat ellenszerét...

– Akkor is ott van még Bolyhoska – vágott a szavába Hermione.

– Lehet, hogy vele Hagrid segítsége nélkül is elboldogul ráncolta a homlokát Ron, és a polcokon sorakozó kötetekre pillantott. – Biztosan van itt olyan könyv, amelyikben benne van, hogy hogyan kell elbánni egy háromfejű kutyával. Mit csináljunk, Harry?

Ron szemében ismét kalandvágy csillant. Harry válaszolni akart, de Hermione megelőzte.

– Szólunk Dumbledore-nak. Már réges-rég ezt kellett volna tennünk. Ha megint a saját szakállunkra nyomozunk, biztos, hogy búcsút mondhatunk az iskolának.

– De hát nincsenek bizonyítékaink! – tárta szét a karját Harry. – Mógus beijedt, ő nem fog igazolni minket. Pitonnak csak annyit kell mondania, hogy nem tudja, hogyan került be a troll az iskolába, és hogy nem járt Halloweenkor a harmadikon. Szerintetek kinek fognak hinni, neki vagy nekünk? Mindenki tudja, hogy utáljuk Pitont. Dumbledore azt fogja gondolni, hogy csak be akarjuk feketíteni. Frics akkor se segítene nekünk, ha az élete múlna rajta, hiszen jóban van Pitonnal, és minél több diákot dobnak ki a Roxfortból, neki annál jobb. Azt se felejtsétek el, hogy se a kőről, se Bolyhoskáról nem szabadna tudnunk. Órákig magyarázkodhatnánk.

Hermionét szemmel láthatóan meggyőzte az érvelés, Ront viszont nem.

– Ha egy kicsit utánajárnánk a dolognak...

– Nem – jelentette ki Harry. – Már így is épp elég bajt okoztunk magunknak és a Griffendélnek.

Azzal maga elé húzta a Jupiter térképét, és magolni kezdte a bolygó holdjainak nevét.

Másnap reggel a baglyok üzenetet hoztak Harrynek, Hermionének és Nevillenek. Mind a három levélben ez állt:

Büntetését ma éjjel tizenegykor kapja meg. Frics úr a bejárati csarnokban várja magukat.

McGalagony prof.

Harry időközben teljesen megfeledkezett róla, hogy a pontlevonáson kívül penitenciára is ítélték őket. Arra számított, hogy Hermione sopánkodni fog az esti tanulás elmaradása miatt, de a lány hallgatott. Akárcsak Harry, ő is úgy érezte, hogy a büntetést megérdemlik.

Vacsora után leültek a klubhelyiségben, és ott várakoztak, amíg az óra tizenegyet ütött. Akkor elbúcsúztak Rontól, és Neville-lel együtt levonultak a bejárati csarnokba. Frics már várta őket – oldalán Malfoyjal. Harrynek csak ekkor jutott eszébe, hogy Malfoy is penitenciát kapott.

– Gyertek utánam – szólt Frics, és lámpájával mutatva az utat, elindult a kapu felé.

– Legközelebb majd kétszer is meggondoljátok, mielőtt megszegitek a házirendet – vigyorgott a gondnok. – Úgy bizony... A kemény munka a legjobb tanítómester... Bár... a régi, jól bevált módszerek még hatásosabbak... Az lenne az igazi, ha a csuklótoknál fogva fellógatnának titeket néhány napra. A láncok még megvannak – mindig megolajozom őket, hátha egyszer szükség lesz rájuk... Na, mozgás, és ne törjétek szökésen a fejeteket, mert nagyon ráfizettek!

Átvágtak az éji homályba burkolózó parkon. Neville egész úton szipogott; lerítt róla, hogy nagyon fél. Harry eltűnődött, hogy vajon mi lesz a büntetésük. Frics széles jókedvéből ítélve csak valami szörnyűségre lehetett számítani.

A hold fényesen világított, de az átvonuló felhők egyre-másra árnyékba vonták a kis csapatot. Harry hamarosan megpillantotta Hagrid kunyhójának világló ablakait, s a távolból ismerős hang kiáltott feléjük.

– Te vagy az, Frics? Siess, már indulnunk kellene. – Harry fellélegzett. Ha Hagriddal kell dolgozniuk, az egészen más. Bizonyára az arcáról is le lehetett olvasni a megkönnyebbülését, mert Frics megjegyezte:

– Ne higgyétek, hogy csak sétafikálni fogtok azzal a melákkal. A sötét erdőbe mentek vele, és nem hinném, hogy egy darabban fogtok kijönni onnan.

A hír hallatán Neville panaszosan felnyögött, Malfoy pedig megtorpant, mintha falba ütközött volna.

– Az erdőbe!? – hüledezett. A megszokott vagányságnak nyoma sem volt a hangjában. – Oda nem mehetünk be éjszaka. Tele van mindenféle szörnyeteggel... Azt mondják, még vérfarkasok is vannak.

Neville belekapaszkodott Harry talárjába, és úgy nyöszörgött, mintha fojtogatnák.

– Nem valami biztató kilátások, mi? – heherészett Frics. – Miért nem akkor féltetek a vérfarkasoktól, amikor éjszaka kóborolni indultatok?

Hagrid közeledett feléjük, sarkában Agyarral. Kezében jókora nyílpuskát lóbált, vállán nyílvesszőkkel teli tegez lógott. – Már épp ideje volt – szólt. – Fél órája várok rátok. Harry, Hermione, minden rendben?

– Csak ne ilyen barátságosan, Hagrid – szólt közbe Frics. – Ne feled, hogy büntetésből vannak itt.

– Hát ezért késtetek, mi? – Hagrid összevont szemöldökkel nézett a gondnokra. – Nem a te dolgod megbüntetni őket. Elmehetsz, most már nincs szükség rád.

– Hajnalban értük jövök – recsegte Frics, majd hozzátette: – Elviszem, ami megmaradt belőlük.

Azzal sarkon fordult, és lámpáját lóbálva elindult a kastély felé.

Malfoy Hagridhoz fordult.

– Az erdőbe nem megyek – jelentette ki.

Harry elégtétellel nyugtázta a rettegést Malfoy hangjában. – De bizony bejössz, ha Roxfortos diák akarsz maradni! – mordult fel Hagrid. – Rosszat tettél, és most megfizetsz érte.

– Azt hittem, százszor le kell írnunk valamit, vagy ilyesmi. Ha apám tudná, hogy mire kényszerítenek... – feleselt Malfoy.

– ...akkor elmondaná neked, hogy mennek itt a dolgok vágott a szavába Hagrid. – Méghogy írogatni! Mi a ménkűnek? Vagy csinálsz valami hasznosat, vagy fel is út, le is út! Azt hiszed, apád jobban örülne, ha kicsapnának? Akkor eredj vissza a kastélyba, és már szedheted is a sátorfádat! Indulj!

Malfoy nem mozdult, csak dühösen meredt Hagridra. Azután lesütötte a szemét.

– Erről ennyit – morogta az óriás. – És most nyissátok ki jól a fületeket, mert veszélyes dologra készülünk, és nem akarom, hogy bajotok essen. Gyertek utánam!

Hagrid az erdő szélére vezette őket. Ott megállt, magasra emelte a lámpáját, és a fák sűrűjébe vesző kanyargós, szűk ösvényre mutatott. Lenge fuvallat borzolta fel a négy gyerek haját, ahogy álltak ott, és a sötét erdőbe meredtek.

– Nézzetek oda – folytatta Hagrid. – Látjátok azt a fénylő micsodát a földön? Az egy unikornis, más néven egyszarvú vére. Azt jelenti, hogy valahol az erdőben van egy súlyosan sebesült egyszarvú. Egy héten belül már másodszor fordul ez elő. Múlt szerdán is találtam egy elhullott példányt. Az a dolgunk, hogy megkeressük a szerencsétlen párát, és véget vessünk a szenvedésének.

– De mi lesz, ha nem mi találjuk meg az egyszarvút, minket talál meg az a valami, ami megsebesítette? – vetette közbe Malfoy, aki most már nem is próbálta titkolni félelmét.

– Nincs az erdőnek olyan lakója, aki bánthatna titeket, ha velem vagy Agyarral maradtok – felelte Hagrid. – És soha ne térjetek le az ösvényről. Most pedig két csapatra oszlunk, és követjük a nyomokat mindkét irányba. Minden csupa vér ezek szerint a szerencsétlen már vagy egy napja kóborol fel-alá az erdőben.

– Én Agyarral megyek – jelentette ki Malfoy, a kutya hegyes fogaira pillantva.

– Rendben – bólintott Hagrid –, de figyelmeztetlek, hogy Agyar gyáva, mint a nyúl. Akkor hát Harry, Hermione és én leszünk az egyik csapat, Draco, Neville és a kutya pedig a másik. Na már most: aki megtalálja az egyszarvút, zöld szikrákkal jelez a többieknek. Vegyétek elő a pálcátokat, és gyakoroljátok – így ni. Aki pedig bajba kerül, piros szikrákkal hívhat segítséget. Legyetek óvatosak. Indulás!

Az erdő sötét volt és néma. Néhány száz méterrel odébb az ösvény kétfelé ágazott. Harry, Hermione és Hagrid balra indultak, Malfoy, Neville és Agyar jobb felé.

Csendben haladtak, szemüket az ösvényre szegezve. A lombok között itt-ott átsütött a hold, s fényében megcsillantak a lehullott levelekre tapadó ezüstös kék vércseppek.

Harrynek feltűnt Hagrid aggodalmas arckifejezése.

– Lehet, hogy egy vérfarkas pusztítja az unikornisokat? – fordult az óriáshoz.

Hagrid a fejét rázta.

– Az nem elég fürge hozzá. Az egyszarvú varázserejű jószág, nem könnyű elkapni. Eddig sose fordult elő, hogy egy is megsebesült volna.

Elhaladtak egy mohával benőtt fatuskó mellett. Harry halk vízcsobogást hallott – valahol a közelben patak csörgedezett. A kanyargós ösvény mentén foltokban csillogott az egyszarvú ezüstös vére.

– Jól vagy, Hermione? – suttogta Hagrid. – Ne félj, nem juthatott messzire azzal a súlyos sebbel. Hamarosan... A fa mögé! Gyorsan!

Hagrid berántotta Harryt és Hermionét egy évszázados tölgy fedezékébe, majd előhúzott egy nyílvesszőt, és a számszeríjra illesztette. Lövésre készen felemelte a fegyvert, és fülelt. A közelben megzörrent az avar – mintha egy hosszú ruha szegélye söpört volna végig rajta. Hagrid hunyorogva kémlelte a sötét ösvényt, de a hang néhány másodperc múltán elhalt a távolban.

– Tudtam – morogta az óriás. – Van itt valami, aminek nem itt a helye.

– Talán egy vérfarkas? – találgatott Harry.

– Ez nem vérfarkas volt és nem is egyszarvú – felelte sötéten Hagrid. – Gyertek, induljunk, de egy pisszenést se halljak!

Lassú, óvatos léptekkel haladtak tovább, feszülten figyelve minden apró zörejre. Kisvártatva egy tisztás szélére értek – s ekkor váratlanul megmozdult valami előttük.

– Állj, ki vagy? – kiáltott Hagrid. – Bújj elő! Fegyver van nálam!

A tisztáson megjelent egy – egy ember vagy talán egy ló? A felsőteste alapján vörös hajú, szakállas férfinak tűnt, deréktól lefelé viszont ló volt – gesztenyebarna szőrű, hosszú, vöröses farkú paripa. Harry és Hermione tátott szájjal bámultak rá.

– Á, te vagy az, Ronan? – szólt megkönnyebbülten Hagrid. – Hogy vagy, barátom?

Odalépett a kentaurhoz, és kezet rázott vele.

– Jó estét, Hagrid – köszönt Ronan mély, búsan zengő hangon. – Le akartál lőni?

– Nem lehetünk elég óvatosak – csóválta a fejét Hagrid, és megpaskolta a nyílpuskát. – Ádáz teremtmény jár az erdőben. Jut eszembe: bemutatom Harry Pottert és Hermione Grangert. Az iskola diákjai. Ti pedig ismerkedjetek meg Ronannal. Ő egy kentaur.

– Azt látjuk – hebegte Hermione, aki még mindig nem tért magához ámulatából.

– Jó estét – biccentett Ronan. – Szóval diákok vagytok. No és sok mindent tanultok az iskolában?

– Öhm...

– Ezt-azt – felelte félénken Hermione.

– Ezt-azt. Az is valami. – Ronan mélyet sóhajtott, majd hátravetette a fejét, és felnézett az ég-re. – Fényesen ragyog a Mars ma este.

– Igen – erősítette meg Hagrid az égre pillantva. – Figyelj csak, Ronan, volna egy kérdésem. Megsebesült egy unikornis. Nem láttál valami furcsát mostanában?

Ronan nem felelt azonnal. Rezzenéstelen tekintettel meredt az égre, majd újból sóhajtott.

– Mindig az ártatlanokat sújtja először – szólt titokzatosan. – Így volt ez régen, és így van ma is.

– Igen – bólintott Hagrid. – De nem tapasztaltál valami különöset? Valami szokatlant?

– Fényesen ragyog a Mars ma este – ismételte a kentaur. – Szokatlanul fényesen.

– Igen, értem, de én valami közelebbi furcsaságra gondolok – faggatta Hagrid. – Láttál valamit, vagy sem?

A fák között megmozdult valami. Hagrid felemelte számszeríját, de nyomban le is eresztette. Csak egy másik kentaur volt az: egy fekete hajú és szőrű, Ronannál szilajabbnak tűnő teremtmény.

– Szervusz, Goron – köszöntötte Hagrid. – Jól vagy?

– Jó estét, Hagrid. Én megvagyok, és te?

– Nem panaszkodhatom. Figyelj, Goron, épp kérdeztem Ronantól, hogy nem látott-e mostanában valami furcsát. Megsebesült egy unikornis. Nem tudsz valamit a dologról?

Goron odasétált Ronan mellé, és felnézett az égre.

– Fényesen ragyog a Mars – felelte lakonikus tömörséggel. – Ezt már hallottuk. – Hagrid lassan elvesztette a türelmét. Ha mégis látnátok valamit, szóljatok, rendben? No, induljunk.

Hagrid hátat fordított a tisztásnak, és elindult vissza a fák közé. Harry és Hermione követték, de a válluk felett többször is hátrapillantottak Ronan és Goron felé.

– Soha – sopánkodott Hagrid –, soha nem lehet belőlük egyenes választ kicsikarni. Ábrándozó bagázs – semmi nem érdekli őket, ami közelebb van, mint a Hold.

– Sok él belőlük itt az erdőben? – érdeklődött Hermione.

– Igen, jó pár... Maguknak való népség, de azért mindig felbukkannak, ha épp szót akarok váltani valakivel. Van nekik eszük... tudnak egyet s mást... csak nem szívesen nyitják ki a szájukat.

– Amit korábban hallottunk, az lehetett egy kentaur? – kérdezte Harry.

– Szerinted az a hang patadobogás volt? Nem, ha engem kérdezel, az unikornisok gyilkosa ment el mellettünk. Olyan különös zajt csapott, amilyet még soha nem hallottam az erdőben.

Folytatták útjukat a fák sűrűjében. Harry szorongva pislogott körül – nem bírt szabadulni attól a nyugtalanító érzéstől, hogy valaki figyeli őket. Csak az vigasztalta, hogy velük van Hagrid a számszeríjával.

Épp maguk mögött hagyták az ösvény egyik kanyarulatát, amikor Hermione váratlanul megragadta Hagrid karját.

– Hagrid! Nézd! Piros szikrák! A többiek bajban vannak!

– Várjatok meg itt! – kiáltotta Hagrid. – Maradjatok az ösvényen, visszajövök értetek!

Azzal bevetette magát a bokrok közé, és elrohant. Harry és Hermione riadtan pislogtak egymásra. Hagrid lépteinek zaja lassan elhalkult, és végül már csak a levelek susogása törte meg a csendet.

– Mit gondolsz, mi történt velük? – suttogta Hermione. – Hogy Malfoyjal mit történt, az nem érdekel, de ha Nevillenek baja esett... Mi tehetünk róla, hogy egyáltalán itt van.

A percek kínos lassúsággal teltek. Most, hogy a szemükre nem hagyatkozhattak, hallásuk megélesedett: Harry hallani vélte a szél minden sóhajtását, a gallyak minden apró zörrenését. Mi történhetett? Hol maradnak a többiek?

Hosszú-hosszú idő múltán végre felhangzott a nagy recsegés-ropogás, ami Hagrid visszatértét jelezte. Malfoy, Neville és Agyar is vele voltak. Az óriás dúlt-fúlt a méregtől. Kiderült, hogy Malfoy tréfából ráijesztett Neville-re, és a fiú rémületében eresztette égnek a piros szikrákat.

– Olyan hangzavart csináltatok, hogy csoda lenne, ha ezek után még találnánk valamit! Na jó, új csoportokat alkotunk. Neville, Hermione, ti velem jöttök, Harry, te meg Agyarral és ezzel a féleszűvel indulsz el. Sajnálom – tette hozzá Hagrid suttogva –, de a végére kell járnunk ennek a dolognak. Téged nem tud olyan könnyen megijeszteni.

Így hát Harry Malfoy és Agyar kíséretében folytatta útját az erdő mélye felé. A fák egyre sűrűbb rengeteget alkottak, s végül már szinte lehetetlen volt követni a kígyózó, szűk ösvényt. Harrynek úgy tűnt, hogy a vérnyomok is megsűrűsödtek. A egyik fa tövében több ezüstös foltot is talált – mintha a sebesült állat hosszabb ideig vergődött volna ott. Azután egy terebélyes tölgy ágai között kikémlelve újabb tisztást pillantottak meg.

– Odanézz – suttogta Harry és felemelt karjával megállította Malfoyt.

Előttük a földön valami nagy és fényes feküdt. Közelebb lopóztak hozzá.

A unikornis teteme volt az. Harrynek még soha nem volt része ehhez foghatóan gyönyörű és szívszorítóan fájdalmas látványban. Az állat hosszú, karcsú lábai természetellenes szögben a levegőbe meredtek. Gyöngyházfényű sörénye szétterült a sötét avaron.

Harry már indult volna a tetem felé, mikor egy zörej megtorpanásra késztette. A tisztás szélén álló bokor megremegett... és a következő pillanatban egy csuklyás alak bukkant elő a sötétből. Előregörnyedve, szinte négykézláb mászott, mint egy zsákmányra éhes bestia. Harry, Malfoy és Agyar megkövülten meredtek rá. A csuklyás idegen a tetemhez érve megállt, majd az állat oldalán tátongó seb fölé hajolt, és inni kezdte az egyszarvú vérét.

– AAAAAAAAAAAAH!

Malfoy rémült ordítással sarkon fordult, és hanyatthomlok elmenekült – nyomában Agyarral. A csuklyás felemelte a fejét, és Harry szeme közé nézett. Onnan, ahol a száját lehetett sejteni, csöpögött a vér. Aztán gyorsan felegyenesedett, és sebes léptekkel elindult Harry felé. A fiúnak a rémülettől földbe gyökerezett a lába.

A következő pillanatban égő fájdalom hasított Harry homlokába – mintha a sebhelye hirtelen izzó parázzsá változott volna. A kíntól elvakultan hátratántorodott. Ekkor vágtázó paták dobogása hangzott fel mögötte, majd valami átugrott a feje fölött, és az idegenre támadt.

A fájdalom olyan elviselhetetlenül gyötrelmes volt, hogy Harry kábultan rogyott térdre. Egy-két perc is eltelhetett, mire kissé erőre kapott. Mikor felnézett, a csuklyás már nem volt sehol. Helyette egy kentaur magasodott fölé – de nem Ronan és nem is Goron, hanem egy fiatalabb, szőke hajú, aranysárga szőrű teremtmény.

– Nem esett bajod? – kérdezte a kentaur, és felsegítette Harryt.

– Nem... Köszönöm. Mi volt az?

A kentaur nem válaszolt. Valószínűtlenül kék, sápadt zafírt idéző szemével fürkésző pillantást vetett Harryre. Tekintete elidőzött a villám alakú sebhelyen.

– Te vagy a Potter fiú – szólalt meg végül. – Jobb lesz, ha visszamész Hagridhoz. Veszélyes hely most az erdő – különösen a te számodra. Tudsz lovagolni? Úgy gyorsabban haladnánk.

– A nevem Firenze – tette hozzá, miközben letérdelt mellső lábaira, hogy Harry felmászhasson a hátára.

Ekkor patadobogás hangzott fel a tisztás túloldala felől. Kisvártatva a két másik kentaur, Ronan és Goron vágtattak ki a fák közül, hullámzó horpasszal, tajtékozva.

– Firenze! – harsogta Goron. – Mit művelsz!? Egy embert vettél a hátadra! Nem szégyelled magad? Mi vagy te, közönséges öszvér!?

– Nem látod, hogy ki ez? – vágott vissza Firenze. – A Potter fiú! El kell tűnnie az erdőből, amilyen gyorsan csak lehet.

– Mit mondtál neki? – dühöngött Goron. – Ne feledd, Firenze, megesküdtünk, hogy nem szállunk szembe az ég akaratával. Kiolvastuk a bolygók járásából, hogy mit hoz a jövő, nem emlékszel?

Ronan nyugtalanul kapálta a földet patájával.

– Biztos vagyok benne, hogy Firenze jót akart – szólt szomorkás, mély hangján.

Goron dühösen kirúgott.

– Jót akart! Mi közünk nekünk jóhoz és rosszhoz! Mi kentaurok csak azzal törődünk, ami a csillagokban áll! Nem az a dolgunk, hogy szamarak módjára rohangáljunk az erdőben kószáló emberek után!

Firenzét elfutotta a méreg, és felágaskodott. Harrynek meg kellett kapaszkodnia a vállában, hogy le ne essen.

– Nézd meg azt az egyszarvút! – kiabálta Firenze. – Hát nem érted, miért kellett elpusztulnia? Vagy a csillagok nem avattak be ebbe a titokba? Én bizony szembeszállok az erdőben ólálkodó gonosszal, és ha kell, akár emberekkel is szövetkezem!

Azzal Firenze sarkon fordult, és társait faképnél hagyva beporoszkált Harryvel a fák közé.

Harry nem tudta mire vélni a hallottakat.

– Miért volt olyan dühös Goron? – kérdezte. – És mi volt az, amitől megmentettél?

Firenze lassított. Figyelmeztette Harryt, hogy óvakodjon az alacsony ágaktól, de nem válaszolt a kérdésre. Olyan sokáig léptettek némán a fák között, hogy Harry már azt hitte, a kentaur nem akar többé szóba állni vele. Mikor azonban elérkeztek egy fákkal különösen sűrűn benőtt részhez, Firenze váratlanul megtorpant.

– Harry Potter, tudod te, hogy mire való az egyszarvú vére?

– Nem – felelte Harry. Csodálkozott a különös kérdésen. – Csak a szarvát és a farokszőrét használjuk bájitalórán.

– Ez azért van, mert szörnyű gaztett lemészárolni egy unikornist – mondta Firenze. – Csak az tesz ilyet, akinek nincs vesztenivalója. Az egyszarvú vére életben tartja a halandót, bármily gyenge... de szörnyű áron. Aki megöl egy tiszta és védtelen lényt, hogy ő maga megmeneküljön, arra átok sújtotta, félélet vár, attól a pillanattól fogva, hogy az egyszarvú vére az ajkához ér.

Harry rámeredt Firenze tarkójára. A kentaur haját ezüstös fénybe vonta a hold.

– De hát ki szánná rá magát ilyesmire? – töprengett fennhangon. – Átkozottként élni rosszabb, mint meghalni.

– Rosszabb – bólintott Firenze. – Kivéve, ha az illető csak azért akar életben maradni, hogy ihasson egy másik italból, ami visszaadja a régi erejét... ami halhatatlanná teszi. Harry Potter, tudod-e, mit őriznek odafent az iskolában?

– A bölcsek kövét! Hát persze – az életelixír! De nem értem, hogy kicsoda...

– Nem ismersz olyan embert, aki réges-rég foggal-körömmel ragaszkodik nyomorult életéhez, és csak arra vár, hogy visszanyerhesse a hatalmát?

Harry úgy érezte, mintha hideg acélujjak markolnának a szívébe. A zörgő ágak között a fülébe csengtek a szavak, amelyeket Hagrid szájából hallott első találkozásukkor: „Sokan úgy tartják, meghalt. Szerintem szó sincs róla. Meghalni csak emberek tudnak, de benne nem volt már semmi emberség.”

– Azt akarod mondani – szólt Harry rekedten –, hogy az imént az a valami nem volt más, mint Vol...

– Harry! Harry, nem esett bajod?

Hermione szaladt feléjük az ösvényen. Hagrid ott szuszogott a nyomában.

– Jól vagyok – felelte Harry. Csak nagy nehezen tudta összeszedni a szavakat. – Az egyszarvú elpusztult, ott van a teteme a tisztáson, ahonnan jövünk.

– Itt elválnak útjaink – morogta Firenze, mikor Hagrid elsietett, hogy megnézze az egyszarvút. – Most már biztonságban vagy.

Harry lecsusszant a kentaur hátáról.

– Sok szerencsét, Harry Potter – búcsúzott Firenze. – Velünk kentaurokkal is előfordult már, hogy félreértettük a bolygók üzenetét. Remélem, ezúttal is így történt.

Azzal megfordult és elporoszkált, magára hagyva a rémülten pislogó Harryt.

Ront, aki meg akarta várni barátai visszatértét, a klubhelyiség egyik foteljében nyomta el az álom. Épp valami kviddics szabálytalanságról kezdett kiabálni, mikor barátai felrázták.

Mihelyst azonban Harry elkezdte mesélni neki és Hermionénak, hogy mi történt vele az erdőben, nyomban tágra nyíltak a szemei.

Harry annyira izgatott volt, hogy leülni sem bírt. Fel-alá járkált a kandalló előtt, s még mindig egész testében remegett.

– Piton Voldemortnak akarja adni a követ... Voldemort az erdőben várja... és mi mindeddig azt hittük, hogy Piton csak meg akar gazdagodni...

– Ne mondd ki a nevet! – suttogta rémülten Ron, mintha attól tartana, hogy Voldemort meghallhatja őket.

Harry nem figyelt rá.

– Firenze megmentett, pedig nem szabadott volna beleavatkoznia... Goron nagyon dühös volt rá... Azt mondta, Firenze szembeszegült a bolygók akaratával. Biztos azt olvasták ki a csillagokból, hogy Voldemort visszatér... Goron szerint Firenzének hagynia kellett volna, hogy Voldemort megöljön... Talán azt is megjósolták a csillagok...

– Ne mondd ki többet a nevet! – sziszegte Ron.

– Most már csak meg kell szerezniük a követ – folytatta lázas hévvel Harry. – Akkor aztán Voldemort könnyedén végezhet velem... és Goron örülhet.

Hermionén látszott, hogy igencsak megszeppent, de azért igyekezett megnyugtatni barátját.

– Harry, mindenki tudja, hogy Tudodki egyedül Dumbledore-tól fél. Amíg Dumbledore közelében vagy, Tudodki nem mer bántani. Különben is, honnan tudod, hogy a kentaurok igazat jósolnak? McGalagony professzor is megmondta, hogy a jövendőmondás az egyik legmegbízhatatlanabb mágiaág.

A beszélgetésnek csak a közelgő pirkadat vetett véget. A három jó barát kimerülten, fájós torokkal bújt ágyba. De az éjszaka utolsó meglepetése még hátravolt.

Mikor Harry felemelte a takarót, alatta ott találta a láthatatlanná tévő köpönyeget. Aki hozta, szépen összehajtogatva tette le, s még egy cédulát is dugott mellé:

Jól jöhet még...

Tizenhatodik fejezet

A csapóajtón túl

Harry később maga sem értette, hogyan tudta letenni a vizsgákat – hiszen végig attól rettegett, hogy egyszer csak nyílik az ajtó, és beront rajta Voldemort. A napok azonban teltek-múltak, és Bolyhoska továbbra is kitartóan morgott odafent a harmadik emeleti folyosón.

Beköszöntött a kánikula. Tikkasztóan meleg volt abban a tágas osztályteremben is, ahol a diákok az írásbeli vizsgafeladatokat körmölték puskázásgátló átokkal megbűvölt lúdtollaikkal.

Az írásbelik mellett gyakorlati vizsgáik is voltak. Flitwick professzor egyenként behívta őket a bűbájtanterembe, hogy lássa, végig tudnak-e táncoltatni egy ananászt az asztalon. McGalagonynál egeret kellett tubákosszelencévé változtatniuk – pluszpontokat ért, ha a szelence míves kivitelűre sikerült, de pontlevonás járt érte, ha bajsza volt. Piton vizsgáján reszkettek, mint a kocsonya, mert a professzor végig ott állt a hátuk mögött, miközben ők igyekeztek előkaparni emlékezetükből a felejtés italának hozzávalóit.

Harry megpróbálta a legjobbat kihozni magából, nem törődve a homlokába nyilalló fájdalommal, mely az erdei kaland óta szüntelenül kínozta. Neville azt hitte, Harry súlyos vizsgadrukkban szenved, azért nem tud aludni éjszakánként – pedig az igazi ok az volt, hogy a fiút ismét gyötörte régi lidérces álma, amelyben most már egy vértől csöpögő, csuklyás alak is szerepelt.

Ront és Hermionét látszólag nem izgatta annyira a varázserejű kő sorsa – talán mert nem látták, amit Harry látott az erdőben, és égő sebhely sem volt a homlokuk közepén. Voldemorttól ők is nagyon féltek, de nem álmodtak róla, és a tanulás egyébként is annyira lefoglalta őket, hogy nem volt idejük Piton vagy akárki más gonosz tervein töprengeni.

Az utolsó vizsgájuk a mágiatörténet volt. Egy álló órán át kellett az önkeverő üst feltalálójának és más, rég elfeledett, vén varázslónak a nevét és tetteit sorolniuk – de vigasztalta őket a tudat, hogy utána egy hosszú, csodálatos hét vár rájuk, amikor nem lesz más dolguk, mint a vizsgák eredményeit latolgatni. Mikor Binns professzor kísértete végre rájuk szólt, hogy tegyék le a pennát és csavarják össze a pergament, Harry minden kínja ellenére együtt ujjongott a többiekkel.

– Ez könnyebb volt, mint hittem – szólt Hermione, mikor a vidám siserehaddal együtt kitódultak a napfényben fürdő parkba. – Fölöslegesen tanultam meg a vérfarkasok 1637-es etikai kódexét meg Eszelős Elfric felkelésének történetét.

Hermione a vizsgák után szeretett utánanézni a helyes megoldásnak, de ezúttal hagyta magát lebeszélni róla. Helyette a három jó barát lesétált a tóhoz, és letelepedett egy fa alá. A Weasley ikrek és Lee Jordan is a tónál múlatták az időt: a habok közt lubickoló óriási polip karjait csiklandozták.

– Isten veled, tanulás – sóhajtott Ron, és boldogan nyúlt el a puha pázsiton. – Te is lehetnél egy kicsit vidámabb, Harry. Csak egy hét múlva tudjuk meg, milyen pocsékul sikerültek az írásbelik. Addig nincs miért aggódnunk.

Harry megdörzsölte a homlokát.

– Csak tudnám, hogy mit jelent ez a fájdalom! – fakadt ki tanácstalanul. – Folyton sajog a sebhelyem... Korábban is fájt néha, de nem ilyen sokáig.

– Mutasd meg Madam Pomfreynak – javasolta Hermione.

– Ez nem betegség – rázta a fejét Harry –, hanem figyelmeztetés. Azt jelenti, hogy veszély közeleg...

Ront lustává tette a nagy meleg.

– Nyugi, Harry – ásított. – Hermionének igaza van: amíg Dumbledore-t látod, nem kell féltened a követ. Különben sincs rá bizonyítékunk, hogy Piton el tud bánni Bolyhoskával. A múltkori kalandja majdnem a fél lábába került. Egyhamar nem mer újra próbálkozni. Egyébként meg, előbb fog Neville bekerülni a kviddicsválogatottba, mint hogy Hagrid elárulja Dumbledore-t.

Harry rábólintott az érvelésre, de nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy elfelejtett valamit – valami nagyon fontos dolgot. Mikor ezt elmondta Hermionének, a lány így felelt:

– Ezt csak a vizsgák miatt érzed. Én például felriadtam tegnap éjszaka, és már majdnem nekiültem az átváltoztatástant tanulni, amikor eszembe jutott, hogy azon a vizsgán már túl vagyunk.

Harry azonban biztos volt benne, hogy nyugtalanságának semmi köze a tanuláshoz. Felnézett a tiszta kék égre, s elgondolkodva bámult egy postabagoly után, amely levéllel a csőrében repült az iskola felé. Ő, Harry mindeddig csak Hagridtól kapott levelet... Hagrid sosem hagyná cserben Dumbledore-t... Soha senkinek nem árulná el, hogyan lehet Bolyhoskát kijátszani. Soha... hacsak...

Harry hirtelen felpattant.

– Te meg hova mész? – kérdezte álmosan Ron.

– Eszembe jutott valami – hadarta Harry holtra váltan. – Most rögtön el kell mennünk Hagridhoz!

– Miért? – fintorgott Hermione, de azért feltápászkodott. Már felfelé haladtak a füves domboldalon, mikor Harry válaszolt neki.

– Nem tartjátok egy kicsit furcsának, hogy Hagrid leghőbb vágya egy sárkány, és erre jön egy idegen, akinek véletlenül épp egy sárkánytojás van a zsebében? Hányan sétálgatnak sárkánytojásokkal, ha egyszer tiltja a törvény? Feltűnő véletlen, hogy az illető épp Hagridba botlott, nem gondoljátok? Hogy ez eddig nem jutott eszembe!

– Mire akarsz kilyukadni? – csóválta a fejét Ron, de Harry válaszra sem méltatta, csak futott, rohant az erdő széle felé.

Hagridot a háza előtt találták. Az óriás egy karosszékben üldögélt ingujjban, felhajtott nadrágszárral, és egy nagy tál borsót tisztított.

– Szervusztok – mosolygott a gyerekekre. – Túl vagytok a vizsgákon? Nem vagytok szomjasak?

– De igen... – kezdte Ron, de Harry a szavába vágott.

– Nem, köszönjük, nagyon sietünk. Mondj meg nekem valamit, Hagrid. Aznap este, amikor Norbertet nyerted... Hogy nézett ki az idegen, akivel kártyáztál?

– Nem t'om – vonta meg a vállát az óriás. – Végig rajta volt a csuklyája.

Mikor észrevette a gyerek arcán a döbbenetet, felvonta a szemöldökét.

– Nincs ebben semmi különös. Sok fura figura fordul meg a Szárnyas Vadkanban – úgy hívják a kocsmát lenn a faluban. Lehet, hogy sárkánykupec volt, a fene se tudja. Nem láttam a képét attól a kámzsától.

Harry rárogyott egy vödör borsóra.

– Miről beszélgettél vele, Hagrid? Szóba került a Roxfort?

– Lehet – felelte töprengve az óriás. – Igen... Kérdezte, mit csinálok, mondtam neki, hogy vadőr vagyok idefent. Erre megkérdezte, hogy miféle vadakat őrzök... Azt is megmondtam... és elmeséltem neki, hogy szeretnék egy sárkányt. És aztán... nem nagyon emlékszem, mert egy kicsit felöntöttem a garatra. Tudniillik ő fizetett... Lássuk csak... igen, azt mondta, hogy van nála egy sárkánytojás, és szívesen feltenné, ha lenne kedvem kártyázni... Kíváncsi volt rá, hogy tudok-e bánni vele, mert, azt mondta, nem adhatja oda akármilyen kontárnak... Erre én mondtam, hogy Bolyhoska után gyerekjáték lesz egy sárkányt felnevelni...

– És az idegent... érdekelte Bolyhoska? – kérdezte színlelt nyugalommal Harry.

– Igen... Hát persze. Nem mindennap találkozik az ember háromfejű kutyával, még itt, a Roxfortban sem. Elmondtam neki, hogy Bolyhoska olyan, mint a kezesbárány, ha tudja az ember, hogy mi kell neki: elég egy kis zeneszó, és már húzza is a lóbőrt...

Hagrid rémült arcot vágott.

– Elkotyogtam nektek! – kiáltott fel. – Azonnal felejtsétek el, amit mondtam!... Hé! Most meg hova rohantok?

Harry, Ron és Hermione egy szót sem szóltak egymáshoz, amíg a bejárati csarnokba nem értek. Az épület sötétnek és borzongatóan hidegnek tűnt a kinti verőfény után.

– Figyelmeztetnünk kell Dumbledore-t – jelentette ki Harry. – Hagrid elmondta az idegennek, hogyan lehet ártalmatlanná tenni Bolyhoskát. Az alatt a csuklya alatt vagy Piton, vagy Voldemort rejtőzött – biztosan nem volt nehéz dolga Hagriddal, miután leitatta. Remélem, Dumbledore hisz nekünk. Firenze talán tanúskodik mellettünk. Hol van Dumbledore szobája?

Mindhárman körülnéztek, mintha abban reménykedtek volna, hogy megpillantanak egy útjelző táblát. A tanév folyamán soha nem esett szó arról, hogy hol lakik Dumbledore, és nem ismertek senkit, akit valaha is az igazgatóhoz küldtek volna.

– Nincs más hátra... – kezdte Harry, de ekkor egy éles hang a szavába vágott.

– Mit csináltok ti idebent?

McGalagony professzor közeledett feléjük, karjában egy halom könyvvel.

– Dumbledore professzort keressük – felelte bátran Hermione, kivívva barátai elismerő pillantását.

– Dumbledore professzort? – kérdezett vissza McGalagony, olyan arccal, mintha roppantul furcsának találná az ötletet. – Mit akartok tőle?

Harry nyelt egyet. Erre meg mit mondjanak?

– Az... titok – felelte végül, de nyomban megbánta vakmerőségét.

McGalagony orrcimpái vészjóslóan remegni kezdtek.

– Dumbledore professzor tíz perce távozott – felelte hűvösen. – Sürgős baglyot kapott a Mágiaügyi Minisztériumból, és azonnal elrepült Londonba.

– Elment? – hüledezett Harry. – Épp most?

– Dumbledore professzor nagyhírű varázsló, Potter, rengeteg kötelezettségnek kell eleget tennie...

– De ez most nagyon fontos.

– Úgy véli, hogy a maga mondanivalója fontosabb, mint a Mágiaügyi Minisztérium idézése?

– Tanárnő – sóhajtott Harry. Úgy döntött, félretesz minden óvatosságot. – A bölcsek kövéről van szó...

McGalagony professzor sok mindenre számított, de erre a válaszra nem. A könyvek kipotyogtak a kezei közül – nem is próbálta elkapni őket.

– Honnan tudtok ti... – hebegte.

– Tanárnő, az a gyanúnk... sőt, biztosan tudjuk, hogy Pit... hogy valaki el akarja lopni a követ. Beszélnünk kell Dumbledore professzorral.

A tanárnő döbbenetébe gyanakvás vegyült.

– Dumbledore professzor holnap érkezik vissza – jelentette ki. – Nem tudom, ki beszélt maguknak a kőről, de egy biztos: feleslegesen aggódnak, mert senki nem tudja ellopni.

– De tanárnő...

– Tudom, hogy mit beszélek, Potter – torkollta le McGalagony, és lehajolt, hogy összeszedje a szétszóródott könyveket. – Azt ajánlom, felejtsék el a követ, és élvezzék inkább a napsütést.

A három jó barát nem fogadta meg a tanácsot.

– Ma éjjel megy el a kőért – szólalt meg Harry, mikor McGalagonyt végre hallótávolságon kívül tudták. – Piton ma éjjel lemászik a csapóajtón. Megszerzett minden információt, és Dumbledore-tól is megszabadult. Lefogadom, hogy ő maga küldte a levelet. A Mágiaügyi Minisztériumban nagyot fognak nézni, amikor Dumbledore beállít.

– De hát mit tehetünk? Mi nem...

Hermione felsikkantott. Harry és Ron megpördültek a tengelyük körül.

Piton állt előttük.

– Lám csak, a jómadarak – szólt a professzor furcsa, fanyar mosollyal.

A három gyerek rámeredt.

– Mit keresnek idebent egy ilyen szép napon?

– Mi csak... – kezdte Harry, de aztán rájött, hogy fogalma sincs, mit feleljen.

– Vigyázzanak – folytatta Piton –, még azt hiheti valaki, hogy újabb csintalanságra készülnek. Márpedig a Griffendél nem engedheti meg magának, hogy még több pontot veszítsen, igaz?

Harry elpirult, és némán sarkon fordult. Barátaival együtt a kijárat felé indult, de Piton visszahívta.

– Figyelmeztetem, Potter: még egy éjszakai séta, és magam intézem el, hogy kitegyék innen a szűrét. Most már elmehet. – Azzal Piton elindult a tanári szoba felé.

Odakint a lépcsőn Harry a társaihoz fordult.

– Megmondom, mit kell tennünk – suttogta izgatottan. – Egyikünk szemmel tartja Pitont – megvárja a tanári előtt, és követi, ha kijön. Hermione, ez neked való feladat.

– Miért?

– Pofonegyszerű – felelte Ron. – Mert te majd úgy teszel, mintha Flitwick professzort keresnéd. – Nyafogó hangon folytatta: – „Oh, tanár úr, annyira félek, hogy félreértettem a tizennégy per bé kérdést...”

– Hallgass már – intette le sértődötten Hermione. – Rendben, vállalom.

– Mi ketten pedig a harmadik emeleti folyosón állunk őrt – fordult Ronhoz Harry. – Gyerünk!

A terv második része azonban kudarcba fulladt. Alighogy elérték a lezárt folyosószakasz bejáratát, felbukkant McGalagony professzor, s most már végképp elfogyott a türelme.

– Azt hiszitek, titeket nehezebb kikerülni, mint egy rakás varázslatot? – ripakodott rá a két fiúra. – Elég volt ebből a badarságból! Ha meghallom, hogy még egyszer itt ólálkodtok, még ötven pontot levonok a Griffendéltől! Igen, Weasley, a saját házamtól!

Harry és Ron visszakullogtak a klubhelyiségbe. Harry épp megjegyezte, hogy „legalább Hermione Piton körmére néz”, amikor egyszerre kitárult a portrélyuk, és bemászott rajta a lány.

– Ne haragudj, Harry! – siránkozott. – Piton kijött, és megkérdezte, mit keresek ott. Mondtam, hogy Flitwickre várok, erre bement, és képzeld, kihívta nekem. Csak most szabadultam el... Piton közben elment, nem tudom, hova.

– Akkor tényleg nincs más hátra... – sóhajtott Harry. Sápadt volt, de a szemében különös fény csillant. – Este elindulok, és még Piton előtt megszerzem a követ.

– Neked elment az eszed! – kiáltott fel Ron.

– Nem mehetsz oda! – rémüldözött Hermione. – Azok után, amit McGalagony és Piton mondtak? Rögtön repülsz a Roxfortból!

– Nem mindegy!? – kiabálta Harry. – Hát nem értitek? Ha Piton megkaparintja a követ, Voldemort újra eljön! Nem hallottatok róla, hogy milyen világ volt itt, amikor a hatalomra tört? Ha visszatér, nem lesz Roxfort, ahonnan kirúgjanak minket! Voldemort porig rombolja, vagy feketemágia-iskolát csinál belőle! A pontok már rég nem érdekesek! Azt hiszitek, Voldemort békén hagy titeket és a családotokat, ha a Griffendél megnyeri a házkupát? Ha elkapnak, mielőtt megszerezhetném a követ, visszaküldenek Dursleyékhez, és várhatok majd, amíg Voldemort eljön értem. Akkor egy kicsit később fog végezni velem, de előbb-utóbb megteszi, mert én soha nem fogok átállni a sötét oldalra! Mondhattok, amit akartok, ma este lemászom azon a csapóajtón! Ha nem tudnátok, Voldemort meggyilkolta a szüleimet!

Ron és Hermione tágra nyílt szemekkel meredtek rá.

– Igazad van – suttogta Hermione.

– Majd használom a köpönyeget – folytatta Harry. – Még szerencse, hogy visszakaptam.

– Be fogunk férni alá mind a hárman?

– Hogyhogy... mind a hárman?

– Térj magadhoz! Csak nem képzeled, hogy elengedünk egyedül?

– Még csak az kéne – toppantott Hermione. – Azt hiszed, meg tudod szerezni nélkülünk a követ? Megyek, és átnézem a könyveimet, hátha találok bennük valami hasznosat...

– De ha elkapnak minket, titeket is kicsapnak!

– Engem aztán nem – vágta rá Hermione mogorván. – Flitwick megsúgta, hogy százhúsz százalékot értem el a vizsgáján. Engem most már senki nem csaphat ki innen!

Vacsora után a három jó barát feszült izgalommal várakozott a klubhelyiségben. Senki nem kérdezte, hogy mi ütött beléjük, hiszen a griffendéles diákok továbbra sem álltak szóba velük. Most először ez nem is zavarta Harryt. Hermione a jegyzeteit lapozgatta, hátha olyan varázslattal lesz dolguk, amiről tanultak a tanév folyamán. Harry és Ron csöndben üldögéltek. Mindkettőjüknek a rájuk váró megpróbáltatások jártak a fejében.

Végül a diákok sorban szedelőzködni kezdtek, és a klub lassan kiürült.

– Indulhatsz a köpönyegért – suttogta Ron, mikor a sereghajtó Lee Jordan is felkelt a székéből, és ásítva elvonult lefeküdni. Harry felszaladt a sötét hálószobába. Ahogy elővette a köpenyt, pillantása a Hagridtól kapott furulyára tévedt. Bolyhoskára gondolt, és zsebre tette a hangszert. Nem sok kedve volt énekelni.

Visszasietett a klubhelyiségbe.

– Legjobb lesz, ha már idebent belebújunk a köpönyegbe, hogy lássuk, eltakar-e mindnyájunkat. Ha Frics meglátja, hogy a lábunk gazdátlanul kóborol a folyosón...

– Ti meg mit csináltok? – csendült egy hang a szoba sötétjében. Az egyik karosszék mögül Neville mászott elő, kezében Trevorral. A fiú nyilván a béka újabb szökési kísérletét hiúsította meg.

– Semmit, Neville, semmit – hadarta Harry, és gyorsan a háta mögé rejtette a köpönyeget.

Nevillet azonban nem volt olyan könnyű becsapni. – Már megint ki akartok menni... – állapította meg.

– Nem, nem, dehogyis – tiltakozott Hermione. – Még csak az kellene. Te meg miért nem vagy már ágyban?

Harry az ajtó mellett álló ingaórára nézett. Nem késlekedhettek tovább, Piton talán már álomba is zenélte Bolyhoskát. – Ne menjetek sehova – kérlelte őket Neville. – Megint elkapnak titeket, és a Griffendél még jobban lemarad.

– Te ezt nem értheted – rázta a fejét Harry. – Ez most nagyon fontos.

Neville azonban szemmel láthatóan elhatározta, hogy ezúttal nem hagyja magát.

– Nem engedlek el titeket! – jelentette ki, és a portrélyuk elé ugrott. – Ha... ha megvertek, akkor sem!

– Neville! – csattant fel türelmetlenül Ron. – Tűnj el az útból, és ne viselkedj úgy, mint egy féleszű...

– Nem vagyok féleszű! – vágott vissza Neville. – Nem akarom, hogy megint megszegjétek a szabályokat! Ti mondtátok nekem, hogy álljak a sarkamra!

– De ne velünk szemben! – mérgelődött Ron. – Neville, el se tudod képzelni, mibe avatkoztál.

Egy lépést tett Neville felé. A fiú elejtette Trevort, s a béka habozás nélkül kihasználta hirtelen jött szabadságát.

– Gyerünk, üssél csak meg! – kakaskodott Neville, és felemelte mindkét öklét. – Készen állok!

Harry Hermionéhez fordult. – Csinálj valamit.

Hermione előrelépett.

– Neville – szólt –, bocsáss meg, de nincs más választásom. Azzal felemelte varázspálcáját.

– Petrificus totalus! – kiáltotta, és Neville-re szegezte a pálcát.

A fiú nyomban vigyázzállásba ugrott. Karja lehanyatlott, bokái összekoccantak, és egész teste megmerevedett. A következő pillanatban megingott, és úgy bukott orra, mint egy kőszobor.

Hermione odasietett hozzá, hogy a hátára fordítsa. Nevillenek a szája is összezárult, így beszélni sem tudott. Csak a szemei forogtak rémülten.

– Mit csináltál vele? – suttogta Harry.

– Sóbálványátokkal sújtottam – felelte bűntudatosan Hermione. – Jaj, Neville, ugye nem haragszol nagyon?

– Később majd megérted, Neville – szólt Ron, miközben átlépett a fiú testén, és magára kanyarította a köpönyeget. Akárhogy is, a megbénult Neville a hátuk mögött nem volt éppenséggel jó előjel. A kővadászok nagy izgalmukban minden szobrot Fricsnek néztek, és minden fuvallatról azt hitték, hogy Hóborc suhan el mellettük.

A legelső lépcső tetejéről Mrs Norris fénylő szeme pislogott le rájuk.

– Jaj istenem, rúgjunk bele, csak most az egyszer – könyörgött suttogva Ron, de Harry megrázta a fejét. Mikor elhaladtak a macska mellett, az megfordult utánuk, de nem mozdult.

Senki mással nem találkoztak, amíg a harmadik emeletre vezető lépcsőhöz nem értek. Ott megpillantották Hóborcot. A kopogószellem félúton lebegett a lépcső fölött, és a szőnyeget lazítgatta, hogy az arra járók elbotoljanak benne.

– Ki vagy? – kérdezte hirtelen Hóborc, mikor a közelébe értek. Összehúzta gonosz kis fekete szemét, úgy fürkészte a semmit. – Tudom, hogy itt vagy, akkor is, ha nem látlak. Mi vagy te, szellemecske, kósza lelkecske vagy csúnya-rosszcsont nebulovacska?

Beszéd közben felemelkedett a magasba, és onnan pislogott le arra, ahol a jövevényeket sejtette.

– Szólnom kellene Fricsnek. Úgy bizony, szólnom kellene neki, hogy láttam valakit, akit nem láttam.

Harrynek támadt egy ötlete.

– Hóborc – morogta rekedten –, a Véres Bárónak jó oka van rá, hogy láthatatlan maradjon.

A szellem kis híján a földre pottyant ijedtében. Mikor összeszedte magát, alázatosan leereszkedett a lépcsőfokok fölé.

– Jaj, bocsánat, báró úr. Az én hibám, nem láttam fővérességedet... Hogy is láthattam volna, hiszen láthatatlan! Bocsássa meg ezt a kis tréfát a vén Hóborcnak, kegyetlen uram...

– Dolgom van itt, Hóborc – recsegte Harry. – Kerüld el ezt a helyet ma éjjel.

– Hogyne, uram, messze elkerülöm – Hóborc gyorsan felemelkedett. – Remélem, jól megy majd a dolga. Rám számíthat, én nem zavarom.

Azzal sietve elsuhant.

– Zseniális volt, Harry! – suttogta Ron.

Néhány másodperccel később megérkeztek a tiltott folyosó bejáratához – és az ajtót félig nyitva találták.

– Na tessék – csóválta a fejét Harry. – Piton már kicselezte Bolyhoskát.

A nyitott ajtó láttán újra tudatosodott bennük, hogy mire is készülnek – és megriadtak a feladattól. Harry a köpönyeg alatt két társához fordult.

– Ha vissza akartok fordulni, megértem. Elvihetitek a köpenyt, most már nem lesz rá szükségem.

– Szó se lehet róla – felelte Ron.

– Veled megyünk – bólintott Hermione. Harry belökte az ajtót.

A sarokvasak megcsikordultak, s szinte azonnal fenyegető, mély morgás hangzott fel. A kutya ugyan nem látta őket, de összes orrlyuka kitágult, s mindhárom fejével vadul szimatolt feléjük.

– Mi az ott a lábánál? – suttogta Hermione.

– Hárfának tűnik – felelte Ron. – Biztos Piton hagyta el.

– Ezek szerint, rögtön felébred, amint elhallgat a zene mondta Harry. – Hát akkor kezdjük...

Szájához emelte Hagrid furulyáját, és belefújt. Nem sikerült igazi dallamot kicsalnia a hangszerből, de a bestia már az első hangok után elkezdett laposakat pislogni. Harry egyre csak játszott, levegőt is alig vett közben. A kutya lassan felhagyott a morgással. Végül megtántorodott, lábai megbicsaklottak, és mély álomba merülve a földre rogyott.

– Játssz tovább – figyelmeztette Ron Harryt, miközben kibújtak a köpönyeg alól, és elindultak a csapóajtó felé. Az óriási fejekhez érve orrukat megcsapta a kutya leheletének bűze.

– Úgy látom, az ajtót könnyű lesz kinyitni – szólt Ron, átpillantva az állat háta fölött. – Előremész, Hermione?

– Dehogy megyek!

– Rendben.

Ron összeszorította a fogát. Óvatosan átlépett a kutya lába fölött, majd lehajolt, és a karikánál fogva egyetlen rántással felnyitotta a csapóajtót.

– Mit látsz? – kérdezte félősen Hermione.

– Semmit – csak nagy feketeséget. Lemászni se lehet. Azt hiszem, le kell ugranunk.

Harry, aki még mindig furulyázott, szabad kezével megbökte Ront, majd önmagára mutogatott.

– Előre akarsz menni? – kérdezte Ron. – Biztos? Vigyázz, mert nem látni, milyen mély. Add oda a furulyát Hermionének, hogy tovább fújhassa az altatót.

Harry átadta a hangszert. A néhány másodpercnyi csönd is elég volt ahhoz, hogy a kutya álmosan felmorduljon – mikor azonban Hermione játszani kezdett, ismét elnyomta a buzgóság.

Harry átmászott a bestián, és lenézett a mélybe. Feneketlen sötétséget látott maga alatt.

Óvatosan leereszkedett a nyíláson, míg végül már csak az ujja hegyével kapaszkodott. Akkor felnézett Ronra, és így szólt:

– Ha történik velem valami, ne gyertek utánam. Menjetek egyenesen a bagolyházba, és küldjétek el Hedviget Dumbledore-hoz. Rendben?

– Rendben – bólintott Ron.

– Hamarosan találkozunk. Remélem...

Azzal elengedte a csapóajtó keretét. Nedves, hideg levegő csapott az arcába, ahogy zuhant és zuhant, egyre mélyebbre, míg végül...

PLUPF. Furcsa, tompa puffanással landolt – valami puha dolgon. Felült, és körültapogatózott, mert szeme még nem szokta meg a homályt. Úgy érezte, valamiféle növényen ül.

– Minden rendben! – kiáltott a csapóajtó felé, mely a nagy távolságból bélyeg nagyságúnak tűnt. – Ugorhattok, puhára estem!

Ron nyomban követte, és nemsokára kitárt karokkal lehuppant mellé.

– Mi ez az izé? – kérdezte, miután felült.

– Nem tudom, valami növény. Biztos azért van itt, hogy rá lehessen ugrani. Jöhetsz, Hermione!

A távoli furulyaszó elhallgatott. A kutya szinte azonnal ugatni kezdett, de Hermione addigra már a mélybe vetette magát, és néhány másodperc múlva ő is ott hevert Harry oldalán.

– Kilométerekkel az iskola alatt lehetünk – jegyezte meg.

– Még szerencse, hogy itt van ez a fura növény – szólt Ron.

– Szerencse!? – sikoltott fel Hermione. – Nézzetek magatokra!

A lány felpattant, és a dohos fal felé evickélt. Csak nagy nehezen jutott előre, mert amint földet ért, a növény nyomban körülfonta kígyószerű indáival a bokáját. Harry és Ron lábát, anélkül hogy észrevették volna, már combig benőtték a vendégmarasztaló kacsok.

Hermionénak sikerült kiszabadítania magát, s a fal mellől figyelte a két fiú kétségbeesett küzdelmét a növénnyel. Kilátástalan harc volt: minél inkább kapálóztak, a burjánzó indák annál szorosabban bilincselődtek a tagjaikra.

– Maradjatok nyugton! – kiáltott rájuk Hermione. – Tudom, hogy mi ez – ördöghurok!

– Örülök, hogy már a nevét is tudjuk – nyögött fel Ron, és hátradőlt, hogy kihúzza nyakát a fojtogató indák közül. – Kösz a felvilágosítást!

– Fogd be a szád! – csattant fel Hermione. – Azon gondolkozom, hogy mivel lehet kiirtani!

– Gyorsan gondolkozz, mert már alig kapok levegőt – hörögte Harry a mellkasát körülfonó indák szorításában.

– Ördöghurok, ördöghurok... Mit is mondott róla Bimba professzor? A sötét, nedves helyeket kedveli...

– Akkor gyújts tüzet! – kiáltotta Harry.

– Jó... persze... de honnan vegyek hozzá fát? – tördelte a kezét Hermione.

– TELJESEN ELMENT AZ ESZED!? – üvöltötte Ron. – BOSZORKÁNY VAGY, TE SZERENCSÉTLEN!

– Tényleg! – sikkantott Hermione. Előkapta a varázspálcáját, meglengette, és egész nyalábra valót szórt a növény felé abból a kék lángocskából, amivel Piton talárját is lángra lobbantotta. Alig néhány másodperc múlva a fiúk érezték, hogy meglazulnak a tagjaikra fonódó indák. A növény láthatóan menekült a fény és forróság elől: kígyózva letekeredett foglyairól, s a fiúk kiszabadultak.

– Még szerencse, hogy odafigyeltél gyom-és gyógynövénytanórán – zihálta Harry, és letörölte homlokáról a verejtéket.

– És hogy Harry helyetted is gondolkodott – sopánkodott Ron. – „Honnan vegyek fát?” Te jó ég, Hermione...

– Arra megyünk – szólt Harry, és az egyetlen kivezető út, egy kőpadlós járat felé mutatott.

Saját lépteiken kívül nem hallottak mást, csak a falakról csöpögő víz hangját. A járat enyhén lejtett – Harrynek a Gringotts jutott róla az eszébe, a bankról pedig a kincseket őrző, tűzokádó sárkányok. Ha most szembe találnák magukat egy kifejlett sárkánnyal... egy Norberttel a köbön...

– Ti is halljátok? – suttogta Ron.

Harry fülelt. Halk suhogást és fémes csörrenéseket vélt hallani.

– Talán egy kísértet?

– Nem tudom... nekem inkább szárnynak tűnik.

– Fényt látok... és mozog is valami.

A járat végéhez érve fényesen kivilágított terem bejáratánál találták magukat. A boltíves mennyezetű helyiség telis-tele volt apró, gyémántfényű madarakkal, melyek sűrű rajokban röpködtek a magas falak között. A terem túlsó végében súlyos faajtót pillantottak meg.

– Mit gondoltok, ránk támadnak, ha bemegyünk? – kérdezte Ron.

– Valószínűleg – bólintott Harry. – Nem tűnnek ugyan vérengzőnek, de ha egyesült erővel ránk vetik magukat... Nincs más ötletem... átszaladok.

Vett egy nagy levegőt, karjával eltakarta az arcát, és rohanni kezdett a másik ajtó felé. Éles csőrök és karmok záporára számított, de meglepő módon nem történt semmi. Sértetlenül érte el az ajtót. Gyorsan lenyomta a kilincset, de az ajtó zárva volt.

Két társa követte, és hamarosan már együtt feszegették az ajtót, de az meg se mozdult. Még Hermione Alohomora bűbája sem nyitotta ki.

– Most mi lesz? – kérdezte Ron.

– Ezek a madarak... biztos, hogy nem csak dísznek vannak itt – töprengett hangosan Hermione.

Most már figyelmesebben szemügyre vették a csillogó, szárnyas... csillogó?

– Ezek nem madarak! – kiáltott fel hirtelen Harry. – Hanem kulcsok! Szárnyas kulcsok – látjátok? Ez azt jelenti, hogy... Körülnézett a teremben, míg társai a röpködő kulcsokat bámulták. – Ez az! Ott vannak a seprűk! El kell kapnunk az ajtó kulcsát!

– De hiszen több száz van belőlük!

Ron megvizsgálta a zárat.

– Egy nagy, ódivatú kulcsot keresünk. Valószínűleg ezüstből van, mint a kilincs.

Felkaptak egy-egy seprűnyelet, és elrugaszkodtak a padlóról. A kulcsfelhő sűrűjét célozták meg. Kapkodtak-markolásztak a levegőben, de a megbűvölt kulcsokat szinte lehetetlen volt nyakon csípni.

Harry azonban nem véletlenül volt az évszázad legfiatalabb fogójátékosa. Értett hozzá, hogy olyan dolgokat is észrevegyen, amit senki más. Még egy perce sem röpködött a tarka szárnyrengetegben, amikor megpillantott egy jókora ezüstkulcsot, aminek görbe volt az egyik szárnya – mintha egyszer már elkapták és durván a kulcslyukba gyömöszölték volna.

– Ott van! Az a nagy, ott... nem, ott, az a kékszárnyú... amelyik olyan gyűrött!

Ron sebesen elröppent abba az irányba, amerre Harry mutatott – majd nagyot koppant a mennyezeten, és kis híján leesett a seprűről.

– Be kell kerítenünk! – kiáltotta Harry, s közben egy pillanatra sem vette le a szemét a szárnyaszegett kulcsról. – Ron, te felülről közelíted meg. Hermione, alulról álld el az útját én pedig megpróbálom elkapni. Indulás!

Ron lebukott, Hermione pedig kilőtt a magasba. A kulcs mindkettőjüket kikerülte, és a fal felé repült. Harry üldözőbe vette, majd előrehajolt, és tenyerével a hideg kőhöz szorította a virgonc fémdarabot. Ron és Hermione örömkiáltásai hosszan visszhangoztak a boltíves mennyezet alatt.

Gyors landolás után Harry az ajtóhoz szaladt, kezében az izgő-mozgó kulccsal. Bedugta a zárba, és elfordította – működött. Abban a minutumban, hogy kattant a zár, a kulcs ismét szárnyra kapott – immár igencsak megviselt állapotban.

– Készen álltok? – kérdezte társaitól Harry, és megfogta a kilincset. Ron és Hermione bólintottak, mire Harry kitárta az ajtót.

A következő teremben vaksötét volt. Mikor azonban beléptek, egy csapásra kigyúltak a fények, és bámulatra méltó látvány tárult a kővadászok szeme elé.

Egy hatalmas sakktábla szélén álltak, a sötét figurák háta mögött. A fekete kőből faragott bábuk egytől egyig magasabbak voltak, mint ők. Szemben velük, a terem túlsó oldalán sorakoztak a világos figurák. Harry, Ron és Hermione megborzongtak – a szoborszerű bábuknak nem volt arcuk.

– Itt mi lehet a feladat? – suttogta Harry.

– Egyértelmű – felelte Ron. – Sakkcsatában kell eljutnunk a túloldalra.

A fehér figurák mögött újabb ajtót pillantottak meg. – De hogyan? – kérdezte nyugtalanul Hermione.

– Szerintem nekünk is sakkfigurákká kell válnunk.

Ron odalépett az egyik sötét huszárhoz, és megérintette a lovát. A kőszobor nyomban életre kelt. A ló a földet kapálta, lovasa pedig Ron felé fordította sisakos fejét.

– Be kell állnunk közétek, hogy átjussunk a táblán? – A fekete harcos bólintott. Ron barátaihoz fordult.

– Lássuk csak... Gondolom, el kell foglalnunk három sötét bábu helyét... Harry és Hermione nem szóltak, hagyták, hogy Ron végiggondolja a teendőket.

– Ne sértődjetek meg, hogy kézbe veszem a dolgot – szólt a fiú –, de egyikőtök sem valami jó sakkban...

– Nem sértődünk meg – felelte gyorsan Harry. – Csak mondd, hogy mit csináljunk.

– Nos, Harry, te annak a futónak a helyére állj be, te pedig, Hermione a mellette álló bástya leszel.

– És te?

– Én az egyik huszárt váltom fel.

Úgy tűnt, a sakkfigurák hallják, amit mondanak, mert ezekre a szavakra egy huszár, egy futó és egy bástya hátat fordítottak a világos bábuknak, és lesétáltak a tábláról. Harry, Ron és Hermione elfoglalták a helyüket.

– A sakkban mindig a világos kezd – magyarázta Ron a tábla túlsó oldalát fürkészve. – Igen... nézzétek...

Az egyik világos gyalog két kockát előrelépett.

Ron sorban hadba küldte a fekete figurákat, s azok némán teljesítették utasításait. Harrynek remegett a térde. Mi lesz, ha veszítenek?

– Harry, menj négy kockát átlósan jobbra.

Akkor döbbentek meg először igazán, amikor levették a másik huszárukat. A világos vezér egyetlen csapással leterítette a lovast, majd levonszolta a tábláról. A leütött figura arcra borulva, mozdulatlanul hevert a földön.

– Nem volt más választásom – csóválta a fejét Ron. – De így Hermione leveheti azt a futót. Menj, Hermione. Valahányszor védtelenül hagytak egy-egy figurát, a világos bábuk könyörtelenül leütötték. A megbénult feketék egyre növekvő halomban hevertek a fal mentén. Kétszer is előfordult, hogy Ronnak csak az utolsó pillanatban sikerült megmentenie Harryt és Hermionét. Ő maga lóugrásban száguldozott keresztülkasul a táblán, és szorgalmasan irtotta a világos bábukat.

– Közel vagyunk a célhoz – szólalt meg végül. – Lássuk csak... Hadd gondolkozzam...

A világos vezér feléje fordította üres arcát.

– Hát igen – szólt csendesen Ron. – Nincs más megoldás... Fel kell áldoznom magam.

– NE! – kiáltották kórusban barátai.

– A sakkban nincs kegyelem! – csattant fel Ron. – Valamit valamiért! Odalépek, és ő levesz engem... de te, Harry, akkor mattot adhatsz a királynak!

– De hát...

– Meg akarod állítani Pitont, vagy sem?

– Ron...

– Ha nem sietsz, megszerzi a követ!

Mit volt mit tenni, bele kellett egyezniük.

– Készen álltok? – kérdezte Ron sápadtan, de eltökélten. – Indulok. Ha győztetek, azonnal menjetek tovább!

Ron lépett egyet, s a világos vezér azonnal odaugrott hozzá. Kőkarjával fejbe suhintotta a fiút, aki nyomban eldőlt, mint egy zsák. Hermione felsikoltott, de nem mozdult a kockájáról. A világos vezér félrevonszolta barátjukat. Úgy tűnt, Ron elvesztette az eszméletét.

Harry remegve elindult, és három kockát lépett átlósan balra.

A világos király nyomban levette koronáját, és Harry lába elé dobta. A csatát megnyerték. A világos figurák meghajoltak és félrevonultak, utat nyitva nekik az ajtó felé. Harry és Hermione egy utolsó aggódó pillantást vetettek Ronra, azután kirohantak az ajtón, ahol újabb folyosó várta őket.

Hermione remegett az aggodalomtól.

– Mi van, ha szegény Ront...

– Magához fog térni – vágott a szavába Harry, és magában fohászkodott, hogy igaza legyen. – Mit gondolsz, mi lesz a következő akadály?

– Túl vagyunk Bimba csapdáján, az volt az ördöghurok. A bűvös kulcsokat bizonyára Flitwick készítette. McGalagony átváltoztatta a sakkfigurákat élő szobrokká... vagyis már csak Mógus és Piton varázsa van hátra...

Újabb ajtó elé érkeztek.

– Mehet? – suttogta Harry.

– Mehet.

Harry kitárta az ajtót.

A helyiségben olyan szörnyű bűz terjengett, hogy az arcuk elé kellett emelniük talárjuk ujját. Mikor könnyező szemmel körülnéztek, egy mozdulatlan, szürke testet pillantottak meg a padlón. Egy hatalmas troll volt az – még nagyobb, mint az, amelyikkel mindenszentek előestéjén megküzdöttek. A szörnyeteg fején jókora, véres púp éktelenkedett.

– Hála istennek ez már nem áll az utunkba – suttogta Harry, miközben átlépett a mostrum lába fölött. – Menjünk innen, mert mindjárt megfulladok.

Azzal kinyitotta a következő ajtót, és óvatosan belesett rajta. Valami szörnyű, még a trollnál is iszonyatosabb dologra számított, de félelme szerencsére alaptalannak bizonyult. A helyiségben nem volt más, csak egy asztal, és rajta hét, különböző alakú kis palack, szépen sorba állítva.

– Ez Piton varázslata. Vajon itt mi a dolgunk?

Besiettek a helyiségbe, de nyomban meg is torpantak, és. hátrafordultak. A küszöbből bíborszín tűz csapott ki, lángfüggönnyel zárva el a visszautat. Ugyanabban a pillanatban fekete tűz lobbant a következő terembe vezető ajtó előtt is. Csapdába kerültek.

– Nézd!

Hermione egy papírtekercset fedezett fel az üvegek mellett. Kezébe vette, és olvasni kezdték Harryvel:

Fordulj meg, s menekülj, vagy lépj be a vészbe;

Két üveg megsegít, azokat vedd kézbe.

Az egyik visszaküld, a másik előre:

Átkelhetsz a tűzön, ha iszol belőle.

Hétből két üvegben jámbor csalánbor van,

De három méreg is rejtőzik a sorban.

Válassz! Csak úgy vethetsz rabságodnak véget.

Segítségül kapsz, ím, jó tanácsot, négyet.

Egy: ravasz a méreg, de gondolj csak arra,

Mindkét bor mérget lát, ha elfordul balra.

Kettő: a két szélső más ízt rejt, meglátod,

De ha továbbmennél, egyik sem barátod.

Három: küllemében mindegyik palack más,

Tudd meg, nem rejt mérget se törpe, se óriás.

Négy: a két második balról s jobbról nézve

Hasonló nedűt rejt – vésd ezt, vándor, észbe.

Hermione megkönnyebbülten felsóhajtott, s Harry csodálkozva látta, hogy a lány mosolyog.

– Csodás! – lelkendezett Hermione. – Ez nem mágia, hanem logika. Egy egyszerű rejtvény! Sok híres varázsló gyenge matekból, és a logikai feladványokhoz hozzá se tudnak szagolni. Ők aztán itt álldogálnának ítéletnapig!

– Mi is itt fogunk, nem?

– Dehogyis fogunk – méltatlankodott Hermione. – Itt van a papíron minden információ, amire szükségünk van. Hét üveggel van dolgunk – háromban méreg van, kettőben bor; egy átsegít a fekete tűzön, egy pedig szabaddá teszi az utat visszafelé.

– De honnan tudjuk, melyiket kell meginnunk?

– Várj egy percet.

Hermione többször egymás után elolvasta a rímbe szedett sorokat. Fel és alá járkált a palackok mentén, motyogott magában, és időnként rámutatott egy-egy üvegre. Végül összecsapta a tenyerét.

– Megvan! – kiáltott fel izgatottan. – A legkisebb fiola tartalma juttat át minket a fekete tűzön túlra – ahol a követ találjuk.

Harry a parányi üvegre nézett.

– Ez csak egyikünknek elég – szólt. – Alig egy korty van benne.

A két barát egymásra pillantott.

– Melyikkel lehet átmenni a bíborszínű tűzön?

Hermione a sor jobb szélén álló, gömbölyded palackra mutatott.

– Te azt iszod meg – jelentette ki Harry. – Ébreszd fel Ront, és szálljatok fel egy-egy seprűre a repülőkulcsos teremben. Úgy kijuttok a csapóajtón, és Bolyhoska sem tud elkapni titeket. Siessetek a bagolyházba, és küldjétek Hedviget Dumbledore után. Szükségünk van rá. Egy ideig talán fel tudom tartóztatni Pitont, de előbb-utóbb elbánik velem.

– De Harry... Lehet, hogy Tudodki is vele van.

– Egyszer már megúsztam – felelte Harry, és a villám alakú sebhelyre mutatott. – Talán ezúttal is szerencsém lesz. Hermione ajka megremegett. Odaugrott Harryhez, és szorosan átölelte.

– Hermione!

– Harry... te nagyon nagy varázsló vagy.

– A nyomodba sem érek – szabadkozott zavartan Harry, miután kibontakozott az ölelésből.

– Ugyan már! – legyintett Hermione. – Könyvek és okoskodás! Ezeknél sokkal, de sokkal fontosabb a barátság és a bátorság meg... Jaj, Harry, nagyon vigyázz magadra!

– Te idd ki először – szólt a fiú. – Biztos, hogy jól választottál?

– Holtbiztos – bólintott Hermione, és ajkához emelte a gömbölyded üveget. Mikor kiitta, megborzongott.

– Ugye nem méreg?

– Nem... de olyan, mint a folyékony jég.

– Indulj gyorsan, nehogy elmúljon a hatása.

– Sok szerencsét... és légy óvatos...

– MENJ!

Hermione sarkon fordult, és átsétált a bíborszínű lángfüggönyön.

Harry nagyot sóhajtott, kezébe vette a legkisebb üveget, és a fekete tűz felé fordult.

– Isten neki – szólt, és egy hajtásra kiitta a fiola tartalmát. Neki is olyan érzése támadt, mintha jég áradna szét a testében. Letette az üveget, és elindult a tűz felé. Ahogy a lángfüggönybe lépett, akaratlanul is összerezzent, látta, hogy a fekete lángok a testét nyalogatják, érezni azonban semmit sem érzett. Egy másodpercig minden oldalról tűz vette körül – azután egyszerre ott találta magát az utolsó teremben.

Már volt ott valaki – de nem Piton. Még csak nem is Voldemort.

Tizenhetedik fejezet

A kétarcú ember

Mógus állt előtte.

– Tanár úr! – kiáltott fel döbbenten Harry.

Mógus elmosolyodott. Arcán nyoma sem volt a meglepetésnek.

– Bizony, én vagyok az – felelte higgadtan. – Számítottam rá, hogy találkozunk itt, Potter.

– De hát én azt hittem, hogy Piton...

– Perselus? – Mógus felnevetett; nem olyan félénken, mint máskor, hanem hideg, éles kacajjal. – No igen, Perselusról inkább feltételezné az ember... Bevallom, kapóra jött nekem az a nagyra nőtt denevér. Ha ő ott van, ki gyanúsítaná sze-szegény da-dadogós Mógus professzort?

Harry még mindig nem akart hinni a szemének. – De hát Piton meg akart ölni...!

– Nem, nem, tévedés. Én próbáltalak megölni. A barátod, Granger kisasszony véletlenül belém ütközött, amikor a kviddicsmeccsen Piton felé rohant, hogy felgyújtsa a talárját. Elestem, és megszakadt a kapcsolat. Még néhány másodperc, és leráztalak volna arról a seprűről. Már előbb is sikerült volna, ha Piton nem mormol ellenátkot, hogy megmentsen téged.

– Piton meg akart menteni engem!?

– Ahogy mondod – felelte hűvös nyugalommal Mógus. – Mit gondolsz, miért akarta ő vezetni a következő mérkőzéseteket? Hogy újból ne próbálkozhassak. Túlzásba vitte az óvatosságot, hiszen Dumbledore jelenlétében úgysem tehettem semmit. Az összes többi tanár azt hitte, hogy Piton csak a Griffendél vereségét akarja. Mi tagadás, gondoskodott róla, hogy senki ne kedvelje... De lám, hiába fáradozott, hiszen most úgyis végzek veled.

Mógus csettintett az ujjával. Egy szempillantás múlva erős kötelek hurkolódtak Harry teste köré.

– A kíváncsiságod az életedbe kerül, Potter. Nem volt szép, hogy a mindenszentek előtti ünnepségen elcsatangoltatok a többiektől. Biztosra vettem, hogy megláttatok, mikor elmentem megnézni, mi őrzi a követ.

– Maga szabadította ránk a trollt?

– Természetesen. Nem titok, hogy értek azokhoz a bestiákhoz – láthattad, hogy elbántam azzal is, ott a szomszédban. Sajnos, amíg mindenki más fejvesztve szaladgált, Piton, aki már akkor is gyanakodott rám, egyenesen a harmadik emeletre sietett, hogy megelőzzön... Bosszantó volt – nem elég, hogy a troll nem végzett veletek, de az a háromfejű kutya sem harapta le tisztességesen Perselus lábát... Most pedig várj, és maradj csendben, Potter. Meg kell vizsgálnom ezt a furfangos tükröt.

Harry csak ekkor nézett körül alaposabban a helyiségben. Mógus háta mögött Edevis tükre állt...

– Ha megfejtem a tükör titkát, végre az enyém lesz a kő – mormogta Mógus a díszes keretet tapogatva. – Ez a varázslat Dumbledorera vall... de ő most a minisztériumban van... és mire visszatér, már bottal ütheti a nyomomat.

Harry lázasan töprengett. Minél tovább szóval kell tartani Mógust, hogy ne tudjon a tükörre koncentrálni.

– Láttam magát és Pitont az erdőben...

– Áh, igen – bólogatott szórakozottan a professzor, s megkerülte a tükröt, hogy hátulról is szemügyre vegye. – Nagyra becsült kollégám nem hagyott nyugtot nekem. Ki akarta szedni belőlem, mennyit tudok. Gyanús voltam neki, és meg akart félemlíteni. Az ostoba... Engem, akit maga Voldemort mester segít...

Mógus kilépett a tükör mögül, és éhes tekintettel bámult a bűvös üveglapra.

– Látom a követ... Látom, amint átnyújtom a mesternek... De hol lehet?

Harry a béklyóit feszegette. Meg kellett akadályoznia, hogy Mógus a tükörre figyeljen.

– Végig úgy éreztem, hogy Piton gyűlöl engem.

– Hát nem is vagy a kedvence, az biztos – felelte félvállról Mógus. – De még mennyire nem... Együtt járt Roxfortba az apáddal, nem tudtad? Ki nem állhatták egymást. De Piton nem akarta a halálodat.

– Pár napja még azt is hallottam, hogy maga sír... Azt hittem, Piton megfenyegette...

Mógus tekintetében most először félelem csillant.

– Olykor-olykor – felelte szégyenkezve – előfordul, hogy nehezen tudom teljesíteni a mester utasításait... Ő hatalmas és erős, de én gyenge vagyok...

– Úgy érti, hogy ő ott volt magával a tanteremben? – kérdezte Harry döbbenten.

– Velem van mindig, bárhová megyek – sóhajtott Mógus. Akkor találkoztam vele, mikor a világot jártam. Bolond ifjonc voltam, dugig volt a fejem nevetséges eszmékkel a jóról és a rosszról. Voldemort mesternek köszönhetem, hogy észhez tértem. Ő tanított meg rá, hogy nincs jó és rossz, csak hatalom van, és azok, akik túl gyöngék hozzá, hogy megszerezzék... Azóta hűségesen szolgálom őt, bár sokszor előfordult, hogy csalódást okoztam neki, s ezért szigorúan kellett bánnia velem. – Mógus megborzongott. – A mester nem bocsátja meg egykönnyen a hibákat. Mikor a Gringottsban kudarcot vallottam, nagyon megharagudott. Megbüntetett... Elhatározta, hogy attól fogva a körmömre néz...

Mógus elnémult. Harrynek eszébe jutott az Abszol úton tett kirándulása Hagriddal. Hogy is lehetett ilyen ostoba? Hisz azon a napon találkozott is Mógussal, ott, a Foltozott Üstben!

A professzor halkan szitkozódott.

– Nem értem... Talán benne van a kő a tükörben? Össze kellene törnöm?

Harry kétségbeesetten töprengett. A legesleghőbb kívánságom most az, gondolta, hogy megtaláljam a követ, mielőtt Mógus megkaparintja. Tehát ha belenéznék a tükörbe, azt látnám, amint megtalálom – vagyis megtudnám, hogy hol van elrejtve! De hogyan kerülhetnék a tükör elé, anélkül, hogy Mógus gyanút fogna?

Megpróbált titokban bal felé araszolni, de a bokájára tekeredő béklyó túl szoros volt, megbotlott, és hasra esett. Mógus egy pillantásra se méltatta; zavartalanul folytatta hangos töprengését.

– Vajon mit csinál ez a tükör? Hogy működik? Mester, segíts!

Harry nagy riadalmára egy hang válaszolt neki. Egy hang, mely mintha Mógus testéből szólt volna.

– Használd a fiút... Használd a fiút... – A professzor Harryhez fordult.

– Rendben... Gyere ide, Potter!

Tapsolt egyet, s Harry béklyói egy szempillantás alatt lehullottak. A fiú nagy nehezen feltápászkodott.

– Gyere ide – ismételte Mógus. – Nézz bele a tükörbe, és mondd el, mit látsz.

Harry elindult a professzor felé.

Hazudnom kell, gondolta. Belenézek a tükörbe, aztán hazudok valamit, és kész.

Mógus odaállt a háta mögé. Harry orrát megcsapta a professzor turbánjából áradó különös szag. Behunyta a szemét, és csak akkor nyitotta ki újra, mikor már a bűvös üveglap előtt állt.

A puszta tükörképét pillantotta meg: sápadt arcát, félelemtől csillogó szemeit. Egy másodperccel később azonban tükörképe elmosolyodott – majd a zsebébe dugta a kezét, és előhúzott belőle egy vérvörös követ. Azt megmutatta Harrynek, aztán ismét zsebre tette – s abban a szempillantásban Harry érezte, egy nehéz tárgy csusszan az igazi zsebébe.

Csodálatos módon, egyszerre nála volt a kő.

– Nos? – faggatta türelmetlenül Mógus. – Mit látsz? – Harry összeszedte minden bátorságát.

– Látom, amint kezet rázok Dumbledoreral – füllentette. Megnyertem... megnyertem a Griffendélnek a házkupát. – Mógus dühösen szitkozódott.

– Kotródj innen – förmedt rá Harryre.

A fiú félreállt, a nadrágján át érezte a kő hűvös érintését. Próbáljon meg elszaladni? Még öt lépést sem tett azonban, amikor felcsendült egy magas vékony hang – pedig Mógus ajkai nem mozogtak.

– Hazudik... Hazudik...

– Potter, azonnal gyere vissza! – harsogta Mógus. – Mondd meg az igazat! Mit láttál a tükörben?

A magas hang ismét megszólalt.

– Majd én beszélek vele... szemtől szemben...

– Mester, még túl gyenge vagy hozzá!

– Ehhez van... van elég erőm...

Harry úgy érezte, mintha ördöghurok szögezné a lábát a földhöz. Mógus a turbánjához emelte a kezét, és elkezdte leoldani a fejdíszt. Vajon mire készül? A turbán a földre hullott. Így, fedetlenül a professzor feje nevetségesen kicsinek tűnt. Mógus lépett egyet, és lassan megfordult a tengelye körül.

Harry legszívesebben felkiáltott volna ijedtében, de egy hang se jött ki a torkán. Arról a helyről, ahol Mógus tarkójának kellett volna lennie, egy arc meredt rá – a legszörnyűbb ábrázat, amit valaha látott. Az arc krétafehér volt, apró szemeiben vörös tűz égett, s orr helyett csak orrlyukai voltak, mint egy kígyónak.

– Harry Potter – suttogta.

Harry hátrálni akart, de lába nem engedelmeskedett.

– Látod, mivé lettem? – folytatta az arc. – Árnyék vagyok csupán... Csak akkor ölthetek alakot, ha valaki megosztja velem a testét... de mindig akadnak olyanok, akik befogadnak a szívükbe és az agyukba. Az elmúlt hetekben erőre kaptam az egyszarvú vérétől... magad is láttad, mikor a hűséges Mógus megitta helyettem az erdőben. Ha pedig megszerzem az életelixírt, végre saját testet teremthetek magamnak... És most... vedd ki a zsebedből a követ, és add ide szépen.

Szóval tudta. Harry lábaiba egyszerre visszatért az élet. Hátratántorodott.

– Ne légy bolond – vicsorgott az arc. – Mentsd meg az életed, és állj az én oldalamra... Különben ugyanúgy végzed, mint a szüleid... Tudd meg, kegyelemért esedeztek, mielőtt végeztem velük.

– HAZUDSZ! – tört ki a kiáltás Harry torkán.

Mógus hátrálva indult el, hogy Voldemort szemmel tarthassa Harryt. A ördögi arc gonosz mosolyra húzódott.

– Milyen megható – sziszegte. – Én értékelem a bátorságot... Igen, fiam, a szüleid bátrak voltak... Először az apádat öltem meg. Mi tagadás, hősiesen küzdött... Az anyádnak azonban nem kellett volna meghalnia... de ő meg akart védeni téged... Add ide a követ, mert ha nem, bizony hiába halt meg érted.

– SOHA!

Harry a lángfüggöny felé iramodott, de Voldemort felrikoltott: – KAPD EL! –, és a következő másodpercben Harry már a csuklóján érezte Mógus ujjait. Abban a szempillantásban éles fájdalom hasított a homlokába – úgy érezte, a feje is szétreped belé. Felordított, erejét megfeszítve igyekezett kiszabadulni – és nagy meglepetésére Mógus elengedte. A fájdalom nyomban alábbhagyott. Harry gyorsan körülnézett. A professzor nem messze tőle állt, kínok közt görnyedezve. A fájdalomtól eltorzult arccal meredt az ujjaira, melyeken a szeme láttára hólyagosodott fel a bőr.

– Kapd el! KAPD EL! – visított fel újra Voldemort, s Mógus fájdalmát feledve nekiugrott Harrynek. Ledöntötte a lábáról a fiút, közben két kezével elkapta a nyakát, és teljes súlyával rajta landolt. Harrynek káprázott a szeme a homlokában fellángoló fájdalomtól, de azért látta és hallotta, hogy Mógus felüvölt kínjában.

– Nem tudom megfogni, mester! A kezem... A kezem!

A professzor elengedte Harry nyakát – így már csak a térdével szegezte őt a földhöz –, és eszelős tekintettel meredt a kezére. Harry látta, hogy Mógus tenyerén az eleven húsig átégett a bőr.

– Akkor öld meg, te idióta! – vicsorgott Voldemort. – Végezz vele!

Mógus felemelte a kezét, hogy kimondja a halálos átkot, de Harry ösztönösen előrelendült, és belemarkolt a professzor arcába.

– ÁÁÁÁÁÁ!

Mógus felhólyagosodott arccal, üvöltve zuhant a földre. Harry végre megértette: a professzor számára iszonyú kín, ha megérinti az ő bőrét. Nem volt hát más választása: fenn kellett tartania az érintést s így a fájdalmat, hogy Mógus ne tudja kimondani az átkot.

Talpra szökkent, megragadta Mógus karját, és teljes erőből belecsimpaszkodott. A professzor felordított, és megpróbálta lerázni őt. Közben Harry homloka is egyre jobban fájt – a szemét már nem is tudta nyitva tartani, de még hallotta Mógus jajgatását, Voldemort üvöltéseit: – ÖLD MEG! ÖLD MEG! – és más, távoli hangokat, amelyek talán csak a fejében csengtek: – Harry! Harry!

Érezte, hogy Mógus karja kiszabadul a markából, és tudta, hogy minden elveszett. Egyre mélyebbre és mélyebbre zuhant a feneketlen sötétségbe...

Aranysárgán fénylő tárgyat látott megcsillanni a szeme előtt. A cikesz! Megpróbálta elkapni, de a karja ólomsúlyúnak tűnt.

Pislogott egyet. Tévedett: nem a cikesz volt az, hanem egy szemüveg. Milyen különös...

Újra pislogott, s ekkor Albus Dumbledore mosolygós arca úszott be a képbe.

– Isten hozott, Harry – szólt a professzor.

Harry rámeredt Dumbledorera, és lassan visszatértek az emlékei.

– Igazgató úr! A kő! Mógus volt az! Megszerezte a követ! Siessen...

– Nyugodj meg, kedves fiam – csitította Dumbledore. – Egy kicsit le vagy maradva. A kő nincs Mógusnál.

– Akkor kinél van? Professzor úr, én csak...

– Nagyon kérlek, csillapodj, különben Madam Pomfrey kiparancsol engem innen.

Harry nyelt egyet, és körülnézett. Úgy tűnt, a gyengélkedőn van. Fehér lepedők között feküdt, s az ágya mellett egy asztal állt, melyre egy kisebb édességbolt teljes árukészletét rárakodták.

– Ezeket a barátaid és csodálóid küldték – mosolygott Dumbledore. – Ami odalent a kazamatákban történt közted és Mógus professzor között, az hétpecsétes titok, úgyhogy természetesen az egész iskola tud róla. Egy toalettülőke is érkezett a nevedre, felteszem Fred és George Weasley urak jóvoltából. Bizonyára szórakoztató ajándéknak szánták, de Madam Pomfrey nem tartotta elég higiénikusnak, és elkobozta.

– Mióta vagyok már itt?

– Három napja. Ronald Weasley úr és Granger kisasszony igencsak megkönnyebbülnek majd, ha megtudják, hogy magadhoz tértél. Nagyon aggódtak érted.

– De, professzor úr, a kő...

– Látom, téged csak ez a téma érdekel. Hát jó, beszéljünk a kőről. Mógus professzor nem tudta elvenni tőled. Még épp idejében érkeztem, hogy megakadályozzam – bár te is igen derekasan helytálltál.

– Hát visszaért? Megkapta Hermione baglyát?

– Úgy sejtem, félúton repültünk el egymás mellett. Alighogy leszállt a gépem, rádöbbentem, hogy valójában ott volna a helyem, ahonnan épp eljöttem. Kicsit elkéstem, de azért még maradt annyi feladat a számomra, hogy eltávolítsam rólad Mógust.

– Hát a professzor úr volt...

– Bevallom, féltem, hogy későn érkezem.

– Kevés híja volt. Már nem tudtam volna sokáig távol tartani a kőtől...

– Nem a kő volt veszélyben, hanem te – majdnem belehaltál a nagy erőfeszítésbe. Egy szörnyű pillanatig azt hittem, így is történt. Ami a követ illeti, azt megsemmisítettük.

– Megsemmisítették? – hebegte döbbenten Harry. – De hát a barátja, Nicolas Flamel...

– Áh, szóval Nicolasról is tudsz! – Dumbledore szeme felcsillant. – El kell ismernem, alapos munkát végeztél. Nos, Nicolas meg én elbeszélgettünk a dologról, és arra jutottunk, hogy ez a legjobb megoldás.

– De hát ez azt jelenti, hogy ő és a felesége meg fognak halni, nem?

– Félretettek annyi életelixírt, hogy legyen idejük elrendezni ügyes-bajos dolgaikat. Azután – nos, igen, azután meg fognak halni.

Harry elképedt arca láttán Dumbledore elmosolyodott.

– Egy olyan fiatal embernek, mint te, a halál gondolata rémisztő és döbbenetes lehet. Nicolas és Perenelle viszont úgy gondolnak rá, mint a megérdemelt pihenésre egy hosszú, nagyon-nagyon hosszú nap után. Elvégre a pallérozott elme számára a halál nem más, mint egy új kaland kezdete. Elárulhatom: a kő nem volt olyan csodálatos dolog, mint aminek tűnt. Temérdek pénz és hosszú-hosszú élet, a legtöbb ember – s mi tagadás, néhány varázsló is – erre a két dologra vágyik mindenekfelett. Csak az a bökkenő, hogy az emberek hajlamosak éppen azt választani, ami a legrosszabb nekik.

Harry nem tudta, mit feleljen. Dumbledore dudorászni kezdett, és mosolyogva nézegette a mennyezetet.

– Professzor úr – szólalt meg végül Harry –, azon gondolkoztam... Az jutott eszembe, hogy ha nincs már meg a kő, akkor Vol... mármint, Tudjaki...

– Nevezd csak Voldemortnak, Harry. A dolgokat mindig a nevükön kell nevezni. Ha félsz a névtől, félni fogsz magától a dologtól is.

– Értem, uram. Szóval Voldemort ezután más úton-módon próbál majd visszatérni, nem? Úgy értem, biztosan nem tűnt el örökre?

– Nem, Harry, nem tűnt el. A világban ólálkodik valahol, talán épp új szolgát keres, aki megosztja vele a testét... Mivel nem él igazán, nem is lehet megölni. A haldokló Mógust a sorsára hagyta; a híveivel ugyanolyan könyörtelenül bánik, mint az ellenségeivel. Ki tudja, lehet, hogy csak késleltetted a visszatérését... De hidd el, legközelebb is kudarcot vall, ha lesz egy olyan ember, akiben van bátorság megvívni a kilátástalannak tűnő harcot ellene. Ha pedig újra meg újra időt nyerünk, akkor lehet, hogy sose jut többé hatalomra.

Harry bólintott, de rögtön megbánta, mert sajgó fájdalom nyilallt a fejébe.

– Professzor úr, kérem, válaszoljon még néhány kérdésemre. Van egy pár dolog, amiről szeretném megtudni az igazságot.

– Az igazságot? – sóhajtott Dumbledore. – Az igazság csodálatos dolog, de szörnyű is lehet, ezért nagyon óvatosan kell bánni vele. Mindazonáltal válaszolok a kérdéseidre, hacsak nincs jó okom rá, hogy ne tegyem. Ez utóbbi esetben, kérlek, légy elnéző velem. Hazudni természetesen nem fogok.

– Nos... Voldemort azt mondta, hogy csak azért ölte meg az anyámat, mert anyám meg akart védeni engem. De egyáltalán miért akart az életemre törni?

Dumbledore ezúttal nagyon mélyet sóhajtott.

– Fájdalom, máris...máris olyat kérdeztél, amire nem válaszolhatok. Itt és most még nem. Egy napon majd megtudod... De egyelőre felejtsd el, ne törődj vele. Ha már nagyobb leszel... Tudom, hogy nem szívesen hallod ezt, de... ha már felkészültél rá, megtudod.

Harry megértette, hogy nincs értelme tovább firtatnia a dolgot.

– De miért nem tudott Mógus hozzám érni?

– Az édesanyád az életét adta érte, hogy megmentsen téged. Ha van olyan dolog, amit Voldemort nem tud felfogni, az a szeretet. Nem sejtette, hogy egy olyan mély érzés, mint édesanyádnak az irántad való szeretete örök nyomot hagy maga után. Nem sebhely vagy más látható jel formájában... Akit egyszer ennyire szeretett valaki – aki talán már rég nem is él –, azt a szeretet ereje mindhalálig védelmezi. Ez az erő ott van a bőrödben, Harry. Ezért nem tudott hozzád érni Mógus, akiben nem volt más, csak gyűlölet, kapzsiság és becsvágy... Neki, aki megosztotta a lelkét Voldemorttal, őrjítő kín volt megérinteni egy olyan embert, akit ilyen tiszta jóság védelmez.

Dumbledore most nagy érdeklődéssel fordult az ablakpárkányon ücsörgő madár felé, s így Harrynek alkalma volt megtörölni a szemét a lepedő sarkában. Mikor visszanyerte a hangját, így szólt:

– És a láthatatlanná tévő köpönyeg? Tudja, hogy ki küldte el nekem?

– Oh, igen, a köpönyeg... Apád átadta nekem megőrzésre. Gondoltam, hogy örülni fogsz neki. – Dumbledore kacsintott egyet. – Ügyes holmi... Mikor apád a Roxfortba járt, abban csente el a legjobb falatokat a konyháról.

– És volna még valami...

– Ne kímélj.

– Mógus azt mondta, hogy Piton...

– Piton professzor, Harry.

– Igen, ő... Szóval Mógus azt mondta, hogy utál engem, mert az apámat is gyűlölte. Igaz ez?

– Hát igen, tény, hogy erős ellenszenvvel viseltettek egymás iránt. Valahogy úgy, mint te és Malfoy úr. Azután apád olyasmit tett, amit Piton soha nem tudott megbocsátani neki.

– Mit csinált?

– Megmentette Piton életét.

– Micsoda?

– Bizony... – bólogatott révedező arccal Dumbledore. – Furcsán jár az emberek agya, még ha varázslók is, igaz? Piton professzor nem bírta elviselni, hogy apád lekötelezte... Úgy hiszem, azért is védelmezett téged olyan elszántan egész évben, hogy kvittek legyenek apáddal... és nyugodt lélekkel utálhassa tovább az emlékét.

Harry eltöprengett a dolgon, de belefájdult a feje, ezért inkább abbahagyta.

– Még egy kérdésem lenne...

– Csak egy?

– Hogyan került hozzám a kő a tükörből?

– Áh, köszönöm, igazán örülök, hogy feltetted ezt a kérdést. Itt legpazarabb ötleteim egyikével van dolgunk, és ez köztünk legyen mondva – nem csekélység. A lényeg az, hogy csak olyan ember juthatott hozzá a kőhöz, aki arra vágyott, hogy megtalálja – nem pedig arra, hogy használja. Aki valamely célra akarta megszerezni, az csak azt láthatta a tükörben, amint aranyat csinál, vagy épp az életelixírt fogyasztja. Néha magam is meglepődöm az eszemen... De most már elég a kérdésekből. Inkább láss hozzá ehhez a rengeteg édességhez. Ah! Bogoly Berti féle Mindenízű Drazsé! Ifjúkoromban az a szerencsétlenség ért, hogy kifogtam egy hm... hányásízű darabot. Azóta, sajna, nem sok kedvem van kísérletezni vele, de ettől a finom tejkaramellától nem kell félnem, igaz-e?

Dumbledore mosolygott, és bekapta az egyik aranybarna drazsét. Nyomban köhögni kezdett tőle.

– Mordizomadta! Fülviasz!

Madam Pomfrey kedves, de szigorú nőszemély volt. – Csak öt percet kérek – könyörgött Harry.

– Szó se lehet róla...

– De hát Dumbledore professzort is be tetszett engedni...

– Az más. Ő az igazgató, persze, hogy beengedtem. De most már pihenned kell.

– Pihenek, tessék megnézni, fekszem, meg minden. Jaj, Madam Pomfrey, tessék megengedni...

– Na jó, nem bánom – sóhajtott az asszonyság –, de csak öt perc, egy másodperccel se több.

Azzal beengedte Ront és Hermionét. – Harry!

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy Hermione kitörő örömében megint ölelkezni akar, de – a fájós fejű Harry őszinte örömére – végül visszafogta magát.

– Jaj, Harry, tényleg azt hittük, hogy meg fogsz... Dumbledore is nagyon aggódott érted!

– Az egész suli rólad beszél – mondta Ron. – Mondd már el, mi történt!

Azon ritka esetek egyike volt ez, amikor az igaz történet sokkal izgalmasabb és cifrább, mint a fantázia szülte pletyka. Harry mindenről beszámolt barátainak: Mógusról, a tükörről, a kőről és Voldemortról is. Ron és Hermione nagyon jó közönség voltak – a hatásos részeknél elakadt a lélegzetük, s mikor Harry elmondta, mi volt Mógus turbánja alatt, Hermione még fel is sikított.

– Szóval a kő megsemmisült? – kérdezte végül Ron. – Flamel meg fog halni?

– Igen, de Dumbledore úgy gondolja – hogy is mondta? –, „a pallérozott elme számára a halál nem más, mint egy új kaland kezdete”.

– Mindig mondtam, hogy nincs ki mind a négy kereke – csóválta a fejét Ron, és látszott rajta, hogy büszke rá, milyen bolond kedvenc igazgatója.

– Na és veletek mi történt? – kérdezte Harry.

– Hát, először is szerencsésen átjutottam a tűzön – fogott bele a történetbe Hermione. – Magához térítettem Ront – ez eltartott egy darabig. Aztán együtt elindultunk a bagolyházba, hogy üzenjünk Dumbledore-nak, de már az előcsarnokban összefutottunk vele. Tudott a dologról, és csak annyit kérdezett: „Harry utánament, igaz?” Azután rögtön felrohant a harmadikra.

– Talán ő maga akarta, hogy közbeavatkozz – ráncolta a homlokát Ron –, és azért küldte el neked az apád köpönyegét. – Szép dolog! – csattant fel Hermione. – Úgy értem, ha tényleg szándékosan rendezte így a dolgot, az elég szörnyű... Bele is halhattál volna!

– Nem szörnyű – felelte töprengő arccal Harry. – Fura egy ember az a Dumbledore. Azt hiszem, csak meg akarta adni nekem a nagy lehetőséget. Nem hinném, hogy sok minden titokban maradhat előtte, ami az iskolában történik. Szerintem nagyon is jól tudta, hogy miben törjük a fejünket, és ahelyett, hogy megakadályozta volna, mindig egy kicsit segített nekünk. Az sem volt véletlen, hogy elárulta nekem a tükör titkát. Talán úgy gondolta, hogy jogom van szembenézni Voldemorttal, ha tudok...

– Mindig mondtam, hogy Dumbledore nem semmi! – lelkendezett nagy büszkén Ron. – Figyelj, Harry, holnap este lesz az évzáró lakoma, addigra pattanj ki az ágyból. A pontversenyben persze a Mardekár győzött – az utolsó kviddicsmeccsen, amit kihagytál, a Hollóhát lesöpört minket a pályáról – de a kaja azért jó lesz.

Váratlanul Madam Pomfrey csörtetett be a betegszobába.

– Majdnem tizenöt percetek volt. Most aztán sipirc kifelé!

Másnap reggelre Harry már sokkal jobban érezte magát.

– Szeretnék elmenni a lakomára – mondta Madam Pomfreynek, miközben a híres-neves gyógyító rendet rakott a temérdek bonbonosdoboz között. – Elmehetek, ugye?

– Dumbledore professzor úgy rendelkezett, hogy elmehetsz – felelte Madam Pomfrey kissé megvetően, mintha úgy gondolná, hogy Dumbledore nem tudja, milyen szörnyű veszélyeket rejthet egy lakoma. – És látogatód is érkezett.

– Oh, de jó – élénkült fel Harry. – Kicsoda?

Még ki sem mondta a kérdést, már meg is pillantotta az ajtóban Hagridot. Az óriás most is, mint mindig, ha épületekben járt, különösen nagynak tűnt. Leült Harry ágya szélére, rápillantott a fiúra – és sírva fakadt.

– Én tehetek... az egészről...! – zokogta, kezébe temetve arcát. – Tőlem tudta meg az a gazember, hogy mit kell csinálni Bolyhoskával! Én mondtam meg neki! Az volt az egyetlen, amit nem tudott, és én kifecsegtem neki! Meg is halhattál volna! És mindezt egy sárkánytojásért! Egy kortyot se iszom, soha többet! Megérdemelném, hogy a muglik közé száműzzenek!

Harryt megdöbbentette, hogy így kell látnia Hagridot, a bánattól és a szégyentől megtörten, kövér könnycseppekkel a szakállán.

– Hagrid! – szólt rá az óriásra. – Hagrid, hidd el, mindenképp rájött volna. Ne felejtsd el, hogy Voldemortról van szó, a te segítséged nélkül is megtalálta volna a megoldást.

– Meg is halhattál volna – szipogott Hagrid. – És ne mondd ki a nevet.

– VOLDEMORT! – ordította Harry, s Hagrid úgy megdöbbent, hogy még a sírást is abbahagyta. – Szemtől szemben álltam vele, és igenis kimondom a nevét! Ne emészd magad, Hagrid, hiszen megmentettük a követ. Már nem is létezik, úgyhogy végképp elmúlt a veszély. Egyél inkább egy csokibékát. Van itt egy egész zsákra való...

Hagrid megtörölte az orrát a kabátujjában.

– Jut eszembe – szólt –, hoztam neked egy ajándékot.

– De nem hermelines szendvicset, ugye? – kérdezte gyanakodva Harry, s ezzel végre sikerült halvány mosolyt csalnia az óriás arcára.

– Nem. Dumbledore-tól kaptam egy szabadnapot, hogy összetákolhassam. Pedig inkább ki kellett volna rúgnia... Na mindegy, szóval ezt hoztam neked.

Az ajándék egy szép, bőrkötéses könyvszerűség volt. Harry kíváncsian kinyitotta. Nem könyv volt, hanem album, telis-tele varázsfényképekkel... és minden lapról az édesanyja meg az édesapja mosolygott, integetett felé.

– Baglyokat küldtem a szüleid régi iskolatársainak. Képeket kértem tőlük. Tudtam, hogy neked egy sincs... Örülsz neki?

Harry nem tudott megszólalni, de Hagrid így is értette a választ.

Este Harry egyedül indult el a lakomára. Madam Pomfrey olyan sokáig tartóztatta mindenféle „utolsó vizsgálat” ürügyén, hogy mire megérkezett, a nagyterem már zsúfolásig tele volt. A tágas helyiséget a Mardekár zöld és ezüst zászlói díszítették, annak tiszteletére, hogy a ház hetedszerre is elnyerte a kupát. A főasztal mögötti falon a Mardekár címerállatát, a kígyót ábrázoló hatalmas zászló díszelgett.

Mikor Harry belépett a terembe, egy másodpercre néma csend lett, azután viszont mindenki egyszerre kezdett el beszélni. Harry a Griffendél-asztalhoz sietett. Leült Ron és Hermione közé, s közben igyekezett úgy tenni, mintha nem venné észre, hogy mindenki őt nézi – pedig sokan még fel is álltak a helyükről, hogy jobban láthassák.

Szerencsére hamarosan megérkezett Dumbledore, és a diákok lassan elcsendesedtek.

– Eltelt egy újabb év! – csendült az igazgató kedélyes hangja. – Sajnos néhány percig még kénytelen vagyok egy öregember szikkadt szavaival untatni a kedves egybegyűlteket, s csak azután mélyeszthetjük sóvár fogainkat az ünnepi asztal ínycsiklandozó csodáiba. Micsoda évünk volt! Remélem, hogy szeptember óta sikerült beletöltenünk ezt-azt a jelenlévő hölgyek és urak fejébe... Ha igen, ne bánják, hiszen önök előtt áll az egész nyár, hogy fejüket ismét szép tisztára és üresre varázsolják...

– Ha nem tévedek – folytatta –, eljött az ideje, hogy ünnepélyesen átadjuk a házkupát. Nos, a pontverseny állása a következő: a negyedik helyen a Griffendél áll háromszáztizenkét ponttal; harmadik a Hugrabug háromszázötvenkettővel; a Hollóhátnak négyszázhuszonhat, a Mardekárnak pedig négyszázhetvenkét pontja van.

A mardekáros asztaltársaság üdvrivalgásba tört ki. Harry megpillantotta közöttük Draco Malfoyt is, aki serlegével vadul csapkodta az asztalt. Émelyítő látvány volt.

– Hát igen, gratulálhatunk a Mardekárnak a szép teljesítményhez – folytatta Dumbledore. – Mindazonáltal nem hagyhatjuk figyelmen kívül a közelmúltban lezajlott eseményeket.

A teremben néma csönd lett. A mardekárosok jókedve kissé lelohadt.

– Ha megengedik – nézett körül Dumbledore –, szeretnék kiosztani néhány kiegészítő pontot. Nos, lássuk csak...

– Először Ronald Weasley urat említeném...

Ron a feje búbjáig elpirult. Úgy festett, mint egy leégett cékla.

– ...aki az utóbbi évek legszebb sakkjátszmájával ajándékozta meg iskolánkat. Teljesítményéért ötven pont jár a Griffendélnek.

A griffendélesek ujjongásába a bűvös mennyezeten pislákoló csillagok is beleremegtek. Percy fennhangon büszkélkedett a többi prefektusnak:

– Ő az öcsém, tudtátok? A legkisebb öcsém! Ő győzte le McGalagony óriás sakk-készletét!

Lassanként újra csend lett.

– A második Hermione Granger kisasszony... Aki a tűzzel szemben is hideg fejjel tudott gondolkodni. Jóvoltából ötven pont illeti a Griffendélt.

Hermione a karjaiba temette az arcát; Harry gyanította, a lány könnyekbe tört ki. A griffendélesek önkívületben tomboltak az asztal körül – néhány perc alatt száz ponttal gazdagodtak!

– A harmadik Harry Potter úr – szólalt meg újra Dumbledore. A teremben néma csend lett. – Az ő lélekjelenléte és bátorsága hatvan pontot ér a Griffendélnek.

A griffendéles diákok ujjongása most már egyenesen fülsiketítő volt. Azok, akik képesek voltak egyszerre számolni és rekedtre ordítani a torkukat, tudták, hogy ezzel a Griffendélnek négyszázhetvenkét pontja lett – pontosan annyi, mint a Mardekárnak. Holtverseny alakult ki a házkupáért – jaj, csak adott volna Dumbledore egyetlenegy ponttal többet Harrynek!

Az igazgató felemelte a kezét, és a diákok lassan elcsendesedtek.

– Sokféle bátorság van – szólt mosolyogva Dumbledore. – Nem kevés kurázsi kell hozzá, hogy szembeszálljunk az ellenségeinkkel, de ahhoz sem kell kevesebb, hogy a sarkunkra álljunk a barátainkkal szemben. Ezért tíz ponttal jutalmazom Neville Longbottom urat.

Ha valaki kívülről hallgatta az eseményeket, azt hihette, hogy a nagyteremben bomba robbant. A Griffendél asztalánál a hangulat tetőfokára hágott. Harry, Ron és Hermione felállva ünnepelték a holtsápadt Nevillet, aki lassan eltűnt a gratulálók gyűrűjében. A fiú még soha nem nyert egyetlen pontot sem Griffendélnek. Harry könyökével megbökte Ront, és Malfoyra mutatott. A mardekáros fiú olyan arcot vágott, mintha kimondták volna rá a sóbálványátkot.

– Ez azt jelenti... – harsogta bele Dumbledore az általános hangzavarba (hiszen a hugrabugos és hollóhátas diákok is ujjongtak, a Mardekár vereségét ünnepelve) –, ez azt jelenti, hogy ideje változtatnunk a dekoráción.

Az igazgató tapsolt egyet, mire a zöld díszek nyomban skarlátvörössé, az ezüst pedig arannyá változott. A hatalmas Mardekár-kígyó köddé vált, s helyén a Griffendél oroszlánja tűnt fel. Piton vicsorgásszerű mosollyal az arcán kezet rázott McGalagony professzorral, majd tekintete találkozott Harryével. A fiú nyomban látta, hogy Piton iránta táplált érzései jottányit sem változtak, de cseppet nem búsult emiatt. Ez is csak azt mutatta, hogy az iskolában az élet visszazökkent a rendes kerékvágásba – ha ugyan a Roxfortban bármit is rendesnek lehetett nevezni.

Ez volt Harry életének legszebb estéje – még a kviddicsgyőzelem, a karácsony és a troll legyőzése is elhomályosult mögötte... Tudta, hogy erre a napra élete végéig emlékezni fog.

A nagy öröm közepette Harry el is felejtette, hogy még hátra van a vizsgaeredmények kihirdetése. Végül a bizonyítványosztás is kellemes élménynek bizonyult: ő és Ron (őszinte csodálkozásukra) jó jegyeket kaptak, míg Hermione – természetesen – évfolyamelső lett. Még Neville is vette az akadályt – elfogadható gyógynövénytan jegye ellensúlyozta a bájitalórákon nyújtott szánalmas teljesítményét. Remélte, hogy kidobják Monstrót, aki majdnem olyan buta volt, mint amilyen gonosz, de a nagydarab fiú is átment valahogy. Ez nem volt túl jó hír, de – ahogy Ron mondta – nem lehet minden fenékig tejfel.

Ezután egy csapásra kiürültek a szekrények, és megteltek az utazóládák. Neville varangyára a vécében találtak rá – a szabadságszerető állat ott lapított az egyik sarokban. Minden tanuló kapott egy elbocsátó levelet, amiben figyelmeztették, hogy otthon ne varázsoljon („Azt hittem, az idén végre megfeledkeznek erről” – szomorkodott Fred Weasley). Hagrid lekísérte őket a csónakokhoz, melyek aztán sebesen átszelték velük a tavat. Nem tellett bele sok idő, és már a Roxfort Expresszen ültek. Az utazás vidám beszélgetéssel telt. Lassan megváltozott a táj arculata: a zord erdőket zöld mezők váltották fel, s miközben ők Bogoly Berti Mindenízű Drazséit rágcsálták, muglivárosok suhantak el mellettük. Ideje volt átöltözni: levették varázslótalárjaikat, és mire a vonat befutott a kilenc és háromnegyedik vágányra, már dzsekiben, kabátban feszítettek.

Jó darabig eltartott, mire az utolsó diák is kijutott a peronról. A kapunál álló tapasztalt öreg vasúti őr kettes-hármas csoportokban engedte ki őket, nehogy a kőfalból kitódulva megriasszák a muglikat.

– El kell jönnötök hozzánk valamikor – invitálta barátait Ron. – Majd küldök baglyot.

– Kösz – bólintott Harry. – Legalább valami jó is vár rám a nyáron.

A diákok lökdösődve araszoltak a muglivilágba vezető kapu felé.

– Szia, Harry! – kiáltották többen. – Viszlát jövőre, Potter!

– Te vagy a nagy kedvenc – jegyezte meg vigyorogva Ron.

– Ott nem, ahova megyek, abban biztos lehetsz – felelte Harry. Ő, Ron és Hermione együtt lépték át a falat.

– Ott van, anya, ott van, nézd!

A kiabáló Ginny Weasley volt, Ron legfiatalabb húga, de lelkesedése nem a bátyjának szólt.

– Harry Potter! – sikongatott. – Anya, nézd! Látom...

– Maradj már csöndben, Ginny, és ne mutogass, mert illetlenség.

Mrs Weasley a három gyerekre mosolygott. – Nehéz évetek volt? – kérdezte.

– Nagyon – válaszolt Harry. – Köszönöm a karamellát és a pulóvert, Mrs Weasley.

– Ugyan, nincs mit, drágám.

– Mehetünk végre?

Vernon bácsi lépett oda hozzájuk. Bajuszos arca szokás szerint paprikapiros volt, és – ugyancsak szokás szerint majd megpukkadt a dühtől, látva, hogy Harry egy kalickába zárt bagollyal mászkál a sok normális ember szeme láttára. Mögötte ott állt Petunia néni és Dudley. Arckifejezésük elárulta, hogy Harry puszta látványától is halálra rémültek.

– Áh, szóval maguk Harry rokonai? – szólt Mrs Weasley.

– Bizonyos mértékig – felelte mogorván Vernon bácsi. – Gyerünk, fiam, siess! Nem fogunk estig várni rád!

Azzal elvonult. Harry a barátaihoz fordult, és elbúcsúzott tőlük.

– Akkor hát látjuk még egymást a nyáron.

– Remélem, hogy... öhm... kellemesen telik majd a vakációd – szólt Hermione, és bizonytalanul nézett Vernon bácsi után. Fel sem tudta fogni, hogy lehet valaki ilyen goromba pokróc.

– Oh, biztos vagyok benne – felelte Harry, és széles vigyor terült el az arcán. – Ők nem tudják, hogy itthon nem szabad varázsolnunk. Az idei nyár Dudleyval roppant szórakoztató lesz...

Tartalom

- A kis túlélő

- A volt-nincs üveg

- A senkitől jött levelek

- A háztáj őrző

- Az Abszol út

- Utazás a kilenc és háromnegyedik vágányról

- A Teszlek Süveg

- A bájitalok mestere

- Az éjféli párbaj

- Huss és pöcc!

- Kviddics

- Edevis tükre

- Nicolas Flamel

- Norbert, a tarajos norvég

- A tiltott rengeteg

- A csapóajtón túl

- A kétarcú ember

Harry Potter – 2.

J. K. ROWLING

Harry Potter és a titkok kamrája

(Tartalom)

Első fejezet

A legrosszabb születésnap

A Privet Drive 4. szám alatt ma is paprikás hangulat uralkodott a reggelizőasztalnál – Mr Vernon Dursleyt ugyanis kora reggel hangos huhogás riasztotta fel. A zaj unokaöccse, Harry szobájából hallatszott.

– Ezen a héten már harmadszor! – harsogta Dursley az asztal fölött. – Ha nem tudod megnevelni azt a baglyot, kidobom a házból!

Harry sokadszor is belefogott a magyarázatba.

– Unatkozik itt. Ahhoz szokott, hogy a szabadban röpködhet. Ha kiengedhetném éjszakára...

– Bolondnak nézel? – mordult fel Vernon bácsi, bozontos bajszán egy tükörtojás lecsüngő maradványával. – Nagyon jól tudom, mi lesz a vége, ha az a bagoly kijut innen.

A bácsi sötét pillantást váltott feleségével, Petuniával. Harry válaszolni akart, de szavait elnyomta a Dursley gyerek, Dudley gyomrából feltörő hosszú, hangos böfögés.

– Eszek még szalonnát.

– Találsz a serpenyőben, csillagom – felelte Petunia néni, elérzékenyült pillantást vetve testes magzatára. – Addig kell jóllakatnunk téged, amíg megtehetjük... Még gondolni is rossz rá, hogy milyen lehet az az iskolai koszt...

– Ugyan már, Petunia, én sem maradtam soha éhen a Smeltingsben – kedélyeskedett Vernon bácsi. – Dudleyt is jól tartják. Igaz, fiam?

Dudley, aki olyan kövér volt, hogy a feneke mindkét oldalon lelógott a konyhai székről, elvigyorodott, és Harryhez fordult. – Add ide a serpenyőt!

– Elfelejtetted a varázsszót – felelte morcosan Harry.

A rövid kis mondat fantasztikus hatással volt a család többi tagjára: Dudley levegő után kapott, és földrengésszerű robajjal leesett a székről; Mrs Dursley felsikoltott, s szája elé kapta a kezét, Mr Dursley pedig lüktető halántékkal felpattant a helyéről.

– A „légy szíves”-re gondoltam – sietett a magyarázattal Harry. – Nem úgy értettem...

– MIT MONDTAM NEKED!? – A nagybácsi egész nyálzivatarral adott nyomatékot mennydörgő szavainak. – MEGTILTOTTAM, HOGY KIEJTSD A SZÁDON AZT AZ OCSMÁNY SZÓT EBBEN A HÁZBAN!!

– De hát...

– HOGY MERÉSZELED MEGFENYEGETNI DUDLEYT!? – üvöltött tovább Vernon bácsi, öklével az asztalt csapkodva.

– Én csak...

– SZÁZSZOR MEGMONDTAM NEKED: NEM TŰRÖM, HOGY AZ ÉN HÁZAMBAN A PERVERZIÓDRÓL BESZÉLJ!

Harry meredten nézte lila képű nagybátyját: Azután nagynénjére pillantott, aki viszont holtsápadt volt, és azon fáradozott, hogy talpra segítse Dudleyt.

– Rendben – szólt Harry. – Megértettem...

Vernon bácsi úgy zihált, mint egy kifulladt rinocérosz. Újra leült, de apró szemeivel még mindig dühös oldalpillantásokat vetett Harryre.

Harry a nyári szünet kezdetén érkezett haza, s Vernon bácsi azóta úgy kezelte, mint egy időzített bombát, ami bármelyik percben felrobbanhat. Hősünk ugyanis nem volt éppenséggel hétköznapi gyerek – ami azt illeti, kevésbé hétköznapi nem is lehetett volna.

Harry Potter varázsló volt – a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola volt első-és leendő másodéves növendéke. A tanév ideje alatt az iskolában lakott, de a nyári vakációt „családjánál” kellett töltenie – s ez Dursleyéknél jobban csak őt magát viselte meg.

A vágyakozás a Roxfort után úgy gyötörte Harryt, mint egy szűnni nem akaró hasfájás. Hiányzott neki a kastély, a titkos folyosók, a kísértetek, az órák (bár Piton és bájitalórája kevésbé), a bagolycsőrben érkező levelek, a lakomák a nagyteremben, a toronybeli hálószoba a baldachinos ágyakkal, Hagrid, a vadőr és a vendégeskedések a Tiltott Rengeteg szélén álló kunyhóban – de legjobban a varázslónép kedvenc sportja, a kviddics hiányzott neki. (A játék dióhéjban: négy magas pózna karikával, négy röpködő labda és tizennégy seprűn lovagoló játékos.)

Alighogy Harry hazatért Roxfortból, Vernon bácsi elkobozta és a lépcső alatti gardróbba zárta a fiú tankönyveit, varázspálcáját, üstjét és csúcsminőségű Nimbusz Kétezres seprűjét. Mit érdekelte Dursleyékat, hogy Harry elveszítheti helyét a kviddicscsapatban, ha egész nyáron nem edz? Mit számított nekik, hogy unokaöccsük egyet sem készíthetett el a nyárra feladott házi feladatok közül? Dursleyék – varázslónyelven szólva – muglik voltak (egy csepp mágusvér sem folyt az ereikben), és mélységesen szégyellték, hogy hókuszpókuszűző van a családjukban. Vernon bácsi még Harry baglyának, Hedvignek a kalickáját is lelakatolta, hogy a madár ne vihessen üzeneteket a varázslók világába.

Külsejét tekintve Harry a család egyetlen tagjára sem hasonlított: se a megtermett, kurta nyakú, nagy bajuszos Vernon bácsira, se a lóarcú és girhes Petunia nénire, se pedig a szőke, rózsaszín bőrű, malacalkatú Dudleyra. Ő alacsony volt és karcsú, szeme zölden csillogott kerek szemüvege mögött, s homlokán – rakoncátlan, szénfekete fürtjei alatt – vékony, villám alakú sebhely húzódott.

Ez a sebhely volt az, ami még a varázslók között is különleges helyet biztosított Harry számára. Csak ez utalt ugyanis titokzatos múltjára, arra, hogy miért tették le őt tizenegy évvel korábban a Dursley-ház lépcsőjére.

Harry alig egyesztendős korában túlélt egy halálos átkot, amit minden idők leghatalmasabb fekete mágusa, Voldemort szórt rá. Voldemorttól az egyszerű boszorkányok és varázslók annyira féltek, hogy még a nevét sem merték kimondani. Harry szülei a támadás során életüket vesztették, de a gyerek csupán ezt a villám alakú sebet szerezte, s valami okból senki nem tudta, miért – a meghiúsult merénylet után Voldemort hatalma semmivé foszlott.

Így történt, hogy Harry anyai nagynénjéhez és annak férjéhez került. Dursleyék tíz éven át azzal a mesével áltatták, hogy szüleit egy autóbalesetben veszítette el, s hogy ő is akkor szerezte a sérülést a homlokán. Így nem csoda, hogy Harry nem értette, miért okoz akaratán kívül furcsa és természetellenes jelenségeket maga körül...

Azután, pontosan egy évvel történetünk kezdete előtt, Harry levelet kapott a Roxfortból, s így végre fény derült az igazságra. A fiú elfoglalta helyét a varázslóiskolában, ahol mindenki tudta, hogy ki ő, és sebhelye történetét is ismerték. Mikor azonban véget ért a tanév, Harrynek vissza kellett térnie Dursleyék házába – ahol továbbra is úgy kezelték őt, mint egy undok, korcs kutyát.

Dursleyék még arról is megfeledkeztek, hogy nevelt fiuk épp azon a huhogós napon ünnepli tizenkettedik születésnapját. Harry persze egyébként sem táplált túl nagy reményeket, hisz „otthon” még soha nem kapott rendes ajándékot (tortáról nem is beszélve). De hogy eszükbe se jut a születésnapja, arra azért nem számított.

Ebben a pillanatban Vernon bácsi fontoskodva megköszörülte torkát, és így szólt:

– Nos, mint tudjuk, igen fontos nap a mai... – Harry felkapta a fejét. Azt hitte, rosszul hall.

– ...hisz könnyen lehet, hogy ma megkötöm életem legnagyobb üzletét.

Harry nyomban visszatért pirítós kenyeréhez. „Hát persze – gondolta keserűen –, megint arról az ostoba vacsoráról beszél.” Vernon bácsitól két hete mást se lehetett hallani: meghívott vacsorára valami gazdag építési vállalkozót a feleségével együtt, mert azt remélte, hogy zsíros megrendelést kap tőle (a bácsi cége fúrókat gyártott).

– Jó lesz, ha még egyszer átismételjük a menetrendet – folytatta a bácsi. – Nyolc órára mindenki elfoglalja a helyét. Petunia, te hol leszel?

– A fogadószobában – felelte engedelmesen a néni. – Felkészülök szívélyes fogadásukra.

– Úgy van. Dudley?

– Én nyitok nekik ajtót. – Dudley mesterkélt vigyort erőltetett az arcára. – Szabad a kabátjukat, Mr és Mrs Mallter?

– Imádni fogják őt! – lelkendezett Petunia néni.

– Kitűnő, Dudley – dicsérte meg fiát a bácsi, majd Harryhez fordult. – És te?

– Én ülök a szobámban, csöndben maradok, és úgy teszek, mintha nem is léteznék – mondta fel a szerepét Harry.

– Pontosan – bólogatott Vernon bácsi kaján vigyorral. – Én bevezetem őket a fogadószobába, bemutatlak téged, Petunia, és itallal kínálom őket. Aztán nyolc óra tizenöt perckor...

– Bejelentem, hogy tálalva van – vágta rá Petunia néni. – Te pedig, Dudley, azt mondod, hogy...

– Átkísérhetem az étkezőbe, Mrs Mallter?

Dudley hájas karját egy láthatatlan nő felé nyújtotta.

– Tökéletes kis úriember! – szipogott meghatottan az anyja. – És te, kölyök?

– Én ülök a szobámban, csöndben maradok, és úgy teszek, mintha nem is léteznék – ismételte kelletlenül Harry.

– Ahogy mondod... Vacsora közben találó bókokkal járunk a vendégek kedvében. Ötletek, Petunia?

– „Vernon mesélte, hogy ön igen kitűnően golfozik, Mr Mallter... Muszáj elárulnia, hogy hol vette ezt a csodás ruhát, Mrs Mallter!”

– Remek. Dudley?

– Ilyesmire gondoltam: „Az iskolában fogalmazást kellett írnunk a példaképünkről. Én önről írtam, Mr Mallter.”

Ez már nem csak Petunia néninek, de Harrynek is sok volt. A néni könnyekbe tört ki, és magához ölelte fiacskáját, Harry pedig lebukott az asztal alá, és fuldoklott az elfojtott nevetéstől.

– És te, Harry?

Harry arcizmaival viaskodva felegyenesedett.

– Én ülök a szobámban, csöndben maradok, és úgy teszek, mintha nem is léteznék.

– De még mennyire, hogy úgy teszel – bólogatott a bácsi. – Mallterék nem tudnak rólad, és ez így van jól. A vacsora végeztével, Petunia, te visszakíséred Mrs Malltert a fogadószobába kávézni, én pedig a fúrókra terelem a szót. Ha szerencsém van, még a tízórás hírek előtt nyélbe ütjük az üzletet. Holnap ilyenkor már a mallorcai nyaralónk berendezését fogjuk tervezgetni.

Harryt valahogy nem tudták feldobni ezek a szép kilátások. Nem hitt benne, hogy Dursleyék Mallorcán jobban szeretik majd őt, mint itt, a Privet Drive-on.

– Helyes, én most bemegyek a városba a szmokingjainkért. Te pedig – vetette oda a bácsi Harrynek – ne legyél láb alatt, amíg nagynénéd takarít.

Harry a hátsó ajtón át kilépett a napsütötte kertbe. Átvágott a pázsiton, lezuttyant a kerti padra, és magában énekelte: – Boldog szülinapot... boldog szülinapot...

Tekintetét a sövényre emelte, és szomorú gondolataiba mélyedt. Se egy üdvözlőlap, se egy ajándék, és egész este úgy kell majd tennie, mintha nem is létezne. Még soha életében nem volt ennyire magányos. A Roxfort összes csodájánál, még a kviddicsnél is jobban hiányzott neki két legjobb barátja, Ron Weasley és Hermione Granger. Úgy tűnt, hogy ő viszont cseppet sem hiányzik nekik. Egész nyáron egyetlen levelet sem kapott tőlük, pedig Ron még azt is megígérte, hogy meghívja őt vendégségbe.

Harry számtalanszor eljátszott a gondolattal, hogy varázslattal kinyitja Hedvig kalickáját, és levelet küld Ronnak meg Hermionének – de mindannyiszor úgy döntött, hogy nem éri meg kockáztatnia. A kiskorú mágusoknak tilos volt az iskolán kívül varázsolniuk. Harry ezt persze nem kötötte Dursleyék orrára; tudta, hogy csakis azért nem zárják be őt is a gardróbba a varázspálcája meg a seprűje mellé, mert rettegnek tőle, hogy esetleg ganajtúróbogárrá változtatja az egész családot. Az első néhány hétben Harry azzal szórakozott, hogy értelmetlen szavakat motyogott maga elé – Dudley olyankor úgy rohant ki a szobából, ahogy csak hájas lábai bírták. Ron és Hermione hosszú hallgatása azonban annyira elszigetelte Harryt a varázslók világától, hogy már Dudleyt sem volt kedve ijesztgetni – Ron és Hermione pedig még a születésnapjáról is megfeledkeztek.

Mit nem adott volna most érte, ha kap egy levelet Roxfortból! Vagy bárhonnan, akármelyik boszorkánytól vagy varázslótól. Még esküdt ellenségével, Draco Malfoyjal is szívesen találkozott volna, csak hogy lássa, nem álom volt az egész varázslóvilág...

No nem mintha Roxfortban csupa móka és kacagás lett volna az élet. A második félév legvégén Harrynek magával Voldemort nagyúrral kellett farkasszemet néznie. Jóllehet a fekete mágus csak árnyéka volt régi önmagának, de így is rémisztő látványt nyújtott. Ravaszságát is megőrizte, és nem adta fel a reményt, hogy visszaszerezheti hatalmát. Harrynek másodszor is sikerült kicsúsznia a karmai közül, de csak egy hajszálon múlott a küzdelem kimenetele. Még most, hetekkel a kaland után is gyakran előfordult, hogy Harry felriadt az éjszaka közepén, és hideg verejtékben úszva azon töprengett, vajon most hol les rá Voldemort. Élénken élt még benne a kép: a hamuszürke arc, benne a tágra nyílt, tébolyultan villogó szempár...

Harry hirtelen felegyenesedett a padon. Ahogy gondolataiba merülve a sövényt bámulta – egyszer csak a sövény visszanézett rá. Két hatalmas zöld szem tűnt fel a levelek között.

Harry talpra szökkent, de ugyanebben a pillanatban gúnyos hang csendült a háta mögött.

– Tudom ám, milyen nap van ma! – Dudley döcögött felé a pázsiton.

A hatalmas szempár pislogott egyet, majd eltűnt.

– Mi...? – Harry még mindig a sövényre meredt.

– Tudom, milyen nap van ma – ismételte Dudley, most már közvetlen közelről.

– Gratulálok. Látom, végre sikerült megtanulnod a hét napjait.

Dudley eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Ma van a születésnapod. Hogyhogy senki sem írt neked? Még a dilisek sulijában sincsenek barátaid?

– Vigyázz, még meghallja az anyukád, hogy az iskoláról beszélsz – felelte hűvösen Harry.

Dudley feljebb rángatta nadrágját elhízott hátsóján.

– Miért bámulod a sövényt? – kérdezte gyanakodva.

– Azon gondolkozom, melyik átokkal kellene felgyújtanom – felelte Harry.

Dudley nyomban hátratántorodott.

– Ne-nem szabad – hebegte rémülten. – Apu megmondta, hogy nem vavarázsolhatsz, különben kidob a házból. És neked nincs hova menned. Nincsenek barátaid, akik befogadnának.

– Csiribí-csiribá! – harsogta Harry. – Hókuszpókusz... Abrakadabra!

– ÁÁÁÁÁÁÁÁÁ – üvöltött fel Dudley. Úgy iszkolt vissza a ház felé, hogy még hasra is esett közben. – ÁÁÁÁÁÁ! Azt csinálja! Azt csinálja!

Harry súlyos árat fizetett e csekélyke örömért. Mivel se Dudleynak, se a sövénynek nem esett bántódása, Petunia néni rájött ugyan, hogy szó sem volt varázslásról, de – kihasználva az alkalmat – egy jó adagnyi munkát sózott rá, azzal a fenyegetéssel megtoldva, hogy nem kap enni, amíg nem végez.

Amíg Dudley a házban ténfergett és sorba ette a jégkrémeket, Harry ablakot pucolt, kocsit mosott, füvet nyírt, gyomlált, locsolt, megmetszette a rózsákat, és újrafestette a kerti padot. Tarkója csúnyán leégett a tűző napon. Tudta, hogy nem szabadott volna válaszolnia Dudley provokálására, de unokatestvére pontosan azt mondta ki, amire ő maga is gondolt: lehet, hogy tényleg nincsenek barátai a Roxfortban?

– Most kellene látniuk a híres Harry Pottert... – motyogta keserűen, miközben sajgó derékkal, verejtékezve szórta a trágyát a virágágyásra.

Már fél hét is elmúlt, mikor felhangzott végre Petunia néni rikácsolása:

– Befelé! És csak az újságpapírra lépj!

A holtfáradt Harry örömmel húzódott be a hűvös konyhába. A hűtő tetején ott pompázott az estére szánt tejszínhabos, lilára színezett puding, a sütőben pedig illatos malacpecsenye kínálgatta magát.

– Egyél gyorsan, egykettő! Mindjárt itt lesznek Mallterék! – parancsolta Petunia néni, aki már felöltötte lazacrózsaszín kisestélyijét, s a konyhaasztalon árválkodó két szelet kenyérre és darabka sajtra mutatott.

Harry kezet mosott, és rávetette magát a szánalmas vacsorára. Petunia néni türelmetlenül leste, mikor végez. Amint végzett az evéssel, nyomban eltűntette a tányérját.

– Sipirc a szobádba!

A nappali ajtaja előtt elhaladva Harry megpillantotta Vernon bácsit és Dudleyt. Apa és fia szmokingban és csokornyakkendőben feszítettek.

Alighogy felért a lépcsőn, megszólalt az ajtócsengő, s odalent megjelent Vernon bácsi paprikapiros képe.

– Jegyezd meg, kölyök: ha csak megnyikkansz...

Harry lábujjhegyen osont végig a folyosón, besurrant a szobájába, becsukta maga mögött az ajtót, majd az ágya felé fordult, hogy lerogyjon rá...

A gond csak az volt, hogy az ágyon már ült valaki.

Második fejezet

Dobby intelme

Harry csaknem felkiáltott döbbenetében. Az ágyon egy emberforma, apró teremtmény terpeszkedett. Hatalmas füle volt, mint egy denevérnek, és ruha helyett valami párnahuzatfélét viselt, amin lyukak voltak a karok és a két láb számára. Teniszlabda nagyságú, dülledt, zöld szeme láttán Harrynek nyomban eszébe jutott reggeli élménye a sövényből pislogó szempárral.

Harry és a jövevény egy pillanatig némán meredtek egymásra. Közben felcsendült odalent Dudley hangja:

– Szabad a kabátjukat, Mr és Mrs Mallter?

A denevérfülű törpe lemászott az ágyról, és olyan mélyen meghajolt, hogy hosszú, vékony orra a szőnyeget súrolta.

– Öhm... Szervusz – köszönt habozva Harry.

– Harry Potter! – sipította a jövevény hihetetlenül magas hangon. Harry biztosra vette, hogy ezt odalent is meghallották. – Dobby már olyan rég szeretett volna találkozni veled, uram... Micsoda megtiszteltetés...

– Kö-köszönöm – hebegte Harry, és a fal mentén az asztalhoz araszolt. Leült a székébe, a kalickában békésen szunyókáló Hedvig mellé. Azt akarta kérdezni: „Mi vagy te?”, de ezt túl udvariatlannak ítélte, s helyette így fogalmazott:

– Ki vagy te?

– Dobby, uram – felelte a jövevény. – Simán Dobby. Dobby, a házimanó.

– Értem – biccentett Harry. – Nem szeretnék gorombának tűnni, de az időpont cseppet sem alkalmas rá, hogy házimanókat fogadjak a szobámban.

A nappaliból felhallatszott Petunia néni mesterkélt, jódlizó nevetése. A manó lehorgasztotta fejét.

– Persze azért örülök, hogy megismerhetlek – szabadkozott Harry. – Megtudhatnám a látogatásod célját?

– Hogyne, uram – bólogatott nagy komolyan Dobby. – Dobby azért jött, hogy elmondja neked... Jaj, de nehéz, uram... Dobby nem is tudja, hol kezdje...

– Ülj le – mutatott az ágyra Harry.

Nagy rémületére a manó könnyekbe tört ki – s ezt igen zajosan tette.

– Üljek le! – óbégatott. – Soha... Még soha, de soha... – Harrynek úgy rémlett, mintha a lenti társaság elcsöndesedett volna.

– Bocsáss meg – suttogta ijedten. – Nem akartalak megbántani.

– Megbántani Dobbyt! – nyögte fulladozva a manó. – Dobbyt még soha nem kínálta hellyel varázsló... Nem vagyok rá méltó...

Harry megpróbált egyszerre pisszegni és jóságosan megnyugtató arcot vágni. Gyorsan visszaterelte a zokogó Dobbyt az ágyra. A manó úgy ült ott, mint egy csúf és ormótlan játék baba. Mikor végre úgy-ahogy összeszedte magát, meghatott csodálattal pislogott Harryre.

– Nem sok jól nevelt varázslóval találkozhattál – jegyezte meg a fiú, hogy felvidítsa.

Dobby a fejét rázta – azután egyszerre csak felugrott, fejét dühösen az ablakhoz verte, és tovább óbégatott:

– Rossz Dobby! Rossz Dobby!

– Ne! Mit művelsz!? – sziszegte Harry, és gyorsan visszaráncigálta vendégét az ágyra.

A ricsajra Hedvig is felébredt, s hangos huhogás közepette csapkodni kezdte szárnyával a kalicka rácsát.

– Dobbynak bűnhődnie kellett, uram – magyarázta a manó, immár kissé keresztbe álló szemmel. – Dobby majdnem rosszat mondott a családjáról...

– Milyen családról beszélsz?

– A varázslócsaládról, akiket Dobby szolgál... Dobby házimanó, uram... egy házat és benne egy családot kell szolgálnia örök időkig...

– És a család tudja, hogy itt vagy? – érdeklődött Harry. Dobby megborzongott.

– Jaj, nem, nem tudják... Dobby szigorúan megbünteti majd magát, amiért eljött hozzád. Dobby ezért rácsukja majd a fülére a kandallóajtót. Ha csak sejtenék, uram...

– Azt biztosan észreveszik, ha rácsukod a füledre a kandallóajtót.

– Észreveszik, uram. Dobbynak mindig meg kell fenyítenie magát valamiért. Nem is szólnak rá érte, uram. Sőt, néha azt is mondják, hogy adjak magamnak még több büntetést...

– De hát miért nem hagyod ott őket? Miért nem szöksz meg?

– A házimanó csak akkor jöhet el, ha felszabadítják, uram. A család pedig nem adja vissza Dobby szabadságát... Dobby haláláig szolgálni fogja a családot...

Harry döbbenten meredt a manóra.

– És én még azt hittem, hogy nekem van a legsanyarúbb sorsom a világon – mondta. – A gazdáidhoz képest Dursleyék szinte emberszámba mennek. Nem tudok segíteni rajtad?

Óvatlan szavait nyomban megbánta, mivel Dobby megint könnyes és zajos hálálkodásba kezdett.

– Nagyon kérlek, maradj csendben! – suttogta rémülten Harry. – Ha Dursleyék meghallják... Ha kiderül, hogy itt vagy...

– Harry Potter segíteni akar Dobbyn... Dobby hallott a varázserődről, uram, de hogy ilyen nagylelkű vagy... Dobby sose hitte volna...

Harry érezte, hogy elpirul.

– Amit a varázserőmről hallottál, abból egy szó se igaz. A Roxfortban még csak évfolyamelső se voltam. Hermione a legjobb...

Hirtelen elhallgatott, mert a gondolat emlékeztette csalódására.

– Harry Potter szerény és alázatos – állapította meg Dobby csillogó szemmel, a legmélyebb tisztelet hangján. – Harry Potter nem is említi, hogy legyőzte Tudodki nagyurat.

– Voldemortot? – kérdezte Harry. Dobby denevérfülére szorította kezét.

– Ne mondd ki a nevet, uram! – jajveszékelt. – Ne mondd ki!

– Ne haragudj – sietett megnyugtatni Harry. – Tudom, hogy sokan nem szeretik. Például a barátom, Ron... – Megint elhallgatott. Ronra gondolni is fájdalmas volt. Dobby közelebb hajolt Harryhez, s szeme akkorára tágult, mint egy autólámpa.

– Dobby azt hallotta – szólt rekedten –, hogy Harry Potter néhány hete másodszor is találkozott a Sötét Nagyúrral... És megint megmenekült.

Harry bólintott, mire Dobby szemében ismét könnyek csillantak.

– Ah, uram – szipogta, és megtörölte szemét rongyos párnahuzatruhájával. – Harry Potter bátor és vitéz! Máris ezer veszélyt legyőzött. De Dobby azért jött, hogy megvédje Harry Pottert, hogy figyelmeztesse őt, még ha ezért rá is kell csuknia a fülére a kandallóajtót... Harry Potter nem mehet vissza Roxfortba.

A szobára csend ült, csak az evőeszközök csörgése és Vernon bácsi hangjának távoli zaja szűrődött fel odalentről.

– Mi-micsoda...? – hebegte Harry. – De hát vissza kell mennem. Szeptember elsején kezdődik a tanév. Ez az egyetlen, ami vigasztal. Te nem tudod, milyen itt lenni. Nekem nem itt van a helyem, hanem a te világodban – a Roxfortban.

– Nem-nem-nem! – sipákolt Dobby, s olyan hevesen rázta a fejét, hogy nagy fülei a homlokát csapkodták. – Harry Potternek itt kell maradnia, ahol biztonságban van. Túl becses és túl jó ahhoz, hogy elveszítsük. Ha Harry Potter visszamegy a Roxfortba, halálos veszélybe kerül.

– De miért? – csodálkozott Harry.

– Tervet kovácsolnak – suttogta Dobby egész testében remegve. – Szörnyű dolgok készülnek a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolában. Dobby már hónapok óta tudja. Harry Potter nem kockáztathatja az életét. Ő túl fontos nekünk.

– Miféle szörnyű dolgokról beszélsz? – ráncolta a homlokát Harry. – És ki tervezi őket?

Dobby olyan hangot hallatott, mintha fulladozna, aztán irgalmatlanul beleverte a fejét a falba.

– Jól van, nyugalom! – kiáltott rá Harry, és megragadta a karját. – Értem: nem mondhatod meg. De miért épp engem figyelmeztetsz?

Hirtelen gyanút fogott.

– Várj csak... Ugye nem Vol... bocsánat, Tudodki keze van a dologban? Elég, ha bólintasz, vagy nemet intesz – tette hozzá gyorsan, mivel Dobby feje újra vészes közelségbe került a falhoz.

Dobby lassan megrázta a fejét.

– Nem. Nem Tudodki nagyúr az, uram.

A manó úgy meredt rá tágra nyílt szemével, mintha célozni akarna valamire. Harry értetlenül nézett rá.

– Nincs testvére, igaz?

Dobby a fejét rázta, és szeme, ha lehet, még nagyobbra nyílt.

– Gőzöm sincs róla, hogy ki más tudna szörnyű dolgokat csinálni Roxfortban – tárta szét a karját Harry. – Hiszen ott van Dumbledore – ugye, tudod, hogy kicsoda Dumbledore? – Dobby nagyot bólintott.

– Albus Dumbledore Roxfort igazgatója. A valaha volt legdicsőbb igazgató. Dobby jól tudja, uram. Dobby azt hallotta, hogy Dumbledore varázsereje vetekszik Tudodki nagyúr hajdani hatalmával. De, uram – Dobby itt suttogóra fogta a hangját –, vannak olyan erők, amikkel Dumbledore nem... amikkel egyetlen becsületes mágus sem...

S mielőtt Harry megakadályozhatta volna, Dobby leugrott az ágyról, felkapta az asztali lámpát, és fülsiketítő jajveszékelés kíséretében püfölni kezdte vele a saját fejét.

Odalent hirtelen csend lett, két másodperc múlva léptek zaja hallatszott, majd a hallban felharsant Vernon bácsi hangja: – Dudley, te haszontalan, már megint bekapcsolva hagytad a televíziót?

– Gyorsan! A szekrénybe! – sziszegte Harry, azzal betuszkolta Dobbyt a ruhák közé. Mikor kinyílt az ajtó, már az ágyon hevert.

– Mi az istennyilát művelsz te idefent!? – hörögte fogcsikorgatva Vernon bácsi, vörös arcát veszedelmesen közel tolva Harryéhez. – Elrontottam miattad a japán golfozós viccem poénját... Még egy hang, és azt is megbánod, hogy a világra jöttél, kölyök!

Azzal kicsörtetett a szobából.

Harry még akkor is remegett, amikor kiengedte Dobbyt a szekrényből.

– Látod, milyen helyen élek? – panaszkodott. – Most már érted, miért kell visszamennem Roxfortba? Az az egyetlen hely, ahol vannak – legalábbis remélem, hogy vannak – barátaim.

– Milyen barátok azok, akik még levelet se küldenek Harry Potternek? – kérdezte ravaszkodva Dobby.

– Biztos csak... – Harry elhallgatott, és összevonta a szemöldökét. – Várjunk csak... Honnan tudod, hogy a barátaim nem írtak nekem?

Dobby egyik lábáról a másikra áll.

– Harry Potter ne legyen mérges Dobbyra... Dobby csak jót akart...

– Elloptad a leveleimet!?

– Itt van az összes Dobbynál, uram – bizonygatta a manó. Félősen hátralépett, és vastag köteg levelet húzott elő párnahuzatruhája alól. Harry felismerte Hermione gyöngybetűit, Ron macskakaparását, sőt még egy girbegurba firkás levelet is látni vélt, amit talán Hagrid, a Roxfort vadőre írhatott.

Dobby nyakát behúzva pislogott Harryre.

– Harry Potter ne legyen mérges... Dobby azt remélte, hogy ha Harry Potter azt hiszi, a barátai megfeledkeztek róla... akkor talán nem akar majd visszamenni az iskolába...

De Harry nem figyelt a manó szavaira. A levelek után kapott, de Dobby egy ugrással kitért előle.

– Harry Potter megkapja a leveleit, uram, ha a szavát adja Dobbynak, hogy nem tér vissza a Roxfortba. Jaj, uram, nem teheted ki magad ekkora veszélynek! Ígérd meg, hogy nem mégy vissza!

– Nem ígérek meg semmit – felelte mérgesen Harry. – Azonnal add ide a barátaim leveleit!

A manó láthatóan elszomorodott.

– Akkor szegény Dobbynak nincs más választása... – Mielőtt Harry egy lépést is tehetett volna, Dobby az ajtóhoz iramodott, kinyitotta – és leszaladt a lépcsőn.

Harry a rémülettől elszorult szívvel üldözőbe vette, ügyelve arra, hogy lépteivel ne csapjon zajt. Az utolsó hat lépcsőt egyetlen nagy ugrással hagyta maga mögött, macskaügyességgel landolt a hall szőnyegén, majd körülnézett Dobby után. Az étkezőből kihallatszott Vernon bácsi hangja:

– ... Mr Mallter, mondja el Petuniának azt a tréfás anekdotát az amerikai vízvezeték szerelőkről. Nagyon kíváncsi rá... – Harry gyomra öklömnyire szűkült. Gyorsan beiszkolt a konyhába.

Petunia néni mesteri lila pudingja, a cukrozott tejszínhabhegy ott lebegett a mennyezet közelében. Dobby a sarokban álló konyhaszekrény tetején gubbasztott.

– Ne – nyögte Harry. – Könyörgök... ezért megölnek...

– Harry Potternek meg kell ígérnie, hogy nem megy vissza az iskolába.

– Kérlek, Dobby...

– Ígérd meg, uram.

– Nem tehetem!

A manó fájdalmas pillantást vetett rá.

– Akkor Dobbynak meg kell tennie ezt, Harry Potter érdekében.

A puding rövid zuhanás után tragikus véget ért a konyha kövén. A tál szívbe markoló csörömpöléssel ezer darabra tört, és az ablaktól a falig minden csupa tejszínhab lett. A következő pillanatban Dobby egy pukkanással köddé vált.

Az étkezőben többen felkiáltottak. Vernon bácsi nyomban a konyhában termett, és ott találta Harryt – tetőtől talpig pudingba öltözve.

Eleinte úgy tűnt, hogy a bácsinak sikerül eltussolnia az incidenst. („Az unokaöcsénk... gyenge idegzetű... nem bírja az idegeneket, ezért nem mutattuk be...”) Visszaterelte a döbbent Mallter házaspárt az étkezőbe, megígérte Harrynek, hogy amint elmennek a vendégek, szíjat hasít a hátából, és hozzávágott a fiúhoz egy felmosópamacsot. Petunia néni gyorsan előkotort egy doboz jégkrémet a mélyhűtőből, Harry pedig reszketve hozzálátott a takarításhoz.

Vernon bácsi még mindig nyélbe üthette volna az üzletet ha nem jelenik meg a bagoly.

Petunia néni épp mentolos édességgel kínálgatta a vendégeket, amikor egy megtermett gyöngybagoly röppent be az étkező ablakán. Egy levelet pottyantott Mrs Mallter fejére, és a következő percben már messze járt. A hölgy egy sikítószellemet is megszégyenítő visítás közepette kirohant a házból, és Mr Mallter is csak egy végszó erejéig maradt. Közölte, hogy a felesége halálosan retteg mindenféle madártól, és hogy igen vaskosnak tartja Dursleyék tréfáját.

Harry a felmosó nyelébe kapaszkodva, reszkető térddel állt a konyha közepén. Vernon bácsi lassan elindult felé, s apró szemében démoni fény csillant.

– Olvasd! – hörögte, és unokaöccse kezébe nyomta a bagoly levelét. – Gyerünk! Olvasd!

Harry kinyitotta a levelet. Nyomban látta, hogy nem születésnapi üdvözletet kapott.

Kedves Potter úr!

Titkos forrásokból értesültünk róla, hogy lebegésbűbáj alkalmazására került sor az Ön lakhelyén, ma este kilenc óra tizenkét perckor.

Amint azt Ön is tudja, rendelet tiltja a kiskorú varázslók iskolán kívüli mágikus tevékenységét. A rendelkezés ismételt megsértése az iskolából való eltanácsolást vonja maga után (a kiskorúak bűbájgyakorlásának korlátozásáról szóló 1857. évi rendelet C paragrafusa értelmében).

Emellett felhívjuk szíves figyelmét arra, hogy a varázstalan népesség (muglik) számára észrevehető módon gyakorolt mágikus tevékenység a Mágusok Nemzetközi Szövetsége Titokvédelmi Alaptörvényének 13. cikkelyébe ütköző súlyos kihágás.

További kellemes vakációt!

Szívélyes üdvözlettel

Mafalda Hopkirk

Mágiaügyi Minisztérium Varázshasználati Főosztály

Harry felnézett a levélből, és nyelt egyet.

– Arról egy szót se szóltál, hogy itthon nem varázsolhatsz. – Vernon bácsi szemében gyilkos fény táncolt. – Elfelejtetted említeni... Pedig igazán elmesélhetted volna...

A bácsi úgy hajolt Harry fölé, mint egy hatalmas, vicsorgó véreb.

– Akkor most én mesélek neked valamit: bezárlak... soha többé nem mész vissza abba az iskolába... soha. És ha megpróbálod kivarázsolni magad innen, akkor kicsapnak, kölyök!

Azzal tébolyult kacajban tört ki, és magával rángatta Harryt a lépcső felé.

Vernon bácsi beváltotta fenyegetését. Másnap reggel első dolga volt, hogy mesterembert hívott, és rácsot szereltetett Harry szobájának ablakára. Ő maga csapóajtót vágott az ajtó aljára, s azon át naponta háromszor ételt csúsztattak be a fogolynak. Harry reggel és este kimehetett a fürdőszobába, de a nap többi részét a szobába zárva kellett töltenie.

Három nap telt el így. Dursleyék szigora cseppet sem enyhült, és Harrynek ötlete sem volt, hogyan juthatna ki szorult helyzetéből. Csak hevert az ágyán, a rácsos ablakon keresztül a lemenő napot bámulta, és azon töprengett, mi lesz vele ezek után.

Mi értelme lenne kivarázsolnia magát a szobából, ha akkor büntetésből el kell hagynia a Roxfortot? Ugyanakkor az élete a Privet Drive-on most rosszabb volt, mint valaha. Mióta Dursleyék rájöttek, hogy nem fognak denevéralakban ébredni, Harrynek semmilyen fegyvere nem maradt velük szemben. Dobby ugyan sikeresen megmentette őt a roxforti veszedelemtől, de mi végre, ha egyszer itt, a szobájában fog éhen pusztulni?

A kis csapóajtó megzörrent, és feltűnt Petunia néni keze egy tányér konzervlevessel. Harry felpattant az ágyról, és sóvárogva kapott az étel után. A leves jéghideg volt, Harry mégis egy kortyra lenyelte a felét. Aztán odalépett Hedvig kalickájához, és az üres etetőtálba csúsztatta a tányér alján maradt ázott zöldségdarabokat. A bagoly felborzolta tollait, és mélységes undorral pillantott gazdájára.

– Hiába húzod fel a csőröd – morogta sötéten Harry. – Ez van, ezt kell szeretni.

Feltéve, hogy négy hét múlva még életben lesz, mit szólnak majd az iskolában, ha észreveszik, hogy nem érkezett meg? Vajon küldenek-e valakit, aki utánanéz, hogy mi történt vele? És ha igen, el tudják-e intézni, hogy Dursleyék elengedjék őt?

Alkonyati sötétség ereszkedett a szobára. A kimerült, korgó gyomrú Harry egy darabig még latolgatta a fejében sorakozó megválaszolhatatlan kérdéseket, azután nyugtalan álomba merült.

Azt álmodta, hogy egy állatkertben mutogatják őt. A ketrecén táblácska hirdette: „Kiskorú varázsló.” A rács előtt emberek álltak, s érdeklődve nézték, ahogy erőtlenül, csontsoványan fekszik egy rakás szalma tetején. A nézők között megpillantotta Dobby arcát, és odakiáltott a manónak, hogy segítsen rajta, de Dobby csak ennyit felelt: „Harry Potter itt biztonságban van, uram!” – azzal eltűnt. Aztán feltűntek Dursleyék is, és Dudley csúfondárosan kacagva csapkodni kezdte a rácsot.

– Hagyd abba – motyogta Harry, mert belefájdult a feje a zajba. – Hagyj békén... aludni akarok... Hagyd abba... – Ekkor kinyitotta a szemét. Az ablak rácsai közt besütött a Hold. És valaki tényleg nézte őt: egy szeplős, vörös hajú, hosszú orrú valaki.

Ron Weasley volt az.

Harmadik fejezet

Az Odú

– Ron! – hebegte Harry. Gyorsan odamászott az ablakhoz, és kinyitotta, hogy a rácson át beszélgetni tudjanak.

– Ron, hogyan... És hogyhogy...?

Harrynek leesett az álla, amikor felfogta, hogy mit lát. Ron egy kocsiból hajolt ki – egy öreg, türkizkék autóból, ami a levegőben lebegett. A két első ülésről Fred és George, Ron ikerbátyjai vigyorogtak felé.

– Minden oké, Harry?

– Mi van veled? – kérdezte Ron. – Miért nem válaszoltál a leveleimre? Vagy tucatnyi meghívást küldtem neked, aztán ma apa hazajött, és mesélte, hogy hivatalos figyelmeztetést kaptál, mert varázsoltál a muglik előtt...

– Nem én voltam... Apád honnan tudja?

– A minisztériumban dolgozik – magyarázta Ron. – Tudod, hogy nekünk csak a suliban szabad varázsolnunk...

– Bagoly mondja verébnek – vonta fel a szemöldökét Harry, és a lebegő autóra meredt.

– Ja, ez nem számít. Ez apué. Nem mi varázsoltuk el, mi csak kölcsönvettük. De hogy épp azok előtt a muglik előtt nyomod a bűbájt, akiknél laksz...

– Mondom, hogy nem én voltam... De ez túl hosszú történet. Figyelj, mondjátok el a Roxfortban, hogy Dursleyék bezártak. Nem engednek vissza a suliba, és nem varázsolhatom ki magam, mert a minisztériumban azt fogják hinni, hogy már másodszor szegem meg a szabályt, úgyhogy...

– Pihentesd a csőröd – vágott a szavába Ron. – Azért jöttünk, hogy elvigyünk magunkkal.

– De hát ti se bűvölhettek ki innen...

– Arra nem is lesz szükség. – Ron fejével bátyjai felé intett. – Elfelejted, hogy kikkel jöttem.

– Ezt kösd rá a rácsra – szólt Fred, és egy kötelet dobott oda Harrynek.

– Ha Dursleyék felébrednek, végem – csóválta a fejét Harry, de közben rögzítette a kötél végét.

– Nyugi – felelte Fred, és gázt adott. – Állj távolabb az ablaktól.

Harry visszavonult Hedvig mellé. A bagoly bizonyára megérezte az események fontosságát, mert meglepő módon csöndben maradt. A kocsi motorja egyre hangosabban brummogott. A rács végül recsegve kiszakadt az ablakkeretből, és az autó felemelkedett. Harry visszaszaladt az ablakhoz, és látta, hogy a vasrudak ott lógnak egy méterrel a föld fölött. Ron a kötéllel együtt gyorsan behúzta a kocsiba a rácsot. Harry feszülten figyelt, de Dursleyék hálószobájából nem szűrődött ki zaj.

Mikor a rács végre Ron mellett feküdt a hátsó ülésen, Fred hátramenetbe kapcsolt, és újra megközelítette az ablakot.

– Szállj be – szólt Ron.

– De hát a roxforti cuccaim... a varázspálcám... a seprűm...

– Hol vannak?

– Bezárták őket a lépcső alatti gardróbba. De nem tudok kijutni a szobából...

– Nem gond – George kikászálódott az anyósülésről. – Állj félre, Harry.

Fred és George az ablakon át óvatosan bemásztak a szobába. Tényleg mindenhez értenek, gondolta Harry, mikor George elővett a zsebéből egy közönséges hajtűt, és hozzálátott, hogy megpiszkálja a zárat.

– Sok varázsló nevetségesnek tartja az efféle muglitrükköket – magyarázta Fred –, de szerintünk érdemes megtanulni őket, ha egy kicsit macerásak is.

Halk kattanás hallatszott, és az ajtó kitárult.

– Így ni – suttogta George. – Mi felhozzuk a ládádat, te pedig szedj össze mindent, ami innen a szobából kell, és add ki az ablakon Ronnak.

– Vigyázzatok, a legalsó lépcsőfok recseg – suttogott Harry az ikrek után, akik már el is tűntek a sötét folyosón. Harry kapkodva összegyűjtötte holmijait, és sorban kiadogatta őket Ronnak. Azután Fred és George után indult, hogy segítsen nekik felvonszolni a ládát a lépcsőn. Már felfelé jöttek, mikor Vernon bácsi köhögése ütötte meg a fülüket.

Hosszas erőlködés után végül felértek az emeletre. A nyitott ablakhoz cipelték a ládát. Akkor Fred visszamászott a kocsiba, hogy segítsen Ronnak, Harry és George pedig a szoba felől tuszkolták az ólomsúlyú alkotmányt. A láda kínos lassúsággal araszolt kifelé az ablakon.

Vernon bácsi újra köhögött.

– Na még egy kicsit – zihálta Fred a kocsiból. – Lökjetek rajta egy utolsót...

Harry és Ron nekiveselkedtek, s a következő pillanatban a láda végre a kocsi hátsó ülésén pihent.

– Jól van, indulás – suttogta George.

Harry már az ablakpárkányon guggolt, amikor öblös huhogás hangzott fel a háta mögött, s azt szinte nyomban követte Vernon bácsi ordítása.

– ÁTKOZOTT BAGOLY!

– Hedviget ott felejtettem!

Harry gyorsan visszamászott a szobába. A folyosón felkattant a villany. Harry felkapta a kalickát, egy ugrással az ablaknál termett, és kiadta Ronnak. Már épp felmászott a komódra, mikor Vernon bácsi dörömbölni kezdett az ajtón – s az engedelmesen kinyílt.

A bácsi egy pillanatig kővé dermedve állt. Azután velőtrázó bömböléssel Harryre vetette magát, és sikerült is elkapnia a fiú bokáját.

Ron, Fred és George ezalatt Harry két karját ragadták meg. Teljes erőből húzni kezdték barátjukat.

– Petunia! – ordította Vernon bácsi. – Megszökik! MEGSZÖKIK!

A Weasley-fivérek rántottak egy nagyot Harryn, s a fiú lába kicsúszott a bácsi markából. Amint a kocsi ajtaja becsukódott Harry mögött, Ron elkiáltotta magát: – Padlógáz, Fred! – és az autó elsuhant a Hold felé.

Harry el se merte hinni, hogy kiszabadult. Letekerte az ablakot, és a haját borzoló hűvös szélben visszanézett a Privet Drive egyre zsugorodó házaira. Vernon bácsi, Petunia néni és Dudley tátott szájjal bámultak ki a rácsavesztett ablakon.

– Viszlát jövő nyáron! – kiáltott le nekik Harry. Weasleyék a hasukat fogták a nevetéstől. Harry kényelmesen hátradőlt az ülésen. Neki is fülig ért a szája.

– Engedd ki Hedviget – kérte Ront. – Majd repül mögöttünk. Hetek óta nem nyújtóztathatta ki a szárnyait.

George odaadta a hajtűt Ronnak, és néhány másodperccel később Hedvig kiröppent a kocsi ablakán, hogy aztán kísértetként kövesse őket a szürke égen.

– Nos, halljuk a sztorit, Harry – fordult kíváncsian a barátjához Ron. – Mi történt?

Harry beszámolt Dobby figyelmeztetéséről és a lila puding haláláról. Elbeszélését döbbent csönd fogadta.

– Nekem ez bűzlik – szólalt meg végül Fred.

– Gázos a dolog – erősítette meg George. – Szóval nem is mondta meg, hogy ki áll a dolog hátterében?

– Nem jött össze neki – rázta a fejét Harry. – Hisz mondtam, valahányszor elkotyogott volna valamit, inkább elkezdte a falba verni a fejét.

Fred és George egymásra néztek.

– Gondoljátok, hogy hazudott? – kérdezte Harry.

– Hát – csóválta a fejét Fred. – Annyi biztos, hogy a házimanóknak komoly varázserejük van, de azt többnyire csak a gazdájuk engedélyével használhatják. A jó öreg Dobbyt azért küldték hozzád, hogy ne menj vissza a suliba. Szerintem gonosz tréfa az egész. Van valaki a suliban, aki neheztel rád?

– Van – vágta rá kórusban Ron és Harry. – Draco Malfoy. Ő utál engem.

– Draco Malfoy? – George hátrafordult az ülésen. – Ő nem Lucius Malfoy fia?

– Biztos az – felelte Harry. – A Malfoy nem túl gyakori név. Miért?

– Apa mesélt egyszer-kétszer Malfoyról – magyarázta George. – A fickó annak idején Tudodki lelkes híve volt.

– De mikor Tudodki eltűnt – tette hozzá Fred, és nyakát kitekerve Harryre pillantott –, Lucius Malfoy rögtön azt mondta, tévedés volt az egész. Rossz duma – apa szerint Malfoy Tudodki egyik bizalmasa volt.

Harry már azelőtt is hallotta ezeket a pletykákat Draco családjáról, úgyhogy cseppet sem lepődött meg. Az ifjabb Malfoyhoz képest Dudley Dursley kedves, figyelmes és jóindulatú fiú volt.

– Nem tudom, van-e Malfoyéknak házimanójuk... – töprengett Harry.

– A manó gazdája csak egy nagy múltú és gazdag varázslócsalád lehet – jelentette ki Fred.

– Igen, anya mindig azt mondja, hogy bár lenne egy házimanónk, aki vasalna helyette – bólogatott George. – De nekünk csak egy szakadt vén padlásszellemünk meg egy csomó kerti törpénk van. Házimanókat nagy kúriákban, régi kastélyokban meg ilyen helyeken találni, a mi házunkban keresni se érdemes...

Harry nem felelt. Draco Malfoy mindig mindenből a legjobbat kapta, így elég valószínűnek tűnt, hogy a családot felveti a varázslópénz. Lelki szemeivel látta Malfoyt, amint egy nagy kúria körül őgyeleg. Egy házimanót küldeni hozzá, hogy ne menjen vissza Roxfortba – egy ilyen húzás nagyon is illene Malfoyhoz. Talán tényleg ostobaság volt elhinnie, amit Dobby mondott?

– Azért örülök, hogy elmentünk érted – szólt Ron. – Már kezdtem aggódni, hisz egyetlen levelemre se válaszoltál. Eleinte azt hittem, hogy Errol a ludas...

– Ki az az Errol?

– A baglyunk. Vén, mint az országút. Jó párszor előfordult már, hogy kézbesítés közben kényszerleszállást kellett végrehajtania. Úgyhogy kölcsön akartam kérni Hermészt...

– Kicsodát?

– Azt a baglyot, amit Percy kapott anyáéktól, amikor diákprefektus lett – szólt közbe a volán mellől Fred.

– De Percy nem adta kölcsön – folytatta Ron. – Azt mondta, neki is kell.

– Percy egész nyáron nagyon furcsa volt – csóválta a fejét George. – Tényleg rengeteg levelet írt, és állandóan bezárkózott a szobájába. Naponta kétszer azért mégsem suvickolhatta a prefektusi jelvényét... Ne nyugat felé menjünk, Fred – tette hozzá, és a műszerfalra szerelt iránytűre bökött.

Fred visszakormányozta az autót.

– Édesapátok tudja, hogy elhoztátok a kocsit? – kérdezte Harry, sejtve a választ.

– Öö... Nem – vallotta be Ron. – Ma egész éjjel dolgozott. Reméljük, sikerül visszacsempészni a garázsba, és anya nem veszi észre, hogy mentünk vele egy kört.

– Mit dolgozik édesapátok a Mágiaügyi Minisztériumnál?

– A legunalmasabb ügyosztályon van – felelte Ron. – A mugli-tárgyakkal való visszaélési ügyekkel foglalkozik.

– Milyen ügyekkel?

– Az a lényeg, hogy nem szabad mugli eredetű tárgyakat megbűvölni, mert esetleg visszakerülhetnek egy mugli házba vagy boltba. Tavaly például meghalt egy vén boszorkány, és a teáskészlete egy régiségkereskedőhöz került. Attól megvette egy mugli nő, hazavitte, és teát akart benne felszolgálni a barátainak. Kész rémálom volt – apának hetekig túlóráznia kellett.

– Miért, mi történt?

– A teáskanna megvadult, és telefröcskölte az egész házat forró löttyel. Egy fickót meg kórházba kellett szállítani, mert a cukorcsipesz beleharapott az orrába. Apa azt se tudta, hol áll a feje, mert csak ő meg egy Perkins nevű öreg boszorkánymester dolgoznak az osztályon. Kettejüknek kellett eltussolni az egészet felejtésátkokkal meg mindennel...

– De hogy ha éppen édesapátok... akkor hogyhogy ez a kocsi...

Fred felnevetett.

– Hát igen, apa odavan a muglicuccokért. Tele van velük a fészer. Szétszedi, elvarázsolja, aztán újra összerakja őket. Ha razziát tartana a házunkban, élből le kellene tartóztatnia magát. Anyát az őrületbe kergeti ezzel a hobbival.

– Ott a főút – nézett le George a szélvédőn keresztül. – Tíz perc múlva otthon vagyunk. Ideje is, kezd pirkadni.

A keleti horizontot halvány fény festette rózsaszínre. Fred lejjebb ereszkedett a kocsival, így Harry megláthatta a sakktáblamintás szántóföldeket és a ritkás ligeteket.

– Mindjárt beérünk a faluba – jelentette George. – Widra. St. Capdel a neve...

A kocsi egyre alacsonyabban repült. A fák között már átsütöttek a felkelő nap első, aranyos sugarai.

– Talajt fogtunk! – csettintett Fred, mikor a kocsi finom huppanással földet ért. Tenyérnyi udvarban álló ütött-kopott garázs mellett szálltak le, s Harry végre szemügyre vehette Ron családjának házát.

Úgy tűnt, mintha a ház eredetileg egy jókora, kőből épült disznóól lett volna, amit később számos további helyiséggel bővítettek mind vízszintes, mind függőleges irányban. Végül egy girbegurba torony lett belőle, amit talán (sőt valószínűleg, gondolta Harry) csak a varázslat tartott egyben. A piros háztetőből négy-öt kémény meredt az égbe. A bejárattól nem messze egy földbe szúrt karón tábla hirdette: „Az Odú”. Az ajtó előtt egy rakás gumicsizma és egy rozsdás üst hevert. A kertben kövér, barna tyúkok kapirgáltak.

– Nem valami fényes hely – vont vállat Ron.

– Csodálatos – jelentette ki boldogan Harry, és a Privet Drive-ra gondolt.

A kis csapat kikászálódott az autóból.

– Most pedig csöndben felosonunk az emeletre – adta ki az utasítást Fred –, és megvárjuk, amíg anya reggelizni hív minket. Akkor Ron leszalad a lépcsőn, és elújságolja, hogy az éjjel megérkezett Harry. Anya boldog lesz, és soha nem derül ki, hogy elkötöttük a kocsit.

– Helyes – bólintott Ron. – Gyere, Harry, az én szobám... – Ron elnémult, és a ház felé meredt. Arca csúf, zöldes színt öltött. Erre Fred, George és Harry is megpördültek a tengelyük körül.

Mrs Weasley közeledett feléjük, rémült menekülésre késztetve az útjába kerülő tyúkokat. Ahhoz képest, hogy alacsony, kövérkés, jóságos arcú asszonyság volt, most a megszólalásig hasonlított egy felbőszült kardfogú tigrisre.

– Ajaj – nyögte Fred.

– Te jó ég – szólt George.

Mrs Weasley megállt előttük, csípőre tette a kezét, és tekintetét végigjártatta lesütött szemű csemetéin. Virágmintás köténye zsebéből varázspálca kandikált elő.

– Nos – szólt.

– Jó reggelt, anya – köszönt George, a tőle telhető legvidámabb és legmegnyerőbb hangon.

– Van fogalmatok róla, mennyire aggódtam? – suttogta vészjóslóan Mrs Weasley.

– Ne haragudj, anya, el kellett mennünk...

Mind a három gyerek magasabb volt Mrs Weasleynél, de pöttömre zsugorodtak, amikor rájuk zúdult az anyai düh áradata.

– Három üres ágy! Semmi üzenet! A kocsi sehol... le is zuhanhattatok volna... majd megőrültem az aggodalomtól... de mit érdekel az titeket... még soha életemben... na, várjatok csak, majd ha hazajön apátok... Bill, Charlie vagy Percy soha nem csináltak ilyet...

– Bezzeg Percy – morogta Fred.

– PERCYNEK A KISUJJA IS TÖBBET ÉR NÁLAD! – harsogta Mrs Weasley, s ujjával jól mellbe bökte fiát. – Meghalhattatok volna, megláthattak volna titeket, apátok elveszthette volna az állását miattatok!

S ez így folytatódott óráknak tűnő perceken keresztül. Mikor végképp kifogyott a szuszból, Mrs Weasley a megszeppent Harryhez fordult.

– Nagyon örülök, hogy eljöttél hozzánk, Harry drágám. Gyere, kerülj beljebb, és reggelizz meg szépen.

Azzal sarkon fordult, és visszament a házba. Harry habozott egy kicsit, de Ron bátorítóan biccentett felé, így aztán követte Mrs Weasleyt.

A ház konyhája kicsi volt és zsúfolt. Közepén fényesre sikált faasztal állt, körülötte székek. Harry szerényen leült az egyik szék szélére, és körülnézett. Még sose járt varázslócsalád házában.

A faliórának csak egy mutatója volt, a számokat pedig efféle feliratok helyettesítették: „Csináld meg a teát!”, „Etesd meg a tyúkokat!” és „Elkéstél!”. A tűzhely párkányán három sorban álltak a varázsszakácskönyvek: a Bűvöljünk becsináltat! a Süteménymágia, a Lakomák varázsütésre és a többi. S ha Harry füle nem csalt, a mosogató mellett álló ósdi rádióban épp bejelentették, hogy a következő program az Elbűvölő dallamok, a népszerű boszorkányénekes, Celestina Maggica műsora.

Mrs Weasley zajosan és kissé szétszórtan nekiállt reggelit készíteni. Miközben a serpenyőbe hajigálta a kolbászkákat, megrovó pillantásokat vetett fiaira, és néha olyasmiket mormogott, hogy „hogyan jutott egyáltalán eszükbe ilyesmi” meg „sose hittem volna”.

– Téged nem hibáztatlak, kis drágám – nyugtatta meg Harryt, és nyolc-kilenc kis kolbászt kotort a fiú tányérjára. – Mi is aggódtunk Arthurral. Épp tegnap este mondtuk, hogy magunk megyünk el érted, ha péntekig nem válaszolsz Ron leveleire. De azért – (itt három tükörtojással toldotta meg Harry adagját) – a fél ország fölött átrepülni egy teljesen illegális kocsival – bárki megláthatott volna titeket...

Varázspálcájával csak úgy mellesleg a mosogató felé intett, mire a szennyes edények halk csörömpöléssel tisztogatni kezdték magukat.

– Borult idő volt! – erősködött Fred.

– Evés közben nem beszélünk! – intette le az anyja.

– Éheztették őt, anya! – próbálkozott George.

– Te is hallgass! – Mrs Weasley ezt már sokkal kevésbé szigorúan mondta, és megenyhült arccal látott hozzá, hogy megvajazzon Harrynek egy halom kenyérszeletet.

Ekkor kisebb közjáték zajlott le: egy apró termetű, vörös hajú, hosszú hálóinges illető lépett a konyhába, majd sikkantott egyet, és kiszaladt.

– Ginny – súgta oda Ron Harrynek. – A húgom. Egész nyáron rólad beszélt.

– Igen, autogramot fog kérni tőled, Harry – tette hozzá Fred vigyorogva, de aztán elkapta anyja pillantását, és inkább némán folytatta az evést: Nem is esett több szó az asztalnál, míg mind a négy tányér ki nem ürült – ez egyébként meglepően rövid időbe tellett.

– Hűű, de álmos vagyok – ásított Fred, mikor végre letette kését-villáját. – Megyek, lefekszem, és...

– Nem fekszel le – vágott a szavába az anyja. – Aki éjjel röpköd, nappal is röpködjön. Menj, és törpementesítsd a kertet. Már megint teljesen elkanászodtak nekem.

– Jaj, anya...

– Ti meg segítetek neki – tette hozzá Mrs Weasley Ronnak és Frednek címezve, majd Harryhez fordult. – Feküdj le, kis drágám. Nem te kérted őket, hogy vigyék el azt az átokverte kocsit.

Harry azonban cseppet sem volt álmos.

– Inkább segítek Ronnak – szólt. – Még sosem láttam törpementesítést.

– Kedves, hogy felajánlod, de nincs abban semmi érdekes – legyintett Mrs Weasley. – Lássuk, mit mond Lockhart a témáról.

Azzal kiemelt egy vaskos kötetet a tűzhely párkányán berendezett könyvtárból. George felmordult.

– Anya, tudjuk, hogy kell törpementesíteni egy kertet. – Harry rápillantott Mrs Weasley könyvének címoldalára. Cikornyás aranybetűkkel a következő állt rajta: Gilderoy Lockhart Kártevőkalauza. A borítót egy feltűnően jóképű, göndör, szőke hajú, kék szemű varázsló fényképe díszítette. Ahogy az a mágusnép világában szokásos volt, a fotó mozgott: a varázsló, aki feltehetőleg maga Gilderoy Lockhart volt, szemtelenül kacsingatott valamennyiükre. Mrs Weasley kedvtelve nézegette a képet.

– Csodálatos ember – sóhajtott. – Úgy ismeri a kártevőket, mint a tenyerét. Remek ez a könyv...

– Anyának tetszik a pasas – súgta Fred.

– Ne légy nevetséges, Fred – intette le pirulva az anyja. – Na jó, ha azt hiszitek, jobban tudjátok, mint Lockhart, lássatok hozzá. De jaj nektek, ha utána egyetlen törpét is találok a kertben.

A Weasley-fiúk ásítozva, kelletlenül kicammogtak a házból. Harry követte őket. A kert nagy volt, és – legalábbis Harry szerint – pontosan olyan, amilyennek egy tisztességes kertnek lennie kell. Dursleyéknak nem tetszett volna – tele volt gazzal, és a fűnek se ártott volna, ha lenyírják –, de a ház fala mentén göcsörtös fák álltak, a virágágyásokban sose látott növények burjánzottak, és volt egy nagy zöld medence is, tele békákkal.

– Kerti törpék a mugliknál is vannak – mesélte Harry.

– Igen, láttam, hogy mit neveznek ők törpének – felelte Ron, miközben egész felsőteste eltűnt egy bazsarózsabokorban. – Azt a kis kövér, horgászbotos Mikulást...

A bazsarózsabokorból vad dulakodás hangja hallatszott, majd Ron felegyenesedett.

– Ilyen egy kerti törpe – jelentette ki mogorván.

– Ereszte el! Ereszte el! – sipítozott a gnóm, aki valóban nem hasonlított a Mikulásra: kicsi volt, vastag bőrű, és nagy, kopasz, csupa-dudor feje leginkább krumplira hasonlított. Ron messze eltartotta magától, mivel karmos kis lábával dühösen rugdosódott. A fiú megragadta bokájánál fogva, és fejjel lefelé fordította.

– Mutatom, mit kell csinálni vele.

A magasba emelte a törpét („Ereszte el!”), és lasszó módjára elkezdte pörgetni a feje fölött.

– Ettől nem lesz semmi bajuk – magyarázta, Harry döbbent arcát látva. – Csak jól el kell szédíteni őket, hogy ne találjanak vissza a törpetúrásba.

Hirtelen eleresztette a törpe lábát; az jó hat métert repült, majd tompa puffanással földet ért a sövényen túli mezőn.

– Kevés vagy – fitymálta Fred. – Fogadjunk, hogy az enyém a fatuskón túl esik le.

Harry gyorsan megtanulta, hogy a gnómokat nem kell sajnálni. Az elsőt épp csak át akarta lökni a sövény fölött, de a törpe megérezte, hogy bizonytalan, és az ujjába mélyesztette tűhegyes fogait. Harrynek csak nagy nehezen sikerült leráznia, de aztán...

– Fú, Harry, ez legalább tizenöt méter volt...

Nemsokára úgy tűnt, mintha az égből is törpék potyognának.

– Nem valami okos társaság – magyarázta George, miközben egyszerre öt-hat törpét kapott el. – Amint rájönnek, hogy törpementesítés folyik, egymással versengve másznak elő bámészkodni. Képtelenek megtanulni, hogy jobb, ha veszteg maradnak.

Odakint a mezőn a kihajított törpék feltápászkodtak, és vert sereg módjára libasorban távoztak.

– Előbb-utóbb visszajönnek – mondta Ron, és a mező túlsó vége felé baktató törpék után nézett. – Szeretnek itt... apa elkényeztette őket, mert szerinte viccesek...

Ebben a pillanatban ajtócsapódás hallatszott. – Megjött! – kiáltott fel George. – Itt van apa!

A négy gyerek otthagyott csapot-papot, és beszaladt a házba. Mr Weasley lerogyott az egyik konyhai székre, levette szemüvegét, és behunyta a szemét. Sovány, kopaszodó férfi volt, de ami haja még maradt, az épp olyan lángvörös volt, mint gyermekeié. Hosszú, zöld talárja gyűrötten és porosan lógott.

– Micsoda éjszaka – motyogta, és a teáskanna után nyúlt, miközben a gyerekek leültek köré. – Kilenc riasztás! Kilenc! Ráadásul az öreg Mundungus Fletcher rögtön rontást akart küldeni rám, amint hátat fordítottam neki...

Mr Weasley belekortyolt a teájába, és nagyot sóhajtott. – Találtál valamit, apa? – kérdezte kíváncsian Fred.

– Csak egy pár zsugorodó kulcsot és egy harapós szenesvödröt – ásított Mr Weasley. – Volt egy eléggé csúnya eset, de abban nem voltunk illetékesek. Mortlake-et bevitték kihallgatásra pár feltűnően öreg vadászgörény miatt, de az a Kísérleti Bűbájok Bizottságára tartozik, hál' istennek...

– Mi értelme van zsugorodó kulcsot csinálni? – kérdezte George.

– Szimpla mugli-ugratás – legyintett Mr Weasley. – Eladnak a muglinak egy olyan kulcsot, ami folyton icipicire zsugorodik, hogy sose lehessen megtalálni, amikor szüksége van rá... Persze nehéz ezt bárkire is rábizonyítani, hiszen a mugli nem fogja beismerni, hogy a kulcsa összemegy, inkább azt mondja, hogy mindig elveszíti. Szegénykéim annyira vakok tudnak lenni, ha varázslatról van szó, hogy még azt sem veszik észre, ami az orruk előtt történik... De a mieink se jobbak. El se hinnétek, hogy egyesek mi mindent képesek elvarázsolni...

– PÉLDÁUL AUTÓKAT? – Mrs Weasley lépett a konyhába, kezében egy piszkavasat tartott, és kardként hadonászott vele. Mr Weasley eltátotta a száját, és bűntudatosan nézett a feleségére.

– A-autókat, Molly drágám?

– Igen, Arthur, autókat – felelte villogó szemmel az asszony. – Mondjuk egy varázsló vesz egy rozsdás tragacsot. Azt mondja a feleségének, hogy csak szét akarja szedni, megnézni, hogyan működik, de valójában megbűvöli a kocsit, hogy repülni tudjon.

Mr Weasley pislogni kezdett.

– Nos, kedvesem, tudod, az a helyzet, hogy ezt joga van megtenni, bár talán, öhm, helyesebb lenne, ha elmondaná a feleségének az igazságot... A törvényben ugyanis van egy kiskapu... Amíg nem áll szándékában repülésre használni a kocsit, addig önmagában az, hogy a kocsi tud repülni, nem...

– Arthur, te írtad a törvényt, és te intézted úgy, hogy legyen benne egy kiskapu! – kiabált Mrs Weasley. – Azért, hogy továbbra is játszadozhass a mugli-csecsebecséiddel a sufniban! Egyébként közlöm veled, hogy Harry ma reggel abban a kocsiban érkezett ide, amivel te nem akartál repülni!

– Harry? – hökkent meg Mr Weasley. – Milyen Harry? – Körülnézett, s mikor meglátta Harryt, felpattant a székről. – Uramisten, Harry Potter van itt? Borzasztóan örülök, Harry; Ron rengeteget mesélt rólad...

– A fiaid ma éjjel a kocsiddal repültek el Harryékhez és vissza! – mennydörögte Mrs Weasley. – Ehhez nincs hozzáfűznivalód?

– Tényleg? – csillant fel Mr Weasley szeme. – És hogy ment a kocsi? Öhm, akarom mondani – váltott hangot, mikor felesége szikrázó szemébe nézett –, ez felelőtlenség volt, fiúk, nagy felelőtlenség...

– Hadd veszekedjék ki magukat – morogta Harry fülébe Ron, mikor Mrs Weasley újra elkezdte felfújni magát. – Gyere, megmutatom a szobámat.

Kiosontak a konyhából, és egy szűk folyosón eljutottak a hepehupás lépcsőhöz, ami cikkcakk-vonalban az egész házat bejárta. A harmadik pihenőnél félig nyitott ajtó elé érkeztek. Harry éppen csak megpillantott egy tágra nyílt, fényes, barna szempárt, azután az ajtó hangos kattanással becsukódott.

– Ginny – magyarázta Ron. – Furcsa, hogy ilyen szégyenlős; máskor sose csukja magára az ajtót.

Még két lépcsősort kellett megmászniuk, mire elértek egy festéket rég nem látott ajtóhoz, amin táblácska lógott: Ronald-rezidencia”.

Harry belépett a szobába. Feje kis híján súrolta a lejtős mennyezetet, és nyomban pislognia kellett – mintha egy kazánba került volna. Ron szobájában szinte minden élénknarancssárga volt: az ágytakaró, a falak, még a plafon is. Harry gyorsan rájött a magyarázatra: Ron a hámló tapéta szinte minden négyzetcentiméterét beborította poszterekkel, amelyek mind ugyanazt a hét boszorkát és varázslót ábrázolták. Az alakok élénknarancsszínű talárt viseltek, és valamennyien lelkesen integettek nézőiknek.

– Ennek a kviddicscsapatnak szurkolsz? – érdeklődött Harry. – Igen, ők a Chudley Csúzlik csapata – bólintott Ron, és az ágytakaróra mutatott, amit két fekete C betű és egy csúzligolyó díszített. – Kilencedikek a bajnokságban.

Ron iskolai tankönyvei egymás hegyén-hátán hevertek az egyik sarokban, egy rakás képregény mellett, amelyek mind Martin Miggs, a Megkergült Mugli kalandjait tartalmazták. Az ablakpárkányon békaporontyoktól hemzsegő akvárium állt, Ron varázspálcája ennek a tetején feküdt. Az akvárium mellett, egy napos folton, békésen szunyókált Ron öreg szürke patkánya, Makesz.

Harry átlépett egy csomag önkeverő kártyát, és kibámult a kis ablakon. A több emeletnyi mélységbe pillantva végignézhette, amint egy törpekülönítmény tagjai a sövényen keresztül szép sorjában visszasettenkednek Weasleyék kertjébe. Azután megfordult, és Ronra pillantott. A fiú majdhogynem aggódva nézett rá, a véleményét várva.

– Egy kicsit szűk a szoba – vágott elébe a kritikának. – Nem olyan nagy, mint a tied volt ott a mugliknál. Ráadásul közvetlenül a padlásszellem alatt lakom, az pedig folyton nyögdös és veri a csöveket...

Harry szája azonban széles vigyorra húzódott.

– Ez a legjobb ház, amiben valaha jártam – jelentette ki. Ron fülig elpirult örömében.

Negyedik fejezet

Czikornyai és Patza

Az Odúbeli életet össze sem lehetett hasonlítani a Privet Drive-belivel. Dursleyék imádták a rendet és a kiszámíthatóságot, a Weasley-ház ezzel szemben százszámra tartogatott furcsa és váratlan dolgokat. Mikor Harry belenézett a konyhai tükörbe, az rákiáltott: „Tűrd be az inged, te lurkó!” A padlásszellem azon nyomban bömbölni és zajongani kezdett, amint úgy érezte, hogy túl nagy a csend és a nyugalom a házban, Fred és George szobájából pedig napi rendszerességgel hallatszottak kisebb-nagyobb robbanások. A Ronnál vendégeskedő Harry azonban nem a beszélő tükröt vagy a zajongó szellemet tartotta a legfurcsább jelenségnek a házban – hanem azt, hogy itt mindenki szerette őt.

Mrs Weasley folyton az ő zoknijaival foglalkozott, és minden étkezésnél három repetát igyekezett belediktálni. Mr Weasley mindig maga mellé ültette az asztalnál, hogy kérdésekkel bombázhassa a muglik életéről; rákérdezhessen, hogyan működik például a konnektor meg a posta.

– Csodálatos! – lelkendezett, mikor Harry előadást tartott neki a telefon használatáról. – Elképesztő, hogy milyen leleményesen pótolják a varázslatot!

A Roxfortból Harry érkezése után körülbelül egy héttel kaptak hírt. Mikor Harry és Ron lementek reggelizni, már ott találták a konyhában Mr és Mrs Weasleyt – valamint Ginnyt, aki Harry láttán nyomban leverte az asztalról a zabkásás tálat. A kislány általában hajlamos volt felborítani és lelökni dolgokat Harry jelenlétében. Most lemászott az asztal alá, hogy összeszedje a tál darabjait, s mikor előkászálódott, az arca olyan vörös volt, mint a lemenő nap. Harry úgy tett, mintha észre se venné ezt; leült, és megköszönte Mrs. Weasleynek a tányérjára halmozott pirítóst.

– Levelek jöttek az iskolából – jelentette Mr Weasley, és egy-egy zöld tintával megcímzett, sárgás pergamenborítékot nyújtott át Harrynek és Ronnak. – Dumbledore már tudja, hogy itt vagy, Harry. Az ő eszén nem lehet túljárni. A ti leveletek is megjött – tette hozzá, mikor Fred és George is leszédelegtek a lépcsőn, pizsamában és mezítláb.

Amíg a gyerekek a leveleket olvasták, csend ült a konyhára. Harrynek megírták, hogy a Roxfort Expressz szokás szerint szeptember elsején indul a King's Cross pályaudvarról, s közölték az új tanévben kötelező olvasmányok listáját is: A másodikos tanulóknak a következő művekre lesz szükségük:

Dabrak, Miranda: Varázslástan alapfokon II.

Lockhart, Gilderoy: Szakvéleményem szellemügyben

Lockhart, Gilderoy: Kirándulások a kísértetekkel

Lockhart, Gilderoy: Viszonyom a Vasorrúval

Lockhart, Gilderoy: Túrák a trollokkal

Lockhart, Gilderoy: Véres napok Vámpírföldön

Lockhart, Gilderoy: Vándorlások egy vérfarkassal

Lockhart, Gilderoy: Jószomszédom, a jeti

Fred, aki már végigolvasta saját listáját, belesandított Harryébe.

– Látom, nektek is meg kell vennetek Lockhart összes könyvét – állapította meg. – Az új sötét varázslatok kivédése tanár biztos Lockhart-rajongó – tuti, hogy nő.

Fred elkapta anyja pillantását, és ezentúl inkább a lekváros kenyerével foglalkozott.

– Ez nem lesz olcsó mulatság – nézett a szüleire George. Lockhart könyvei nagyon drágák...

– Majd csak megvesszük őket valahogy – legyintett Mrs Weasley, de arckifejezése ellentmondott derűlátó szavainak. – Ginnynek sok mindent meg tudunk szerezni használtan.

– Nahát; te idén leszel elsős a Roxfortban? – fordult a kislányhoz Harry.

Ginny bólintott; közben a haja tövéig elvörösödött, és belekönyökölt a vajtartóba. Ezt szerencsére csak Harry látta, mivel épp ekkor lépett be a konyhába Ron idősebbik bátyja, Percy. Ő már felöltözött; kötött mellényén ott villogott a prefektusi jelvény.

– Jó reggelt – köszönt kurtán. – Szép napunk van.

Percy leült az utolsó üres székre, de nyomban fel is pattant, és kihúzott maga alól egy tépett, szürke tollseprűt. – Harry legalábbis annak látta, amíg észre nem vette, hogy lélegzik.

– Errol! – kiáltott fel Ron. Átvette bátyjától az alélt baglyot, és egy levelet húzott ki a szárnya alól. – Na végre... Hermione válaszát hozta. Megírtam neki, hogy elmegyünk megszöktetni téged Dursleyéktól.

Ron megpróbálta ráültetni Errolt a hátsó ajtó melletti padra, de a bagoly nyomban leesett.

– Szánalmas vagy – motyogta Ron, és az edényszárító tálcára rakta a madarat. Azután feltépte Hermione levelét, és hangosan olvasni kezdte:

Kedves Ron és Harry, ha ott vagy!

Remélem, minden rendben ment, Harry is jól van, és nem csináltatok semmi törvénybe ütközőt, amikor kimentettétek. Azzal csak bajba kevernétek Harryt. Nagyon aggódtam, és ha Harry jól van, kérlek, haladéktalanul értesítsetek róla, de talán inkább egy másik bagollyal, mert attól félek, ez már nem élne túl egy újabb fordulót.

Természetesen nagyon sokat kell tanulnom

– Hogyhogy? háborgott Ron. – Hiszen szünidő van!

–, és jövő szerdán Londonba megyünk megvenni az új könyveimet. Mit szólnátok, ha találkoznánk az Abszol úton?

Írjatok, hogy mi újság!

Üdvözlettel Hermione

– Remek, akkor a ti dolgaitokat is be tudjuk szerezni – bólintott Mrs Weasley, és elkezdte leszedni az asztalt. – Mi a mai program?

Harry, Ron, Fred és George kviddicsedzést terveztek. Weasleyéknek volt fenn a dombon egy kis bekerített telkük, amit erdősáv vett körül, s így a faluból nem lehetett látni. Ott a fiúk – egy bizonyos magasság alatt – nyugodtan röpködhettek. Igazi kviddicslabdákat persze nem használhattak – félő volt, hogy valamelyik elszabadul, és röpködni kezd a falu fölött –, helyette almát dobáltak egymásnak. Felváltva ülték meg Harry Nimbusz Kétezresét, hisz az messze jobb volt a Weasley-fiúk seprűinél; Ron régi Hullócsillagát például sokszor még az arra szálldogáló lepkék is megelőzték.

Öt perccel később a fiúk már seprűvel a vállon baktattak felfelé a domboldalon. Percyt is hívták, de ő bokros teendőire hivatkozva otthon maradt. Harry mindeddig csak a közös étkezések alkalmával találkozott Percyvel; a nap többi részét a fiú a szobájába zárkózva töltötte.

– Bár tudnám, miben fő a feje – morfondírozott Fred. – Mintha kicserélték volna. Előtted egy nappal érkeztek meg a vizsgaeredményei: tizenkét R. B. F.-et kapott, de még csak nem is dicsekedett vele.

– Rendes Bűbájos Fokozat – magyarázta George Harry értetlen pillantását látva. – Billnek is tizenkettő van. Ha nem vigyázunk, még egy iskolaelső lesz a családban. Azt a szégyent nem élném túl.

Bill volt a legidősebb Weasley-fiú. Ő és legnagyobb öccse, Charlie már végeztek a Roxfortban. Harry egyiküket sem ismerte személyesen, de tudta, hogy Charlie sárkányokat kutat Romániában, Bill pedig Egyiptomban dolgozik, a varázslók bankja, a Gringotts megbízásából.

– Nem tudom, hogy fogják anyáék kifizetni az idei iskolai cuccainkat – szólalt meg rövid hallgatás után George. – Öt sorozat Lockhart könyveiből! Sőt, Ginnynek még talár is kell, meg varázspálca...

Harry inkább hallgatott. Kicsit kényelmetlenül érezte magát, hisz rá egész kis vagyon várt a Gringotts londoni fiókjának egyik föld alatti széfében. A pénzt a szüleitől örökölte, de persze csak a mágusvilágban vehette hasznát: a mugliboltokban semmit nem adtak galleonért, sarlóért és knútért. Harry nem szólt Dursleyéknak Gringotts-beli bankszámlájáról, mert feltételezte, hogy varázslatiszonyuk nem terjed ki egy csinos rakás aranyra.

A következő szerda reggel Mr Weasley korán felébresztette a fiúkat. Valamennyien sietve elfogyasztották a fejenkénti fél tucat sonkás szendvicset, majd kabátot húztak, és Mrs Weasley egy virágcserepet emelt le a konyhai tűzhely párkányáról.

– Fogytán az anyag – állapította meg, miután belenézett a cserépbe. – Ilyet is vennünk kell... Óh, a vendégé az elsőbbség. Csak utánad, Harry drágám!

Azzal Harry felé nyújtotta a virágcserepet. Harry értetlenül pislogott.

– Mit-mit csináljak vele? – kérdezte bizonytalanul.

– Még soha nem utazott Hop-porral! – csapott a homlokára Ron. – Bocs, Harry, elfelejtettem.

– Soha? – csodálkozott Mr Weasley. – De hát akkor hogyan jutottál el tavaly az Abszol útra?

– Metróval...

– Tényleg? – kapott a szaván Mr Weasley. – Akkor utaztál mozgólépcsőn! Mondd csak, pontosan hogy...

– Ne most, Arthur – fojtotta belé a szót Mrs Weasley. – A Hop-porral sokkal kényelmesebben lehet utazni... de nem is tudom, ha még sose használtad...

– Ne aggódj, anya – szólt közbe Fred. – Figyeld, hogyan csináljuk, Harry.

Azzal kivett a virágcserépből egy csipet csillogó port, majd a tűzhelyhez lépett, és beleszórta.

A lángok smaragdzöldre színeződtek, és hangos moraj közepette embermagasra csaptak. Fred belépett a tűzbe, és elkiáltotta magát: – Abszol út! – azzal eltűnt, mint a kámfor.

– Érthetően kell beszélned, drágám – magyarázta Mrs Weasley, miközben George is a virágcserép után nyúlt. – És ügyelj rá, hogy a megfelelő rostélyon menj ki.

– A megfelelő min? – kérdezte bizonytalanul Harry, mikor George is eltűnt a felcsapó lángok között.

– Tudod, rengeteg varázslótűzhely közül lehet választani, de ha érthetően mondod ki az úti célt...

– Ne izgulj, Molly, nem lesz semmi baj. – Mr Weasley maga is csippentett a porból.

– De drágám, mit mondunk a nagynénjének meg a bácsikájának, ha elveszítjük?

– Nem izgatná őket – rázta a fejét Harry. – Dudley kimondottan örülne, ha elnyelne engem egy kémény.

– Hát jó... Arthur után te jössz – adta be a derekát Mrs Weasley. – Mikor belépsz a tűzbe, mondd ki, hogy hova igyekszel...

– És húzd be a könyököd – tanácsolta Ron.

– És csukd be a szemed – tette hozzá Mrs Weasley. – A korom...

– Ne mocorogj – mondta Ron. – Különben könnyen megeshet, hogy rossz tűzhelyen esel ki.

– De ne ess pánikba, ne szállj ki túl korán. Várj, amíg meglátod Fredet és George-ot.

Harry igyekezett az összes tanácsot észben tartani. Vett egy csipetnyit a Hop-porból, és a tűzhelyhez lépett. Beleszórta a port a tűzbe, majd összeszedte minden bátorságát, és besétált a lángok közé. A tűz langyos szellőként ölelte körül. Kinyitotta a száját – és azon nyomban lenyelt egy marék forró hamut.

– A-ab-abszol út -. köhögte.

A következő pillanatban úgy érezte, mintha felszippantaná egy hatalmas porszívó. Sebesen pörgött a tengelye körül... a moraj szinte fülsiketítő volt... igyekezett nyitva tartani a szemét, de hányingere támadt a zöld lángok szédítő forgatagától... a könyökét beleütötte valami kemény dologba; gyorsan behúzta, s közben egyre csak pörgött és pörgött... most mintha hideg kezek pofozgatták volna az arcát... résnyire nyitotta a szemét, és elsuhanó tűzhelyeket meg a hozzájuk tartozó helyiségek sorát pillantotta meg... a sonkás szendvicsek vad táncot jártak a gyomrában... újra behunyta a szemét, várta, hogy elmúljon az elviselhetetlen pörgés... Aztán egyszer csak homlokegyenest kizuhant egy hideg kőlapra, és hallotta, hogy eltörik a szemüvege.

Szédült, fájtak a tagjai, és tetőtől talpig kormos volt – mégis kíváncsian feltápászkodott, és orrára csúsztatta megviselt szemüvegét. Azt rögvest megállapította, hogy egyedül van, de hogy hol, arról fogalma se volt. Csak annyit látott, hogy egy tágas, félhomályba burkolózó varázslóbolt kőből rakott tűzhelyében áll. Csak épp amit ebben a boltban kínáltak, az egészen biztosan nem szerepelt a roxforti listán.

Egy közeli üvegszekrényben egy párnán pihenő aszott kezet, egy csomag vérfoltos kártyát és egy üvegszemet állítottak ki. A falakról vicsorgó maszkok meredtek le rá, a pulton emberi csontok hevertek, a mennyezeti kampókon pedig rozsdamarta, hegyes műszerek lógtak. S ami még roszszabb: a sötét, keskeny sikátor, ami a porlepte kirakaton túl húzódott, egészen biztosan nem az Abszol út volt.

Harry még mindig fájlalta az orrát a kemény landolás után, ugyanakkor tudta, hogy minél gyorsabban kijut innen, annál jobb. Nesztelen léptekkel elindult a kijárat felé, de még félúton se járt, mikor két alak tűnt fel az üvegezett ajtó túloldalán – a kettő közül az egyik pedig olyasvalaki volt, akivel semmiképp sem akart tanácstalanul, kormosan és törött szemüvegben találkozni: Draco Malfoy.

Harry sebtében körülnézett, és kiválasztott egy alkalmas búvóhelynek tűnő nagy, fekete szekrényt. Gyorsan bemászott, és magára húzta az ajtót, csupán egy akkora rést hagyva, amin éppen ki tudott lesni. A következő pillanatban megszólalt az ajtócsengő, és Malfoy belépett az üzletbe.

A férfi, aki a fiút követte, nem lehetett más, csak az apja Mr Malfoy: ugyanolyan sápadt, hegyes arca és hideg, szürke szeme volt, mint Dracónak. Átvágott az üzlethelyiségen, tekintete végigsiklott a kiállított árukon, majd megrázta a pultra helyezett csengőt, és csak azután fordult a fiához:

– Ne nyúlj semmihez, Draco.

Malfoy, aki már épp kezébe vette volna az üvegszemet, így felelt:

– Azt hittem, veszel nekem valamit.

– Megmondtam, hogy kapsz egy új versenyseprűt – bólintott az apja, és türelmetlenül dobolni kezdett a pulton.

– Mihez kezdjek a seprűvel, ha nem vagyok benne a ház csapatában? – morogta rosszkedvűen Draco. – Harry Potter tavaly egy Nimbusz Kétezrest kapott. Dumbledore külön engedélyt adott rá, hogy játszhasson a griffendéleseknél. Pedig nem is olyan jó, csak híres... azért, mert van egy hülye ragya a homlokán.

Draco lehajolt, hogy szemügyre vegyen egy koponyákkal teli tárlót.

– ...mindenki azt hiszi, hogy olyan nagy fej. A világhírű Potter a sebhelyével meg a seprűjével...

– Ezt már legalább ötvenszer hallottam tőled – nézett rá Mr Malfoy. – Szeretnélek emlékeztetni rá, hogy manapság nem okos dolog nyilvánosan szidni Harry Pottert. A többség ugyanis úgy tekint rá, mint a hősre, aki megfosztotta hatalmától a Sötét Nagyurat... Áh, Mr Borgin!

A pult mögött csimbókos hajú, görnyedt alak jelent meg.

– Mr Malfoy! – szólt az alak, s hangja épp olyan kenetteljes volt, amilyen zsíros a haja. – Örülök, hogy újra betért hozzánk. És az ifjú Malfoy mester is eljött – el vagyok ragadtatva. Miben segíthetek? Épp ma érkezett néhány roppant kedvező árú...

– Ezúttal nem vásárolni jöttem, hanem eladni – vágott a szavába Mr Malfoy.

Mr Borgin arcán kissé elhalványult a mosoly. – Eladni?

– Bizonyára hallott róla, hogy a minisztérium egyre több razziát tart – magyarázta Mr Malfoy. Közben a belső zsebéből előhúzott egy pergamentekercset, és kiterítette a pulton. – Van nálam otthon néhány, öhm, apróság, ami kínos helyzetbe hozhat, ha esetleg meglátogatnak a minisztérium emberei...

Mr Borgin cvikkert csíptetett az orrára, és megszemlélte a listát.

– Kétlem, hogy a minisztérium zaklatni merné önt, uram. – Mr Malfoy halványan elmosolyodott.

– Egyelőre nem kerestek fel. A Malfoy név még mindig tiszteletet parancsol, de a minisztérium egyre több dologba üti bele az orrát. Beszélik, hogy új muglivédelmi törvény készül – a fejemet rá, hogy annak az izgága, mugliimádó bolondnak, Arthur Weasleynek a keze van a dologban... – Harry keze ökölbe szorult.

– ... és ezek a mérgek gyanúsítgatásokra adhatnak okot.

– Tökéletesen értem, uram – bólintott Mr Borgin. – Nos, lássuk...

– Vedd meg ezt nekem – szólt közbe Draco, és a párnán heverő aszott kézre mutatott.

– Áh, a Dicsőség Keze! – kapta fel a fejét Mr Borgin, és a listát otthagyva Dracóhoz sietett. – Ha gyertyát dugunk bele, csak annak világít, aki tartja. Tolvajok és betörők nagy barátja. A fiatalúrnak remek ízlése van.

– Remélem, hogy a fiam többre viszi, nem tolvaj vagy betörő lesz belőle – felelte hűvösen Mr Malfoy, mire Borgin sietve visszakozott:

– Nem akartam megsérteni, uram, távol álljon tőlem...

– Habár, ha nem javulnak a jegyei az iskolában – tette hozzá Mr Malfoy –, lehet, hogy tényleg a rablók között köt ki.

– Nem tehetek róla – vágott vissza Draco –, hogy a tanárok csak a kedvenceiknek adnak jó jegyet, és az a Hermione Granger...

– Szégyellhetnéd magad, hogy egy mugli származású lány mindenben lepipál téged – dörrent rá Mr Malfoy.

– Hah! – lehelte hangtalanul Harry, és széles vigyorral nyugtázta Draco dühös szégyenkezését.

– Ezt látjuk mindenütt manapság – csóválta a fejét Mr Borgin. – Egyre kevesebben becsülik meg a tiszta varázslóvért...

– Én becsülöm – vágta rá táguló orrlyukkal Mr Malfoy.

– Természetesen én is – felelte Borgin, és mélyen meghajolt.

– Ez esetben visszatérhetnénk a listához – biccentett Mr Malfoy. – Sietős a dolgom, Borgin, más elintéznivalóm is van mára.

Malfoy és Borgin alkudozni kezdtek. Harry aggódva pislogott Dracóra, aki a kirakott árukat nézegetve egyre közelebb somfordált búvóhelyéhez. A fiú most megállt, hogy szemügyre vegyen egy hóhérkötelet, valamint hogy kibetűzze a feliratot, amit egy pompás opálnyakék mellé tűztek:

Vigyázz! Elátkozott tárgy; megérinteni veszélyes és tilos. Eddig tizenkilenc mugli életét követelte.

Draco most megfordult, és tekintete megakadt Harry búvóhelyén. Odalépett, felemelte a kezét, hogy kinyissa, és...

– Rendben – zárta le az alkudozást Mr Malfoy. – Indulunk, Draco!

Mikor Draco elfordult, Harry kabátja ujjával megtörölte izzadt homlokát. – Viszlát, Mr Borgin. Az árut a holnapi nap folyamán átveheti a Malfoy-kúrián.

Ahogy az ajtó becsukódott Malfoyék mögött, Borgin nyomban levetkőzte behízelgő modorát.

– Volt szerencsém, Malfoy úr. Ha igaz a szóbeszéd, akkor a felét se adta el most annak, amit a kúriáján rejteget... – Azzal Borgin sarkon fordult, és motyogva elbaktatott a bolt hátsó fertálya felé. Harry várt még egy percet, hátha visszafordul, majd nesztelenül elhagyta a szekrényt, és kiosont a boltból.

Az utcára érve orrára szorította törött szemüvegét, és körülnézett. A piszkos sikátorban egymást érték a fekete mágia kellékeit kínáló üzletek. Az, amelyikből éppen kilépett, a Borgin & Burkes, a legnagyobbnak tűnt valamennyi közül. A szemközti bolt foltos kirakata mögött zsugorított fejek sorakoztak, két ajtóval lejjebb pedig, egy ketrecben hatalmas fekete pókok nyüzsögtek. Az egyik kapu árnyékában két kopott taláros varázsló állt; suttogva beszélgettek egymással, s közben Harryt figyelték a szemük sarkából. A fiú reszkető térdekkel elindult, közben igyekezett az orrán tartani törött szemüvegét, s bár erre semmi sem utalt, reménykedett benne, hogy kitalál a sikátorból.

Egy mérgező gyertyákat árusító bolt bejárata fölött megvetemedett fa utcatábla hirdette, hogy a Zsebpiszok közben jár. Ez nem sokat segített neki, mivel sose hallott ilyen nevű helyről. Jobb magyarázat híján feltételezte, hogy nem beszélt elég érthetően, mikor hamut köpködve bemondta úti célját odahaza Weasleyék tűzhelyében. Igyekezett megőrizni hidegvérét, és azon töprengett, hogy mihez is kezdjen.

Nem kis ijedségére ekkor egy hang szólította meg. – Csak nem eltévedtél, fiacskám?

Egy ősöreg boszorkány állt előtte, kezében tálcával, amin egészben letépett emberi körmök hevertek. A banya elvigyorodott, s ráncos ajkai mögül kivillantak mohalepte fogai.

Harry rémülten hátrálni kezdett.

– Nem, nem, köszönöm – hebegte. – Én csak...

– HARRY! Mi a cickafarkat keresel te itt!?

Harry szíve nagyot dobbant, a boszorka pedig nagyot ugrott. Ettől a körmök egy része a földre potyogott, s a banya átkozódva pislogott a közeledő háztömbnyi alakra. Hagrid, a Roxfort vadőre csörtetett feléjük – fekete szeme vadul villogott szúrós szakálla fölött.

– Hagrid! – sóhajtott fel Harry. – Eltévedtem... a Hop-por... – Hagrid a grabancánál fogva megragadta a fiút. Félrerángatta őt, s ugyanazzal a mozdulattal kiütötte a boszorkány kezéből a tálcát.

A banya visongása végigkísérte őket a hosszú, kanyargós sikátoron. Mikor nagy sokára kiértek a napfényre, Harry a távolban megpillantott egy ismerős, hófehér márványépületet: a Gringotts bankot. Hagrid tehát egyénesen az Abszol útra vezette őt.

– Hogy nézel ki? – zsörtölődött az óriás, és olyan vehemensen kezdte lesöpörni a kormot Harry ruhájáról, hogy a fiú kis híján beleesett egy sárkánytrágyás hordóba, ami egy patika előtt állt. – A Zsebpiszok köz sötét egy hely, Harry. Nem szabadna ott csatangolnod...

– Arra én is rájöttem – felelte Harry, és kitért Hagrid újabb lendületes tisztogató mozdulata elől. – Mondom, hogy eltévedtem. Apropó, te mit kerestél odalent?

– Én, kérlek, meztelencsiga-riasztót kerestem – morogta Hagrid. – Felfalják az iskola káposztaveteményét. Csak nem egyedül jöttél ide?

– Nem, Weasleyékkel, de elkeveredtem. Meg kell keresnem őket...

Elindultak a széles utcán.

– Miért nem válaszoltál a leveleimre? – kérdezte Hagrid. Harrynek loholnia kellett, ha lépést akart tartani az óriással. Futtában elmesélte kalandjait Dobbyval és Dursleyékkel.

– Kerge muglik – sopánkodott Hagrid. – Ha sejtettem volna...

– Harry! Harry! Itt vagyunk!

Harry a hang irányába fordult, és a Gringotts bejáratához vezető fehér lépcsősor tetején megpillantotta Hermione Grangert. A lány leszaladt hozzájuk; barna fürtjei csak úgy lobogtak a nagy futásban.

– Mi történt a szemüvegeddel? Szervusz, Hagrid... Jaj, úgy örülök, hogy újra láthatlak titeket! Jössz a Gringottsba, Harry?

– Igen, amint megtaláltam Weasleyéket.

– Arra nem kell sokáig várnod – vigyorgott Hagrid. Harry és Hermione körülnéztek. A zsúfolt utcán Ron, Fred, George, Percy és Mr Weasley szaladtak feléjük.

– Harry – zihálta Mr Weasley. – Reméltük, hogy csak egy rostéllyal tévesztetted el a kijáratot... – Megtörölgette fénylő kopasz kobakját. – Molly se élő, se holt... mindjárt ő is ideér.

– Hol jöttél ki? – kérdezte Ron.

– A Zsebpiszok közben – felelte sötéten Hagrid.

– Szuper! – lelkendezett a Fred-George kórus.

– Oda minket sose engednek el – jegyezte meg Ron irigykedve.

– Azt remélem is – morogta Hagrid.

Most Mrs Weasley is benyargalt a képbe; egyik kezében táskáját lóbálta, a másikban a lányát – Ginny szinte a levegőben úszott mögötte.

– Jaj, Harry, kis drágám, el se tudtam képzelni, hova tűntél...

Az asszony zihálva előhúzott a táskájából egy jókora ruhakefét, és nekilátott, hogy eltüntesse a kormot, amit Hagridnak nem sikerült lepofoznia Harry ruhájáról. Mr Weasley elkérte a fiú szemüvegét, megkocogtatta varázspálcájával – s a szemüveg nyomban visszanyerte eredeti formáját.

– Mennem kell – motyogta Hagrid, s közben igyekezett szelíden lerázni magáról Mrs Weasleyt. („A Zsebpiszok közben!? Istenem, de jó, hogy épp arra jártál, Hagrid!”) – Viszlát a Roxfortban!

Azzal elvált a társaságtól, és válltól lefelé eltűnt a tömegben.

– Találjátok ki, kit láttam a Borgin & Burkesben – fordult barátaihoz Harry, mikor már a Gringotts lépcsőin jártak. – Malfoyt és az apját.

– Vásárolt valamit Lucius Malfoy? – csapott le a témára Mr Weasley.

– Nem, eladott.

– Szóval, fél. – Mr Weasley mogorva elégtétellel nyugtázta a hírt. – Oh, mennyire szeretném elkapni egyszer valamiért...

– Csak vigyázz, Arthur – figyelmeztette Mrs Weasley, miközben egy hajlongó kobold beterelte őket a bank kapuján –, nehogy túl nagy fába vágd a fejszédet. Azzal a családdal meggyűlhet a bajod.

– Gondolod, hogy nem bírok el Lucius Malfoyjal? – kérdezte sértődötten Mr Weasley, de a következő pillanatban el is felejtette a témát. Megpillantotta ugyanis Hermione szüleit, akik kissé megszeppenve álldogáltak a márványterem egész hosszában futó pult előtt, és várták, hogy lányuk bemutassa őket.

– Igaz, hogy önök muglik? – lelkendezett Mr Weasley. – Engedjék meg, hogy meghívjam önöket egy italra! Mi az a kezében? Nahát, mugli pénzt váltanak be? Nézd csak, Molly!

Azzal izgatottan rámutatott a tízfontos bankjegyre, amit Mr Granger a kezében tartott.

A bank föld alatti alagútjaiban rejtőző széfekhez kicsi, kobold vezette csillékben lehetett eljutni, melyek síneken futottak. Harry élvezte a nyaktörő utazást, de szörnyen érezte magát – roszszabbul, mint a Zsebpiszok közben –, mikor kinyitották Weasleyék széfét. Az üreg mindössze egy maroknyi ezüst sarlót és egyetlen arany galleont rejtett. Mrs Weasley még a sarkokat is végigtapogatta, mielőtt a táskájába söpörte a kevéske pénzt. Ennél csak az volt kellemetlenebb Harry számára, mikor az ő széfét nyitották ki. Igyekezett eltakarni az üreg tartalmát, miközben gyorsan beledobált néhány marék pénzérmét a bőrerszényébe.

A banképület márványlépcsőjére kiérve aztán a kis csapat tagjai külön utakra indultak. Percy motyogott valamit arról, hogy szüksége van egy új pennára, Fred és George összetalálkoztak roxfortbeli barátjukkal, Lee Jordannal; Mrs Weasley és Ginny egy használttalár-kereskedés felé vették útjukat, Mr Weasley pedig ragaszkodott hozzá, hogy meghívja a Granger házaspárt egy italra a Foltozott Üstben.

– Egy óra múlva találkozunk a Czikornyai és Patzában, hogy megvegyük a tankönyveiteket – búcsúzott Mrs Weasley, és kézen fogta Ginnyt. – Ti meg be ne tegyétek a lábatokat a Zsebpiszok közbe! – kiáltott a távolodó ikrek után.

Harry, Ron és Hermione elindultak a girbegurba, macskaköves utcán. A Harry zsebében lapuló erszény és benne a vidáman csilingelő arany, ezüst és bronz érmék szinte követelték, hogy költsék el őket. Harry vett három epres-mogyoróvajas jégkrémet, hogy ne üres szájjal kelljen bámulniuk az érdekesebbnél érdekesebb kirakatokat. Ron vágyakozva legeltette a szemét a Kviddics a javából elnevezésű bolt kirakatát díszítő Chudley Csúzli sporttalár-szerelésen, de csak amíg Hermione be nem rángatta őket a szomszédos boltba tintát és pergament venni. A Hunczut & Zsupsz – Mágikus Tréfák Boltjában összefutottak Freddel, George-dzsal és Lee Jordannal, akik épp több csomag Dr. Filibuster féle „nedvesen is indítható, garantáltan tűzmentes” csillagszórót vásároltak. Később egy törött varázspálcákkal, rézmérlegekkel és bájitalfoltos, kopott talárokkal zsúfolt turkálóban pedig ráakadtak Percyre, aki elmélyülten tanulmányozta a Prefektusok, akik sokra vitték című vékony, ám annál unalmasabb könyvecskét.

– Roxforti diákprefektusok és későbbi pályafutásuk – olvasta fel Ron a hátsó borítóra írt szöveget. – Hű, de izgalmas lehet...

– Tűnj el! – mordult rá Percy.

– Percynek nagy tervei vannak: mágiaügyi miniszter akar lenni – magyarázta Ron Harrynek és Hermionénak, miután magára hagyták a fiút.

Egy órával később elindultak a Czikornyai és Patzába. Mint kiderült, korántsem ők voltak az egyetlenek, akik a könyvesbolt felé vették útjukat. Meglepődve látták, hogy az üzlet bejárata előtt egész kis tömeg verődött össze. Az emberek lökdösődve, tolakodva igyekeztek bejutni az ajtón. A nagy felbuzdulás okát a kirakatra ragasztott nagybetűs plakát hirdette:

Ma 12.30-tól 16.30-ig

GILDEROY LOCKHART

dedikálja az

EGY ELBŰVÖLŐ EMBER

című önéletrajzi kötetét

– Személyesen találkozhatunk vele! – sikkantott fel Hermione. – Ő írta majdnem az összes tankönyvünket!

A bolt előtt összecsődült tömeget többségében Mrs Weasleyhez hasonló korú boszorkányok alkották. Egy, az ajtóban álló, tépett idegzetű varázsló igyekezett kordában tartani a rajongókat.

– Nyugalom, hölgyeim, csak sorjában... ne lökdösődjenek, kérem... vigyázzanak a könyvekre...

Harry, Ron és Hermione nagy nehezen befurakodtak a boltba. Hosszú sor kígyózott a bejárattól a bolt hátsó végéig, ahol Gilderoy Lockhart a könyveket dedikálta. A három gyerek felkapott egy-egy példányt a Szakvéleményem szellemügyben című könyvből, és megkeresték a Weasley család többi tagját, akik Grangerékkel együtt álltak a sorban.

– Jól van, hát megvagytok – fogadta őket Mrs Weasley, aki valami okból sóhajtozott, és folyton a haját igazgatta. – Mindjárt sorra kerülünk.

Kisvártatva megpillanthatták Gilderoy Lockhartot, illetve előbb a róla készült képeket, amelyek egytől egyig kacsingattak, és a rajongókra villantották hófehér fogsorukat. Az igazi Lockhart nefelejcskék talárt viselt, ami remekül illett a szeme színéhez. Hegyes varázslósüvege hetykén oldalra billentve ült leomló szőke fürtjein.

Egy alacsony, ingerült emberke ide-oda szaladgált Lockhart előtt, és fényképeket készített nagy, fekete kamerájával, amiből minden villanás után lila füstfelhő szállt fel.

– Félre az útból – mordult rá Ronra, miközben hátralépett, hogy megkeresse a legjobb beállítást. – A Reggeli Prófétának dolgozom.

– Nagy szám – mérgelődött Ron, és megdörzsölte fájós lábát, miután a riporter leszállt róla.

Gilderoy Lockhart meghallotta a megjegyzést, és felpillantott. Ránézett Ronra – azután észrevette Harryt, és elkerekedett a szeme. A következő pillanatban felugrott, és elkiáltotta magát:

– Nem hiszek a szememnek! Harry Potter!?

A tömeg izgatottan felmorajlott, és kettévált. Lockhart átnyúlt az asztal fölött, megragadta Harry karját, és magához húzta a fiút. A rajongósereg tapsban tört ki. Harry lángvörös arccal tűrte, hogy Lockhart színpadiasan kezet rázzon vele, persze a fényképész kedvéért, aki vadul villogtatta masináját, sűrű füstbe burkolva a jelenlévők fejét.

– Mosolyogj szépen, Harry – sziszegte összeszorított fogai között Lockhart. – Te meg én együtt a címlapra kerülünk. – Mire Lockhart elengedte a kezét, Harry már alig érezte az ujjait. Megpróbált visszaslisszolni Weasleyékhez, de az író átkarolta a vállát, és ezzel szó szerint magához bilincselte. – Hölgyeim és uraim! – kezdte fennhangon, miközben széles kézmozdulattal csendre intette rajongóit. – Micsoda rendkívüli percek ezek! Ennél alkalmasabb pillanatot nem is találhatnék arra, hogy megtegyek egy már hetek óta esedékes bejelentést!

– Mikor az ifjú Harry Potter nemrég belépett a Czikornyai és Patzába, csupán meg akarta venni az önéletrajzomat – amit természetesen ajándék gyanánt nyújtok át neki. – (A tömeg újból tapsolt.) – Fogalma sem volt róla – folytatta Lockhart, és kissé megrázta Harryt, amitől a fiúnak az orra hegyére csúszott a szemüvege –, hogy hamarosan sokkal többet kap majd az Egy elbűvölő ember című könyvemnél. Ő és iskolatársai ugyanis nemsokára hús-vér valójában találkozhatnak az elbűvölő emberrel. Igen, hölgyeim és uraim, büszkén és örömmel jelenthetem be önöknek, hogy ez év szeptemberétől jómagam oktatom a sötét varázslatok kivédésére a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola tanulóit!

A sokaság ujjongott és tapsolt, Harry pedig megkapta ajándékba Gilderoy Lockhart összes megjelent művét. A súlyos könyvrakás alatt kissé megrogyva kimenekült a reflektorfényből, és Ginnyhez lépett, aki a fal mellett állt frissen vásárolt üstje társaságában.

– Ezeket neked adom – motyogta Harry, és az üstbe szórta a köteteket. – Én majd megveszem, amire szükségem van.

– Hízott a májad, mi, Potter? – sziszegte egy túlságosan is jól ismert hang a háta mögött.

Harry felegyenesedett, és szembefordult a gonoszul vigyorgó Draco Malfoyjal.

– Harry Potter, a kis híresség! – folytatta Draco. – Még egy könyvesboltba se tud úgy bemenni, hogy ne kerüljön a címlapra.

– Hagyd békén, nem ő akarta! – csattant fel Ginny. Szeme villámokat szórt, úgy meredt Malfoyra. Ez volt az első eset, hogy megszólalt Harry jelenlétében.

– Nahát, Potter, neked barátnőd van! – harsogta Malfoy, s ezzel elérte, hogy Ginny fülig piruljon. Közben Ron és Hermione is odaértek hozzájuk, mindketten egy-egy halom Lockhart-könyvvel megrakodva.

– Áh, te vagy az? – Ron úgy nézett Malfoyra, mintha a fiú valami undok ragacs lenne a cipője talpán. – Csodálkozol, hogy itt látod Harryt, mi?

– De még jobban csodálkozom, hogy téged egy boltban látlak, Weasley – vágott vissza Malfoy. – A szüleid egy hónapig éhezni fognak, ha kifizetik ezt a rakás könyvet.

Most Ronon volt a sor, hogy elvörösödjön. Ő is beledobta a könyveit az üstbe, és elindult, hogy tettleg torolja meg a sértést. Harry és Hermione a kabátjánál fogva húzták vissza.

– Ron! – csattant fel Mr Weasley, aki most érkezett meg, Fred és George társaságában. – Mit művelsz? Kész őrültekháza van idebent, menjünk ki az utcára.

Ekkor őt is megszólította valaki. – Lám, lám, Arthur Weasley.

Mr Malfoy volt az. Ott állt Draco mögött, és ugyanolyan alattomosan vigyorgott, mint a fia.

Mr Weasley kurtán biccentett. – Lucius.

– Hallom, sok a munka a minisztériumban – folytatta Mr Malfoy. – Az a rengeteg házkutatás... Legalább megfizetik a túlórákat?

Belenyúlt Ginny üstjébe, és a vadonatúj Lockhart-kötetek alól kiemelte az Átváltoztatásról kezdőknek című könyv egy igen régi és viharvert példányát.

– Úgy látom, nem fizetik meg. Kérdem én, mi értelme szégyent hozni a varázslónévre, ha még csak pénzt sem lehet keresni vele?

Mr Weasley feje még sötétebb színt öltött, mint Roné vagy Ginnyé.

– Nekem más a véleményem arról, hogy mi hoz szégyent a varázslónévre, Malfoy – felelte.

– Az látszik – ingatta a fejét Mr Malfoy, és tekintete a Granger házaspárra vándorolt. – Már csak abból is, amilyen társaságban forogsz... Pedig azt hittem, a családod már nem süllyedhet mélyebbre...

Ginny tele üstje tompa koppanással felborult, ahogy Mr Weasley tigrisugrással átszökkent rajta, hogy Mr Malfoyra vesse magát. Nekilökte ellenfelét a toronymagas könyvespolcnak, aminek következtében súlyos varázsige-gyűjtemények tucatjai zuhogtak mindkettőjük fejére. Fred és Geor-ge felkiáltottak: – Adj neki, apa! –, Mrs Weasley sikoltozni kezdett: – Ne, Arthur, ne! –, a tömeg pedig lökdösődve hátrált, további könyvlavinákat indítva el a zsúfolt üzletben.

– Uraim, kérem! Kérem! – sápítozott az eladó, azután egy hang végre túlharsogta az alapzajt:

– Elég volt, a kutyafáját! Szét, ha mondom!

Hagrid közeledett feléjük, gőzhajóként szelve a könyvek tengerét. Lapátkezeivel egy szempillantás alatt szétválasztotta a verekedőket. Mr Weasleynek vérzett a szája, Mr Malfoyt pedig a szeme alatti monokli emlékeztette a Mérges gombák enciklopédiája című kötettel való fájdalmas találkozására. Ginny ütött-kopott átváltoztatás-tankönyvét, amit még mindig a kezében szorongatott, most villogó szemmel odalökte a kislánynak.

– Nesze, itt a könyved. Ennél többre ne is számíts apádtól. – Azzal kitépte a karját Hagrid markából, fejével intett Dracónak, és sebes léptekkel távozott.

– Minek hagytad magad felhúzni, Arthur? – csóválta fejét Hagrid, miközben életveszélyes mozdulatokkal segített rendbe szedni Mr Weasley talárját. – A velejéig romlott az egész család, ezt mindenki tudja. Végig se kell hallgatni őket. Rossz vérű népség, én mondom neked. Na gyerünk, lépjünk le innen.

Az eladó egy pillanatig azt tervezte, hogy útjukat állja, de mivel Hagrid derekáig is alig ért fel, inkább lemondott szándékáról. A csapat végigmasírozott az Abszol úton; Grangerék az ijedségtől, Mrs Weasley a dühtől reszketett.

– Te aztán jó példát mutatsz a gyerekeidnek! Nyilvános helyen pofozkodni! Mit gondolhatott rólunk Gilderoy Lockhart...

– Tetszett neki a dolog – mesélte Fred. – Nem hallottátok mit mondott, amikor kijöttünk? Rá akarta dumálni azt a béna újságírót, hogy a verekedést is említse meg a riportjában. Azt mondta, jó lesz ingyenreklámnak.

A társaság mégis kedveszegetten tért vissza a Foltozott Üst-beli kandallóhoz, ahol Harry és a Weasley-család búcsút vettek a Granger házaspártól és Hermionétól. Míg az utóbbiak a mugli-utca felé hagyták el a kocsmát, Harryék, no meg a vásárolt holmi, a kandallón át, a Hop-por segítségével készült hazatérni. Mr Weasley szívesen hallott volna még részleteket a buszmegállók funkciójáról, de neje egyetlen sokatmondó pillantása beléfojtotta a kérdést.

Harry levette és gondosan zsebre rakta szemüvegét, s csak azután nyúlt bele a Hop-poros dobozba. Egy dologban biztos volt: az utazásnak ezt a módját sohasem fogja megkedvelni.

Ötödik fejezet

A fúriafűz

A nyári vakáció sokkal gyorsabban véget ért, mint azt Harry szerette volna. Persze örült, hogy visszamehet a Roxfortba, de hát az Odúban eltöltött hónap mégiscsak élete legboldogabb időszaka volt. Nehéz volt irigység nélkül néznie Ronra, hogyha eszébe jutottak Dursleyék és a fogadtatás, amire a Privet Drive-on tett legközelebbi látogatásakor számíthatott.

A szünidő utolsó estéjén Mrs Weasley főúri lakomát varázsolt számukra. Csokorba gyűjtötte Harry összes kedvenc ételét, s a pazar menüt ínycsiklandozó melaszos pudinggal koronázta meg. Vacsora után Fred és George Filibustertűzijátékában gyönyörködhettek. A fiúk teleszórták a konyhát piros és kék csillagokkal, melyek legalább fél órán át pattogtak a falak, a mennyezet és a padló között. Mire a műsor véget ért, eljött az ideje, hogy kiszürcsöljék az utolsó csésze forró csokoládét, és aludni térjenek.

A másnap reggeli indulásról senki nem állíthatta, hogy gyorsan és szervezetten zajlott volna. A család minden tagja felkelt az első kakasszóra, a készülődés mégsem akart a végére érni. Mrs Weasley rosszkedvűen szaladgált fel és alá, újabb pár zoknikat és tartalék pennákat keresve, a gyerekek szinte percenként összeütköztek a lépcsőn, miközben félmeztelenül, pirítósdarabokkal a kezükben futkostak a holmijuk után, Mr Weasley pedig, mikor kicipelte Ginny ládáját a kocsihoz, elbotlott egy kósza tyúkban, és kis híján a nyakát szegte.

Harry el sem tudta képzelni, hogyan fog beférni hat ember, hat jókora utazóláda, két bagoly és egy patkány a kis Fordba. Mint kiderült, számolnia kellett volna az apró változtatásokkal, amelyeket Mr Weasley eszközölt a kocsin.

– Mollynak egy szót se – súgta oda a hobbi-autószerelő Harrynek, majd kinyitotta a kocsi csomagtartóját, és megmutatta, milyen könnyen beleférnek a ládák a tértágító bűbájjal megnövelt raktérbe.

Ha nem is egyhamar, de eljött a pillanat, mikor már valamennyien a kocsiban ültek. Harry, Ron, Fred, George és Percy kényelmesen terpeszkedtek a hátsó ülésen. Mrs Weasley végignézett rajtuk, majd így szólt:

– A muglik tényleg ügyesebbek, mint hinné az ember. Az első ülés, amin ő és Ginny ültek, nagyobbfajta kerti padnak tűnt.

– Kívülről nézve nem is gondoltam volna, hogy ilyen tágas ez a kis kocsi.

Mr Weasley beindította a motort, és az autó kigurult a kertből. Harry hátrafordult, hogy még egy utolsó pillantást vessen a házra. Még arra sem volt ideje, hogy eltűnődjön, vajon mikor látja viszont, már vissza is érkeztek: George otthon felejtette a Filibustercsillagszóróit. Öt perccel később csikorogva lefékeztek a kertben, hogy Fred beszaladhasson a seprűjéért. Már majdnem kiértek az autópályára, mikor Ginny sikítozni kezdett, hogy otthon maradt a naplója. Mire a kislány visszamászott a kocsiba, már szinte biztos volt, hogy le fogják késni a vonatot.

Mr Weasley az órájára, majd a feleségére nézett. – Molly drágám...

– Nem, Arthur.

– Senki nem venné észre. Ha megnyomom ezt a gombot, láthatatlanná válunk. Észrevétlenül fel tudunk szállni, aztán pedig végig a felhők fölött maradnánk. Tíz perc alatt odaérnénk...

– Nem, Arthur, fényes nappal nem röpködünk.

Háromnegyed tizenegykor érkeztek meg a pályaudvarhoz. Mr Weasley átszaladt az út túloldalára, hogy kézikocsikat szerezzen az utazóládákhoz, majd kapkodva kirakodtak, és berohantak a pályaudvarra.

Harry már előző évben is utazott a Roxfort Expresszel. A felszállásnak egyetlen trükkös mozzanata volt: a szerelvény megközelítése. A kilenc és háromnegyedik vágányt ugyanis a muglik nem láthatták; oda csak a kilences és tízes közti falon átsétálva lehetett belépni. Ez nem volt fájdalmas dolog, viszont úgy kellett szerét ejteni, hogy a mugli-utasok semmit ne vegyenek észre. – Percy megy elsőként – szólt Mrs Weasley, és idegesen pislogott a pályaudvari nagy órára. Öt percük volt rá, hogy valamennyien eltűnjenek a falban.

Percy határozott léptekkel elindult, és néhány másodperc múlva köddé vált. Ezután Mr Weasley, majd Fred és George következtek.

– Bemegyek Ginnyvel, ti pedig gyertek utánunk – fordult Mrs Weasley Harryhez és Ronhoz, azzal kézen fogta Ginnyt, és már indult is. Egy szempillantás múlva mindketten eltűntek.

– Már csak egy percünk van, menjünk egyszerre – javasolta Ron.

Harry még egyszer ellenőrizte, hogy Hedvig ketrece stabilan áll-e a láda tetején, majd irányba fordította a kézikocsit. Cseppet sem aggódott, az előttük álló művelet messze nem volt olyan kellemetlen, mint a Hop-por használata. Ronhoz hasonlóan ő is a kocsi fogantyúja fölé hajolt, és mindketten elindultak. Ahogy haladtak, egyre jobban szaporázták lépteiket, végül futni kezdtek, és...

BUMM. Mindkét kocsi nekicsapódott a falnak, majd visszapattant. Ron ládája hangos puffanással a földön landolt, Harry hanyatt esett, Hedvig kalitkája pedig messzire gurult a fényes kőpadlón, felháborodott vijjogásra késztetve lakóját. A közelben állók rámeredtek a két fiúra, s egy vasúti őr még rájuk is kiabált:

– Elment az eszetek? Mi műveltek ti ott?

– Elszabadult a kocsi – lihegte Harry, és fájós bordáit tapogatva feltápászkodott. Ron elszaladt összeszedni Hedviget, aki akkora ricsajt csapott, hogy a mugli utasok állatkínzásról kezdtek suttogni körülöttük.

– Miért nem tudtunk átmenni? – kérdezte Harry fojtott hangon.

– Nem t'om...

Ron lopva körülnézett. Vagy tucatnyi kíváncsiskodó még mindig őket nézte.

– Le fogjuk késni a vonatot – suttogta. – Fogalmam sincs, miért záródott be az átjáró.

Harry összeszorult gyomorral pillantott fel a nagy órára. Tíz másodperc... kilenc másodperc...

Óvatosan a falhoz tolta kocsiját, majd teljes erőből meglökte. A vas nem engedett.

Három másodperc... két másodperc... egy másodperc... – Elment – állapította meg lesújtottan Ron. – Elment a vonat. Mi lesz, ha apa és anya nem tudnak kijönni hozzánk? Van nálad mugli pénz?

Harry komoran felnevetett.

– Dursleyéktől kábé hat éve nem kaptam zsebpénzt. – Ron a hideg korlátra szorította a fülét.

– Semmit nem hallok – nyugtalankodott. – Most mit csinálunk? Ki tudja, meddig tart, mire anyáék kijutnak.

A két fiú körülnézett. Az emberek még mindig bámulták őket, főként Hedvig szakadatlan vijjogása miatt.

– Szerintem menjünk vissza a kocsihoz, és ott várjuk meg őket – javasolta Harry. – Itt túl nagy feltűnést...

– Harry! – vágott a szavába Ron csillogó szemmel. – A kocsi!

– Mi van vele?

– A kocsival el tudunk repülni a Roxfortba!

– De hát azt hittem...

– A vonat elment, nem? És el kell jutnunk az iskolába, igaz? Súlyos vészhelyzetben még a kiskorú varázslók is használhatnak bűbájt. Azt megengedi a nemtommi-korlátozó törvény tizenvalahányadik izéje...

Harry rémülete nyomban izgalomba csapott át. – Tudod vezetni?

– Nem probléma – legyintett Ron, és a kijárat felé fordította a kézikocsit.

– Gyere, húzzunk bele. Ha sietünk, még utolérhetjük a Roxfort Expresszt.

Átvágtak a kíváncsiskodó muglik gyűrűjén, kimentek a pályaudvarról, és hamarosan elérték a mellékutcát, ahol az öreg Ford parkolt.

Ron egy bonyolult varázsütés-sorozattal kinyitotta a tágas csomagtartót, és Harry segítségével visszapakolta a ládákat. Hedvig kalickája a hátsó ülésre került, ők pedig beszálltak előre.

– Nézz körül, hogy nem lát-e minket valaki – kérte Ron, és egy varázspálca-mozdulattal beindította a motort. Harry kidugta a fejét az ablakon. A főúton élénk volt a forgalom, de az ő utcájuk üres volt.

– Tiszta a levegő.

Ron megnyomott egy apró ezüstszínű gombot a műszerfalon, és a következő pillanatban a kocsi eltűnt – velük együtt. Harry érezte a remegő ülést a feneke alatt, a kezét a térdén, a szemüveget az orrán, a motor zúgását is hallotta – de egyébként úgy tűnt, mintha teste gazdátlan szempárrá zsugorodott volna, ami egy kis utcában a parkoló autók között lebeg.

– Indulás – hallotta Ron hangját maga mellől.

Az autó sebesen emelkedni kezdett. Mintha kirántották volna alóluk az utcát és a piszkos épületeket, s néhány másodperc múlva már alattuk hevert az egész füstös-csillogó város.

Egyszerre halk pukkanás hallatszott, és az autó utasaival együtt ismét láthatóvá vált.

– Ajaj – csóválta a fejét Ron, és megkocogtatta a láthatatlanság-generátort. – Gyengélkedik...

Mindketten csapkodni kezdték a műszerfalat. A kocsi eltűnt, de a következő pillanatban megint előbukkant.

– Kapaszkodj! – rikkantotta Ron, és beletaposott a gázba. Egy alacsonyan úszó felhőcsomó felé vették az irányt, és pillanatokon belül elmerültek a tejfehér ködben.

– Na és most? – kérdezte Harry, és a köröskörül mindent elborító felhőtömegre pislogott.

– Meg kell találnunk a vonatot, hogy lássuk, merre kell menni – mondta Ron.

– Akkor bukjunk le – gyorsan...

Leereszkedtek a felhő alá, és nyakukat nyújtogatva fürkészték a tájat.

– Én már látom! – kiáltott fel Ron. – Ott van elöl!

A Roxfort Expressz piros kígyóként siklott alattuk.

– Észak felé tart – állapította meg Ron, miután vetett egy pillantást a műszerfalra szerelt iránytűre. – Jól van, most már csak félóránként kell ellenőriznünk. Kapaszkodj...

A kocsi ismét beleröppent a felhőbe, majd kisvártatva vakító napfény áradt be az ablakon.

Egészen más világban jártak. A kocsi kereke bele-belekapott a felhőtenger vattahullámaiba; köröskörül kék volt az ég, s a magasban fehéren izzott a nap.

– Most már csak a repülőgépek árthatnak nekünk – szólt Ron.

A két fiú egymásra nézett, aztán hosszú-hosszú ideig csak nevettek és nevettek.

Mintha egy meseszép álomba csöppentek volna. Harry nyomban megállapította, hogy ha valami, akkor ez az utazás eszményi módja: hófehér felhőörvények és -tornyok között suhanni egy napfényben fürdő autóban, amelynek kesztyűtartója dugig van finom tejkaramellával... És a tetejébe az a kilátás, hogy Fred és George irigykedő pillantásaiban fürödhetnek majd, mikor elegánsan földet érnek a kastély előtti tágas mezőn.

Észak felé haladva rendszeresen ellenőrizték, hogy megvan-e még a vonat, s minden alkalommal, mikor a felhők alá ereszkedtek, más és más látvány tárult a szemük elé. Londont hamarosan messze maguk mögött hagyták; először ápolt zöld mezők fölött vitt az útjuk, majd lustán elnyúló, vöröses lápvidék következett, makettfalvak gyufásdoboz-templomokkal, azután egy nagyváros, ami autóival színes hangyabolyhoz hasonlított.

Jó néhány eseménytelen óra elteltével azonban az utazás kezdett unalmassá válni. A karamellától mindketten alaposan megszomjaztak, de innivaló nem volt a kocsiban. Harry pólója hozzáragadt az üléshez, és szemüvege folyton lecsúszott verejtékező orrán. Már nem érdekelték a fantasztikus felhőtornyok, helyette vágyakozva gondolt a kényelmes vonatra, ahol jéghideg sütőtöklevet vásárolhatnának a kövér büfés boszorkánytól. Miért nem tudtak eljutni a kilenc és háromnegyedik vágányhoz?

– Már nem lehetünk messze, igaz? – kérdezte rekedten Ron.

Az órák csak teltek, és a nap már kezdett elmerülni a felhőtengerben, sötét rózsaszínre festve a vattahullámokat.

– Megnézzük a vonatot?

A Roxfort Expressz még mindig ott zakatolt alattuk, de most már hósipkás hegyek között. A felhőmennyezet alatt már beállt az alkonyi szürkület.

Ron gázt adott, és felemelte a kocsit, de ekkor a motor panaszos, vinnyogó hangot hallatott.

Harry és Ron nyugtalan pillantást váltottak.

– Biztos csak fáradt – bizonygatta Ron. – Még soha nem vittük ilyen hosszú útra...

Mindketten úgy tettek, mintha nem hallanák az egyre erősödő vinnyogást. Felettük mind sötétebb lett az ég, s hamarosan az első csillagok is kigyúltak. Harry felhúzta pulóverét, és igyekezett nem figyelni az ablaktörlő erőtlen, tiltakozó legyintéseire.

– Már nincs sok hátra – bizonygatta Ron, inkább a kocsinak, mint Harrynek, és biztatóan megveregette a műszerfalat. – Mindjárt ott vagyunk.

Nem sokkal később újra leereszkedtek a felhőtakaró alá, és hunyorogva fürkészni kezdték a horizontot.

– Ott van! – Harry akkorát kiáltott, hogy Ron és Hedvig összerezzentek. – Ott van szemben!

A sötét látóhatáron kirajzolódtak a tó melletti sziklán álló száztornyú Roxfort-kastély szabálytalan körvonalai.

Ekkor azonban a kocsi megremegett, és lassulni kezdett. – Gyerünk már – biztatta a járgányt Ron –, már majdnem ott vagyunk.

A motor nyögve felmordult, és a motorháztető alól vékony gőzcsíkok törtek elő. Harry ösztönösen megmarkolta ülése szélét. Lassan a tó fölé értek.

A kocsi ijesztően megbillent. Harry az ablakon kinézve megpillantotta a kilométernyi mélységben elterülő, sima, fekete vízfelszínt. Ron ujjai elfehéredtek, úgy szorította a kormányt. A jármű újra megbillent.

– Tarts ki – motyogta Ron.

Lassan maguk mögött hagyták a tavat... már nem volt sok hátra a kastélyig...

Ron gázt adott, mire hangos kattanás hallatszott, a motor köhögött egyet, és teljesen leállt.

– Ajaj – törte meg Ron a vészjósló csendet.

Az autó orra a mélység felé bukott. Egyre gyorsabban zuhantak, egyenesen a kastély fala felé.

– Neeee! – ordította Ron, és félrerántotta a kormányt. A kocsi nagy ívben kanyarodni kezdett, de csupán centiméterekkel kerülte el a kőfalat; elsuhant a sötét üvegházak és a konyhakert fölött, majd a rét fölé ért, s közben egyre veszített magasságából.

Ron elengedte a kormányt, és kihúzta hátsó zsebéből varázspálcáját.

– ÁLLJ! ÁLLJ! – üvöltötte, eszelősen csapkodva a műszerfalat meg a szélvédőt. A zuhanást azonban nem tudta megfékezni.

– VIGYÁZZ! A FA! – ordította Harry, és a kormány után kapott, de már nem volt mit tenni.

KRACCS.

Fülsértő reccsenéssel nekicsapódtak egy fa öles törzsének, a következő pillanatban pedig csúnyán lezuttyantak a földre. A felgyűrődött motorháztető alól füstfelhő szállt fel; Hedvig rikácsolt rémületében, Harrynek pedig golflabda méretű dudor nőtt a homlokán.

Ron fájdalmasan felnyögött.

– Jól vagy? – kérdezte aggódva Harry.

– A pálcám – felelte remegő hangon Ron. – Nézd meg, mi lett a pálcámból.

A varázspálca gyakorlatilag kettétört, ernyedten csüngő végeit csak néhány szálka tartotta össze.

Az iskolában biztosan meg tudják javítani a pálcát – Harry valami ilyesmit akart mondani, de még a száját se volt ideje kinyitni. Ebben a pillanatban ugyanis valami nekicsapódott a kocsi oldalának, olyan erővel, mintha egy dühöngő bika öklelte volna fel őket. Harry nekiesett Ronnak, de még magához sem tért, mikor hasonló erejű ütés érte a kocsi tetejét is.

– Mi a fene ez...

Ron a szélvédőre meredt, és rémülten felkiáltott. Harry odanézett, épp amikor egy óriáskígyó vastagságú faág csapódott az üveglapra.

A fa, aminek nekiütköztek, megtámadta őket. Törzse szinte vízszintesen föléjük hajolt, és göcsörtös ágai ütötték-verték a kocsit, ahol csak érték.

– Ááh! – ordította borzadva Ron, mikor egy ág csúnyán behorpasztotta a vezetőoldali ajtót. A szélvédő remegett az ujjnyi vastag vesszők ostorcsapásai alatt, a tető pedig egyre jobban berogyott a megelevenedett faltörőkos kitartó rohamaitól.

– Futás! – kiáltotta Ron, és egész testsúlyával nekiveselkedett az ajtónak. Egy másodperccel később azonban Harry ölében landolt, miután egy ág bevitt neki egy alattomos balhorgot.

– Végünk van! – nyöszörögte Ron, és rémülten pislogott a behorpadó tetőre.

Ekkor azonban megremegett a kocsi alváza, s a motor újra beindult.

– Rükverc! – kurjantotta Harry, és az autó egy rándulással elindult hátrafelé. A fa még mindig utánuk kapkodott; gyökerei recsegtek-ropogtak, kis híján kifordult a földből, úgy nyújtózkodott, hogy elérje áldozatait.

– Nem sok hiányzott – zihált Ron. – Szép volt, kocsi. Az autónak azonban most már végképp elege lett a megpróbáltatásokból. Az ajtók egy-egy kattanással kinyíltak, Harry érezte; hogy ülése oldalra billen – s egy szempillantás múlva a rét nedves füvén találta magát. Tompa puffanások jelezték, hogy a csomagok kirakodása is megtörtént, Hedvig kalickája pedig kirepült a kocsi ablakán, és kinyílott. A bagoly felháborodott vijjogással kimászott belőle, és hátra sem nézve elröppent a kastély felé. Az összetört, füstölgő autó csörömpölve faképnél hagyta a két fiút; csak hátsó lámpája villogott rájuk dühösen.

– Ne menj el! – kiáltott utána Ron. – Apa megöl, ha nem adlak vissza!

A kocsi azonban egy utolsó kipufogóhorkantással eltűnt az éjszakában.

– Hogy lehet ekkora pechünk? – kesergett Ron, és lehajolt, hogy felvegye a fűből Makeszt, a patkányt. – Annyi növény van itt, erre pont egy olyanba ütközünk, ami visszaüt!

Hátrapillantott a válla fölött a fára, amely még mindig fenyegetően lóbálta ágait.

– Gyere – tápászkodott fel Harry. – Menjünk be az iskolába. Az érkezésük cseppet sem sikerült olyan elegánsra, amilyenre tervezték. Fázósan, megviselten, fájó tagokkal nekiveselkedtek, hogy felvonszolják súlyos ládáikat a füves emelkedőn, amely a kastély tölgyfából készült, hatalmas bejárati ajtajához vezetett.

– Úgy látom, az ünnepség már elkezdődött – zihálta Ron, mikor végre megérkeztek a bejárati lépcsősor aljához. Ledobta ládáját, és egy ablak elé lépett, amin ragyogó fény szűrődött ki. – Gyere, Harry, nézd! Most van a besorolási ceremónia!

Harry is odaszaladt, s most már együtt lestek be az ablakon.

A nagyteremben négy hosszú, zsúfolt asztal állt. Ezek fölött megszámlálhatatlanul sok gyertya lebegett; fényükben vakítóan csillogtak az aranytányérok és serlegek. A megbűvölt mennyezet, amely mindig a kinti ég képét mutatta, most ezernyi csillaggal égett.

Harry a hegyes, fekete roxfortos süvegek erdején át is látta a terembe bevonuló elsősöket. Ginny is köztük volt, könnyen fel lehetett ismerni lángvörös Weasley-üstökéről. McGalagony professzor, egy feszes kontyú, szemüveges boszorkány a felsorakozó gólyák előtt álló székre helyezte a híres roxforti Teszlek Süveget.

Ennek a kopott, gyűrött és piszkos régi süvegnek az volt a tisztje, hogy a tanév kezdetén besorolja az új növendékeket az iskola négy házába (Griffendél, Hugrabug, Hollóhát és Mardekár). Egy éve Harry is átesett ezen a ceremónián. Jól emlékezett még rá, hogyan húzta a fejébe a süveget – ami aztán fennhangon beszélt hozzá –, és milyen rémült izgalommal várta a döntést. Néhány másodpercig az a veszély fenyegetett, hogy a süveg a Mardekárba osztja be őt, abba a házba, amely a legtöbb fekete boszorkányt és varázslót szabadította a világra. Harry azután végül mégis a Griffendélbe került, így együtt tanulhatott Ronnal, Hermionéval és a többi Weasley-fiúval. Előző évben Harry és Ron nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy a Griffendél hét év után először megelőzze a Mardekárt, és ezzel megnyerje a Házak Bajnokságát.

Most épp egy pöttöm, egérfrizurájú fiúcskát szólítottak a süveghez. Harry tekintete a tanári asztalra vándorolt. Ott ült az ezüstös szakállú, félholdszemüveges Dumbledore professzor, az iskola igazgatója, néhány széknyire tőle pedig Gilderoy Lockhart, aki ezúttal akvamarinkék talárban feszített. Hagrid, a szőrös óriás az asztal végén kapott helyet – s mint minden lakomán, most is mélyen a serleg fenekére nézett.

– Várj csak – ráncolta a homlokát Harry. – A tanári asztalnál az egyik szék üres... Hol van Piton?

A bájitalszakértő Perselus Piton professzor Harry szemében az iskola legkevésbé rokonszenves tanára volt, Piton pedig Harryt tartotta a legkevésbé rokonszenvesnek a tanítványai közül. A rosszindulatú és kárörvendő tanárt mindenki utálta, kivéve saját háza (a Mardekár) diákjait.

– Lehet, hogy beteg – vetette fel reménykedve Ron.

– Vagy felmondott – találgatott Harry –, mert megint nem bízták rá a sötét varázslatok kivédése tantárgyat.

– Az is lehet, hogy kirúgták! – lelkendezett Ron. – Hiszen mindenki utálja...

– De az is lehet – szólalt meg egy hűvös hang a hátuk mögött –, hogy csupán szeretné megtudni, miért nem a délutáni vonattal érkeztetek.

Harry megpördült a tengelye körül. Perselus Piton állt előttük, a maga sárgásfakó bőrű, görbe orrú, ösztövér valójában. Vállig érő zsíros, sötét haja lengett a hűvös szélben, s arcán olyan elégedett mosoly bujkált, hogy Harry és Ron rögtön tudták: nagy bajban vannak.

– Kövessetek.

Harry és Ron egymásra se mertek pillantani, csak némán engedelmeskedtek. Piton felment a lépcsőn, és belépett a fáklyákkal megvilágított, tágas előcsarnokba. A nagyteremből fény, melegség és ínycsiklandozó illatok szűrődtek ki a csukott ajtón át, de Piton nem arra terelte őket, hanem az alagsorba vezető szűk lépcsősor felé indult.

– Befelé! – parancsolt a gyerekekre, mikor a hideg a pincefolyosóra értek, és kinyitott egy ajtót.

A fiúk borzongva léptek be Piton gyéren megvilágított szobájába. A helyiség falai mentén álló polcokon öblös üvegedények sorakoztak; tartalmuk olyan visszataszító volt, hogy Harry nemcsak hogy nem akarta közelebbről megszemlélni őket, de még a nevükre sem volt kíváncsi. A kandalló sötéten és üresen ásított.

Piton becsukta maga után az ajtót, majd ismét a fiúkhoz fordult.

– Lám csak – kezdte lágyan –, a híres Harry Potter és hűséges csatlósa már méltóságukon alulinak tartják, hogy az iskolai vonattal utazzanak. Zajosabban akartatok befutni, igaz, fiúk?

– Nem, tanár úr, az történt, hogy a korlát a King's Crosson...

– Csend legyen! – csattant fel Piton. – Mit csináltatok a kocsival?

Ron nyelt egyet. Harry, mint már többször, most is úgy érezte, hogy Piton olvasni tud a gondolataiban. Nemsokára kiderült azonban, honnan szerezte értesüléseit a professzor.

– Megláttak titeket – sziszegte Piton, és kiterítette a fiúk előtt az Esti Próféta aznapi számát.

A szalagcím ezt harsogta: „MUGLIK BESZÁMOLÓI A REPÜLŐ FORDRÓL.” Piton hangosan olvasni kezdte a cikket.

– „Két londoni mugli váltig állítja, hogy egy öreg kocsit látott elrepülni a Főposta fölött.” „Norfolkban Mrs Hetty Bayliss déltájt, teregetés közben”... „Mr Angus Fleet jelentette a rendőrségnek”... Összesen hat vagy hét mugli. Ha nem tévedek a te apád a mugli-tárgyakkal való visszaélés szakértője... – Piton szája még szélesebb mosolyra húzódott. – Ejnye, ejnye, a tulajdon fia...

Harry úgy érezte, mintha gyomorszájon ütötte volna a megvadult fa valamelyik ága. Ha kiderül, hogy Mr Weasley igézte meg a kocsit... Erre nem is gondoltak...

– A parkban járva megállapítottam – folytatta Piton –, hogy súlyos károsodást szenvedett egy igen értékes fúriafűz.

– Az a fa súlyosabb kárt tett bennünk, mint mi... – fakadt ki Ron.

– Csend legyen! – dörrent rá Piton. – Sajnálatos módon nem az én házamhoz tartoztok, így nem én döntök az eltanácsolásotok ügyében. Megyek és szólok azoknak, akik meghozhatják ezt a kellemes döntést. Várjatok itt.

Harry és Ron holtsápadtan néztek egymásra. Harry már egyáltalán nem volt éhes – ellenkezőleg, kínzó hányingere támadt. Gyorsan lesütötte a szemét, hogy ne lássa azt a zöld folyadékban úszó, nagy, nyálkás valamit, ami az íróasztal mögötti polcról nézett le rá. Ha Piton értesíti McGalagony professzort, a Griffendél vezető tanárát, semmivel sem lesznek derűsebbek a kilátásaik. McGalagony, bár igazságosabb volt, szigorban nem maradt el Piton mögött.

Piton tíz perc múlva tért vissza, s akkor már – ki hitte volna? – McGalagony is vele volt. Harry tudta, milyen az, amikor a professzorasszony haragszik, de vagy elfelejtette, milyen vékonyra tudja préselni ajkait McGalagony, vagy még soha nem látta őt ennyire dühösnek. A tanárnő belépett a szobába, és azonnal a magasba emelte varázspálcáját. Harry és Ron összerezzentek, de McGalagony csak a tűzhely felé bökött, ahol nyomban lángoló fahasábok jelentek meg.

– Leülni – hangzott a tanárnő kurta parancsa, és a két fiú helyet foglalt a tűznél. McGalagony szemüvege vészjóslóan villogott.

– Magyarázatot.

Ron gyorsan beszámolt a vasúti korlátról, ami nem engedte át őket.

– ...úgyhogy nem volt más választásunk, tanárnő, hiszen lekéstük a vonatot.

– Miért nem küldték el a baglyot egy levéllel? – McGalagony Harryhez intézte kérdését. – Tudtommal van baglya, Potter.

Harry csak tátogott. Így, hogy a tanárnő szájából hallotta, valóban ez tűnt a legésszerűbb lépésnek.

– Nem is tudom... Nem jutott eszünkbe...

– Pedig ez nyilvánvaló – jelentette ki szigorúan McGalagony.

Kopogtattak. Piton, arcán boldog mosollyal, sietve ajtót nyitott. Dumbledore professzor, az igazgató lépett be a szobába.

Harry egész testében elzsibbadt, mikor Dumbledorera nézett. A professzor olyan komor volt, mint még soha. Valószínűtlenül nagy és horgas orra mentén szúrós tekintettel nézett a fiúkra, s Harry egyszerre azt kívánta, bár még mindig a fúriafűz ágai között vergődne.

A szobára mély csend ült.

– Kérlek, mondjátok meg, miért csináltátok ezt – szólalt meg végül Dumbledore.

Még az is jobb lett volna, ha üvöltözni kezd. Harry szívét összeszorította a Dumbledore hangjában csengő csalódottság. Képtelen volt a professzor szemébe nézni, inkább a térdének beszélt. Szóról szóra beszámolt a kalandról, csak azt hagyta ki, hogy az elvarázsolt kocsi Mr Weasleyé – ettől aztán valami olyasmi kerekedett ki a történetből, hogy ő meg Ron véletlenül találtak egy repülő autót a pályaudvar mellett. Nyilvánvaló volt, hogy Dumbledore átlát a mesén, de láthatóan nem érdekelte a kocsi. Végighallgatta Harry mondókáját, aztán csak némán fürkészte a fiúkat félholdszemüvege mögül.

– Megyünk, és összeszedjük a holminkat – motyogta Ron reményvesztetten.

– Mit fecseg itt össze, Weasley!? – csattant fel McGalagony.

– Ki vagyunk csapva az iskolából, nem? – Harry gyorsan Dumbledorera nézett.

– Még nem – szólt az igazgató. – De a súlyos kihágás, amit elkövettetek, nem maradhat következmények nélkül. Még ma este írok a szüleiteknek. Ezenkívül figyelmeztetnem kell rá benneteket, hogy ha még egyszer ilyet csináltok, valóban kénytelenek leszünk megválni tőletek.

Piton olyan arcot vágott, mintha azt hallotta volna, hogy elmarad a karácsony.

– Dumbledore professzor – kezdte, majd megköszörülte a torkát –, ezek a tanulók megszegték a kiskorúak bűbájgyakorlását korlátozó törvényt, megrongáltak egy öreg és értékes fát... két ilyen súlyos vétség...

– A fiúk büntetését McGalagony professzor szabja ki – jelentette ki higgadtan Dumbledore. – Mivel az ő házának tanulói, ebben ő az illetékes. – Most McGalagonyhoz fordult. – Vissza kell mennem a nagyterembe, Minerva. Maradt még egy-két kihirdetnivalóm. Jöjjön, Perselus, kóstoljuk meg a tejsodós lepényt. Nagyon finomnak tűnik.

Piton gyilkos pillantást vetett a fiúkra, de hagyta magát kitessékelni saját szobájából. Harry és Ron hármasban maradtak McGalagonnyal, aki még mindig úgy nézett rájuk, mint sas a zsákmányára.

– Induljon a gyengélkedőbe, Weasley, hiszen vérzik.

– Nem súlyos – felelte gyorsan Ron, és kabátja ujjával megtörölte a szeme fölötti karcolást. – Tanárnő, szerettem volna látni, amikor beosztják a húgomat...

– A besorolási ceremónia már véget ért – felelte McGalagony. – A húga is a Griffendélbe került.

– Jaj, de jó – sóhajtott fel Ron.

– Apropó, Griffendél... – emelte fel a hangját McGalagony professzor, de Harry a szavába vágott:

– Tanárnő, amikor elhoztuk a kocsit, még nem kezdődött el a félév. Szóval... szóval ezért nem kellene pontot veszítenie a Griffendélnek, igaz?

McGalagony szúrós pillantást vetett rá, Harry mégis megesküdött volna, hogy a tanárnő szinte mosolyog. Ajkai legalábbis nem voltak már olyan vékonyak.

– Nem vonok le pontot a Griffendéltől – jelentette ki McGalagony, Harry nagy megkönnyebbülésére. – De mindketten büntetőfeladatot kapnak.

Harry nem hitte volna, hogy ilyen könnyen megússzák. Dumbledore levelet ír a Privet Drive-ra – na és? Dursleyék csak azt fogják sajnálni, hogy a fúriafűz nem verte laposra őt.

McGalagony ismét felemelte varázspálcáját, és Piton íróasztala felé bökött vele. Halk pukkanás hallatszott, és az asztalon egy tál szendvics, két ezüstserleg meg egy kancsó jéghideg sütőtöklé bukkant fel.

– Megvacsoráznak, azután egyenesen felmennek a hálószobájukba – hangzott a tanárnő utasítása. – Nekem vissza kell mennem a nagyterembe.

Mikor becsukódott az ajtó McGalagony mögött, Ron hosszút füttyentett.

– Azt hittem, annyi nekünk – szólt fejcsóválva, és gyorsan vett egy szendvicset.

– Én is – bólogatott Harry, szintén a szendvicses tál felé hajolva.

– De azért iszonyú pechünk volt – hümmögte Ron csirke és sonkadarabokkal a szájában. – Fred és George már vagy hatszor repültek a kocsival, de őket bezzeg soha egyetlen mugli se látta meg. – Lenyelte a falatot, és újabb adagot tömött a szájába. – De miért nem tudtunk átmenni a korláton? – Harry vállat vont.

– Ezentúl nagyon óvatosnak kell lennünk – mondta, és belekortyolt a sütőtöklébe. – Bár beengedtek volna minket a lakomára...

– McGalagony nem akarta, hogy dicsekedni kezdjünk – érvelt Ron. – Akkor mindenki azt hinné, hogy menő dolog repülő kocsival érkezni.

Mikor már nem fért beléjük több szendvics (a tál mindig újratöltötte magát), elhagyták Piton szobáját, és a megszokott úton a Griffendéltorony felé vették útjukat. A kastély csendes volt; úgy tűnt, időközben az évnyitó lakoma is véget ért. Elhaladtak a motyogó festmények és mocorgó lovagi páncélok között, felmentek néhány ósdi kőlépcsőn, s végül megérkeztek a keresett folyosóra. A Griffendéltorony bejárata egy rémesen kövér, rózsaszín ruhás hölgy portréja mögött rejtőzött. – Jelszó? – kérdezte a hölgy, mikor a fiúk a kép elé értek.

Harry a homlokát ráncolta. – Öh...

Mivel még nem találkoztak egyik griffendéles prefektussal sem, az új tanévben érvényes jelszót sem ismerték – de a segítség nem sokáig váratott magára. Sebes léptek zaja hangzott fel a hátuk mögött, s megfordulva a közeledő Hermionét pillantották meg.

– Hát itt vagytok! Hol bujkáltatok ilyen sokáig? Mindenféle buta pletykákat hallottam rólatok – valaki azt mondta, hogy kicsaptak titeket, mert lezuhantatok egy repülő autóval.

– Hát... nem csaptak ki minket – felelte Harry.

– Azt akarod mondani, hogy tényleg repültetek? – Hermione hangja majdnem olyan szigorúan csengett, mint korábban McGalagonyé.

– Hagyjuk a prédikációt – szólt rá türelmetlenül Ron. – Inkább mondd meg a jelszót.

– A jelszó „vaktyúk”, de most nem ez lényeg...

A mondatot már nem tudta befejezni, mert a jelszóra a portré utat engedett, és odabent kitört a tapsvihar. Úgy tűnt, a Griffendél-ház minden egyes tagja ébren volt még; a diákok bezsúfolódtak a kerek klubhelyiségbe – még a féloldalas asztalokon meg a puha foteleken is emberek álltak –, s úgy várták Harry és Ron érkezését. Ajánlkozó kezek nyúltak ki a portrélyukon, hogy besegítsék a hősöket. Hermionének bezzeg senki nem segített.

– Zseniális! – lelkendezett Lee Jordan. – Micsoda ötlet! Fantasztikus belépő! Kocsival nekirepülni a fúriafűznek! Erről évekig fognak beszélni!

– Szép volt – dicsérte meg őket egy ötödéves, akit Harry csak látásból ismert, és valaki hátba veregette őt, mintha most nyerte volna meg a maratoni futást.

Fred és George átverekedték magukat a tömegen, és kórusban kérdezték:

– Miért nem hívtatok vissza minket, mi?

Ron céklavörös fejjel, szerénykedve mosolygott, de Harry észrevett valakit, aki egyáltalán nem tűnt vidámnak. Percy arca tűnt fel néhány izgatott elsős feje fölött. A prefektus feléjük igyekezett, nyilván azzal a szándékkal, hogy jól beolvasson nekik. Ron egy szempillantás alatt átlátta a helyzetet.

– Bocs, de elég fáradtak vagyunk – mentegetőzött. – Asszem, felmegyünk.

Azzal gyorsan hátat fordítottak Percynek, és elindultak az ellenkező irányba, a hálótermekbe vezető lépcső felé.

– Jó éjt! – kiáltott vissza Harry Hermionének, aki nagyjából olyan arccal nézett utánuk, mint Percy.

Amíg elértek a helyiség végébe, még jó néhány hátbaveregetést kaptak, de a lépcsőre már senki nem követte őket. Gyorsan felszaladtak, és hamarosan ott álltak régi hálótermük ajtaja előtt, amin most tábla hirdette: „Másodévesek.” Beléptek az ismerős, magas ablakú, kerek helyiségbe, a vörös posztóval bevont baldachinos ágyak közé.

A ládáikat időközben valaki felhozta, és az ágyuk mellé állította.

Ron bűnbánó vigyorral nézett Harryre. – Ha meg is szidsz érte, én élveztem...

Kivágódott a hálóterem ajtaja, és berontott három griffendéles évfolyamtársuk, Seamus Finnigan, Dean Thomas és Neville Longbottom.

– Hihetetlen! – lelkendezett Seamus.

– Csúcs... – mondta Dean.

– Tök jó – suttogta ámulattal Neville. Harry nem bírta tovább: ő is elvigyorodott.

Hatodik fejezet

Gilderoy Lockhart

Másnap Harrynek annál kevesebb kedve volt vigyorogni. A szerencsétlen események sora már a reggelinél elkezdődött. Az elvarázsolt (ma felhős és szürke) mennyezet alatt elnyúló négy hosszú asztalon hegyekben állt a zabkása, halmokban hevert a pirítós, de volt ott sózott hering, rántotta, tükörtojás és sült császárhús is. Harry és Ron természetesen a Griffendél asztalához mentek. Leültek Hermione mellé, aki evés közben is a véres napok Vámpírföldönt bújta, a nyitott könyvet a tejeskancsónak támasztva. Minden lelkesedés nélkül köszöntötte a két fiút, amiből Harry rájött, hogy még mindig neheztel rájuk az autós kaland miatt.

Neville Longbottom ezzel szemben széles vigyorral üdvözölte őket. Neville kerek képű, reménytelenül kétbalkezes fiú volt, s ráadásul súlyos memóriagyengeséggel is küszködött.

– Mindjárt megjön a posta. Remélem, nagyi utánam küldi, amit otthon felejtettem.

Harry épphogy csak hozzálátott a zabkásájához, mikor viharos suhogás támadt a teremben, és vagy száz bagoly tűnt fel a borús mennyezet alatt. Hamarosan levélés csomageső hullott a reggeliző diákokra. Neville egy nehéz, formátlan csomagot kapott a fejére, a következő pillanatban pedig valami nagy és szürke csapódott be Hermione bögréjébe, tejjel és tollakkal szórva tele a közelben ülőket.

– Errol! – kiáltotta Ron, és a lábánál fogva kihúzta a bögréből a csöpögő baglyot. Errol ájultan hanyatlott az asztalra, még mindig csőrében tartva az ázott, piros borítékot, amit hozott.

– Úristen – sápadt el Ron.

– Ne félj, nem múlt ki – nyugtatta meg Hermione, s ujja hegyével megbökte a madarat.

– Nem rá mondtam, hanem erre.

Ron a piros borítékra mutatott. Harry nem látott rajta semmi különöset, de Ron és Neville úgy néztek a levélre, mintha bármelyik pillanatban felrobbanhatna.

– Mi a baj vele? – kérdezte Harry.

– Küldött... küldött nekem egy rivallót – nyögte Ron.

– Jobb, ha kinyitod, Ron – suttogta borzongva Neville. – Ha nem teszed meg, még rosszabbul jársz. Egyszer kaptam egyet nagyitól, de nem törődtem vele, és... – itt nyelt egyet – borzalmas volt.

Harry a két rémült arcra, majd a borítékra nézett. – Mi az a rivalló? – érdeklődött.

Ron azonban nem figyelt rá; a levélre meredt, ami most füstölni kezdett a négy sarkánál.

– Nyisd ki – unszolta Neville. – Pár perc alatt túl vagy rajta.

Ron reszkető kézzel kivette a piros borítékot Errol csőréből, és óvatosan kinyitotta. Neville a fülére szorította kezét, s Harry nemsokára azt is megtudta, miért. Egy pillanatig azt hitte, a levél tényleg felrobbant: olyan hangorkán töltötte be a termet, hogy a mennyezetről peregni kezdett a vakolat.

– ...ELLOPNI A KOCSIT, AZON SE CSODÁLKOZTAM VOLNA, HA KICSAPNAK, KERÜLJ CSAK A KEZEIM KÖZÉ, ESZEDBE SE JUTOTT, HOGY APÁD ÉS ÉN MIT ÉLTÜNK ÁT, AMIKOR MEGLÁTTUK, HOGY ELTŰNT...

Mrs Weasley százszorosára felhangosított szóáradatától táncolni kezdtek a tányérok az asztalon. A teremben tartózkodó diákok kíváncsian forgolódtak, hogy lássák, ki kapta a rivallót. Ron olyan mélyre csúszott le a székében, hogy csak bíborvörös homloka látszott ki az asztal lapja fölött.

– ...AZ ÉJJEL ÉRKEZETT DUMBLEDORE LEVELE, AZT HITTEM, APÁD BELEHAL A SZÉGYENBE, NEM AZÉRT NEVELTÜNK FEL, HOGY ILYENEKET CSINÁLJ, HARRYVEL EGYÜTT MEG IS HALHATTATOK VOLNA...

Harry számított rá, hogy előbb-utóbb az ő neve is elhangzik, ezért kifejezéstelen arcot vágott, és igyekezett úgy tenni, mintha nem hallaná a dobhártyaszaggató ordítást.

– ...EGYSZERŰEN GYALÁZATOS, APÁDAT FELELŐSSÉGRE VONJÁK A MUNKAHELYÉN, AZ EGÉSZ A TE HIBÁD, HA MÉG EGYSZER EGY ROSSZ SZÓT HALLOK RÓLAD, AZONNAL HAZAHOZUNK!

Az utolsó szó után még sokáig csengett a csönd. A piros levél kiesett Ron kezéből, lángba borult, és pillanatok alatt hamuvá égett. Harry és Ron úgy ültek, mintha szökőár vonult volna át rajtuk. Néhány tanuló felnevetett, de a diákok lassan napirendre tértek a közjáték fölött.

Hermione becsukta a Véres napok Vámpírföldönt, és lenézett Ron feje búbjára.

– Nem tudom, mire számítottál, de tény, hogy...

– Ki ne mondd, hogy megérdemeltem! – csattant fel Ron. Harry eltolta maga elől a zabkásás tányért. Egész bensőjét mardosta a lelkifurdalás. Mr Weasleyt felelősségre vonják a munkahelyén. Hát ezzel hálálta meg mindazt, amit a Weasley-családtól kapott hosszú heteken át...

Sokáig nem emészthette magát, mert az asztalnál megjelent McGalagony, és elkezdte kiosztani az órarendeket. Harry is átvette az övét, látta, hogy az első órájuk dupla gyógynövénytan lesz a hugrabugosokkal.

Harry, Ron és Hermione együtt mentek ki a kastélyból. A konyhakerten átvágva a csodás növényeknek otthont adó üvegházak felé vették útjukat. A rivallóból legalább annyi hasznuk volt, hogy Hermione azóta újra barátságos volt a fiúkkal – valószínűleg úgy gondolta, hogy most már elnyerték méltó büntetésüket.

A többiek már az üvegházaknál álldogáltak, Bimba professzort várva. Alighogy Harry, Ron és Hermione csatlakoztak hozzájuk, Bimba már fel is tűnt a réten, méghozzá Gilderoy Lockhart társaságában. Mindkét keze tele volt kötszerekkel, s Harry újabb lelkifurdalás-rohamot kapott, mikor látta, hogy a fúriafűz számos ága fel van kötve.

Bimba professzor zömök kis boszorkány volt; borzas haját foltos süveg szorította le. Ruhájáról bármikor jelentős mennyiségű termőföldet lehetett volna lesöpörni, s a körmei láttán Petunia néni szívszélhűdést kapott volna. Gilderoy Lockhart ezzel szemben makulátlan türkizkék talárt viselt, és arany haján hátracsapott, aranyszegélyes kék süveg díszelgett.

– Áh, szervusztok! – köszöntötte Lockhart sugárzó mosollyal a várakozó tanulókat. – Épp most mutattam meg Bimba professzornak, hogyan kell gyógykezelni egy fúriafűzet. No de, a világért se gondoljátok, hogy jobb vagyok nála gyógynövénytanból! Csak épp sokszor volt alkalmam találkozni ezzel az egzotikus növénnyel útjaim során...

Az amúgy víg kedélyű Bimba professzor tanárnő most furcsán mogorvának tűnt.

– Ma a hármas számú üvegházban dolgozunk! – jelentette be. A tanulók izgatott sustorgással fogadták a hírt. Elsős korukban csak az egyes számú üvegházba léphettek be – mindenki tudta, hogy a hármasban sokkal érdekesebb, veszélyes növények vannak. Bimba professzor jókora kulcsot húzott elő az övéből, és kinyitotta az ajtót.

Nedves föld és komposzt szaga csapta meg a diákok orrát, keveredve a mennyezetről lelógó, esernyő méretű virágok illatával. Harry követni akarta Ront és Hermionét az üvegházba, de ekkor Lockhart kezét érezte a karján.

– Harry! Egy kis beszédem volna veled – kedves Bimba professzor, ugye nem bánja, ha Harry késik néhány percet?

Bimba arckifejezése arra engedett következtetni, hogy igenis bánja, de Lockhart választ sem várva gyorsan becsukta az üvegház ajtaját.

– Nahát. – Lockhart lassan megcsóválta a fejét, és megbocsátóan mosolygott; nagy fehér fogai csak úgy szikráztak a napfényben. – Ejnye, ejnye, Harry.

Harry értetlenül meredt rá.

– Mikor hallottam... – folytatta Lockhart –, de persze az egészről én tehetek... szóval legszívesebben fenéken billentettem volna magam.

Harrynek fogalma sem volt róla, miről beszél Lockhart. Ezt meg is akarta mondani neki, de a mágus már folytatta is: – Nem is tudom, mikor hallottam ehhez foghatót. Repülő kocsival érkezni a Roxfortba! Persze rögtön tudtam, miért csináltad. Nagyon kilógott a lóláb. Ejnye, ejnye, ejnye. „Vajon hogy csinálja, hogy akkor is kilátszanak a fogai, amikor nem beszél?”, tűnődött Harry.

– Kóstolót kaptál tőlem a tömegek csodálatából – kacsintott Lockhart. – Bogarat ültettem a füledbe. Címoldalra kerültél velem, és alig vártad, hogy megint írjanak rólad, mi?

– Jaj, dehogy, tanár úr. Az úgy volt...

– Ejnye, ejnye, ejnye. – Lockhart két kézzel megragadta a fiú vállát. – Nekem nem kell magyarázkodnod. Én megértelek. Természetes, hogy megjött az étvágyad, miután belekóstoltál – és ezért csak magamat okolhatom, hiszen tudhattam volna, hogy a fejedbe száll –, de hallgass ide, fiatalember, nem kezdhetsz el autókkal röpködni, csak hogy felhívd magadra a figyelmet. Higgadj le, nagyon kérlek. Rengeteg időd lesz még erre, ha nagyobb leszel. Igen, igen, tudom, most azt gondolod, hogy „könnyen beszél ez a Lockhart, hiszen ő már nemzetközi hírű varázsló”. De hidd el, tizenkét éves koromban én is egy senki voltam, akárcsak te. Sőt merem állítani, hogy még annyi se voltam, mint te most! A te nevedet azért már ismeri egy-két ember. Hisz ott van az a kis ügyed Tudodkivel.

Lockhart rápillantott Harry villám alakú sebhelyére.

– Tudom, tudom, ez korántsem akkora teljesítmény, mint ötször egymás után elnyerni a Szombati Boszorkány magazin Legbűbájosabb Mosoly Díját – ahogy én tettem –, de kezdetnek nem rossz, Harry, kezdetnek nem rossz.

Azzal biztatóan rákacsintott Harryre, és tovaúszott lebegő talárjában. A fiú néhány másodpercig megkövülten állt, aztán eszébe jutott, hogy az órán volna a helye. Kinyitotta az ajtót, és lábujjhegyen odaosont a többiekhez.

Bimba professzor az üvegház közepén állt, egy kecskelábú pad mögött. A padon vagy húsz fülvédő hevert színes összevisszaságban. Mikor Harry elfoglalta helyét Ron és Hermione között, a tanárnő így szólt:

– Ma mandragórát fogunk átültetni. Először is, ki tudja felsorolni nekem a mandragóra tulajdonságait?

Mint mindig, most is Hermione jelentkezett először.

– A mandragóra vagy szerencsegyökér hatásos regenerálószer – darálta a lány, szokás szerint úgy, mintha lenyelte volna a tankönyvet. – Megátkozott vagy átváltoztatott emberek eredeti állapotának visszaállítására használjuk.

– Kitűnő – bólintott Bimba. – Tíz pont a Griffendélnek. A mandragóra a legtöbb ellenméreg alapösszetevője. Ugyanakkor veszélyes is lehet. Ki tudja megmondani, miért?

Hermione keze vészes közelségben suhant el Harry szemüvege mellett.

– Aki a mandragóra sikolyát hallja, meghal.

– Pontosan. Ezért újabb tíz pont jár. Na már most, a mi mandragóráink még nagyon fiatalok.

Bimba egy sor mély tálcára mutatott. A tanulók néhány lépéssel közelebb mentek hozzá, hogy jobban lássák a tálcák tartalmát. Legalább száz, szabályos rendben ültetett, kicsiny, vöröseszöld növény sorakozott bennük. Harry nem látott rajtuk semmi rendkívülit, és fogalma sem volt, mit értett Hermione a mandragóra „sikolya” alatt.

– Vegyetek el egy-egy fülvédőt! – utasította a tanulókat Bimba.

Most némi tolakodás következett, mivel mindenki olyat szeretett volna szerezni, ami nem rózsaszín és bolyhos.

– Mikor majd szólok, úgy tegyétek fel, hogy teljesen eltakarja a fületeket – folytatta Bimba. – Feltartott hüvelykujjal jelzem majd, amikor levehetitek. Figyelem – fülvédőt fel!

Harry engedelmeskedett, és megállapította, hogy a fülvédő tökéletesen hangszigetel. Bimba professzor is felvett egy rózsaszín és bolyhos darabot, majd feltűrte talárja ujját, megfogta az egyik bozontos levelű kis növényt, és erőteljes rántással kihúzta a földből.

Harry meglepetten felkiáltott – amit persze senki nem hallott.

A föld alól gyökér helyett egy apró, sáros és nagyon-nagyon csúnya csecsemő bukkant elő. A bőre halványzöld, márványos mintájú volt, és a levelek egyenesen a fejéből nőttek ki. Hallani sem kellett, úgyis látszott rajta, hogy torkaszakadtából bömböl.

Bimba professzor nagyobbfajta virágcserepet vett elő az asztal alól. Nedves, fekete komposztot szórt bele, és abba ültette a mandragórát, olyan mélyre, hogy csak a bozontos levele látszott ki. Miután végzett, letisztogatta a kezét, és felemelt hüvelykujjal jelezte, hogy elmúlt a veszély.

– Mivel a mi mandragóráink még csak palántakorban vannak, a sikolyuk még nem halálos – magyarázta. Olyan higgadt volt, mintha a művelet, amit elvégzett, semmivel sem volna veszélyesebb egy fikusz megöntözésénél. – Mindazonáltal aki meghallja, hosszú órákra elveszíti az eszméletét. Biztos vagyok benne, hogy nem akarjátok ájultan tölteni a tanév első napját, ezért ügyeljetek rá, hogy munka közben végig a helyén maradjon a fülvédőtök. Jelezni fogom, amikor véget ér az óra.

– Négyen dolgozhattok egy tálcánál – itt találtok elég virágcserepet – a komposzt azokban a zsákokban van – és vigyázzatok az Indacus toxicusszal, mert épp nő a foga.

Bimba az utolsó mondat alatt lendületes pofont adott egy hegyes levelű, sötétvörös növénynek, amely indájával alattomosan a válla felé araszolt.

Harry, Ron és Hermione egy göndör hajú hugrabugos fiúval dolgoztak együtt. Harry ismerte őt látásból, de még soha nem beszélt vele.

– Justin Finch-Fletchley a nevem – mutatkozott be vidáman a fiú, és kezet rázott Harryvel. – Természetesen tudom, hogy te ki vagy: a híres Harry Potter... Te vagy Hermione Granger, az örök eminens... – (Hermione arca csak úgy ragyogott, mikor a fiú vele is kezet fogott.) – Te meg Ron Weasley. A tiéd a repülő kocsi, igaz?

Ron nem mosolygott. Túl élénken élt még benne a Rivalló emléke.

– Nem semmi az a Lockhart, mi? – csevegett tovább Justin, mikor hozzáláttak, hogy megtöltsék virágcserepeiket sárkánytrágya-komposzttal. – Iszonyúan bátor pasas. Olvastátok a könyveit? Én biztos meghaltam volna az ijedségtől, ha engem támadt volna meg egy vérfarkas a telefonfülkében... de ő megőrizte a hidegvérét, és durr! Fantasztikus, nem?

– Engem eredetileg Etonba akartak küldeni, de higgyétek el, nagyon örülök, hogy ide jöttem helyette. Persze anyám kezdetben egy kicsit csalódott volt, de miután elolvasta Lockhart egyik könyvét, azt hiszem, rájött, milyen hasznos, ha van egy jól képzett varázsló a családban...

A későbbiekben nem sok alkalmuk volt beszélgetni. Felkerültek a fülvédők, és attól kezdve a mandragórákra kellett koncentrálniuk. Bimba professzort nézve az átültetés gyerekjátéknak tűnt, pedig korántsem volt az. A mandragórák nem szívesen bújtak ki a földből, de az új otthonuk sem volt igazán ínyükre. Kapálóztak, rugdostak, hadonásztak szúrós kis öklükkel, és a fogukat csikorgatták. Tíz percbe tellett, mire Harrynek sikerült belegyömöszölni a virágcserépbe egy kövérebb példányt.

Az óra végére Harry a többiekhez hasonlóan elfáradt, leizzadt, és csupa komposzt lett. A csapat visszasietett a kastélyba megmosakodni, aztán a griffendélesek már szaladtak is átváltoztatástanra.

McGalagony professzor óráin mindig kemény munka folyt, de a mai feladat különösen nehéznek bizonyult. Harry kénytelen volt megállapítani, hogy a nyár folyamán kiröppent a fejéből minden, amit elsős korában megtanult. Egy bogarat kellett gombbá változtatnia, de hiába böködte az állatot varázspálcájával, csak annyit sikerült elérnie, hogy a bogár alaposan elfáradt a nagy szaladgálásban.

Ronnak ennél is súlyosabb gondjai voltak. Összeragasztotta ugyan törött varázspálcáját egy darab kölcsönkért Magifix ragasztószalaggal, de a pálca sajnos javíthatatlannak tűnt. A legváratlanabb pillanatokban kezdett el recsegni meg szikrázni, és valahányszor Ron megpróbálta átváltoztatni vele a bogarát, szürke, záptojásszagú füst gomolygott elő belőle. Ron tehetetlenségében végül véletlenül rákönyökölt a bogárra, és újat kellett kérnie – McGalagony pedig nem titkolta rosszallását.

Harry felsóhajtott, mikor végre felhangzott az ebédidőt jelző harangszó. Úgy érezte, mintha egy kifacsart szivacs lenne az agya helyén. Mindenki kitódult a folyosóra, kivéve őt és Ront, aki pálcájával dühödten csapkodta az asztalt.

– Ócska... szemét...vacak...

– Írj haza, hogy küldjenek egy másikat – javasolta Harry, mikor a pálca petárda módjára durrogni kezdett.

– Persze, aztán kapok még egy Rivallót – mérgelődött Ron, és a táskájába dugta az immár sziszegő pálcát.

– Csakis te tehetsz róla, hogy eltörött a pálcád...

Az se javított Ron kedélyállapotán; mikor ebéd közben Hermione megmutatta nekik a maroknyi gyönyörű kabátgombot, amit átváltoztatástan-órán termelt.

– Milyen óránk lesz délután? – váltott témát Harry.

– Sötét varázslatok kivédése – felelte Hermione. Ron felemelte a lány órarendjét.

– Miért rajzoltad körbe kis piros szívecskékkel Lockhart óráit?

Hermione elvörösödött, és kikapta Ron kezéből az órarendet.

Ebéd után a borús idő ellenére lementek az udvarra. Hermione leült az egyik kőlépcsőre, és újra elmélyedt a Véres napok Vámpírföldönben. Harry és Ron a kviddicsről beszélgettek, mígnem néhány perc elteltével Harry észrevette, hogy valaki figyeli. Körülnézett, és megpillantotta azt a pöttöm, egérfrizurájú fiúcskát, akit előző este a Teszlek Süveggel a kezében látott. A fiú egy mugli fényképezőgépnek tűnő tárgyat tartott a kezében, és meredten bámulta őt. Mikor Harry ránézett, elvörösödött.

– Megengeded, Harry? Én... én Colin Creevey vagyok – motyogta izgatottan a fiú, és bátortalan lépést tett Harry felé. – Én is a Griffendélbe kerültem. Szabad egy... nem zavar, ha... megengeded, hogy csináljak egy képet?

A fiúcska reménykedve felemelte kameráját.

– Rólam? – kérdezett vissza értetlenül Harry.

– Bizonyítaná, hogy találkoztam veled – bólogatott lelkesen Colin, és még közelebb somfordált. – Mindent tudok rólad. Elmesélték a történetedet. Azt, hogy hogyan menekültél meg, amikor Tudodki meg akart ölni, és hogy eltűnt, meg minden, és hogy még mindig van egy villám alakú sebhely a homlokodon. – (tekintete Harry homlokát fürkészte) – Az egyik srác a szobánkban azt mondta, hogy ha a megfelelő oldatban hívom elő a filmet, akkor a fényképek mozogni fognak.

Colin zihált az izgalomtól.

– Csúcs ez a hely, nem? Fogalmam sem volt, hogy a sok furcsaság, amit csinálok, az varázslat, amíg meg nem kaptam a levelet a Roxfortból. Az apám tejesember, és ő se akarta elhinni. Csinálni akarok egy csomó fényképet, hogy hazaküldhessem neki. Tök jó volna, ha rólad is lenne egy képem. – Esedezve nézett Harryre.

– Esetleg odaadnám a gépet a barátodnak, én pedig, mondjuk, melléd állnék... Aztán alá is írnád nekem, ha megkérlek?

– Aláírt fénykép? Potter, te aláírt fényképeket osztogatsz?

Az egész udvar visszhangzott Draco Malfoy metszően gúnyos hangjától. Malfoy Colin mögé lépett. Kíséretében mint a Roxfortban mindig – ott voltak nagydarab, sötét tekintetű fogdmegjei, Crak és Monstro.

– Lehet sorban állni! – harsogta Malfoy. – Harry Potter aláírt fényképeket osztogat!

– Nem osztogatok – csattant fel Harry, és ökölbe szorult a keze. – Fogd be a szád, Malfoy.

– Irigykedsz? – szólalt meg vékonyka hangján Colin, akinek az egész válla volt olyan széles, mint Crak nyaka.

– Irigykedek? – fintorgott Malfoy. Már nem kellett ordítania, mert az udvaron mindenki őket hallgatta. – Mire? Kösz szépen, én nem akarok ragyát a homlokomra. Attól, hogy valakinek kilyukasztják a fejét, még nem lesz a világ csodája, szerintem.

Crak és Monstro bután vihogtak.

– Nyaljál csigát, Malfoy – mordult fel Ron, mire Crak abbahagyta a vihogást, és fenyegetően dörzsölni kezdte tekintélyes méretű öklét.

– Vigyázz, Weasley – gúnyolódott vigyorogva Malfoy –, ne csinálj semmi csúnya dolgot, különben anyukád érted jön és hazavisz. – Fülsértő rikácsolásra váltott: – Ha még egyszer egy rossz szót hallok rólad...

Ötödéves mardekárosok egy csoportja hangosan nevetett a paródián.

– Weasley is szeretne egy aláírt fényképet, Potter – folytatta Malfoy. – Többet érne, mint a ház, amiben otthon laknak. Ron előkapta magifixezett varázspálcáját, de Hermione ekkor becsapta a Véres napok Vámpírföldönt, és suttogva rászólt:

– Vigyázz!

– Mi folyik itt? Mi folyik itt? – Gilderoy Lockhart sietett feléjük lobogó türkizkék talárjában. – Ki osztogat aláírt fényképeket?

Harry válaszolni akart, de mire megszólalt volna, Lockhart átkarolta a vállát, és kedélyesen a fülébe harsogta:

– Micsoda kérdés! Hát persze, hogy megint te vagy az, Harry!

A Lockhart oldalához bilincselt, szégyentől lángoló arcú Harry látta, hogy Malfoy elégedett vigyorral visszaslisszol a tömegbe.

– No essünk túl rajta, Mr Creevey. – Lockhart most Colint ajándékozta meg tündöklő mosolyával. – Dupla portré, ez elég fair ajánlat, nem igaz? És mindketten aláírjuk neked.

Colin matatni kezdett a kamerával, és elkészítette a fényképet. Közben felhangzott a délutáni órák kezdetét jelző harangszó.

– Indulás az osztályokba, gyerekek! – oszlatta fel a csődületet Lockhart, s ő maga is elindult az épület felé. Még mindig az oldalához szorítva tartotta Harryt, aki sokért nem adta volna, ha ekkor eszébe jut egy hatásos öneltüntető varázsige.

– Remélem, érted, mi történt – szólt Lockhart, mikor egy oldalajtón beléptek a kastélyba. – Azért álltam melléd, hogy falazzak neked. Most, hogy a kis Creevey engem is lefotózott, a társaid nem fogják azt gondolni, hogy sztárolod magad...

Harry hiába próbált hebegni valamit, Lockhart végigcipelte őt egy bámészkodó diákokkal zsúfolt folyosón, majd felterelte egy lépcsőn.

– Hogy is mondjam... pályafutásod jelenlegi pontján még nem időszerű aláírt fotókat osztogatni. Őszintén szólva, beképzeltségnek tűnik. Minden bizonnyal eljön majd az idő, amikor hozzám hasonlóan mindenhova magaddal kell majd vinned néhány tucatnyi képet, de – itt kuncogott egyet – valljuk be, ott még nem tartasz.

Megérkeztek a tanteremhez, és Lockhart végre elengedte Harryt. A fiú megigazította talárját, majd bement a terembe, és keresett magának egy helyet a legutolsó sorban. Gondosan feltornyozta maga előtt Lockhart összes műveit, hogy még véletlenül se kelljen ránéznie szerzőjükre.

A csoport többi tagja is betódult a terembe; Ron és Hermione Harry két oldalán foglaltak helyet.

– Tojást lehetett volna sütni a képeden – szólt Ron. – Imádkozz, hogy Creevey ne ismerkedjen meg Ginnyvel, különben megalakítják a Harry Potter-rajongók Klubját.

– Hallgass – csattant fel Harry. Más se hiányzott neki, mint hogy Lockhart meghallja a „Harry Potter-rajongók Klubja” kifejezést.

Mikor mindenki megtalálta a helyét, Lockhart megköszörülte a torkát, és a csoport elcsendesedett. A professzor felemelte Neville asztaláról a Túrák a trollokkal egy példányát, és megmutatta a tanulóknak a címoldalt, rajta saját kacsingató portréjával.

– Én – szólt a képre mutatva, és élőben is kacsintott egyet –, Gilderoy Lockhart bronz fokozatú Merlin-díjas, a Feketemágia-ellenes Liga tiszteletbeli tagja, a Szombati Boszorkány Legbűbájosabb Mosoly Díjának ötszörös birtokosa... de most nem ez a lényeg. A bandoni sikítószellemet nem a mosolyommal űztem el!

Szünetet tartott, és várta a nevetést; néhány tanuló halványan elmosolyodott.

– Látom, magatokkal hoztátok a műveimet – folytatta Lockhart. – Nagyon helyes. Arra gondoltam, hogy kezdjük a mai órát egy kis felméréssel. No nem kell megijedni, csak arra vagyok kíváncsi, milyen figyelmesen olvastátok el a könyveket, hogy mennyit tanultatok belőlük...

Lockhart kiosztotta a feladatlapokat, majd ismét az osztály elé állt.

– Harminc percet kaptok. Óra indul! – Harry olvasni kezdte a kérdéseket.

1. Mi Gilderoy Lockhart kedvenc színe?

2. Mi Gilderoy Lockhart titkos vágyálma?

3. Véleményed szerint mi Gilderoy Lockhart eddigi legjelentősebb tette?

És így tovább három oldalon keresztül, egészen az utolsó kérdésig:

54. Mikor van Gilderoy Lockhart születésnapja, és mi volna az ideális ajándék számára?

Fél óra elteltével Lockhart beszedte a dolgozatokat, és ott helyben nézegetni kezdte őket.

– Ejnye, ejnye... Alig néhányan emlékeztek csak rá, hogy a kedvenc színem a lila. Pedig ezt többször is említem a Jószomszédom, a jetiben. Néhányatoknak figyelmesebben el kellene olvasnia a Vándorlások egy vérfarkassalt is – a tizenkettedik fejezetben világosan kijelentem, hogy az lenne az ideális születésnapi ajándék számomra, ha megvalósulna a mágikus és mágiamentes népesség harmonikus együttélése bár nem utasítanék vissza egy nagy üveg Ogden-féle Lángnyelv-whiskyt sem!

A tréfát cinkos kacsintással toldotta meg. Ron hitetlenkedő arccal bámult rá; Seamus Finnigan és Dean Thomas, akik elöl ültek, rázkódtak a visszafojtott nevetéstől. Hermione viszont feszült figyelemmel hallgatta Lockhart minden szavát, és riadtan összerezzent, mikor meghallotta a saját nevét.

– ...de Hermione Granger kisasszony tudja, hogy a titkos vágyálmom kiirtani a gonoszt a világból, és piacra dobni saját fejlesztésű hajápolófőzetemet – okos kislány! Mi több... – Lockhart gyorsan végigfutott a teszten – dolgozata hibátlan! Hol van Hermione Granger kisasszony?

Hermione remegő kézzel jelentkezett.

– Kitűnő! – csillantotta meg fogsorát Lockhart. – Sőt csodás! Tíz pont a Griffendélnek! És most munkára... – Benyúlt a tanári asztal mögé, és egy letakart ketrecet emelt a magasba.

– Jól vigyázzatok! Az én feladatom felfegyverezni titeket a varázsvilág legmegátalkodottabb szörnyetegeivel szemben. Ebben a teremben életre kelt lidérces álmokkal találkoztok majd, de amíg engem láttok, nem kell félnetek. Csupán annyit kérek, hogy őrizzétek meg a nyugalmatokat.

Harry viszolygását legyőzve kihajolt a könyvkupac mögül, hogy jobban lássa a letakart ketrecet. Lockhart megfogta a leplet. Seamus abbahagyta a nevetést. Az első sorban ülő Neville egészen kicsire összehúzta magát.

– Kérlek benneteket, ne sikoltozzatok – suttogta Lockhart. – Megvadulhatnak tőle.

A tanulók visszafojtott lélegzettel vártak, s Lockhart végre lerántotta a leplet a ketrecről.

– Igen – jelentette be drámai hangon, – Frissen befogott kelta tündérmanók.

Seamus Finnigan most már nem bírta fékezni magát. Akkora horkantással nevetett fel, hogy azt már semmiképp sem lehetett rémült sikolyként értelmezni.

– Parancsolsz? – mosolygott rá Lockhart. Seamus fuldoklott a nevetéstől.

– Ezek nem... ezek nem annyira... veszélyesek.

– Csak ne becsüld le őket! – emelte fel a mutatóujját Lockhart. – Ördögi kis bestiák tudnak lenni!

A tündérmanók körülbelül húszcentis, acélkék színű, hegyes képű teremtmények voltak. Ha megszólaltak éles hangjukon, az olyan volt, mintha egy sereg papagáj veszekedne. Miután lekerült a lepel ketrecükről, néhányuk röpködni kezdett, mások vadul zörgették a rácsot, és fenyegetően fintorogtak a közelben ülőkre.

– Helyes – szólt fennhangon Lockhart. – Lássuk, mihez kezdtek velük.

Azzal kinyitotta a ketrecet – és elszabadult a pokol. A tündérmanók rakéta módjára röppentek szét a négy égtáj felé. Kettő a fülénél fogva megragadta és a magasba emelte Nevillet. Jó néhány egyenesen kirepült a csukott ablakon, aminek következtében üvegcserepek zápora zúdult a hátsó sorban ülőkre. A többi manó hozzálátott a tanterem módszeres átrendezéséhez, nagyobb pusztítást okozva, mint egy felbőszült orrszarvúcsorda. Felkapták a tintatartókat, és kékre festették a fél osztályt, megszaggatták a könyveket és pergameneket, letépték a képeket a falról, felborították a szemétkosarat, táskákat és könyveket hajigáltak ki a törött ablakon...

Egy perc sem telt bele, és a fél osztály a padok alatt kuporgott, csak szegény Neville himbálózott fenn a csilláron.

– Gyerünk, tereljük vissza őket! – harsogta Lockhart. – Ne féljetek tőlük, hisz ezek csak tündérmanók!

Azzal feltűrte talárja ujját, a magasba emelte varázspálcáját, és így kiáltott:

– Hessberöpsi tündemanca!

A varázsige a legcsekélyebb hatással sem volt a kis garázdákra. Az egyik megkaparintotta Lockhart pálcáját, s azt is kidobta az ablakon. A professzor nyelt egyet; gyorsan bebújt a tanári asztal alá, s így legalább megúszta, hogy Neville a leszakadt csillárral együtt a fejére essen.

Mikor végre megszólalt a csengő, mindenki fejvesztve rohant az ajtó felé. Egy idő után Lockhart is kimászott az asztal alól. Látta, hogy már csak Harry, Ron és Hermione vannak a teremben.

– Legyetek szívesek, fogjátok be a maradékot – szólt rá a három gyerekre, azzal kisietett a teremből, és gyorsan becsukta maga után az ajtót.

– Ez hihetetlen – füstölgött Ron, és elhessegetett egy manót, aki a fülét harapdálta.

– Azt akarja, hogy gyakorlati tapasztalatot szerezzünk – magyarázta naivan Hermione, miközben egy ügyes dermesztő átokkal egyszerre két tündérmanót is harcképtelenné tett.

– Gyakorlati tapasztalatot? – Harry kitartóan kapkodott egy manó után, aki folyton kitért előle, és a nyelvét öltögette rá. – Hermione, Lockhart nem csinált semmit, csak hadonászott!

– Ugyan már – méltatlankodott Hermione. – Hiszen olvastátok a könyveit... Fantasztikus dolgokat művelt.

– Mondja ő – dörmögte Ron.

Hetedik fejezet

Sárvér és suttogás

A következő napokban Harry rengeteg energiát áldozott rá, hogy messze elkerülje Gilderoy Lockhartot. Arra viszont már nem futotta az erejéből, hogy Colin Creeveyt is lerázza, márpedig a fiú minden jel szerint kívülről megtanulta Harry órarendjét. Colin számára az jelentette az abszolút sikerélményt, ha napjában hatszor kimondhatta azt, hogy „Szervusz, Harry!”, és bezsebelhetett érte egy fásult „Szia, Colin”-t.

Hedvig még mindig neheztelt Harryre a gyötrelmes kocsikázás miatt, Ron varázspálcája pedig változatlanul súlyos működési zavarokkal küszködött. Péntek délelőtt például kiröppent Ron kezéből, és épp a szeme közt találta el szegény öreg Flitwick professzort, aki ezután jó pár napig egy lüktető zöld dudorral a homlokán járkált. Harry – érthető módon már alig várta, hogy véget érjen a szerencsétlenségekkel terhes hét. Ő, Ron és Hermione arra készültek, hogy szombat délelőtt meglátogatják Hagridot. Arra egyikük sem számított, hogy Harryt már órákkal a tervezett ébresztő előtt felveri édes álmából a hatodéves Oliver Wood, a Griffendél kviddicscsapatának kapitánya.

– Mi a baj? – dünnyögte álmosan Harry.

– Kviddicsedzés! – harsogta a magas, széles vállú csapatkapitány. – Ki az ágyból!

Harry hunyorogva kinézett az ablakon. A rózsaszínarany ég alatt ritkás ködfoltok úsztak. Most, hogy már felébredt, el se tudta képzelni, hogyan bírt aludni ilyen fülsiketítő madárcsiripelésben.

– Oliver – nyögte. – Kora hajnal van.

– Ahogy mondod – bólogatott Wood, és szeme megszállottan csillogott. – Ez is része az új edzésprogramunknak. Gyerünk, fogd a seprűdet, és indulás. A többi csapat még nem kezdte el az edzéseket. Az idén mi vagyunk az elsők...

Harry ásítozva s kicsit fázósan kikászálódott az ágyból, és keresgélni kezdte kviddicstalárját.

– Helyes – biztatta Wood. – Negyedóra múlva találkozunk a pályán.

Harry belebújt a piros mezbe, és mivel még így is fázott, magára kanyarította a köpönyegét. Írt egy cetlin Ronnak, hogy hova ment, majd vállára vette Nimbusz Kétezresét, és lecammogott a csigalépcsőn a klubhelyiségbe. Már a portrélyuknál járt, mikor csattogást hallott a lépcső felől. Colin Creevey rohant lefelé, nyakában elmaradhatatlan fényképezőgépével. A kezében is lóbált valamit.

– Hallottam, hogy valaki a nevedet említi – magyarázta lihegve. – Mutatok neked valamit! Előhívattam a képet, nézd meg!

Harry csekély érdeklődéssel rápillantott a képre, amit Colin az orra alá dugott.

Lockhart mozgó, fekete-fehér képmása erőszakosan cibált valamit, amiben Harry felismerte a saját karját. Elégedetten állapította meg, hogy kétdimenziós önmaga elszántan küzd ellene, hogy berángassák a képbe. Lockhart végül fel is adta, és lihegve nekitámaszkodott a fénykép fehér margójának.

– Aláírod? – kérdezte reménykedve Colin.

– Nem. – Harry lopva körülnézett, hogy tényleg üres-e a klubhelyiség. – Sajnálom, Colin, most nem érek rá. Kezdődik a kviddicsedzésem.

Azzal gyorsan kimászott a portrélyukon.

Colin nem hagyta magát olyan könnyen lerázni.

– Tényleg? Várj meg! Még soha nem láttam kviddicsedzést!

– Szörnyen unalmas – vágta rá Harry.

Colin ezt elengedte a füle mellett; csakúgy ragyogott az arca az izgalomtól.

– Száz év óta te vagy az egyetlen, aki már elsőben bekerült a ház válogatottjába. Igaz ez, Harry? Igaz ez? – Colin ott kocogott Harry mellett. – Biztos szuperjátékos vagy. Én még sohase repültem. Nagyon nehéz? Ez a te seprűd? Ugye, ez a legeslegjobb márka?

Harrynek olyan érzése volt, mintha megajándékozták volna egy levakarhatatlan, beszélő árnyékkal.

– Nem nagyon értem a kviddics szabályait – hadarta Colin. – Igaz, hogy négy labdával játszszák? És hogy kettő ide-oda röpköd, és próbálja eltalálni a játékosokat?

– Igen – sóhajtott Harry, beletörődve, hogy most el kell magyaráznia a kviddics bonyolult szabályait. – Azokat gurkóknak hívják. A csapatban van két terelő, akik az ütőjükkel igyekeznek az ellenfélre uszítani a gurkókat. Fred és George Weasley a Griffendél terelői.

– És mire való a többi labda? – kérdezte Colin. Mivel nem a lába elé nézett, hanem szájtátva bámulta Harryt, kis híján hasra esett a lépcsőn.

– Nos, a kvafffal – az a legnagyobb, piros labda – gólokat lehet szerezni. Mindkét csapatban van három-három hajtó, azok egymásnak passzolgatják a kvaffot, és igyekeznek átdobni a pálya végében álló póznák tetejére szerelt karikán.

– És a negyedik...?

– Az az aranycikesz – bólintott Harry. – Kicsi és nagyon fürge labda. A fogónak az a feladata, hogy elkapja, ugyanis a kviddicsmérkőzés addig nem ér véget, amíg valamelyik csapat fogója meg nem szerzi a cikeszt. Ezért százötven jutalompont jár.

– És te vagy a Griffendél fogója – rebegte ámulattal Colin.

– Igen.

Időközben kiértek az épületből, és a park harmatos füvén át elindultak a kviddicspálya felé. Harrynek csak az öltöző ajtajában sikerült leráznia Colint.

– Megyek, keresek egy jó helyet! – cincogta lelkesen a fiú, és elszaladt a lelátó felé.

A griffendéles csapat többi tagja már az öltözőben volt; egyedül Wood tűnt igazán ébernek közülük. Fred és George Weasley duzzadt szemmel, kócosan gubbasztott a padon, mellettük a negyedikes Alicia Spinnet a falnak vetette a hátát, és laposakat pislogott. Hajtótársai, Katie Bell és Angelina Johnson a szemközti padon ásítoztak.

– Mi tartott ennyi ideig, Harry? – zsörtölődött Wood, majd belefogott bevezető szónoklatába. – Mielőtt kimegyünk a pályára, röviden el akarok mondani nektek pár dolgot. A nyáron kifejlesztettem egy új edzésprogramot, ami segíthet javítani a csapat ütőképességén...

Wood felmutatott egy színes vonalakkal, nyilakkal és keresztekkel tarkított rajzot, ami egy kviddicspályát ábrázolt. Elővette varázspálcáját, és megpöckölte vele az ábrát, mire a nyilak hernyó módjára izegni-mozogni kezdtek. Alighogy Wood belefogott az új taktika részletes ismertetésébe, Fred Weasley feje Alicia Spinnet vállára bukott, és a fiú horkolni kezdett.

Az első ábrához fűzött húszperces magyarázat után előkerült egy második ábra, azt pedig egy harmadik követte. Harry félálomban hallgatta a véget nem érő monoton szóáradatot.

– Ennyi volt! – fejezte be nagy sokára Wood, kizökkentve álmodozásából Harryt, aki képzeletben épp egy kiadós reggelit fogyasztott el.

– Minden világos? Van kérdésetek?

– Nekem van egy, Oliver – felelte George, miután felriadt bóbiskolásából. – Miért nem tegnap mondtad el mindezt, amikor ébren voltunk?

Wood nem örült a megjegyzésnek.

– Ide figyeljetek, lusta banda – szólt szigorú arccal. – Tavaly nekünk kellett volna megnyernünk a kviddicskupát. Messze a legjobb csapat vagyunk. Rajtunk kívül álló okok miatt azonban...

Harry kicsit szégyenkezve fészkelődött a padon. Az előző szezon utolsó meccsének idején ő ájultan feküdt a gyengélkedőn. Mivel nem volt tartalék fogójuk, a csapat végig emberhátrányban játszott, és az utóbbi háromszáz év legcsúfosabb vereségét szenvedte el.

Woodnak kellett egy fél perc, mire lehiggadt. Látszott, hogy még fájdalmasan él benne az utolsó meccs emléke.

– Szóval ebben az évben keményebben fogunk edzeni, mint eddig bármikor... Na gyerünk, ültessük át az új elméletet a gyakorlatba! – kiáltotta, azzal felkapta seprűjét, és lendületesen elindult a pálya felé. A csapat ásítozva, lustán követte.

Olyan sokáig rostokoltak az öltözőben, hogy időközben felkelt a nap, és a köd nagy része is felszállt. A pályára lépve Harry észrevette, hogy Ron és Hermione a lelátón ülnek.

– Befejeztétek végre? – kiáltott le bosszankodva Ron.

– Még el se kezdtük – legyintett Harry, és irigykedve nézett lekváros kenyeret majszoló barátaira. – Wood új taktikát tanított nekünk.

Harry felült a seprűjére, és elrúgta magát a földtől. Az arcát csipkedő hűvös reggeli szél hatásosabb élénkítőnek bizonyult Wood hosszú szónoklatánál. Csodálatos érzés volt számára újra a kviddicspálya fölött röpködni. Fred, George meg ő teljes gőzzel száguldottak körbe-körbe a stadion fölött.

– Mi ez a fura kattogás? – kérdezte Fred, mikor Harry mellé ért a fordulóban.

Harry a lelátó felé nézett. A legfelső sorok egyikében ott ült Colin. Szinte másodpercenként készítette a fényképeket, s a kattanások felerősítve visszhangoztak az üres stadionban.

– Nézz ide, Harry! – kiáltozta Colin. – Mosolyogj!

– Ki ez? – érdeklődött Fred.

– Fogalmam sincs – füllentett Harry, és elviharzott Colin közeléből.

– Mi folyik itt? – Wood Harryék felé kormányozta seprűjét. – Miért fényképez minket az az elsős? Nem tetszik ez nekem. Lehet, hogy a Mardekár kémje, és az új edzésprogramunkat akarja kilesni.

– Ő is a Griffendélben van – sietett megnyugtatni Harry.

– A mardekárosoknak különben sincs szükségük kémekre – tette hozzá George.

– Miért ne lenne?

– Mert itt vannak személyesen – mutatott a bejárat felé George.

Odalent zöld taláros, seprűvel felszerelkezett alakok masíroztak be a pályára.

– Ez nem lehet igaz! – dühöngött Wood. – Egész napra lefoglaltam a pályát! Na majd én beszélek a fejükkel! Zuhanórepülésben megcélozta a betolakodókat, s nagy felindultságában egy kicsit keményebben landolt, mint szerette volna. Harry, Fred és George követték.

– Flint! – förmedt rá Wood a mardekárosok csapatkapitányára. – Ez a mi edzésidőnk! Külön bejelentettük! Tűnjetek el innen!

Marcus Flint még Woodnál is termetesebb fiú volt.

– Van itt elég hely mindnyájunknak – felelte ravasz mosollyal.

Most már Angelina, Alicia és Katie is odaértek. A Mardekár csapata csupa fiúkból állt, s fellépésük nem hagyott kétséget afelől, hogy ha arra kerül a sor, ki is fogják használni a túlerejüket.

– De hát lefoglaltam a pályát! – Wood szinte fuldoklott a méregtől. – Lefoglaltam!

– Helyes – felelte higgadtan Flint. – Én pedig kaptam egy külön engedélyt Piton professzortól. Én, P. Piton professzor, ezúton engedélyt adok a Mardekár csapatának, hogy a mai napon a kviddicspályán gyakoroljanak, és kiképezzék az új fogójátékost.

– Új fogótok van? – Wood még dühöngeni is elfelejtett a csodálkozástól. – Ki az?

A hat nagydarab fiú háta mögül most kilépett egy hetedik, kisebb alak: egy sápadt, hegyes arcú, alattomosan vigyorgó fiú...

Draco Malfoy.

– Te Lucius Malfoy fia vagy, nem? – kérdezte Fred, nem leplezve ellenszenvét.

– Jó, hogy szóba hozod Draco édesapját – szólt Flint, és az egész mardekáros csapattal együtt vigyorogni kezdett. – Hadd mutassam meg, milyen nagylelkű ajándékot kaptunk tőle.

Mind a hét játékos felemelte a seprűjét. A reggeli nap fényében hét vadonatúj, fényesre polírozott seprűnyél csillant meg. Rajtuk arany felirat hirdette: „Nimbusz Kétezeregyes”.

– A legújabb modell – közölte csevegő hangon Flint, s lepöckölt egy porszemet seprűje nyeléről. – A múlt hónapban került a boltokba. A teljesítménye, tudtommal, messze felülmúlja a régi Kétezres szériáét. Ami pedig az ósdi Jólsep-R-eket illeti – itt negédes mosollyal Fredre és George-ra nézett, akik Jólsep-RS-eket tartottak a kezükben –, nos, azokkal söpri fel a pályát.

A Griffendél-csapat egyetlen tagja se tudott mit mondani erre. Malfoy olyan szélesre húzta a száját, hogy szürke szeme vékony réssé szűkült.

– Nocsak! – jegyezte meg gúnyosan Flint. – A rajongók betörnek a pályára.

Ron és Hermione lejöttek a fűre, hogy meghallgassák, miről folyik a szó.

– Mi van? – fordult Harryhez Ron. – Miért nem játszotok? És ez mit keres itt?

Malfoyra és annak mardekáros zöld talárjára nézett.

– Én vagyok a Mardekár új fogója – hencegett Malfoy. – Épp az új seprűket nézegettük, amiket apám vett a csapatnak. – A hét szuperseprű láttán Ronnak is tátva maradt a szája. – Jó cucc, mi? – folytatta Malfoy. – De talán a Griffendélnek is sikerül pénzt szereznie új seprűkre. Írjatok ki árverést a Jólsep-RS-etekre. A múzeumok versengeni fognak értük. – A mardekárosok a hasukat fogták a nevetéstől.

– A Griffendélnél viszont senki sincs, aki lefizette a csapatot, hogy játszhasson – vágott viszsza Hermione. – Mi a jó játékosokat válogatjuk be.

Malfoy arca megrándult.

– Téged senki nem kérdezett, pimasz kis sárvérű – sziszegte. Harry nyomban rájött, hogy Malfoy valami nagyon csúnyát mondhatott. Flintnek Malfoy elé kellett ugrania, hogy megvédje őt Fredtől és George-tól, Alicia felháborodva kiabálta, hogy Malfoy „hogy merészel ilyet mondani”, Ron pedig előrántotta varázspálcáját, és „Ezért megfizetsz!” – kiáltással Flint hóna alatt Malfoy arcára szegezte.

Jókora durranás robajlott végig a stadionon, majd zöld sugárnyaláb tört elő a pálca Ronhoz közelebb eső végéből. Az átok gyomron találta a fiút, és ledöntötte a lábáról.

– Ron! Ron! – sikoltozott Hermione. – Nem esett bajod? – Ron kinyitotta a száját, de beszéd helyett hatalmasat böfögött, és egy maroknyi meztelen csiga potyogott az ölébe.

A mardekárosok betegre nevették magukat. Flint kétrét görnyedt, és új seprűje nyelében kellett megkapaszkodnia, hogy el ne essen. Malfoy négykézláb állt, és öklével a gyepet püfölte. A griffendélesek Ron köré gyűltek, aki még mindig jókora, nyálkás csigákat böfögött föl. Egyiküknek sem akaródzott hozzáérni a fiúhoz.

– Hagrid házába vigyük, az van közelebb – javasolta Harry. Hermione bólintott; kétfelől a hóna alá nyúlva talpra állították Ront, és elindultak vele a kijárat felé.

Időközben Colin is lerohant a pályára, és most ott táncolt körülöttük.

– Mi történt, Harry? Mi történt? Beteg a barátod? Meg tudod gyógyítani, ugye?

Ron öblöset böfögött, és dupla adag csigát adott vissza a természetnek.

– Nahát! – álmélkodott Colin, és felemelte a kameráját. – Meg tudnátok állni egy kicsit, Harry?

– Tűnj el az útból, Colin! – förmedt rá türelmét vesztve Harry. Hermionével kivezették Ront a stadionból, és elindultak vele az erdő széle felé.

– Mindjárt ott vagyunk, Ron – biztatta barátjukat Hermione, mikor látótávolságba került a vadőr kunyhója. – Egy perc, és jobban leszel... csak bírd ki még egy kicsit...

Már csak hat méterre voltak a céljuktól, mikor kinyílt a kunyhó ajtaja – de nem Hagrid lépett ki rajta, hanem egy halvány mályvaszín talárba öltözött szőke alak – Gilderoy Lockhart.

– Gyorsan, bújjunk el – suttogta Harry, és magával rángatta Ront egy bokor mögé. Hermione, vonakodva bár, de követte őket.

– Pofonegyszerű művelet, csak érteni kell hozzá! – szólt vissza Lockhart fennhangon. – Ha segítségre van szükséged, tudod, hol találsz. Szívesen adok egy példányt a könyvemből – csodálom, hogy még nincs meg neked. Még ma este átküldök egyet, dedikálva. Hát akkor, viszlát!

Azzal elmasírozott a kastély felé.

Harry megvárta, amíg Lockhart eltűnik a távolban, majd kihúzta Ront a bokor mögül, és a kunyhó ajtajához vezette. Hagrid nyomban ajtót nyitott a kopogtatásra. Első pillantásra úgy tűnt, hogy igencsak harapós kedvében van, de mikor látta, kik érkeztek, felderült az arca.

– Kíváncsi voltam, mikor dugjátok végre ide a képeteket. No gyertek csak, gyertek. Már azt hittem, Lockhart professzor jött vissza.

Harry és Hermione betámogatták Ront az egyszobás kunyhóba, melynek egyik sarkában hatalmas ágy állt, a másikban pedig vidám rőzsetűz lobogott. Miközben leültették barátjukat egy székre, Harry néhány szóban összefoglalta Ron csigarohamának történetét. Hagrid nem izgatta magát különösebben a hallottakon.

– Jobb, ha kijön, mint ha bent marad! – kedélyeskedett, és jókora rézlavórt lökött Ron elé. – Potyogtasd ki mindet, Ron!

– Nem nagyon tudunk mást csinálni, mint megvárni, amíg elmúlik – csóválta a fejét Hermione, és aggódva pillantott kétrét görnyedt barátjukra. – Ez egyébként se egy könnyű átok, törött pálcával meg pláne...

Hagrid a teafőzéssel volt elfoglalva, vadkanfogó kopója, Agyar pedig elhatározta, hogy bőven csöpögő nyálával egyenletesen beborítja Harry talárját.

– Mit akart tőled Lockhart? – érdeklődött Harry, miközben Agyar füle tövét vakargatta.

– Elmagyarázta, hogyan kell a víziszellemet kiszedni a kútból – legyintett Hagrid, és leemelt az asztalról egy félig megkopasztott kakast, hogy helyet csináljon a teáskannának. – Mintha bizony magamtól nem tudnám! Aztán meg valami sikítószellemről regélt, amit elkergetett valahonnan. Megeszem az üstömet, ha egy szó is igaz belőle.

Harry csodálkozva nézett az óriásra. Nem emlékezett rá, hogy Hagrid valaha is kritizált volna egy roxfortos tanárt.

– Szerintem igazságtalan vagy hozzá – szólalt meg Hermione, a szokásosnál kicsit emeltebb hangon. – Bizonyára nem véletlen, hogy Dumbledore professzor épp őt választotta ki erre az állásra...

– Ha egy jelentkező van, nem nehéz választani – legyintett Hagrid, és egy tálcáról tejkaramellát kínált vendégeinek (a böfögő Ront nem kínálta meg).

– Tényleg ő volt az egyetlen. Mostanság elég nehéz embert találni a sötét varázslatos állásra. Mindenki ódzkodik tőle, gyanítják, hogy nem stimmel vele valami. Az utóbbi időben senki nem húzta ott sokáig. No de, halljuk – váltott témát Hagrid –, kit akart Ron megátkozni?

– Malfoy mondott valamit Hermionére. Nagy gorombaság lehetett, mert mindenki bedühödött tőle.

– Nagyon nagy gorombaság volt – szólalt meg Ron rekedten, és kiemelkedett az asztal alól sápadt, verejtékben úszó arca. – Malfoy sárvérűnek nevezte Hermionét...

Azzal ismét lebukott, és újabb csigarajt köpött a lavórba. Hagrid szeme tágra nyílt a felháborodástól.

– Nem mondjátok komolyan! – horkant fel.

– Tényleg azt mondta – bólogatott Hermione. – De én nem tudom mit jelent. Persze kitaláltam, hogy valami durva dolog...

– A lehető legdurvább – zihálta Ron, miután ismét levegőhöz jutott. – A „sárvérű” azt jelenti, hogy egy varázsló mugli származású, vagyis a szülei mágiamentesek. Vannak olyan varázslók – mint például Malfoy családja –, akik azt hiszik, hogy jobbak a többieknél, mert ők „aranyvérűek”.

Ron böfögött egy kicsit. Egyetlen meztelen csiga pottyant a tenyerébe, azt bedobta a lavórba, majd folytatta:

– A többséget persze egyáltalán nem érdekli, hogy ki aranyvérű és ki nem. Nézd csak meg Neville Longbottomot ő aranyvérű, de egy üstöt sem tud rendesen felállítani.

– A mi Hermionénk viszont betéve tudja a világ összes varázsigéjét – tette hozzá büszkén Hagrid, gyönyörű bíborvörös arcszínnel ajándékozva meg a kislányt.

– Undorító dolog sárvérűnek nevezni valakit – morogta Ron, és remegő kézzel megtörölte verejtékező homlokát. Különben is, ma már a legtöbb varázsló félvér. Rég kihaltunk volna, ha nem házasodunk be mugli családokba – tette hozzá, majd egy újabb rekeszizom-rándulással eltűnt az asztal alatt.

– Nem hibáztatlak érte, hogy meg akartad leckéztetni Malfoyt – jegyezte meg Hagrid. Jó hangosan beszélt, hogy elnyomja a lavórba potyogó csigák zaját. – De talán jobb is volt, hogy viszszafelé sült el a pálcád. Lucius Malfoy biztos nagy patáliát csapott volna, ha megátkozod a fiát. Így legalább nem kerültél bajba.

Bár Harry meg volt győződve róla, hogy a tartós csigaöklendezés kimeríti a „baj” fogalmát, véleményének nem tudott hangot adni, mert Hagrid karamellája szabályosan összeragasztotta két állkapcsát.

– Harry – kapta fel a fejét Hagrid, és homlokát ráncolva nézett a fiúra. – Most jut eszembe: azt hallottam, hogy aláírt fényképeket osztogattál. Hogyhogy én nem kaptam?

Harryt elfutotta a pulykaméreg, és egy rántással szétfeszítette fogait.

– Nem osztogattam aláírt fényképeket – fakadt ki. – Ha Lockhart még mindig ezt terjeszti, akkor...

Ekkor vette észre, hogy Hagrid vigyorog.

– Csak vicceltem – nevetett az óriás, és kedélyesen hátba veregette Harryt, amitől a fiú belefejelt az asztalba. – Rögtön tudtam, hogy mese az egész. Mondtam is Lockhartnak, hogy neked nem kell semmit se osztogatni, úgyis híresebb vagy, mint ő.

– Lefogadom, hogy ennek nem örült – egyenesedett fel Harry, fájós állát dörzsölgetve.

– Nem bizony – kacsintott Hagrid. – De csak akkor ment el, mikor azt mondtam, hogy egyetlen könyvét se fogom elolvasni... Kérsz karamellát, Ron?

A fiú ismét felbukkant az asztal alól.

– Köszönöm, most nem – suttogta erőtlenül. – Inkább nem kockáztatok.

– Gyertek, nézzétek meg a kertem díszét! – invitálta vendégeit Hagrid, mikor Harry és Hermione kiitták a teájukat.

A ház mögött rejtőző zsebkendőnyi veteményeskertben akkora tökök nőttek, amekkorákat Harry még soha életében nem látott. Vagy tucatnyi volt belőlük, és a legkisebb is olyan nagy volt, mint egy malomkő.

– Szépen fejlődnek, mi? – büszkélkedett Hagrid. – A halloweeni ünnepségre szánom őket... addigra jó nagyok lesznek.

– Mit adtál nekik, hogy ekkorára nőttek? – csóválta a fejét Harry.

Hagrid körülnézett, hogy nem hallja-e őket valaki. – Hogy is mondjam csak... rásegítettem egy picit.

A kunyhó hátsó falának támasztva ott állt Hagrid virágmintás rózsaszín esernyője. Harry már korábban is élt a gyanúperrel, hogy az esernyő nem éppen az, aminek látszik. Egy szó, mint száz, úgy gondolta, hogy Hagrid az ernyőben rejtette el régi iskolai varázspálcáját. Az óriásnak ugyanis tilos volt mágikus eszközöket használnia. Harmadéves korában kicsapták a Roxfortból – de mindeddig nem sikerült megtudni tőle, miért. Valahányszor felmerült ez a téma, Hagrid hangosan megköszörülte a torkát, aztán pedig titokzatos módon megsüketült – s ez állapot mindaddig fennmaradt, amíg másra nem terelődött a szó.

– Bazibumm-bűbájt használtál, mi? – szólt Hermione félig megrovóan, félig nevetve. – Mindenesetre szép munkát végeztél rajtuk.

– A kishúgod is ezt mondta – biccentett Ron felé Hagrid. – Épp tegnap járt erre, akkor ismerkedtünk meg.

Az óriás a szeme sarkából Harryre pislogott. Az orra alatti szakállerdőben huncut mosoly bujkált.

– Azt mondta, csak sétálni indult, de szerintem remélte, hogy összetalálkozik valakivel a házamban. – Hagrid Harryre kacsintott. – Az az érzésem, a kis Ginny nem utasítana vissza egy aláírt...

– Jaj, fogd már be a szád! – mérgelődött Harry.

Ron horkantva felnevetett, és beterítette a veteményeskertet csigákkal.

– Mit csinálsz! – rémüldözött Hagrid, és elvonszolta Ront értékes tökültetvénye közeléből.

A nap lassan delelőre hágott. Harry csak egy falat karamellát evett a hajnali ébresztő óta, úgyhogy már alig várta az ebédet. A három jó barát elbúcsúzott Hagridtól, és visszasétált a kastélyba. Útközben Ron csuklott még néhányat, de csak két, egészen apró csigát pottyantott el.

Alighogy beléptek a hűvös előcsarnokba, éles női hang szólította őket.

– Potter, Weasley, hát itt vannak.

McGalagony professzor közeledett feléjük, meglehetősen szigorú arccal.

– Ma este fogják elvégezni a büntetőfeladatukat.

– Mit kell csinálnunk, tanárnő? – kérdezte Ron, egy alattomos böffentéssel viaskodva.

– Maga, Weasley, az ezüsttárgyakat fogja tisztogatni Frics úrral a trófeateremben – felelte McGalagony. – De nem varázslattal, hanem a két kezével.

Ron nagyot nyelt. Argus Fricset, a gondnokot egy emberként utálta az iskola összes diákja.

– Maga pedig, Potter, segít Lockhart professzornak megválaszolni a rajongói leveleit.

Harrynek összeszorult a gyomra.

– Nem-nem mehetnék inkább én is a trófeaterembe?

– Szó se lehet róla! – vonta fel a szemöldökét McGalagony. – Lockhart professzor külön kérte magát. Mind a ketten nyolc órakor kezdenek.

Harry és Ron teljes letargiában kullogtak be a nagyterembe, nyomukban Hermionével, aki az alkalomhoz illően felöltötte az „úgy kell nektek, mihaszna csibészek” típusú arckifejezését. Harrynek most még a sütemény sem ízlett annyira, mint máskor. Úgy érezte, hogy kettejük közül ő húzta a rövidebbet. Érdekes módon Ron is így volt ezzel.

– Frics egész éjjel dolgoztatni fog – siránkozott. – Nem varázsolhatok, pedig abban a teremben legalább száz serleg van. És nem is értek a mugli-féle tisztogatáshoz.

– Boldogan cserélnék veled – szólt sötéten Harry. – Nekem volt alkalmam gyakorolni a takarítást Dursleyéknál. De Lockhart rajongóinak leveleire válaszolni... ezt nem fogom túlélni.

A szombat délután sokkal rövidebbnek tűnt, mint máskor. Szinte észre sem vették, máris hét óra ötvenöt perc volt. Harry felvonszolta magát a második emeletre, végigment a folyosón, és fogcsikorgatva bekopogott Lockhart szobájába.

Az ajtó azonnal kitárult, és egy hatalmas, tündöklő mosoly jelent meg mögötte.

– Áh, megjött a mi kis rosszcsontunk! Kerülj beljebb, Harry, kerülj beljebb.

A gyertyákkal fényesen megvilágított szoba falait Lockhart számtalan bekeretezett fotója díszítette. A professzor néhányat még alá is írt magának. Egy másik adag fénykép az asztalon hevert.

– Te címezheted meg a borítékokat! – jelentette be Lockhart olyan hangon, mintha a legnagyobb kitüntetésben részesítené Harryt. – Az első levelet Gladys Gudgeonnek írjuk... Ő az egyik leghűségesebb rajongóm.

A percek csigalassúsággal teltek. Harry távoli zsongásként érzékelte Lockhart ömlengését; időnként megeresztett egy „ühüm”-öt „ahá”-t vagy „igen”-t, és néha elkapott egy-egy mély értelmű bölcsességet, úgymint: „a hírnév hűtlen barát, Harry” vagy „a szerénység a legfőbb erény, ezt jól jegyezd meg”.

A gyertyák lassan csonkig égtek, táncoló fényük megvilágította a falakra felszögelt mozgó Lockhart-arcokat. Harry sajgó kezével maga elé húzta a következő – ezrediknek tűnő borítékot, és hozzálátott, hogy felírja rá Veronica Smethley címét. „Lassan le kell telnie az időnek”, gondolta meggyötörten, „lassan le kell telnie...”

Ekkor egy különös hang furakodott a fülébe – nem a gyertyák sercegése és nem is Lockhart locsogása, hanem valami egészen más.

A hang beszéd volt: csontig hatolóan hideg, szívbe markolóan kegyetlen suttogás.

– várok rád... Gyere... hadd szaggassalak szét... hadd tépjem ki a szíved... hadd küldjelek a pokolra...

Harry majd leesett a székről ijedtében, s Veronica Smethley lakcímére jókora lila tintafoltot ejtett.

– Tessék? – nyögte hangosan.

– Jól hallottad – csevegett Lockhart. – Hat teljes hónapig volt a bestseller-listák élén! Minden rekordot megdöntött!

– Nem – rázta a fejét Harry. – Az a hang!

– Hogy mondod? –, Lockhart a homlokát ráncolta. – Milyen hang?

– A hang, ami azt mondta, hogy... Nem hallotta? – Lockhart döbbenten meredt Harryre.

– Miről beszélsz, fiam? Csak nem kezdesz elálmosodni? Te jó ég! Ilyen késő van? Majdnem négy órája dolgozunk! Ki hitte volna... Csak úgy repült az idő, igaz?

Harry nem válaszolt. Fülét hegyezve figyelt, hátha újból felcsendül a titokzatos hang, de már nem hallott mást, csak Lockhartot, aki figyelmeztette, hogy nem lesz ám minden büntetőfeladata ilyen kellemes és kitüntető munka.

Harry felállt, és motyogva elköszönt.

A késői órán már csak egy-két diák lézengett a Griffendél klubhelyiségében. Harry egyenesen felment a hálóterembe. Látta, hogy Ron még nem érkezett vissza. Pizsamát húzott, lefeküdt, és várt. Ron félóra múlva érkezett meg – ernyedten lógó jobb karral és erős szidolszag kíséretében.

– Kikészült az összes izmom – panaszkodott, és leroskadt az ágyra. – A kviddicskupát tizennégyszer sikáltatta le velem. Aztán megint rám jött a böfögés, és összecsigáztam az „Önzetlenül az Iskoláért” Különdíjat. Órákig tartott, amíg levakartam róla a sok nyálkát... És neked milyen volt Lockharttal?

Harry suttogóra fogta a hangját, nehogy felébressze Nevillet, Deant meg Seamust, és elmesélte Ronnak különös élményét.

– És Lockhart azt mondta, ő nem hallotta? – kérdezte Ron. Harry látta a holdfényben, hogy barátja töprengő arcot vág. – Mit gondolsz, hazudott? De akkor sem értem... Ha láthatatlan volt az illető, akkor ki kellett volna nyitnia az ajtót.

– Igen. – Harry ledőlt a párnájára, és az ágy mennyezetére meredt. – Nekem se fér a fejembe...

Nyolcadik fejezet

A kimúlásnapi parti

A beköszöntő október nyálkás, hideg idővel lepte meg a kastélyt és környékét. A diákok és tanárok körében egyaránt terjedő megfázásjárvány sok munkát adott Madam Pomfreynak, a javasasszonynak. Kalapkúra-bájitala azonnal hatott ugyan, de a betegnek a kezelés után még hosszú órákig füst szivárgott a füléből. Ginny Weasleyt, akinek egy kicsit beesett volt az arca, Percy rábeszélte, hogy igyon a szerből. A lángvörös üstök alól gomolygó füst azt a benyomást keltette, mintha a kislány egész feje égne.

Napokon át puskagolyó méretű esőcseppek záporoztak a kastély ablakaira. A tó vízszintje megemelkedett, a virágágyások sáros patakmedrekké változtak – Hagrid dísztökei pedig kisebbfajta kunyhó nagyságúra nőttek. Az egyetlen ember, akinek nem szegte kedvét a rossz idő, Oliver Wood volt: ő változatlan lelkesedéssel tartotta meg a kviddicsedzéseket.

Harry néhány nappal mindenszentek előtt, egy viharos szombat délelőttön bőrig ázva, sárosan bandukolt felfelé a Griffendél-toronyba.

Az aznapi gyakorlást nem csak a cudar időjárás tette kellemetlenné. Fred és George, akiket elküldtek kémkedni a Mardekár csapatedzésére, saját szemükkel látták, mire képesek a Nimbusz Kétezeregyesek. Mint beszámoltak róla, a mardekárosok olyan hihetetlen sebességgel röpködtek a pálya fölött, hogy csak elmosódó zöld foltok látszottak belőlük.

Harrynek nem kellett sokáig keresgélnie, hogy a hangulatához illő beszélgetőtársra találjon. Ahogy a kihalt folyosón kullogott, egyszer csak megpillantotta Félig Fej Nélküli Nicket, a Griffendéltorony szellemét. A kísértet fájdalmas arccal bámult ki az egyik ablakon. Tunikát viselt, hozzá fodros gallért, mely eltakarta szinte teljésen kettészelt nyakát. Hosszú, göndörített hajfürtjein elegáns, tollas kalap pihent. Teste és ruházata egyaránt sápadt és füstszerű volt – Harry átlátott rajta, ha épp ki akart nézni a szürke égre s a szakadó esőbe.

– Nem felelek meg a követelményeknek... – motyogta magában a szellem. – Ha az az egy centi nem lenne...

– Szervusz, Nick – köszönt rá Harry.

Nick összerezzent. Megfordult, s közben zekéjébe rejtett egy átlátszó levelet.

– Szervusz, szervusz, ifjú Potter... Gondterheltnek látszol.

– Akárcsak te – felelte Harry.

– Ah... – Félig Fej Nélküli Nick elegánsan legyintett. – Mellékes apróság... nem is akartam igazán belépni közéjük... habár jelentkeztem, de hát, úgymond, „nem felelek meg a követelményeknek”.

Keserű képe azonban meghazudtolta könnyed stílusát.

– De te egyetértesz velem, igaz? – fakadt ki hirtelen, s újra előhúzta zsebéből a levelet. – Ugye, akit negyvenötször nyakon csapnak egy tompa bárddal, az megérdemli, hogy csatlakozhasson a Fejvesztett Futamhoz?

– Hát... persze – bólogatott Harry, feltételezve, hogy Nick ezt a választ várja tőle.

– Elvégre én örülnék neki a legjobban, ha minden simán ment volna – folytatta Félig Fej Nélküli Nick –, ha szépen lehullik a fejem... Az rengeteg kíntól és szégyentől kímélt volna meg. És mégis...

Nick megrázta a levelet, hogy kinyíljon, majd felháborodva olvasni kezdte:

– ...kizárólag olyan elhunytat áll módunkban felvenni, akinek a feje elválasztatott a testétől. Úgy vélem, könnyen belátható, hogy csak a fenti sorsot elszenvedett egyének képesek részt venni az olyan jellegű programokban, mint pl. a lovas fejzsonglőrködés és a fejpóló. Ennélfogva őszinte sajnálattal közölnöm kell Veled, jó uram, hogy nem felelsz meg a követelményeknek. Baráti főemeléssel, Sir Patrick Delaney Podmore.

Félig Fej Nélküli Nick bosszankodva zsebre dugta a levelet.

– Egy centi bőr és ín tartja a helyén a fejemet, Harry! Ki mondhatja rá, hogy nem fejeztek le... Sir Rendesen Lefejezett Podmore-nak mégse vagyok elég jó!

Nick nagyokat sóhajtott, hogy lehiggadjon, majd így szólt: – No és téged mi bánt? Nem tudok segíteni rajta?

– Nem hinném – rázta a fejét Harry. – Hacsak nem tudsz szerezni hét Nimbusz Kétezeregyes seprűt a Mardekár elleni meccsre...

A mondat végét elnyomta a lábuk felől felhangzó hangos nyávogás. Harry lenézett – s egy világító sárga szempárt pillantott meg. Mrs Norris állt előtte, az a csontsovány szürke macska, akit Argus Frics, a gondnok felderítő gyanánt használt a diákok ellen vívott évtizedes csatájában.

– Jobb lesz, ha gyorsan eltűnsz innen, Harry – csóválta a fejét Nick. – Frics nincs valami jó kedvében. Influenzája van, ráadásul pár harmadéves telefröcskölte az ötös tömlöc mennyezetét békaaggyal. Egész délelőtt takarított. Ha meglátja, hogy összesároztad a folyosót...

– Értem – bólintott Harry, és hátrálni kezdett Mrs Norris megrovó tekintete elől.

Sajnos nem volt elég fürge. A gondnok és a macska közötti titokzatos telepatikus kapcsolat ezúttal is működött: egyszerre csak meglibbent az egyik falikárpit, majd asztmatikus zihálás hallatszott, és megjelent Argus Frics.

A gondnok vastag, kockás sálba bugyolálta egész fejét, csak bíborszínű orra és szikrázó szeme látszott ki.

– Mocsok! – kiabálta remegő állkapoccsal, és rámutatott a sáros tócsára, amit Harry hagyott maga mögött. – Kosz és piszok mindenütt! Elegem van belőle! Velem jössz, Potter!

Így hát Harry szomorúan búcsút intett Félig Fej Nélküli Nicknek. Frics nyomában elindult lefelé a lépcsőn, megkétszerezve a sáros lábnyomok számát a kőpadlón.

Még soha nem járt Frics szobájában – azt a helyet minden diák messze elkerülte. A kopottas, ablaktalan helyiséget a mennyezetről lelógó magányos olajlámpa világította meg. A levegőben enyhe sülthalszag terjengett. A falak mentén fából készült kartotékszekrények álltak; a feliratok elárulták, hogy a megfenyített diákok kartonjai sorakoznak bennük – George és Fred Weasley anyaga egy egész fiókot megtöltött. Az íróasztal mögötti falon kisebb gyűjteményre való bilincs és lánc csillogott. Az a mendemonda járta, miszerint Frics kitartóan igyekezett megszerezni Dumbledore engedélyét, hogy a kihágáson rajtakapott diákokat a bokájuknál fogva felakaszthassa a plafonra.

A gondnok kivett egy lúdtollat az asztalon álló vázából, és elkezdett pergamen után turkálni. Közben tovább dúlt-fúlt magában.

– Trágya... ronda tüzes sárkánytakony... békaagyvelő... patkánybél... Elegem van belőle... de most nem ússzák meg szárazon... Hol az az űrlap... Jól van, ez az...

Jókora pergamentekercset vett elő az íróasztalfiókból. Kiterítette maga előtt, és bemártotta pennáját a tintatartóba.

– Név... Harry Potter. Vétség...

– Egy kis sár volt, semmi több! – védekezett Harry.

– Neked csak egy kis sár, kölyök, de nekem plusz egy óra padlósikálás! – csattant fel Frics. Duzzadt orra hegyén megremegett a takonycsöpp. – vétség... a kastély beszennyezése... Javasolt büntetés...

Frics megtörölte az orrát, és gonoszul Harryre sandított. A fiú visszafojtott lélegzettel várta az ítéletet.

Mikor azonban a gondnok pennája elindult a pergamen felé, akkora durranás rázta meg a plafont, hogy még az olajlámpa is megcsörrent belé.

– HÓBORC! – bömbölte Frics, és mérgében az asztalra csapta lúdtollát. – Most nem úszod meg, te átokfajzat, most nem úszod meg!

Azzal felpattant, és Harryvel mit sem törődve kirohant a szobából. Mrs Norris árnyékként követte.

Hóborc volt az iskola kopogószelleme; maga a vigyorgó, röpködő veszedelem, aki létezése egyetlen céljának a zűrzavarkeltést és mások bosszantását tekintette. Harry cseppet sem rajongott érte, de most hálás volt neki az időzítésért. A hangokból ítélve Hóborc ezúttal valami jó nagy gazságot követett el, s Harry reménykedhetett benne, hogy Frics megfeledkezik az ő büntetéséről.

Úgy vélte, illendő megvárnia a gondnok visszatértét, leült hát az íróasztal mellett álló molyette karosszékbe. Az asztalon a félig kitöltött űrlapon kívül csak egy nagy, bíborszín, ezüst betűkkel nyomtatott boríték hevert. Harry az ajtó felé sandított, s mikor látta, hogy Frics még nem közeledik, kezébe vette a borítékot, és elolvasta a feliratát:

VILLÁMVARÁZS

Levelező tanfolyam kezdő varázslók számára

Harry kíváncsian kinyitotta a borítékot. Cirádás ezüst betűkkel teleírt pergamenfüzet került elő belőle. A borítón ez állt:

Nem ismeri ki magát a modern mágiában? Félve alkalmazza a legegyszerűbb átkokat is? Megmosolyogják Önt ügyetlen pálcakezelése miatt? Nem kell beletörődnie!

A VillámVarázs a legújabb tudományos eredményeken alapuló, biztos sikert ígérő tanfolyam. Garantáltan azonnali sikerélmény! A topshami Madam S. Tchalan ezt írta nekünk:

„Egyetlen varázsigét sem tudtam megjegyezni, és az egész család a bájitalaimon nevetett. Hála a Villám varázsnak, ma már én vagyok a baráti összejövetelek lelke, és az ismerőseim könyörögnek, hogy áruljam el a Sziporka-szirupom receptjét!”

D. J. Prod táltosmester (Didsbury) leveléből idézünk: „A feleségem sosem tartott elég bűbájosnak, de az egyhónapos villámVarázs kurzus után sikerült kecskévé változtatnom őt! Köszönöm, villámVarázs!”

Harry ámulva forgatta a pergamenlapokat. Miért van szüksége Fricsnek VillámVarázs kurzusra? Lehet, hogy nem is igazi varázsló? Épp az első leckét nézegette („A helyes pálcatartás – Tippek és fortélyok”), mikor csoszogó léptek zaja ütötte meg a fülét. Gyorsan beletömködte a füzetet a borítékba, és az egészet visszadobta az íróasztalra. A következő pillanatban már nyílt is az ajtó.

Frics arcán diadalmas vigyor ült. – Az a volt-nincs szekrény muzeális értékű! – magyarázta kárörvendően Mrs Norrisnak. – Ezért most kiteszik Hóborc szűrét, drágaságom.

Tekintete most Harryre, a fiúról pedig a VillámVarázsos levélre siklott. Harry csak most döbbent rá, hogy nem az eredeti helyére tette vissza a borítékot.

Frics tésztás arca téglavörös színt öltött. Harry megfeszítette magát, felkészülve az esedékes dühkitörésre.

A gondnok gyorsan megkerülte az asztalt, és az egyik fiókba hajította a füzetet.

– Megnézted... – nyökögte. – Elolvastad...

– Nem – vágta rá Harry.

Frics bütykös keze ökölbe szorult.

– Ha kiderül, hogy beleolvastál a magánleveleimbe... persze ez nem az enyém... egy barátomé... de akkor is... viszont...

Harry rémülten meredt a gondnokra. Még sose látta őt ennyire tébolyultnak. Frics szeme kidülledt, és pufók arca veszett rángatódzásba kezdett.

– Na jól van... menj... de senkinek egy szót se... nem mintha... Viszont ha nem olvastad el... na menj, meg kell írnom a jelentést Hóborcról... menj már...

Harrynek nem kellett kétszer mondani. Váratlan szerencséjén ámulva kisprintelt Frics szobájából, és elrohant a lépcső felé. Büntetés nélkül megúszni egy látogatást Fricsnél – ez krónikákba illő teljesítmény volt.

– Harry! Harry! Sikerült?

Félig Fej Nélküli Nick lebegett ki az egyik tanterem ajtaján. A helyiségben egy terjedelmes fekete-arany szekrény roncsai hevertek; látszott, hogy a bútordarab valahonnan a magasból eshetett le.

– Rábeszéltem Hóborcot, hogy Frics szobája fölött vágja földhöz – magyarázta lelkesen Nick. – Gondoltam, hátha eltereli rólad a figyelmét...

– Szóval te voltál? – hálálkodott Harry. – Igen, nagyon is sikerült. Még büntetőfeladatot se kaptam. Köszönöm, Nick! – Együtt indultak tovább a folyosón. Harry észrevette, hogy Félig Fej Nélküli Nick még mindig a kezében szorongatja Sir Patrick elutasító levelét.

– Bár tudnék segíteni neked, hogy bekerülhess a Fejvesztett Futamba – szólt együttérzően.

Félig Fej Nélküli Nick ezt hallva megtorpant, és Harry egyenesen átsétált rajta. Nem volt valami kellemes érzés: mintha jeges zuhany alá lépett volna be.

– Ami azt illeti, segíthetsz – felelte izgatottan a kísértet. – Harry, nagy kérés lenne, ha... De nem, biztosan nem akarnál...

– Mire gondolsz?

– Tudod, idén halloweenkor lesz az ötszázadik kimúlásnapom – mondta Nick, és büszkén kihúzta magát.

– Oh – bólintott bizonytalanul Harry. Nem tudta, hogy gratulálnia vagy sajnálkoznia kell-e. – Értem.

– Rendezek egy kis ünnepséget az egyik tágasabb pincehelyiségben. Meghívtam az összes barátomat, szerte az országból. Nagy megtiszteltetés lenne, ha te is eljönnél, Harry. Persze szívesen látom Weasley úrfit és Granger kisasszonyt is, de... gondolom, ti inkább az iskolai ünnepségre mennétek.

Nick feszült izgalommal várta Harry válaszát.

– Nem – felelte gyorsan Harry. – Ott leszek...

– Drága fiam! Harry Potter eljön a kimúlásnapi partimra! És... – folytatta kissé habozva Nick – esetleg meg tudnád említeni Sir Patricknek, hogy milyen rémisztő és tiszteletet parancsoló kísértetnek tartasz?

– Hogyne... persze – felelte Harry.

Félig Fej Nélküli Nick átlátszó arca sugárzott az örömtől.

– Kimúlásnapi parti? – lelkendezett Hermione, mikor Harry végre átöltözött, és csatlakozott barátaihoz a klubhelyiségben. – Szerintem nem sok élő ember mondhatja el magáról, hogy részt vett valakinek a kimúlásnapi partiján. Nagyon izgalmas lesz!

– Miért ünnepli meg azt a napot, amikor meghalt? – értetlenkedett Ron, aki épp a bájitaltan leckéjét próbálta összehozni, ezért kissé mogorva kedvében volt. – Szerintem ez elég nyomasztó program...

Az eső még mindig nem állt el. A nedves ablakokat kívülről tintafeketére festette az este, de a tűz fényében fürdő klubhelyiségben meleg és vidám volt a légkör. A puha karosszékekben üldögélő diákok olvastak, beszélgettek, a leckéjüket írták vagy – mint George és Fred Weasley – azt próbálták megtapasztalni, hogy mi történik, ha az ember Filibuster csillagszórót etet egy szalamandrával. Az izzó, narancsszínű tűzben fészkelő gyíkot Fred „mentette ki” a legendás lények gondozása óráról. Az állat most békésen füstölgött az asztalon egy csapat kíváncsi diák gyűrűjében.

Harry épp belefogott, hogy elmesélje Ronnak és Hermionének Frics villámvarázsos ügyét, mikor a szalamandra hirtelen a magasba emelkedett, és durrogva-szikrázva röpködni kezdett a teremben. A látvány, ahogy Percy rekedtre kiabálja magát Freddel és George-dzsal, a szalamandra szájából záporozó mandarinsárga csillagok s végül az állat robbanásokkal kísért menekülése a tűzbe – mindez pillanatok alatt elfeledtette Harryvel Fricset és az egész VillámVarázs históriát.

Halloween estéjére Harry már rég megbánta, hogy meggondolatlanul elígérkezett Nick kimúlásnapi partijára. A többiek mind izgatottan készülődtek a Halloween-ünnepségre; a nagytermet a szokásos élő denevérek díszítették; a Hagrid nevelte hatalmas tökökből akkora lámpások készültek, hogy három ember is elfért bennük, és az a hír járta, hogy Dumbledore az ünnep fényét emelendő leszerződtetett egy csontváz-tánccsoportot.

– Az ígéret szép szó – jelentette ki szigorúan Hermione, Harry élő lelkiismerete. – Megígérted, hogy elmész a kimúlásnapi partira.

Így hát Harry, Ron és Hermione hét órakor elvonultak a zsúfolásig megtelt nagyterem ajtaja előtt, s hátat fordítva a vidáman csillogó aranytányéroknak és a hívogató fényű gyertyáknak, a kastély pincéje felé vették útjukat.

A pincéhez vezető folyosón is gyertyák sora égett, de ezek nem voltak se vidámak, se hívogatóak. A hosszú, vékony, éjfekete viaszrudak kékes lángja még az elevenek arcát is kísértetsápadt fénybe vonta. Harry megborzongott, és összehúzta talárját. A hőmérséklet minden megtett lépéssel érezhetően csökkent, s olyan zaj hallatszott, mintha ezer köröm kaparna egy hatalmas írótáblát.

– Ezt nevezik ők zenének? – suttogta Ron.

Egy sarkon befordulva végre megpillantották Félig Fej Nélküli Nicket, aki egy fekete bársonnyal bevont ajtó mellett állt.

– Drága barátaim – szólt gyászos hangon a kísértet –, Isten hozott benneteket. Nagy öröm számomra, hogy eljöttetek... – Levette tollas kalapját, és széles mozdulattal betessékelte vendégeit a terembe.

Hihetetlen látvány tárult a gyerekek szeme elé. A pincében gyöngyházfényű, áttetsző emberek százai nyüzsögtek. Többségük a zsúfolt táncparkett fölött lebegett, és keringőzött a hangszer gyanánt szolgáló harminc fűrész vibráló búgására. A zenekar egy fekete drapériás emelvényen foglalt helyet. A csillárban vagy ezer fekete gyertya égett sugárzó, éjkék fénnyel. A gyerekek úgy érezték, mintha egy hűtőházba léptek volna be: még a lehelet is látszott, olyan hideg volt.

– Nézzünk körül – javasolta Harry, abban reménykedve, hogy a járástól talán megmelegszenek átfagyott lábujjai.

– Vigyázzatok, nehogy átmenjetek valakin! – figyelmeztette társait Ron, mikor elindultak a táncparkett széle mentén. Elhaladtak egy csapatnyi mélabús apáca és egy láncait csörgető, rongyos ruhájú férfi mellett, majd megpillantották a Pufók Frátert, a Hugrabug jó kedélyű kísértetét, aki egy nyíllal átlőtt homlokú lovaggal beszélgetett. Harry cseppet sem csodálkozott, mikor látta, hogy a Véres Bárót, ezt az ezüstös vérfoltokkal borított, ösztövér, meredt szemű mardekáros kísértetet még a többi szellem is messze elkerülte.

– Na ne! – torpant meg Hermione. – Forduljunk vissza. Nem akarok Hisztis Myrtle-lel beszélgetni.

– Kivel? – érdeklődött Harry, miközben gyors hátraarcot csináltak.

– Ő kísért az első emeleti lányvécében – magyarázta Hermione.

– Egy klotyóban kísért?

– Igen. Idén már nem is engedik használni azt a vécét, mert Myrtle folyton elárasztja vízzel. Korábban se szívesen jártam oda; az ember nem azért megy vécére, hogy egy kísértet sirámait hallgassa...

– Nézzétek, kaja! – csillant fel Ron szeme.

A terem túlsó végében hosszú asztal állt – természetesen fekete bársonnyal leterítve. Harry, Ron és Hermione mohón elindultak arrafelé, de néhány lépés után borzadva megálltak. Elviselhetetlen bűz csapta meg az orrukat. Az asztalon nagy, rothadó halak és szénné égett pogácsák hevertek szép ezüsttálakon; a birkabecsináltban nyüzsögtek a férgek, a sajtot pedig vastag, zöld penészréteg borította. Az ünnepi asztal dísze egy hatalmas szürke torta volt, amin fekete cukorhabból formázva a következő felirat ékeskedett:

Sir Nicholas de Mimsy-Porpington meghalt 1492. október 31-én.

Harry elképedve figyelte, hogyan csemegéznek a kísértetek: egy délceg szellem odasuhant az asztalhoz, leguggolt, és száját kitátva átsétált egy bűzlő lazacon.

– Ha átmegy rajta, érzi az ízét, uram? – érdeklődött Harry.

– Majdnem – felelte szomorúan a kísértet, és tovalebegett.

– Biztos azért rohasztanak mindent, hogy erősebb íze legyen – tudálékoskodott Hermione, és orrát befogva szemügyre vette a férges becsináltat.

– Menjünk innen, különben elhányom magam – nyögte Ron.

Alighogy megfordultak azonban, egy kis ember suhant ki az asztal alól. Felemelkedett, és megállt előttük a levegőben. – Szervusz, Hóborc – köszöntötte gyanakodva Harry.

A többi kísértettel ellentétben Hóborc, a kopogószellem korántsem volt sápadt és átlátszó. Élénk narancsszínű bohócsipkát viselt, hozzá ízléstelen csokornyakkendőt, és lapos, gonosz képén széles vigyor ült. – Rágcsálnivalót? – furulyázta mézesmázos hangon, és egy tál penészes mogyorót dugott a három gyerek orra alá.

– Köszönjük, nem kérünk – felelte Hermione.

– Hallottam, hogy Myrtle-ről beszélsz – folytatta szemforgatva Hóborc. – Nagyon csúnya dolgokat mondtál szegény kislányról.

Azzal nagy levegőt vett, és torkaszakadtából óbégatni kezdett:

– AJAJAJ! MYRTLE!!

– Hóborc, ne! – suttogta rémülten Hermione. – Nehogy megmondd neki! Teljesen kiakadna. Nem is komolyan mondtam... Áh, szia, Myrtle.

Egy duci lánykísértet suhant oda hozzájuk. Egyenes szálú haja arcába lógott, s ujjnyi vastag lencséjű szemüvege mögött rémesen savanyú képet vágott.

– Mi van? – kérdezte komoran.

– Hogy vagy, Myrtle? – Hermione mosolyt erőltetett az arcára. – Örülök, hogy végre a vécén kívül is találkozunk. – Myrtle válasz helyett sértődötten szipogott.

– Granger kisasszony épp rólad beszélt – sutyorogta a lány fülébe Hóborc.

– Csak azt mondtam, milyen csinos vagy ma – mondta sietve Hermione, és gyilkos pillantást vetett Hóborcra.

Myrtle gyanakodva fürkészte Hermionét.

– Most gúnyolódsz, mi? – nyafogta, és átlátszó szemében könnycsepp csillant.

– Dehogy... komolyan. Ugye, hogy azt mondtam, milyen csinos Myrtle?

Hermione könyökével oldalba bökte barátait. – Persze...

– Igen, igen...

– Ne hazudjatok – szipogott Myrtle, s szaporán potyogó könnyei kéjes vigyort csaltak Hóborc képére. – Azt hiszitek, nem tudom, minek csúfolnak a hátam mögött? Hájas Myrtle-nek! Csúnya Myrtle-nek! Bömbölő, nyafogó, klotyós Myrtle-nek!

– A pattanásost kihagytad – sziszegte a fülébe Hóborc. Hisztis Myrtle keservesen zokogva kimenekült a teremből. Hóborc nyomban utána eredt.

– Ragyás Myrtle, Ragyás Myrtle! – csúfolódott, és penészes mogyorót hajigált a lány után.

– Jaj istenem – csóválta a fejét Hermione.

Félig Fej Nélküli Nick lebbent feléjük a tömegben. – Jól szórakoztok? – érdeklődött.

– Remekül – füllentették a gyerekek.

– Nem mindennapi társaság – büszkélkedett Nick. – Még az Őrült Özvegy is eljött, egyenesen Kentből... Lassan meg kellene tartanom a beszédemet. Szólok is a zenekarnak...

Ekkor azonban vadászkürt távoli hangja harsant, és a zenekar magától abbahagyta a játékot. A teremben mindenki elnémult, és kíváncsian meresztette a szemét.

– Ettől féltem – morogta keserűen Félig Fej Nélküli Nick. A falakon át tucatnyi szellemló ügetett be a terembe – hátukon egy-egy fej nélküli lovassal. A vendégsereg lelkes tapssal köszöntötte őket. Harry is tapsolni kezdett, de Nick savanyú arckifejezése láttán gyorsan abbahagyta.

A lovak a táncparkett közepére ügettek, s ott topogva-prüszkölve megálltak. A csapatot vezető daliás kísértet, aki eddig a hóna alatt tartotta szakállas fejét, leugrott lováról, és a magasba emelte a kobakot, hogy át tudja tekinteni a tömeget {ezzel osztatlan sikert aratott). Azután odacsörtetett Félig Fej Nélküli Nickhez.

– Nick! – harsogta, miközben visszatette fejét a nyakára. – Hogy vagy, öregem? Fityeg még a kobakod?

Öblösen kacagott saját tréfáján, és vállon veregette Nicket. – Isten hozott, Patrick – köszöntötte hűvösen a házigazda. Sir Patrick ekkor észrevette Harryt, Ront és Hermionét.

– Elevenek! – kiáltotta tettetett rémülettel, és akkorát ugrott, hogy feje leesett a nyakáról (a vendégek harsányan kacagtak).

– Roppant vicces – jegyezte meg savanyúan Félig Fej Nélküli Nick.

– Ne is törődjetek Nickkel! – kiabálta Sir Patrick feje a földről. – Még mindig duzzog, amiért nem vettük be a csapatba. De hát könyörgök, nézzetek rá...

Nick jelentőségteli pillantást vetett Harryre, mire a fiú észbe kapott, és gyorsan a védelmére kelt.

– Szerintem Nick nagyon félelmetes és... öh...

– Hah! – kurjantott Sir Patrick feje. – Rád parancsolt, hogy ezt mondd róla, mi?

– Ha szabad egy kis figyelmet kérnem, szólnék néhány szót! – emelte fel a hangját Félig Fej Nélküli Nick. Elsuhant a pódium felé, és beállt a gyertyák jeges kék fénykörébe. – Kedves vendégeim, megboldogult hölgyek és urak! Nagy bánatomra szolgál...

A többire már senki nem figyelt oda. Sir Patrick és a Fejvesztett Futam ugyanis látványos fejfocimérkőzésbe kezdett, magukra vonva minden vendég figyelmét. Félig Fej Nélküli Nick egy darabig még próbálta visszanyerni hallgatóságát, de mikor nagy tapsot aratva elsuhant mellette Sir Patrick feje, feladta.

Harry most már nagyon fázott, és a gyomra is vészesen korgott.

– Kikészülök, ha még sokáig kell ezt hallgatni – morogta Ron, mikor a zenekar ismét játszani kezdett, és a kísértetek visszalibbentek a táncparkettre.

– Menjünk fel – bólintott Harry.

Hátrálva elindultak a kijárat felé. Szélesen mosolyogtak mindenkire, aki csak rájuk nézett, és egy perc múlva már a fekete gyertyákkal szegélyezett folyosón szaladtak.

– Talán még maradt valami a pudingból – lihegte reménykedve Ron, mikor a bejárati csarnokba vezető lépcsőhöz értek.

Ekkor Harry fülét újra megütötte az a bizonyos hang. – ...tépni ...szaggatni... ölni...

Ugyanaz a hideg, gyilkos suttogás volt, amit Lockhart szobájában hallott.

Harry megállt, feszülten figyelt, s körbepislogott a gyéren megvilágított folyosón.

– Mi a baj, Harry?

– Megint az a hang... Maradjatok csöndben.

– ...éhes vagyok... nagyon éhes...

– Hallgassátok! – hadarta izgatottan Harry. Barátai értetlenül meredtek rá.

– ...ölni ...ölni kell...

A hang egyre elmosódottabban szólt. Mintha távolodott volna – méghozzá felfelé. Harry rémülettel vegyes izgalommal meredt a sötét mennyezetre. Hogyan mozoghat a hang forrása felfelé? Talán valami fantom az, hogy át tud siklani a kőfalakon?

– Gyertek! – kiáltotta, és rohanni kezdett felfelé a lépcsőn. Nem sok esélye volt rá, hogy a bejárati csarnokban bármit is halljon – ott minden visszhangzott a nagyteremből kiszűrődő zsivajtól –, ezért továbbszaladt az első emeletre vezető márványlépcső felé. Ron és Hermione a nyomában loholtak. – Harry, mit akarsz...

– CSSS!

Harry a fülét hegyezte. A hang valahol a magasból szólt, egyre távolodva, de még érthetően:

– ...vérszagot érzek... VÉRSZAGOT ÉRZEK! – Harrynek összeszorult a torka.

– Meg fog ölni valakit! – kiáltotta, és értetlenkedő barátaival mit sem törődve megcélozta a következő emeletet. Hármasával szedte a lépcsőket, s közben igyekezett elfojtani zihálását, hogy jobban halljon.

A három jó barát keresztülkasul bejárta az egész második emeletet. Harry csak az utolsó kihalt folyosóra érkezve lassított a tempón.

– Harry, magyarázd már meg, mi van – lihegte Ron, és letörölte arcáról a verejtéket. – Én semmit nem hallottam...

Ekkor azonban Hermione felsikkantott, és a folyosó végébe mutatott.

– Nézzétek!

A szemközti falon valami fénylett. Óvatosan közelebb mentek, s közben hunyorogva fürkészték a sötétséget. A lobogó fáklyák fényében egy felirat csillant meg. Valaki fél méter magas betűkkel ezt mázolta a két ablak között a falra:

FELTÁRULT A TITKOK KAMRÁJA. AZ UTÓD ELLENSÉGEI RESZKESSENEK!

– Mi az ott alatta? – kérdezte remegő hangon Ron. Harry közelebb lépett a falhoz, de kis híján elcsúszott. A kőpadlón jókora víztócsa terült el. Ron és Hermione elkapták őt, s most már hárman araszoltak a fal felé, tekintetüket a felirat alatti árnyékra függesztve. Mikor felismerték, mi az, rémülten hőköltek hátra.

Mrs Norris, a gondnok macskája lógott ott fejjel lefelé, farkánál fogva a fáklyatartóra akasztva. Merev és mozdulatlan volt, mint egy darab fa; tágra nyílt szeme üvegesen meredt a semmibe.

Néhány másodpercig egyikük sem mozdult. – Tűnjünk el innen – szólalt meg végül Ron.

– Nem kellene megpróbálnunk segíteni rajta? – kérdezte bizonytalanul Harry.

– Hidd el nekem – rázta a fejét Ron –, jobb, ha nem találnak itt minket.

A vitának távoli mennydörgéshez hasonló zaj vetett véget: az ünnepi vacsora véget ért, és a jóllakott diákok elindultak a lakótornyok felé. A lépcsők felől közeledő léptek dobogása és vidám zsivaj hangzott fel, s a következő percben a folyosó megtelt diákokkal.

Mikor az első hullámban érkezők meglátták a felakasztott macskát, azonnal néma csend lett. Harry, Ron és Hermione magukban álltak az odagyűlő diákok gyűrűjében.

Pár másodperc múlva kiáltás törte meg a döbbent csendet.

– Az utód ellenségei reszkessenek! Ti következtek, sárvérűek!

Draco Malfoy, mert ő volt a kiabáló, villogó szemmel előretolakodott a tömegben. Máskor oly sápadt arca kipirult a gyönyörűségtől és gonosz vigyorba torzult az élettelen, lógó macska láttán.

Kilencedik fejezet

A felirat a falon

– Mi folyik itt? Mi ez a csődület?

Argus Frics, aki bizonyára Malfoy kiabálására figyelt fel, pillanatok alatt a folyosón termett, s most dühösen furakodott előre a diákok között. Mikor meglátta Mrs Norrist, megtántorodott, és arcára szorította mindkét kezét.

– A macskám! A macskám! – visongott. – Mit csináltatok Mrs Norrisszal?

Villogó tekintete Harryre tévedt.

– Te! – hörögte. – Te voltál! Meggyilkoltad a macskámat! Megöllek! Szét...

– Argus!

Dumbledore érkezett a helyszínre, nyomában néhány másik tanárral. Sebes léptekkel elhaladt Harry, Ron és Hermione mellett, és habozás nélkül leakasztotta a macskát a fáklyatartó kosárról.

– Jöjjön velem, Argus – fordult Fricshez. – Potter, Weasley és Granger kisasszony szintúgy.

Lockhart nyomban jelentkezett.

– Az én szobám van a legközelebb, igazgató úr. Itt van egy emelettel feljebb. Ha gondolja, parancsoljon...

– Köszönöm, Gilderoy – bólintott Dumbledore.

A néma tömeg utat nyitott nekik. Lockhart fontoskodva loholt Dumbledore nyomában. A sort Piton és McGalagony zárta.

Mikor beléptek Lockhart sötét szobájába, a falakon nagy mozgolódás támadt: Lockhart képmásai – akik mind hajcsavaróban voltak – sietve elbújtak a képkeretek mögött. Az igazi Lockhart gyertyát gyújtott, majd utat engedett Dumbledore-nak, aki letette Mrs Norrist az asztalra, és hozzálátott, hogy tüzetesebben megvizsgálja. Harry, Ron és Hermione aggódó pillantásokat váltottak, majd leültek a gyertyák fénykörén kívül, és várták a fejleményeket.

Dumbledore egészen közel hajolt Mrs Norrishoz; hosszú, horgas orra alig egy-két centiméternyire volt a macska bundájától. Ujjával finoman tapogatta és bökdöste az állatot, s közben homlokát ráncolta félhold alakú szemüvege fölött. McGalagony professzor is az asztal fölé hajolt; összeszűkült szemmel figyelte a vizsgálatot. Piton egy lépéssel távolabb állt. Félhomályba burkolózó arcán sajátos kifejezés ült: mintha egy mosolyt igyekezett volna elfojtani. Lockhart Dumbledore körül legyeskedett, és az ötleteivel bombázta a professzort.

– Biztos, hogy átokkal ölték meg – valószínűleg a Transzmogrifiai Tortúrával. Magam is rengetegszer használtam... nagy kár, hogy nem voltam ott, mert tudok egy kitűnő ellenátkot, ami megmenthette volna...

Lockhart kommentárjaiba újra meg újra belevegyült Frics mekegő, panaszos zokogása. A gondnok leroskadt egy székre, s kezébe temette az arcát, hogy ne kelljen látnia az élettelen macskát. Harry minden utálata ellenére megsajnálta Fricset, de még jobban sajnálta saját magát. Tisztában volt vele, hogy ha Dumbledore hitelt ad a gondnok vádaskodásának, ő egykettőre repül az iskolából.

A professzor most titokzatos szavakat motyogott, és varázspálcájával újra meg újra megérintette Mrs Norrist. Mindhiába: a macska továbbra is úgy festett, mintha kitömték volna.

– Hasonló merényletek sorának voltam tanúja annak idején Ouagadogouban – cseverészett Lockhart. – A történetet részletesen leírtam az önéletrajzomban. Persze miután elláttam a város lakóit amulettekkel, többé egyetlen támadás sem történt...

A falakon sorakozó fotók lelkes bólogatással kísérték élő eredetijük szavait. Egyikük elfelejtette levenni a hajhálóját. Dumbledore végül felegyenesedett.

– A macska nem pusztult el, Argus – szólt halkan. Lockhart nyomban abbahagyta az általa megelőzött gyilkosságok összeszámlálását.

– Nem pusztult el? – köhögte Frics, és ujjai között Mrs Norrisra pislogott. – De hát akkor miért hideg és merev?

– Mert kővé dermesztették – felelte Dumbledore. („Hát persze! Mindjárt gondoltam” – kotyogott bele Lockhart.) – De hogy miként, azt nem tudom...

– Kérdezze meg őt! – acsargott Frics, és Harry felé fordította eltorzult, könnyben ázó arcát.

– Ez nem lehet egy másodéves műve – rázta a fejét Dumbledore. – Aki ezt tette, jártas a fekete mágiában...

– De ő tette, ő tette! – fröcsögte Frics lilára vált arccal. – Hiszen ön is látta, mit írt ki a falra! Megtalálta... az irodámban... Tudja, hogy... hogy én...

A gondnok arca vadul remegett.

– Tudja, hogy kvibli vagyok! – bökte ki végül.

– Egy ujjal se nyúltam Mrs Norrishoz! – csattant fel Harry. Idegesítette, hogy mindenki őt nézi, még a falon lógó Lockhart-fotók is. – És nem is tudom, mi az, hogy kvibli.

– Hazudik! – recsegte Frics. – Látta a villámvarázsos levelemet.

– Ha megengedi, igazgató úr... – szólalt meg Piton, további tápot adva Harry balsejtelmének: az biztos volt, hogy Piton nem fogja védelmébe venni őket. – Meglehet, hogy Potter és barátai tényleg véletlenül kerültek oda. – Piton ezt a mondatot finom mosollyal mondta, mintha maga se hinné el, amit állít. – Mindazonáltal van itt egy sor gyanús körülmény. Mit kerestek egyáltalán a második emeleten? Miért nem az ünnepi vacsorán voltak?

Harry, Ron és Hermione egymás szavába vágva magyarázkodtak.

– ...kimúlásnapi parti... sok száz kísértet látott minket, ők igazolják, hogy ott voltunk...

– De azután miért nem mentetek át az ünnepségre? – kérdezte Piton, s fekete szeme megvillant a gyertyafényben. – Miért a második emeletre mentetek?

Ron és Hermione Harryre néztek.

– Mert... mert... – hebegte Harry szaporán dobogó szívvel. Valami azt súgta neki, hogy nem volna jó ötlet a távoli hangokra hivatkozni. – Mert fáradtak voltunk, és le akartunk feküdni – rögtönözte végül.

– Vacsora nélkül? – vágta rá a logikus kérdést Piton, és diadalmas mosoly terült szét sovány arcán. – Nem hinném, hogy a kísértetek emberi fogyasztásra alkalmas ételeket is felszolgálnak a partijaikon.

– Nem voltunk éhesek – jelentette ki Ron hangosan, talán hogy elnyomja gyomra árulkodó korgását.

Piton szája még szélesebbre húzódott.

– Az a benyomásom, igazgató úr, hogy Potter nem teljesen őszinte. Esetleg célszerű lenne megfosztani őt bizonyos kedvezményektől, amíg részletes vallomást nem tesz. Személy szerint azt javaslom, hogy meghatározatlan időre vegyük ki őt a Griffendél kviddicscsapatából.

– Ugyan már, Perselus! – méltatlankodott McGalagony. – Mi értelme volna annak, hogy ne engedjük kviddicsezni? Ezt a macskát nem egy seprűnyéllel vágták fejbe! Semmiféle bizonyíték nincs rá, hogy Potter bármi rosszat csinált.

Dumbledore kutató pillantással nézett Harryre. Sugárzó kék tekintetétől a fiú úgy érezte, mintha röntgensugár pásztázná a lelkét.

– A fiút mindaddig ártatlannak tekintjük, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője – jelentette ki végül a professzor. Piton dühös arcot vágott. Frics nemkülönben.

– Kővé dermesztették a macskámat! – rikácsolta dülledő szemmel. – Ezért valakinek bűnhődnie kell!

– Meggyógyítjuk a macskát, Argus – felelte türelmesen Dumbledore. – Bimba professzornak nemrég sikerült kikeltetnie néhány mandragórát. Amint megnőnek, elkészítjük belőlük a bájitalt, amitől Mrs Norris magához tér.

– Majd én megfőzöm – ajánlkozott Lockhart. – Csukott szemmel is el tudom készíteni a mandragórás gyógyszirupot, már vagy százszor csináltam.

– Már megbocsásson – szólt közbe hűvösen Piton –, de ebben az iskolában tudtommal én vagyok a bájitalok felelőse. – Kínos csend következett.

– Ti elmehettek – fordult Dumbledore a gyerekekhez. Harry, Ron és Hermione futólépésben távoztak. Egy emelettel feljebb érve bementek egy üres osztályterembe, és magukra csukták az ajtót.

Harry rásandított barátai komor arcára.

– Szerintetek beszélnem kellett volna nekik a hangról?

– Nem – felelte habozás nélkül Ron. – Ha valaki olyan hangokat hall, amit senki más, az még a varázslók világában sem számít jó jelnek.

Harry barátja arcát fürkészte.

– De te hiszel nekem, ugye? – kérdezte.

– Hát persze! – felelte gyorsan Ron. – De el kell ismerned, hogy a dolog elég furcsa...

– Az egész ügy elég furcsa és zavaros – csóválta a fejét Harry. – Egyáltalán mit jelent az a felirat a falon? Mi az, hogy „feltárult a Titkok Kamrája”?

– Nekem valahogy ismerősen cseng – ráncolta a homlokát Ron. – Ha jól emlékszem, valaki egyszer mesélt nekem egy titkos helyiségről, ami itt van valahol a Roxfortban... Talán Bill...

– És mi a fene az, hogy kvibli? – kérdezte Harry. Meglepetésére Ron kuncogni kezdett.

– Hát... igazából nem vicces a dolog... de mivel Fricsről van szó... Szóval kviblinek az olyan embert hívják, aki varázslócsaládban született, még sincs benne mágia. A kvibli nagyjából a mugli származású varázsló ellentéte. Kvibliből nagyon kevés van, de ha Frics a VillámVarázsból tanulja a mágiát, akkor elég valószínű, hogy tényleg az. Ez sok mindent megmagyaráz, például hogy miért utálja annyira a diákokat. – Ron kajánul elmosolyodott. – Savanyú neki a szőlő.

Valahol tizenkettőt ütött egy óra.

– Éjfél van – állapította meg Harry. – Szerintem feküdjünk le, mielőtt Piton megint megpróbál belénk kötni valamiért.

Néhány napig az egész iskola másról sem beszélt, csak a Mrs Norris ellen elkövetett merényletről. Frics gondoskodott róla, hogy senki ne felejtse el az incidenst: naphosszat fel-alá járkált a bűntény színhelyén, mintha arra számított volna, hogy a tettes újra felbukkan. Harry látta, mikor a gondnok azon fáradozott, hogy Mrs Skower Univerzális Varázskosz-Eltávolítója segítségével eltüntesse a falról a feliratot. Igyekezete hiábavalónak bizonyult – a betűk ugyanolyan fenyegetően fénylettek, mint annak előtte. Frics, mikor nem a helyszínen strázsált, kivörösödött szemmel rótta a folyosókat, és a gyanútlan diákokra támadt rá olyan ürügyekkel, hogy hangosan vesznek levegőt vagy túl vidámnak tűnnek.

Ginny Weasleyt a jelek szerint nagyon felkavarta Mrs Norris sorsa. Ron szerint azért, mert nagy macskarajongó volt.

– Te nem ismerted Mrs Norrist – vigasztalta kishúgát. – Hidd el, hogy jobb nekünk nélküle.

Ginny ajka megremegett.

– Ilyesmi nagyon ritkán fordul elő a Roxfortban – folytatta Ron. – Ne félj, egykettőre elkapják a gazfickót, és kipenderítik innen. Csak azt remélem, hogy addig még lesz ideje Fricset is kővé dermeszteni... Jól van, csak vicceltem – tette hozzá sietve, mikor látta, hogy Ginny elsápad.

A merénylet Hermionét is a hatása alatt tartotta. Mindenki megszokta tőle, hogy sokat olvas, de a baljós esemény óta már szinte semmi mást nem csinált. Harry és Ron nem tudták kiszedni belőle, hogy mire készül – ez csak a következő szerdán derült ki.

A bájitalóra végén Piton ráparancsolt Harryre, hogy vakarja le a féregmaradványokat az asztalokról, ezért a fiú csak késve jutott fel a nagyterembe. Sietve megebédelt, majd elindult a könyvtár felé, hogy csatlakozzon barátaihoz. Útközben összetalálkozott Justin Finch-Fletchley-vel, a gyógynövénytanórán megismert hugrabugos fiúval. Már nyitotta a száját, hogy köszönjön neki, de Justin, mikor megpillantotta őt, nyomban sarkon fordult, és elsietett az ellenkező irányba.

Harry a könyvtár hátsó végében talált rá Ronra, aki épp a mágiatörténet-leckéjét méregette. Binns professzor egyméteres házi dolgozatot kért tőlük az Európai Varázslók Középkori Csúcstalálkozójáról.

– Ez nem igaz! – dühöngött Ron, és elengedte a pergamenlapot, ami nyomban összecsavarodott. – Még mindig hiányzik húsz centi! Hermione dolgozata másfél méteres lett, pedig egészen apró betűkkel ír!

– Hol van Hermione? – érdeklődött Harry, és méregetni kezdte saját dolgozatát.

– Valahol arrafelé. – Ron a polcok irányába mutatott. – Egy könyvet keres. Szerintem elhatározta, hogy karácsonyig kiolvassa az egész könyvtárat.

Harry elmesélte Ronnak a találkozását Justin Finch-Fletchley-vel.

– Ne foglalkozz vele, az a gyerek nem normális – vonta meg a vállát Ron, miközben az addiginál is nagyobb betűket kanyarított a pergamenlapra. – Aki képes így áradozni Lockhartról...

A könyvespolcok között felbukkant Hermione. Mérgesnek tűnt, de végre hajlandó volt szóba állni barátaival.

– A Roxfort történetének minden egyes példányát kivették – méltatlankodott, miközben leült Harry és Ron mellé. – Kéthetes várólista van rá. Most már bánom, hogy otthon hagytam a saját példányomat, de hát a sok Lockhart-könyv miatt egyszerűen nem fért bele a ládámba.

– Miért kell neked az a könyv? – kérdezte Harry.

– Amiért mindenki másnak – felelte Hermione. – Hogy elolvassam benne a Titkok Kamrájának történetét.

– Az meg mi? – kapta fel a fejét Harry.

– Hát éppen ez az. Nem emlékszem. – Hermione az ajkába harapott. – És egyetlen más könyvben sem találtam meg a történetet...

– Hadd olvassam el a dolgozatodat, Hermione – kuncsorgott Ron, és aggódva pislogott az órájára.

– Nem adom oda! – felelte szigorúan a lány. – Tíz napod volt rá, hogy összehozd a sajátodat.

– De hát már csak öt centi kellene...

Megszólalt a csengő, és a három jó barát elindult a mágiatörténet-terem felé. Ron és Hermione még útközben is veszekedtek.

A mágiatörténetet, amit mindenki a legunalmasabb tantárgynak tartott, Binns professzor, az iskola egyetlen kísértetoktatója tanította. A legizgalmasabb dolog, ami az óráján valaha történt, az volt, hogy a professzor egyszer a táblán át lebegett be a terembe. Az ősöreg, töpörödött tanerőről az a hír járta, hogy észre sem vette, amikor meghalt. Egyik reggel úgy indult el órára, hogy otthagyta földi porhüvelyét a tanári kandallója előtt álló karosszékben. A dimenzióváltás cseppet sem zavarta meg évtizedek óta megszokott napi rutinját.

Az aznapi óra is ugyanolyan unalmasnak indult, mint a többi. Binns kinyitotta jegyzeteit, és olvasni kezdte az anyagot. Hangja olyan monoton volt, mintha a professzor nem is emberkísértet lett volna, hanem egy régi porszívó szelleme. Hamarosan az összes tanuló félálomba merült. Nagy néha egyikük-másikuk átmenetileg magához tért, leírt egy-egy nevet vagy dátumot, aztán aludt tovább. Binns már vagy félórája beszélt, amikor olyasmi történt, ami még soha: egy tanuló – Hermione – feltette a kezét.

A professzor felpillantott az 1289-es Nemzetközi Táltostalálkozó zsibbasztóan unalmas részleteit taglaló jegyzeteiből, és csodálkozva nézett a lányra.

– Tessék, öhm, izé kisasszony.

– A nevem Granger, tanár úr – sietett a segítségére Hermione. – Csak azt szeretném kérdezni, hogy nem tudna-e mondani nekünk pár szót a Titkok Kamrájáról.

Dean Thomas, aki eddig tátott szájjal bámult ki az ablakon, most nyomban magához tért kábulatából. Lavender Brown felkapta a fejét karjáról, Neville álla pedig lecsúszott a padról.

Binns professzor pislogni kezdett. – Az én szakterületem a mágiatörténet – felelte száraz, sípoló hangon. – Tényekkel foglalkozom, Granger kisasszony, nem mítoszokkal és legendákkal.

Rövidke, krétacsikorgásszerű hanggal megköszörülte a torkát, és folytatta:

– Az év szeptemberében a balti boszorkánymesterek albizottsága...

Kénytelen volt elhallgatni, mert Hermione keze ismét a magasba lendült.

– Tessék, Grant kisasszony.

– Én úgy hallottam, hogy a legendáknak mindig van valóságalapjuk.

A professzor elképedése láttán Harry biztosra vette, hogy Binnst se élő, se holt pályafutása során soha nem szakította még félbe tanítványa.

– Nos – kezdte lassan a professzor –, ez a megállapítás valóban jogosnak tűnik...

Úgy pislogott Hermionére, mintha még soha nem látott volna diákot közelről.

– ...mindazonáltal az említett legenda egyértelműen légből kapott és hiteltelen.

Most már az egész osztály a professzor szavait leste. Binns végignézett a felé forduló arcokon; csodálkozó pislogása elárulta, hogy még soha nem tapasztalt ilyen élénk érdeklődést az óráján.

– Nos, nem bánom – dörmögte végül. – Lássuk csak... a Titkok Kamrája...

– Azt bizonyára valamennyien tudják, hogy a Roxfortot több mint ezer éve – a pontos dátumot nem ismerjük –, szóval több mint ezer éve alapította a kor négy legjelentősebb varázslója, Griffendél Godrik, Hugrabug Helga, Hollóháti Hedvig és Mardekár Malazár. Iskolánk négy háza az ő nevüket őrzi. Együtt építették fel ezt a kastélyt, távol a muglik lakta vidéktől. Akkoriban ugyanis az egyszerű emberek rettegtek a mágiától, s ezért tűzzel-vassal üldözték a boszorkányokat és varázslókat.

Binns szünetet tartott, vaksin körülpislogott, majd folytatta: – Az alapítók között hosszú évekig zavartalan volt az együttműködés. Megkeresték a varázslótehetséggel megáldott gyermekeket, és felhozták őket a kastélyba, hogy megtanítsák nekik a szakma csínjátbínját. Később azonban nézetkülönbségek merültek fel, s Mardekár és három kollégája között egyre inkább megromlott a viszony. Mardekár úgy vélte, szigorúbban kell megválogatni a Roxfortba felvett diákokat. Ő a varázslócsaládok gyermekeire akarta korlátozni a mágiatanítást. Nem pártolta a mugli származású tanulók felvételét, mert megbízhatatlannak tartotta őket. Egy alkalommal a vita veszekedéssé fajult Mardekár és Griffendél között, és Mardekár nem sokkal később elhagyta az iskolát.

A professzor ismét szünetet tartott. Összecsücsörítette ajkát, s ettől úgy festett, mint egy ráncos, vén teknősbéka.

– A hiteles történeti források ennyiről számolnak be – folytatta. – A tényeket azonban háttérbe szorította a Titkok Kamrájának színes legendája. Eszerint van a kastélyban egy rejtett helyiség, amit Mardekár a másik három alapító tudta nélkül épített. A legenda úgy szól, hogy Mardekár lezárta a Titkok Kamráját, s kikötötte, hogy azt csak az ő méltó utódja nyithatja ki. Ez az utód – állítólag – feltárja majd a Titkok Kamráját, és az ott rejtőző borzalmat szabadjára engedve megtisztítja az iskolát mindazoktól, akik nem méltók rá, hogy mágiát tanuljanak.

Az osztályra csend borult, de nem a professzor óráin megszokott álmos némaság, hanem a nyugtalanság és a feszült várakozás csendje. Mindenki a folytatást várta, de Binnsnek már elege volt a témából.

– Természetesen badarság az egész – jelentette ki. – Az iskolát számtalanszor átkutatták, nem is akárkik, hanem a legjobban képzett boszorkányok és varázslók, de semmiféle jelét nem találták annak, hogy egy ilyen kamra létezne. Az egész mese csak a hiszékeny emberek ijesztgetésére szolgál.

Hermione újból jelentkezett.

– Tanár úr, pontosan mit értsünk a „kamrában rejtőző borzalom” alatt?

– A közhiedelem szerint valamiféle szörnyeteg bújik meg ott, aminek csak Mardekár utódja tud parancsolni – felelte kelletlenül a professzor.

A tanulók aggódva pislogtak egymásra.

– Ismételem: az egész csak mese – szögezte le Binns, és lapozni kezdett a jegyzeteiben. – Nincs semmiféle kamra, és nincs semmiféle szörnyeteg.

– De tanár úr – vetette ellen Seamus Finnigan –, ha a kamrát csak Mardekár utódja nyithatja ki, akkor más nem is találhatja meg.

– Badarság, Finnagor – legyintett bosszankodva Binns. – Ha egyszer a Roxfort egyetlen igazgatója vagy igazgatónője se találta meg azt a valamit...

– Professzor úr – vágott a szavába Parvati Patil –, biztos fekete mágiával lehet csak kinyitni a kamrát.

– Az, hogy egy varázsló nem használja a fekete mágiát, nem jelenti azt, hogy nem is ismeri, Pennypil kisasszony – csattant fel Binns. – Ahogy mondtam, ha Dumbledore és elődei nem...

– De talán Mardekár rokonának kell lenni, ezért Dumbledore nem tudta... – kezdte Dean Thomas, de Binnsnek most már végképp elfogyott a türelme.

– Téma lezárva! – sipította. – Ez egy mese! Egy szó se igaz belőle! Nem tudunk róla, hogy Mardekár akár egy titkos seprűtartót is épített volna a kastélyban! Már bánom, hogy elmondtam maguknak ezt a nevetséges történetet! És most, ha megengedik, visszatérnék a történelemhez, a bizonyítható és hiteles tényekhez!

Öt perc múlva már az egész osztály újra békésen szuszogott.

– Mindig is sejtettem, hogy Mardekár Malazár egy holdkóros vén bolond volt – jegyezte meg Ron. A három jó barát az óra után a lakótorony felé igyekezett a zsúfolt folyosón, hogy vacsora előtt lerakják táskájukat. – De azt nem tudtam, hogy ő kezdte el ezt a marhaságot az aranyvérűekkel. Ha fizetnének érte, akkor se lennék az ő házában. Ha a Mardekárba osztanak be, az első vonattal hazamentem volna...

Hermione szaporán bólogatott, Harry viszont csak nyelt egyet, és lesütötte a szemét.

Se Ronnak, se Hermionének nem mesélte el, hogy a Teszlek Süveg eredetileg a Mardekárba szánta őt. Egy év is elmúlt már azóta, de ő olyan élénken emlékezett a jelenetre, mintha előző nap történt volna: ott ült fején a kopott süveggel, és a fülébe duruzsoló hangot hallgatta:

– ...nagyon sokra vihetnéd. Az alapok ott vannak a fejedben, és a Mardekár segítene elérni a célod.

Azonban már akkor is tudott róla, hogy a Mardekár-házból került ki a legtöbb fekete varázsló, ezért gondolatban tiltakozott a választás ellen. A süveg hallgatott rá, és így szólt:

– Nos, ha biztos vagy benne, akkor legyen a Griffendél.

Colin Creevey sodródott melléjük a tömegben.

– Szia, Harry!

– Szervusz, Colin – válaszolta gépiesen Harry.

– Harry, Harry, egy fiú az osztályból azt mondta, hogy te vagy...

A nagyterem felé vonuló tömeg továbbsodorta a pöttöm fiút, így nem tudta befejezni a mondatot. Még nyifogott egy „Viszlát, Harry!”-t, azután eltűnt.

– Mit mondhatott rólad az a fiú az osztályából? – tűnődött Hermione.

– Gondolom azt, hogy én vagyok Mardekár utódja – felelte Harry, és eszébe jutott, hogyan menekült előle Finch-Fletchley az ebédszünetben.

– Ezek minden mesének bedőlnek – csóválta fejét undorodva Ron.

Az emberáradat kissé megritkult, s így sikerült elvergődniük a lépcsőig.

– Szerinted létezik a Titkok Kamrája? – kérdezte Ron Hermionétól.

– Nem tudom – felelte homlokát ráncolva a lány. – Dumbledore nem tudta meggyógyítani Mrs Norrist, amiből én arra következtetek, hogy a támadó... nos, hogy a támadó nem ember volt.

Időközben elértek arra a folyosóra, ahol a merénylet történt. Úgy döntöttek, hogy megállnak, és körülnéznek egy kicsit. Az ominózus este óta a színhely csak annyit változott, hogy Mrs Norris már nem lógott a fáklyatartón, és a felirat előtt most egy üres szék állt.

– Itt szokott őrködni Frics – jegyezte meg Ron.

A három jó barát egymásra nézett. A folyosó kihalt volt.

– Egy kis nyomkeresés nem árthat – szólt Harry, és letette táskáját.

Négykézlábra ereszkedett, és vizsgálgatni kezdte a kőpadlót.

– Tűznyomokat találtam – jelentette kisvártatva. – Itt meg itt...

– Ezt nézzétek meg! – szólt Hermione. – Milyen furcsa...

Harry felállt, és a teleírt fal melletti ablakhoz lépett.

Hermione a legfelső ablakszárnyra mutatott, amelyen legalább húsz pók nyüzsgött. Az ízeltlábúak láthatóan versengve igyekeztek kimászni az üveglap egy apró repedésén. Alattuk hosszú ezüstös szál csüngött, mint holmi kötélhágcsó.

– Mióta szoktak a pókok így viselkedni? – csóválta a fejét Hermione.

– Furcsa – bólogatott Harry. – Te láttál már ilyet, Ron? Ron!

Hátrapillantott a válla fölött. Ron tisztes távolságra állt tőlük, s látszott rajta, hogy a legszívesebben elszaladna.

– Mi a baj? – kérdezte Harry.

– Nem... Nem nagyon... szeretem a pókokat – nyögte Ron.

– Nem is tudtam – nézett rá csodálkozva Hermione. – De hisz számtalanszor használtál pókokat a bájitalokhoz...

– A döglött pókokkal semmi bajom – magyarázta Ron, gondosan ügyelve arra, hogy ne nézzen az ablak felé. – Csak azt utálom, ahogy mozognak...

Hermione felkuncogott.

– Ez nem vicces – szólt rá sértődötten Ron. – Ha épp tudni akarod, amikor hároméves voltam, Fred egyszer nagy, szőrös pókká változtatta a macimat, mert eltörtem a játékseprűjét. Te se rajonganál a pókokért, ha a macidnak egyszerre nyolc lába nőne és...

Ron borzongva elhallgatott. Hermione szája még mindig remegett az elfojtott nevetéstől. Harry úgy vélte, ideje témát váltani.

– Emlékeztek a víztócsára a padlón? – kérdezte. – Az vajon hogy került ide? Sajnos már feltörölték...

– Körülbelül itt lehetett. – Ron összeszedte magát, néhány lépéssel odébb ment, és a padlóra mutatott. – Ezzel az ajtóval szemben.

A rézkilincs után nyúlt, de szinte nyomban vissza is húzta a kezét, mintha tüzes vasat fogott volna meg.

– Mi a gond? – kérdezte Harry.

– Ide nem megyek be – rázta a fejét mogorván Ron. – Ez egy lányvécé.

– Ne félj, nincs senki odabent – mondta Hermione, és ő is az ajtóhoz lépett. – Ez Hisztis Myrtle klotyója. Gyertek, nézzünk körül.

Azzal kinyitotta az ajtót, ügyet sem vetve a „Használni tilos!” táblára.

Ez volt a legnyomasztóbb hangulatú mellékhelyiség, amibe Harry valaha betette a lábát. A falra szerelt csorba és foltos tükör alatt ütött-kopott mosdókagylók sorakoztak. A nedves kőpadló sápadtan fénylett a még pislákoló pár gyertyacsonk világában. A vécéfülkék ajtajairól foltokban lepergett a festék, sőt az egyik félig le is volt szakadva a zsanérról.

Hermione ajkára tette mutatóujját, és elindult a szélső fülke felé.

– Szia, Myrtle! – szólt, mikor a félig nyitott ajtóhoz ért. – Hogy vagy?

Harry és Ron is közelebb mentek. Hisztis Myrtle a vécétartályon lebegett, és egy pattanást piszkált az állán.

– Ez lányvécé – szólt barátságtalanul, és gyanakodva méregette Ront és Harryt. – Ők nem lányok.

– Nem – ismerte el Hermione. – Csak meg akartam mutatni nekik, hogy milyen... öhm, milyen szép helyen laksz. – Közben bizonytalan mozdulattal a koszos tükör meg a nedves padló felé mutatott.

Harry megbökte őt.

– Kérdezd meg, hogy látott-e valamit – kérte néma szájmozgással.

– Mit suttogsz? – meredt rá Myrtle.

– Semmit – felelte gyorsan Harry. – Csak meg akartunk kérdezni, hogy...

– Elegem van belőle, hogy mindenki csúfol a hátam mögött – panaszkodott Myrtle elcsukló hangon. – Vegyétek tudomásul, hogy nekem is vannak érzéseim, akkor is, ha meghaltam...

– Senki nem akar bántani, Myrtle – sietett megnyugtatni Hermione. – Harry csak azt akarta mondani...

– Még hogy senki nem akar bántani! – vágott a szavába Myrtle. – Jó vicc! Az egész életem egy merő szenvedés volt ebben az iskolában, és most még holtomban sem hagynak nyugtot nekem!

– Azt akartuk kérdezni, hogy nem láttál-e valami furcsát mostanában – hadarta Hermione, kihasználva a rövid szünetet. – Helloweenkor ugyanis megtámadtak egy macskát itt az ajtód előtt.

– Nem láttál errefelé valakit aznap este? – kérdezte Harry.

– Nem figyeltem – felelte drámai hangon Myrtle. – Hóborc annyira kiborított, hogy meg akartam ölni magam. Aztán persze eszembe jutott, hogy már... hogy már...

– Hogy már meghaltál – segítette ki Ron.

Myrtle felzokogott, majd a levegőbe emelkedett. Fejest ugrott a vécécsészébe, fél vödörnyi vizet fröcskölve látogatóira. A tompa szipogás irányából arra lehetett következtetni, hogy valahol a bűzzáró kanyarban keresett menedéket.

Harry és Ron tátott szájjal bámultak utána, Hermione viszont csak fáradtan vállat vont.

– És most még egészen jó kedvében volt... Na gyertek, menjünk.

Alighogy Harry rácsukta a bugyborékolva zokogó kísértetre a mosdó ajtaját, szigorú kiáltás harsant a folyosón.

– RON!

A lépcső tetején Percy Weasley állt. Prefektusi jelvénye vakítóan csillogott, s arcán a legmélyebb döbbenet kifejezése ült.

– Az egy lányvécé! – sápítozott. – Mit kerestél te...

– Csak körülnéztünk. – Ron megvonta a vállát. – Nyomokat kerestünk, vagy valamit...

Percy úgy fújta fel magát, hogy Harrynek akaratlanul is Mrs Weasley jutott róla eszébe.

– Azonnal... tűnjetek... el... onnan. – Percy szinte futólépésben közeledett feléjük, és széles karmozdulatokkal hessegette tovább őket. – Eszetekbe se jut, hogy mi lesz, ha valaki itt lát titeket? Rég a nagyteremben kellene lennetek...

– Miért baj, hogy ide jöttünk? – Ron megtorpant, és villogó szemmel nézett Percyre. – Fogd már fel, hogy hozzá se értünk ahhoz a macskához!

– Ezt mondtam Ginnynek is – mordult rá öccsére Percy. – De hiába, még mindig attól fél, hogy kicsapnak benneteket. Még soha nem láttam ilyen állapotban: Kisírja a szemét miattatok. Legalább őrá tekintettel lehetnétek... A összes elsős teljesen megzavarodott ettől a históriától...

– Téged nem Ginny érdekel! – Ron füle most már vészesen vörösödni kezdett. – Attól félsz, hogy nem lesz belőled iskolaelső!

– Öt pont a Griffendéltől! – sziszegte Percy, és megfogta prefektusi jelvényét. – Remélem, ez észhez térít. A nyomozásnak egyszer és mindenkorra vége, különben írok anyának!

Azzal faképnél hagyta a három jó barátot, és vöröslő tarkóval elcsörtetett.

Harry, Ron és Hermione aznap este messze elkerülték Percyt a klubhelyiségben. Ron még mindig rossz hangulatban volt, és folyton pacákat ejtett a bűbájtanleckéjén. Mikor aztán a varázspálcája után nyúlt, hogy eltüntesse a foltokat, és véletlenül meggyújtotta vele a pergament, végképp úgy érezte, hogy betelt a pohár. Dühösen becsapta a varázslástan alapfokon II-t, s legalább olyan sötéten füstölgött, mint tulajdon házi feladata. Harry csodálkozva látta, hogy Hermione követi Ron példáját.

– Ki lehet a tettes? – szólalt meg a lány, olyan hangon, mintha egy megkezdett beszélgetést folytatna. – Kinek lehet fontos, hogy minden kvibli-és mugli-születésű elhagyja a Roxfortot?

– Lássuk csak – játszotta meg a töprengőt Ron. – Ismerünk-e valakit, aki sárvérűnek tart itt egyeseket?

Ránézett Hermionére, de a várt hatás elmaradt.

– Ha Malfoyra gondolsz...

– Persze, hogy rá gondolok! – erősködött Ron. – Hallottad, mit mondott: „Ti következtek, sárvérűek!” Elég csak ránézni arra a ronda patkányképére: Lerí róla, hogy ő volt!

– Malfoy mint Mardekár utódja? – csóválta a fejét Hermione.

– Gondolj bele, milyen családból származik – szólt közbe Harry, és ő is becsukta a könyvét. – Folyton azzal henceg, hogy az összes rokona a Mardekárba járt. Könnyen lehet, hogy Malazár leszármazottai. Elég csak ránézni az apjára.

– Lehet, hogy évszázadok óta őrzik a Titkok Kamrájának kulcsát! – suttogta izgatottan Ron. – Apáról fiúra száll a családban...

– Na igen – felelte óvatosan Hermione. – Végül is elképzelhető...

– Mindegy, mert úgyse tudjuk rábizonyítani – legyintett Harry.

– Az nem olyan biztos. – Hermione lehalkította hangját, és gyors oldalpillantást vetett Percyre. – No persze nem könnyű vállalkozás, és közben legalább ötven ponton meg kell sértenünk a házirendet.

Ron kifogyott a türelemből.

– Ha mondjuk egy hónapon belül kedved támad kinyögni, hogy mire gondolsz, csak szóljál.

– Jól van – intette le Hermione. – A feladat lényege az, hogy be kell hatolnunk a Mardekár klubhelyiségébe, és fel kell tennünk Malfoynak néhány kérdést. Persze úgy, hogy ne ismerjenek fel minket.

– De hisz ez lehetetlen! – tárta szét a karját Harry. Ron hangosan felkacagott.

– Cseppet sem – rázta a fejét Hermione. – Csak egy kis Százfűlé-főzetre van szükség hozzá.

– Az meg micsoda? – kérdezte kórusban a két fiú.

– Piton beszélt róla az egyik óráján...

– Azt hiszed, nincs jobb dolgom bájitalórán, mint Pitont hallgatni? – dünnyögte Ron.

– A Százfűléfőzet átalakítja az embert valaki mássá. Gondoljatok bele! Át tudnánk változni három mardekárossá. Soha nem derülne ki, hogy mi voltunk azok. Malfoyból pedig azt szedünk ki, amit csak akarunk. Szerintem most is ott henceg a Mardekár klubhelyiségében. Csak épp innen nem halljuk.

– Nem bízom én ebben a Százfű-izében – fintorgott Ron. – Mi lesz, ha utána örök életünkre mardekárosok maradunk?

– Egy idő után elmúlik a hatása – legyintett türelmetlenül Hermione. – A baj sokkal inkább az, hogy nagyon nehéz lesz megszerezni a receptet. Piton azt mondta, hogy egy Leghatóbb ördöngös italok című régi könyvben van benne, de azt biztos a zárolt részben őrzik.

A zárolt szekcióból csak egy módon lehetett könyvet szerezni: egy tanár írásbeli engedélye kellett hozzá.

– Ki hinné el nekünk, hogy nem egy bájital receptjét akarjuk kinézni abból a könyvből? –, tette fel a logikus kérdést Ron.

– Szerintem – morfondírozott Hermione – ha azt mondanánk, hogy csak a dolog elmélete érdekel minket, lenne némi esélyünk...

– Ugyan már, ezt egy tanár se veszi be – legyintett Ron. – Ahhoz teljesen gyagyásnak kéne lennie...

Tizedik fejezet

A goromba gurkó

Lockhart professzor a tündérmanók balul sikerült bemutatása óta nem használt élő szörnyeket az óráin. Helyette fejezeteket olvasott fel a könyveiből, sőt a drámaibb részeket néha el is játszotta. Ezekben a színpadi produkciókban rendszerint Harrynek kellett statisztálnia: eddig alkalma volt eljátszani egy erdélyi földművest, akit Lockhart szabadított meg a Gügyögés-átok kellemetlen következményeitől, egy náthás jetit, valamint egy vámpírt, aki a Lockharttal való találkozása után csak salátát evett.

Harrynek az egyik sötét varázslatok kivédése órán, egy vérfarkas szerepében kellett kiállnia az osztály elé. Ha nem lett volna jó oka rá, hogy Lockhart kedvében járjon, biztos nem vállalta volna a feladatot.

– Üvölts szépen, Harry – igen, így jó – akkor lecsaptam rá – nagyjából így – a földre löktem, és az egyik kezemmel leszorítottam – a másikkal a torkának szegeztem a pálcámat aztán összeszedtem a maradék erőmet, és elvégeztem rajta egy nagyon bonyolult varázslatot, a Homorphus-bűbájt. Erre ő panaszosan felvonyított – halljuk, Harry... panaszosabban... jó – aztán eltűnt a bundája, viszszahúzódtak a karmai, és emberré változott. Egyszerű. mégis hatékony akció volt – s azóta még egy falu emleget úgy, mint a hőst, aki véget vetett a havi rendszerességgel bekövetkező vérfarkastámadásoknak.

Ekkor megszólalt a csengő. Lockhart feltápászkodott a padlóról.

– Házi feladat: írjatok elbeszélő költeményt arról, hogyan győztem le a Wagga-Wagga vérfarkast. A legjobban sikerült mű szerzője dedikált példányt kap az Egy elbűvölő emberből!

A tanulók összeszedték holmijaikat, és elindultak kifelé. Harry visszament a terem végébe, ahol Ron és Hermione várt rá.

– Készen álltok? – súgta.

– Várjuk meg, amíg mindenki kimegy – felelte lámpalázasan Hermione. – ...Jó, most már mehetünk.

Azzal elővett egy darab papírt a zsebéből, és elindult Lockhart asztala felé. Harry és Ron követték.

– Öhm... Lockhart professzor – fogott bele a mondókájába. – Azt szeretném kérni... Szóval szeretném kikérni ezt a könyvet a könyvtárból. Érdekelne benne egy-két dolog. – Kissé remegő kézzel a tanár felé nyújtotta a papírt. – Sajnos a zárolt részben tartják, ezért kell hozzá egy tanár engedélye. Ha elolvashatnám, biztosan jobban megérteném, amit a tanár úr a Kirándulások a kísértetekkelben a lassan ható mérgekről ír...

– Áh, a Kirándulások a kísértetekkel! – Lockhart átvette a cetlit Hermionétól, és megvillantott egy bájmosolyt. – Merem állítani, hogy az az egyik legjobb könyvem. Tetszett neked?

– Óh, nagyon is! – vágta rá Hermione. – Zseniális ötlet volt, hogy az utolsót egy teaszűrővel ejtette csapdába...

– Azt hiszem, senki nem róhat meg érte, ha egy kis segítséget nyújtok az évfolyam legjobb diákjának – duruzsolta Lockhart, azzal elővett egy hatalmas pávatollpennát.

– Szép darab, igaz? – kérdezte, félreértve Ron döbbent fintorát. – Általában csak dedikálásra szoktam használni. – Azzal cirkalmas aláírást kanyarított a cetlire. Azután visszaadta Hermionének, aki remegő kézzel a táskájába rejtette az értékes engedélyt.

– Nos, Harry – fordult a fiúhoz Lockhart –, holnap lesz az évad első kviddicsmérkőzése. A Griffendél játszik a Mardekárral, igaz? Úgy hallom, használható játékos vagy. Annak idején jómagam is fogó voltam. Próbáltak rábeszélni, hogy jelentkezzek a nemzeti válogatottba, de én úgy döntöttem, hogy inkább a gonosz erők legyőzésének szentelem az életem. Mindazonáltal, ha úgy érzed, hogy egy kis mesteredzésre van szükséged, csak szólj bátran. Mindig örülök, ha átadhatom a tudásomat a nálamnál gyengébb képességű játékosoknak...

Harry azonosíthatatlan torokhangot hallatott, és gyorsan barátai után eredt.

– Ez nem lehet igaz – csóválta a fejét, mikor együtt ellenőrizték az aláírást. – Meg se nézte, hogy milyen könyvet akarunk kikérni.

– Ebből is látszik, hogy teljesen lüke – állapította meg Ron. – De nem mindegy? Megkaptuk, amit akartunk.

– Egyáltalán nem lüke! – méltatlankodott Hermione. Futólépesben igyekeztek a könyvtár felé.

– Tetszett, hogy az évfolyam legjobb diákjának nevezett, mi? – A könyvtár fojtott csendjében ösztönösen suttogóra fogták hangjukat.

Madam Cvikker, a könyvtárosnő sovány, örökké ingerült boszorkány volt. Leginkább egy alultáplált keselyűre emlékeztetett – külsőre csakúgy, mint modorában.

– Leghatóbb ördöngös italok? – morogta gyanakodva, és a kikérőcetli után nyúlt. Hermione azonban visszahúzta a kezét. – Nem tarthatnám meg emlékbe? – kérdezte reménykedve.

– Ugyan, menj már, Hermione – mordult rá Ron. Elvette tőle az engedélyt, és átadta Madam Cvikkernek. – Annyi aláírást szerzünk neked, ahányat csak akarsz. Lockhart bármit hajlandó dedikálni, ami nem szalad ki a keze alól.

Madam Cvikker a fény felé tartotta a cetlit. Láthatóan eltökélt szándéka volt, hogy leleplezi a hamisítókat, de az engedély kiállta a próbát. Nem volt hát mit tennie, felállt, és eltűnt a toronymagas polcok között, hogy néhány perc múlva egy nagy alakú, penészesnek tűnő könyvvel térjen viszsza. Hermione gondosan táskájába rejtette a kincset érő művet, és elindult az ajtó felé. Menet közben igyekezett közömbös arcot vágni, és ráérősre fogta lépteit.

Öt perccel később a három jó barát már Hisztis Myrtle használaton kívüli mosdójában kuksolt. Hermione azzal az érvvel szerelte le az ódzkodó Ront, hogy a mosdó az utolsó hely, ahova épeszű ember beteszi a lábát, ezért majdnem biztos, hogy ott nem fogják zavarni őket. Hisztis Myrtle meghitten zokogott a fülkéjében, Harryék nem törődtek vele, és ő sem törődött velük.

Hermione óvatosan kinyitotta a Leghatóbb ördöngös italokat, s mindhárman a foltos lapok fölé görnyedtek. Elég volt egy pillantást vetniük a könyvre, máris megértették, hogy miért sorolták azt a zárolt művek közé. Csupa olyan bájital szerepelt benne, aminek a hatását még elképzelni is szörnyű volt. A képek sem voltak szívderítőbbek: az egyik egy kétfejű férfit ábrázolt, egy másikon pedig egy boszorkány volt látható, akinek nyolc-tíz kar nőtt ki a hátából.

– Itt van! – mondta izgatottan Hermione, mikor megtalálta a Százfűlé főzet című fejezetet. A receptet félig átalakult emberekről készült rajzok illusztrálták. Harry komolyan remélte, hogy a kísérleti alanyok arcán tükröződő kín csupán a művész képzeletének szüleménye.

– Ez a legbonyolultabb bájital, amit valaha láttam – csóválta a fejét Hermione, s ujjával végigfutott a listán. – Juharfa fátyolkája, pióca, meghajtófű és disznópázsit. Ezek mind vannak a hobbiszekrényben, csak ki kell szolgálnunk magunkat. Úúh, nézzétek, bikornisszarv-őrlemény – nem tudom, hol találunk ilyet... szárított bumszalagbőr – ezt se lesz könnyű szerezni – és persze egy darabka abból, akivé változni akarunk.

– Tessék!? – hüledezett Ron. – Mi az, hogy egy darabka abból, akivé változni akarunk? Én ugyan nem iszom meg semmit, amiben benne van Crak lába körme!

Hermione eleresztette a füle mellett a tiltakozást.

– Azzal még nem kell foglalkoznunk, mert csak a legvégén kerül bele...

Ron segélykérően nézett Harryre, akinek azonban másféle fenntartásai voltak.

– Van fogalmad róla, mennyi mindent kell összelopkodnunk, Hermione? Szárított bumszalagbőrt egész biztosan nem találunk a hobbiszekrényben. Mit csinálunk? Kifosztjuk Piton raktárát? Nem hinném, hogy jó ötlet...

Hermione becsapta a könyvet.

– Ha gyáván meg akartok hátrálni, csak tessék – szólt vállat vonva. Orcáján rózsaszín foltok jelentek meg, és a szeme is jobban csillogott, mint máskor. – Nagyon jól tudjátok, hogy nem szeretek a tilosban járni, de szerintem kővé dermedni sokkal rosszabb, mint megfőzni egy bonyolult bájitalt. Ha titeket nem érdekel, hogy Malfoy-e a tettes, úgy is jó. Megyek, és visszaviszem a könyvet Madam Cvikkernek...

– Nem hittem volna, hogy megérem a napot, amikor te beszélsz rá minket egy szabálysértésre – dörmögte Ron. – Jól van, főzzük meg azt a bájitalt, de semmi körömdarab, világos?

Hermione felderült, és ismét kinyitotta a könyvet.

– Mennyi idő alatt készül el a főzet? – kérdezte Harry.

– Hát, a meghajtófüvet teliholdkor kell szedni, a juharfátyolkát pedig huszonegy napig kell párolni... Úgy saccolom, hogy kábé egy hónap alatt megleszünk vele. Feltéve, hogy minden hozzávalót be tudunk szerezni.

– Egy hónap alatt? – méltatlankodott Ron. – Annyi idő alatt Malfoy az összes mugliivadékot megtámadhatja! – Hermione szeme azonban ismét fenyegetően összeszűkült, úgyhogy gyorsan hozzátette: – De mivel jobbat nem tudunk kitalálni, essünk neki, nem igaz?

Azért később, mikor Hermione kilesett a folyosóra, hogy ellenőrizze tiszta-e a levegő, Ron még odasúgta Harrynek:

– Szerintem sokkal egyszerűbb lenne, ha holnap lelöknéd Malfoyt a seprűjéről.

Szombat reggel Harry már hajnalban felébredt. Nem kelt fel mindjárt, inkább kihasználta a csöndes órát, és eltöprengett az előttük álló kviddicsmeccsen. Cseppet sem volt nyugodt és bizakodó hangulatban; félve gondolt rá, mit fog szólni Wood, ha a Griffendél elveszíti a mérkőzést, és az sem derítette jókedvre, hogy az ellenfél a létező leggyorsabb versenyseprűkön áll ki ellenük. Sosem kívánta még ennyire, hogy legyőzzék a Mardekárt...

Fél órán át efféle torokszorító gondolatok kergették egymást a fejében. Akkor megrázta magát, kimászott az ágyból, gyorsan felöltözött, és lement reggelizni. Az iskola legtöbb tanulója még az igazak álmát aludta, de a kviddicscsapat tagjai már ott ültek a hosszú, üres asztalnál. Ők is meglehetősen feszültnek tűntek, és reggeli közben nem sok szó esett köztük.

Ahogy közeledett a tizenegy óra, diákok egyre nagyobb csoportjai indultak el a kviddicsstadion felé. Az idő borús és nyomott volt, az ég vihart vagy esőt ígért. Mikor Harry az öltöző ajtajához ért, Ron és Hermione még egyszer szerencsét kívántak neki. A játékosok átöltöztek piros Griffendéltalárjaikba, majd leültek, hogy meghallgassák Wood szokásos meccs előtti buzdító szónoklatát.

– A mardekárosoknak jobb seprűik vannak, mint nekünk – fogott bele a csapatkapitány. – Ezen nincs mit tagadni. A mi seprűinken viszont jobb emberek ülnek. Keményebben edzettünk náluk; repültünk, ha esett, ha fújt... („Az biztos – morogta George Weasley. – Augusztus óta nem sikerült rendesen megszáradnom.”) ... és most teszünk róla, hogy sírva emlegessék a napot, amikor hagyták, hogy az a kis vakarcs Malfoy megvesztegesse őket!

Wood a felindultságtól hullámzó mellkassal fordult Harryhez.

– Te fogod megmutatni nekik, Harry, hogy egy gazdag apa még nem csinál az emberből igazi fogót. Kapd el azt a cikeszt, Harry, ha az életedbe kerül is, mert nekünk itt ma nyernünk kell, érted? Nyernünk kell.

– Úgyhogy csak lazán és vidáman – vigyorgott Fred, és Harryre kacsintott.

Mikor kivonultak a pályára, hatalmas zsivaj fogadta őket. A hollóhátasok és a hugrabugosok is a Mardekár ellen szurkoltak, de azért a mardekárosok sem titkolták érzelmeiket. Madam Hooch, a kviddicstanárnő felszólította Woodot és Flintet, hogy fogjanak kezet. A két csapatkapitány ezt meg is tette, de közben marcona képpel méregették egymást, és a kézfogás is acélosabbra sikeredett a kelleténél.

– Sípszóra indul a mérkőzés – mondta Madam Hooch. – Három... kettő... egy...

A tizennégy játékos a nézők üdvrivalgása közepette a levegőbe emelkedett. Harry egészen magasra felröppent az ólomszürke égbolt alatt, és hunyorogva keresni kezdte a cikeszt.

– Jól ülsz, Ragyásfejű? – kiáltott oda neki Malfoy, és elsuhant alatta – talán hogy megmutassa, mire képes a seprűje. Harrynek nem volt ideje válaszolni. Észrevette, hogy az egyik súlyos, fekete gurkó éppen őt célozta meg. A labda olyan közel suhant el a feje mellett, hogy a szele meglebbentette a haját.

– Ez közel volt! – kurjantotta George. Ütőjét lóbálva elröppent Harry mellett, készen arra, hogy egy jól irányzott pofonnal valamelyik mardekáros felé terelje a gurkót. Sikerült is megcéloznia Adrian Puceyt, de Harry döbbenten látta, hogy a gurkó félúton irányt változtat, és megint őt támadja.

Egy gyors bukással sikerült kitérnie a nehéz labda útjából. George ezúttal Malfoy felé pofozta a gurkót, de az ismét éles kanyart írt le, s megint Harry felé suhant.

Harry megcélozta a pálya túlsó végét, és gyorsított. A gurkó fütyülve röpült a nyomában. Mi jelentsen ez a kivételezés? – töprengett. A gurkóknak az a dolguk, hogy minél több játékost leüssenek a seprűről, nem szokásuk egyetlen emberre koncentrálni...

A pálya másik végében Fred Weasley várta a gurkót. Harry lebukott, hogy Fred kényelmesen suhinthasson, így a gurkó ismét célt tévesztett.

– Ezt neked! – rikkantotta vidáman Fred a sikeres ütés után, de korai volt az öröme. A gurkó úgy vonzódott Harryhez, mint vasgolyó a mágneshez: megint irányt változtatott, és menekülésre késztette a Griffendél fogóját.

Időközben eleredt az eső; súlyos vízcseppek csapódtak Harry arcába, befröcskölve a szemüvegét is. Jó darabig fogalma sem volt róla, mi zajlik a pályán, de végül meghallotta a kommentátorként szereplő Lee Jordan hangját:

– Az állás: hat-nulla a Mardekár javára.

A mardekárosok szuperseprűi valóban jól teljesítettek, és a megkergült gurkó sem hagyott fel a próbálkozással, hogy eltalálja kiszemelt áldozatát. Fred és George végül úgy döntöttek, hogy közrefogják Harryt, így viszont Harry már csak az ő hadonászásukat látta – a cikeszt még észrevenni sem volt esélye, nemhogy elkapni.

– Valaki... megbütykölte... ezt a... gurkót – nyögdécselte Fred lendületes ütőcsapások közepette.

– Időt kell kérnünk – szólt George, miközben egyszerre próbálta figyelmeztetni Woodot és megakadályozni, hogy a gurkó betörje Harry orrát.

Wood a jelek szerint vette az adást, mert a következő pillanatban Madam Hooch belefújt sípjába. Harry, Fred és George megcélozták a pálya szélét – nyomukban a ragaszkodó gurkóval. Odalent a mardekáros szurkolók gúnyos füttykoncertje fogadta őket.

– Mi a csudát műveltek? – kérdezte mérgesen Wood, mikor már köré gyűlt a csapat összes tagja. – Laposra vernek minket! Fred, George, hol voltatok, amikor az a gurkó a karikánál rárontott Angelinára?

– Tíz méterrel fölötte repkedtünk – felelte George ingerülten –, és azzal voltunk elfoglalva, hogy a másik gurkó ne gyilkolja meg a fogónkat! Valaki babrált vele – nem hagyja békén Harryt, egész idő alatt őt támadta. Szerintem a mardekárosok keze van a dologban.

– A gurkók az utolsó edzésünk óta Madam Hooch irodájában voltak elzárva – ráncolta a homlokát Wood. – A múltkor pedig még nem volt semmi bajuk.

Madam Hooch elindult feléjük. Harry a válla fölött hátrapillantva látta, hogy a mardekáros játékosok mind vigyorognak, és ujjal mutogatnak rá.

– Figyeljetek – hadarta a közeledő tanárnőre pislogva. – Így, hogy folyton körülöttem röpködtök, legfeljebb akkor tudom elkapni a cikeszt, ha belerepül a markomba. Foglalkozzatok a többiekkel, a pikkelős gurkót meg bízzátok rám.

– Ne viccelj már! – ellenkezett Fred. – Leszedi a fejed.

Wood Harryre, majd a Weasley-fivérekre nézett.

– Ez őrültség, Oliver – szólalt meg Alicia Spinnet mérgesen. – Nem engedheted, hogy Harry magára maradjon azzal a vacakkal szemben. Kérjünk vizsgálatot...

– Ahhoz fel kellene adnunk – rázta a fejét Harry. – Nem fogjuk a Mardekárnak ajándékozni a meccset egy megkergült gurkó miatt! Gyerünk, Oliver, mondd meg nekik, hogy szálljanak le rólam!

– Te tehetsz róla! – mordult rá Woodra George. – „Kapd el a cikeszt, ha az életedbe kerül is” – hogy lehet ilyet mondani valakinek!?

Madam Hooch odaért hozzájuk.

– Készen álltok a folytatásra? – fordult Woodhoz.

A csapatkapitány egy pillanatig farkasszemet nézett Harryvel.

– Rendben – szólt végül. – Fred, George, hallottátok Harryt: hagyjátok békén, bízzátok rá a gurkót.

Az eső időközben még jobban rákezdett. Madam Hooch sípszavára Harry elrúgta magát a földtől, és a következő pillanatban már hallotta is a gurkó ismerős süvítését a háta mögött. Egyre magasabbra emelkedett, s közben bukfenceket és dugúhúzókat csinált, szlalomozott és pörgött. Ettől kissé el is szédült, de azért nyitva tartotta a szemét. Szemüvegét szaporán verte az eső, s mikor egy darabig fejjel lefelé repült, hogy kitérjen egy újabb alattomos gurkótámadás elől, a víz belecsorgott az orrába. A közönség harsogva nevetett bukfencein. Ő maga is tudta, hogy abszurdnak tűnik, amit csinál, de a lomhán kanyarodó, nehéz gurkóval szemben ez tűnt a legjobb védekezésnek.

Most vízszintes halálkanyarban száguldani kezdett a stadion széle mentén, az eső ezüstszürke függönyén át a Griffendél póznája felé pislogott, ahol Adrian Pucey épp Woodot igyekezett kikerülni... Ekkor ismét elsüvített a füle mellett a gurkó. Gyors kanyart írt hát le, és elsuhant az ellenkező irányba.

– Balettórát tartasz, Potter? – kiáltotta oda Malfoy, mikor Harryt egy ízben esetlen pördülésre kényszerítette a közeledő labda.

Harry egyenesbe állt, és gyorsított – a gurkó árnyékként követte –, majd egy dühös pillantás erejéig hátranézett Malfoyra – és ekkor megpillantotta az aranycikeszt. Az apró labda néhány centivel Malfoy bal füle fölött lebegett – de a mardekáros fiú a nagy nevetés közepette észre se vette:

Harry habozva megállt a levegőben. Nem mert Malfoy felé indulni, mert félt, hogy épp ezzel hívja fel a figyelmét a cikeszre.

BUMM! Egy másodperccel tovább habozott a kelleténél. A gurkó kihasználta ezt, és most végre célba talált – egyenesen a könyökének csapódott.

Harry azonnal tudta, hogy eltörött a karja. Az égő fájdalomtól megszédülve félig lecsúszott a síkos seprűnyélről. Már csak fél lábbal és fél kézzel kapaszkodott: törött karja bénultan csüngött alá a mélybe. A gurkó újra támadásba lendült, s ezúttal az arcát célozta meg. Gyorsan kitért előle, s attól kezdve csak egy gondolat járt a fejében: el kell érnie Malfoyt.

A fájdalom és az eső függönyén át kinézte magának a kárörvendően vigyorgó arcot, és zuhanórepülésben elindult felé. Malfoy szeme tágra nyílt a rémülettől: azt hitte, ő a támadás célpontja.

– Mi a... – nyögte, és gyorsan kitért a bombaként zuhanó Harry útjából.

Harry most a másik kezével is elengedte a seprűnyelet. A cikesz után kapott, s érezte, hogy ujjai rákulcsolódnak a hűvös labdára. Most már csak a lábával tartotta magát a seprűn, amely egyenesen a talaj felé száguldott vele. Odalent a közönség soraiban valaki felsikoltott. Harry minden erejével azon igyekezett, hogy ne veszítse el az eszméletét.

Hátborzongató puffanással csapódott bele a pálya sarába. A fájdalom elkábította, s távoli zúgásként érzékelte csak a közönség őrjöngését. Sérült karja egészen különös szögben lógott, de őt csak az érdekelte, hogy ép kezében ott van-e még a cikesz.

– Megvan – motyogta kábán. – Győztünk. – Azután elveszítette az eszméletét.

Mikor magához tért, még mindig a pályán feküdt. Érezte az arcára hulló esőcseppeket, s látta, hogy valaki fölé hajol. Fehér fogak villantak meg a szeme előtt.

– Jaj, csak ő ne – motyogta.

– Nem tudja, mit beszél – harsogta Lockhart az odasereglő griffendéleseknek. – Ne félj, Harry, mindjárt meggyógyítom a karod.

– Ne! – rémüldözött Harry. – Köszönöm, jó lesz így is... – Megpróbált felülni, de az elviselhetetlen fájdalom nem engedte. Ekkor ismerős kattogás ütötte meg a fülét.

– Erről nem kérek fényképet, Colin – szólt rekedten.

– Feküdj csak le, Harry – csitította Lockhart. – Rutinbűbájról van szó, számtalanszor csináltam már ilyet.

– Nem mehetnék el inkább a gyengélkedőbe? – sziszegte összeszorított fogai között Harry.

– Az tényleg jobb lenne, tanár úr – erősítette meg a fülig sáros Wood, aki a fogóját ért baleset ellenére sem tudta elfojtani boldog vigyorát. – Gyönyörű rácsapás volt, Harry. Ez volt az eddigi legparádésabb megmozdulásod.

A lábak erdején át Harry megpillantotta Fred és George Weasleyt, akik közös erővel igyekeztek dobozba zárni a goromba gurkót. A labda még mindig nem akart veszteg maradni.

– Lépjetek távolabb – harsogta Lockhart, és felgyűrte nefritzöld talárja ujját.

– Ne... kérem... – motyogta Harry, de Lockhart már forgatta is a pálcáját, s egy szempillantás múlva a sebesült karra szegezte.

Harrynek furcsa, kellemetlen érzése támadt a vállában; ez azután az egész karjára kiterjedt, betöltötte egészen az ujja hegyéig. Úgy érezte, mintha a karja léggömb volna, amiből kieresztik a levegőt. Látni sem akarta, mi történik vele, inkább elfordult, és behunyta a szemét. Colin eszeveszett kamerakattogtatása és a közelben állók döbbent nyögései azonban így is elárulták, hogy félelme nem volt alaptalan. A karja nem fájt többé – de úgy nem fájt, mintha nem is lenne.

– Ohm – hümmögött Lockhart. – Hát igen, néha előfordul az ilyesmi. De a lényeg az, hogy a csonttörést megszüntettük. A többi mellékes. Nos, Harry, most menj fel szépen a gyengélkedőbe – Weasley úr, Granger kisasszony, megtennék, hogy elkísérik? Madam Pomfrey majd... öhm, elvégzi rajta az utolsó simításokat.

Harry feltápászkodott, de furcsán féloldalasnak érezte magát. Mikor végül rápillantott jobb karjára, a látványtól kis híján megint elájult.

A ruhája ujjából kilógó valami leginkább egy vastag, hússzínű gumikesztyűre hasonlított. Megpróbálta mozgatni az ujjait. Semmi eredmény.

Lockhart nem összeforrasztotta a csontjait, hanem eltávolította őket.

Madam Pomfrey cseppet sem örült a dolognak.

– Egyenesen ide kellett volna jönnöd! – zsémbelődött, miután szemügyre vette a valaha szebb napokat látott kar szomorú, petyhüdt maradványait. – A csontforrasztás fél pillanat alatt kész van – de a csontnövesztés...

– Azért sikerülni fog, ugye? – nézett fel aggódva Harry.

– Persze, hogy sikerülni fog, de fájdalmas lesz. – A javasasszony egy pizsamát dobott oda Harrynek. – Itt kell maradnod éjszakára.

Amíg Ron átöltöztette Harryt, Hermione az ágy elé állított paraván túloldalán várakozott. Az öltöztetés elég bonyolult műveletsornak bizonyult; főleg az tartott sokáig, mikor a gumiszerű, csontjavesztett kart kellett belegyömöszölni a pizsamafelső ujjába.

– Most is olyan nagy véleménnyel vagy Lockhartról, Hermione? – szólt ki a paraván mögül Ron, miközben Harry fityegő ujjait húzogatta elő a pizsamakabát ujjából. – Harry egy szóval se mondta neki, hogy filézést kér.

– Mindenki követhet el hibát – felelte Hermione. – Viszont a karod már nem fáj, igaz, Harry?

– Igaz – ismerte el a fiú. – De mást se nagyon csinál. – Az ágyra vetette magát, s karja lezuttyant a teste mellé. Hermione és Madam Pomfrey félretolták a paravánt. A javasasszony egy „Pótcsont-Rapid” feliratú üveget tartott a kezében.

– Nehéz éjszakád lesz – csóválta a fejét, és teleöntött egy bögrét a füstölgő folyadékkal. – A csontnövesztés nem kellemes dolog.

A Pótcsont-Rapidot már bevenni sem volt kellemes. Harry köhögött és csuklott a maró folyadéktól. A gyógyszer mintha végigperzselte volna a száját és a torkát. Madam Pomfrey eldünnyögött még néhány keresetlen szót a veszélyes sportokról és a kétbalkezes tanárokról, majd meghagyta Ronnak és Hermionének, hogy itassanak vizet Harryvel, és távozott.

– De nyertünk, és ez a fontos – vigyorodott el Ron. – Szédületesen csináltad. Malfoy olyan képet vágott... Ölni tudott volna!

– Érdekelne, mit csinált azzal a gurkóval – jegyezte meg fejcsóválva Hermione.

– Ezt is megkérdezzük tőle, miután megittuk a Százfűlé-főzetet – mondta sóhajtva Harry, és lehanyatlott a párnára. Remélem, annak jobb íze lesz, mint ennek volt...

– Viccelsz? – fintorgott Ron. – Mardekárosok darabjai lesznek benne.

E pillanatban kitárult a gyengélkedő ajtaja, és egy sártól és víztől csöpögő brigád csörtetett be rajta: a Griffendél csapatának beteglátogatóba érkező tagjai.

– Hihetetlen zuhanás volt, Harry – lelkendezett George. – Ha láttad volna, hogyan ordibált Marcus Flint Malfoyjal! A fejéhez vágta, hogy ott volt a cikesz az orra előtt, mégse látta meg. Malfoynak nem volt kedve vigyorogni.

Csapattársai süteményt, édességet és több üveg sütőtöklevet hoztak Harrynek; odagyűltek az ágya köré, s már épp kezdett volna beindulni a buli, mikor benyitott a kórterembe Madam Pomfrey.

– A társatoknak pihenésre van szüksége! – kiabálta. – Harminchárom csontot kell visszanövesztenie! Kifelé! KIFELÉ!

Így hát Harry magára maradt, s ettől kezdve minden figyelmét a karját hasogató fájdalomnak szentelhette.

Jó néhány órával később, már bőven napnyugta után Harry egyszer csak felriadt szendergéséből. Nyomban fel is kiáltott fájdalmában: úgy érezte, mintha üvegszilánkokkal tömték volna ki a karját. Egy pillanatig azt hitte, hogy a kín ébresztette fel; azután érezte, hogy a sötétben valaki kendővel törölgeti a homlokát.

– Hagyj békén! – kiáltotta rémülten, majd: – Dobby!

A házimanó nagy, dülledő szemei szinte világítottak a sötétben. Hosszú, hegyes orrán könnycsepp rezgett.

– Harry Potter visszajött az iskolába – suttogta panaszos hangon. – Pedig Dobby úgy kérlelte Harry Pottert. Jaj, uram, miért nem hallgattál Dobbyra? Miért nem ment haza Harry Potter, amikor lemaradt a vonatról?

Harry felült az ágyban, és félrelökte Dobby kendőjét.

– Mit keresel te itt? És honnan tudod, hogy lemaradtam a vonatról?

Dobby ajka megremegett. Harry fejében szörnyű gyanú fogant meg.

– Te voltál – szólt döbbenten. – Te intézted úgy, hogy a fal ne engedjen át minket!

– Úgy van, uram. – Dobby olyan hevesen bólogatott, hogy fülei a fejét csapkodták. – Dobby elbújt, kileste Harry Pottert, és lezárta az átjárót. Aztán ki kellett vasalnia érte a kezét – megmutatta tíz hosszú, bekötözött ujját –, de Dobby nem bánta, uram, mert úgy hitte, hogy Harry Potter biztonságban van.

Dobbynak álmában se jutott eszébe, hogy Harry Potter máshogy is el tud jutni az iskolába!

A manó előre-hátra hintázott, s közben egyre ingatta csúf fejét.

– Dobby annyira megdöbbent, mikor hallotta, hogy Harry Potter mégis visszatért az iskolába, hogy odaégette a gazdája vacsoráját! Annyi korbácsütést Dobby még soha nem kapott, uram...

Harry visszahanyatlott a párnára.

– Kis híján kicsaptak minket miattad – mérgelődött. – Azt ajánlom, tűnj el, mielőtt visszanőnek a csontjaim, különben esetleg meg talállak fojtani.

Dobby fáradtan mosolygott.

– Dobby megszokta a halálos fenyegetéseket, uram. Dobbynak otthon naponta ötször mondanak ilyet. – Azzal kifújta az orrát mocskos párnahuzatgönce egyik sarkába. Olyan szánalomra méltóan festett, hogy Harry minden sérelme ellenére nem tudott tovább haragudni rá.

– Miért viseled ezt a rongyot? – kérdezte megenyhülve.

– Ezt, uram? – Dobby a párnahuzatra bökött. – Ez a házimanó rabszolgasorsának jele. Dobby csak akkor lesz szabad, ha a gazdái ruhát adnak neki. A család nagyon vigyáz rá, hogy még egy zoknit se adjon oda Dobbynak, mert akkor Dobby örökre elhagyhatná a házukat.

Megtörölte dülledt szemét, aztán egyszerre hangot váltott:

– Harry Potternek haza kell mennie! Dobby azt hitte, hogy a gurkója tesz majd róla, hogy...

– A te gurkód? – Harry dühe egy szempillantás alatt újra fellángolt. – Hogyhogy a te gurkód? Te intézted úgy, hogy a gurkó meg akarjon ölni!?

– Nem megölni, uram, dehogy megölni! – sápítozott Dobby. – Dobby éppen hogy meg akarja menteni Harry Potter életét! Inkább küldjék haza súlyos sérüléssel, mint hogy itt maradjon! Dobby csak akkora balesetet akart, hogy Harry Pottert hazaküldjék!

– Óh, csak akkorát? – fakadt ki Harry. – Persze eszedben sincs elárulni nekem, miért akartad, hogy darabokban vigyenek haza, mi?

– Aj, ha Harry Potter tudná! – siránkozott Dobby, további könnycseppeket csorgatva a rongyos párnahuzatra. – Ha tudnád, uram, mit jelentesz nekünk, az alantasaknak, a rabszolgáknak, a varázsvilág elnyomottjainak! Dobby jól emlékszik, milyen világ volt Tudodki idejében! Úgy bántak velünk, házimanókkal, mint a kutyával!... Dobbyval persze még ma is úgy bánnak – tette hozzá, és megtörölte arcát a párnahuzattal. – De azért a fajtám élete sokkal könnyebb, mióta legyőzted Tudodki nagyurat. Harry Potter túlélte a támadást, a Sötét Nagyúr hatalma megtört, és új kor köszöntött ránk! Harry Potter reménysugár volt nekünk, akik azt hittük, sosem érnek véget a sötét napok... És most, uram, szörnyű dolgok készülnek a Roxfortban, talán már el is kezdődtek, és Dobby nem engedheti, hogy Harry Potter itt maradjon... Most, hogy megint kezdődik elölről, most, hogy ismét kinyílt a Titkok Kamrája...

Dobby egy pillanatra megdermedt a rémülettől, azután felkapta az éjjeliszekrényen álló vizeskancsót, és jól fejbe vágta magát vele. A lendülettől leesett az ágyról. Néhány másodperc múlva visszamászott, és keresztben álló szemmel motyogta:

– Rossz Dobby, nagyon rossz Dobby...

– A Titkok Kamrája tehát valóban létezik? – suttogta Harry. – És azt mondod, egyszer már kinyitották? El kell mondanod, Dobby!

Elkapta a manó csuklóját, mivel Dobby keze ismét elindult a vizeskancsó felé.

– Én nem vagyok mugli születésű. Miért jelentene rám veszélyt a Kamra?

A manó szeme világított a sötétben.

– Jaj, uram, ne kérdezz többet szegény Dobbytól – hebegte. – Sötét dolgok készülnek ezen a helyen, de Harry Potter nem lehet már itt, mikor bekövetkeznek. Menj haza, Harry Potter. Menj haza! Nem keveredhetsz bele ebbe, túl veszélyes...

– Ki fenyeget minket, Dobby? – kérdezte Harry. Továbbra is szorosan markolta a manó csuklóját, hogy az ne csapkodhassa a fejét a vizeskancsóval. – Ki nyitotta ki a Kamrát? És ki nyitotta ki előző alkalommal?

– Nem, nem, Dobby nem mondhatja el, uram! – sipította a manó. – Menj, haza, Harry Potter, menj haza!

– Nem megyek sehova! – csattant fel Harry. – Az egyik legjobb barátom mugli születésű. Ha a Kamrát tényleg kinyitották, ő lesz az első áldozat...

– Harry Potter kockára teszi az életét a barátaiért! – óbégatott Dobby az ámulattól és saját kínjától megmámorosodva. – Milyen nemes! Milyen hősies! De nem, a saját életét kell mentenie! Harry Potternek nem szabad...

Dobby hirtelen mozdulatlanná dermedt, és denevérfülét hegyezte. Harry is hallotta, amit ő: a folyosóról közeledő léptek zaja szűrődött be.

– Dobbynak mennie kell! – suttogta a manó.

Hangos pukkanás hallatszott, és Harry azon kapta magát, hogy a levegőt markolja. Gyorsan visszafeküdt az ágyba, s a sötét folyosó felé fordult.

A léptek egyre közeledtek, s néhány másodperc múlva Dumbledore háta tűnt fel az ajtóban. Az igazgató hosszú köntöst és hálósipkát viselt, s egy szoborszerű valami egyik végét fogta a kezében. A következő pillanatban McGalagony professzor is feltűnt, ő cipelte a szobor lábát. Közös erővel letették terhüket az egyik ágyra.

– Hívja Madam Pomfreyt! – suttogta Dumbledore. McGalagony sietős léptekkel elhaladt Harry ágya mellett, és eltűnt a sötétben. Harry mozdulatlanul feküdt; úgy tett, mintha aludna. Nemsokára izgatott suttogást hallott, majd ismét feltűnt McGalagony, nyomában Madam Pomfreyvel. A javasasszony hálóingben volt, s éppen belebújt egy kardigánba. Mikor meglátta a szobrot, felsikkantott.

– Mi történt? – fordult Dumbledore-hoz, majd az ágy fölé hajolt.

– Újabb támadás – felelte az igazgató. – Minerva talált rá a lépcsőn.

– Egy fürt szőlő hevert mellette – tette hozzá McGalagony professzor. – Valószínűleg éppen ide tartott, hogy titokban meglátogassa Pottert.

Harrynek összeszorult a torka. Lassan felemelkedett egy kicsit az ágyban, hogy jobban lássa az ágyon fekvő szobrot. A mozdulatlan arcot megvilágította a holdfény.

Colin Creevey volt az. A fiú tágra nyílt szeme a plafonra meredt; felemelt kezében fényképezőgépét szorongatta.

– Kővé dermedt? – kérdezte suttogva Madam Pomfrey.

– Igen – bólintott McGalagony. – Még rágondolni is rossz... Ha Albus nem indult volna épp el forró csokoládéért, kit tudja, mi történt volna...

Mindhárom felnőtt Colinra meredt. Azután Dumbledore előrehajolt, és kivette a kamerát a fiú kezéből.

– Gondolja, hogy sikerült lefényképeznie a támadóját? – kapott az ötleten McGalagony.

Dumbledore nem felelt. Kinyitotta a gép hátulját.

– Uramisten! – hüledezett Madam Pomfrey.

A kamerából gőzoszlop csapott ki. Harry három ágynyi távolságból is érezte az égett műanyag csípős szagát.

– Elolvadt – csóválta a fejét Madam Pomfrey. – Elolvadt az egész...

– Mit jelenthet ez, Albus? – kérdezte nyugtalanul McGalagony.

– Ez azt jelenti – felelte Dumbledore –, hogy a Titkok Kamráját valóban kinyitották.

Madam Pomfrey a szája elé kapta a kezét. McGalagony rámeredt Dumbledorera.

– De Albus... Ki tehette?

– Nem az a kérdés, hogy ki. – Dumbledore homlokát ráncolva nézte Colint. – Az a kérdés, hogy hogyan.

Harry McGalagonyra nézett. A tanárnő arckifejezése elárulta, hogy ő sem tudja mire vélni Dumbledore szavait.

Tizenegyedik fejezet

A párbaj szakkör

Harryt vasárnap reggel a gyengélkedő ablakain beáradó napfény ébresztette fel. Karja az éjszaka folyamán megtelt ugyan csontokkal, de még elég merev volt. Gyorsan felült az ágyban, és Colin felé pislogott, de most azt az ágyat takarta el a paraván, ami mögött ő előző nap átöltözött.

Madam Pomfrey észrevette, hogy betege felébredt, és hamarosan megjelent a reggelis tálcával. Letette, és nyomban hozzálátott Harry karjának tornáztatásához.

– Minden rendben van – jelentette ki, miután az összes ízületet meghajlítgatta. – Ha végeztél az evéssel, elmehetsz.

Harry bal kézzel belapátolta a zabkását, majd kapkodva felöltözött, és már rohant is a Griffendél-toronyba. Be akart számolni barátainak Colin sorsáról és Dobbyról, de Ron és Hermione nem voltak a hálókörletben. Elindult hát, hogy megkeresse őket. Fogalma sem volt, hogy hol lehetnek, s őszintén szólva kicsit bántotta is, hogy barátait nem érdekli kicsontozott karjának állapota.

Mikor elhaladt a könyvtár bejárata előtt, összetalálkozott Percyvel. A prefektusfiú sokkal jobb hangulatban volt, mint legutolsó találkozásuk alkalmával.

– Szia, Harry! – köszönt vidáman. – Gyönyörűen repültél tegnap. Csodálatosan. A Griffendél átvette az első helyet a házak versenyében – ötven pontot szereztél nekünk!

– Nem láttad Ront és Hermionét? – kérdezte Harry.

Percy arcán kissé elhalványult a mosoly.

– Nem – válaszolta. – De nagyon remélem, hogy Ron nem megint egy lányvécében ücsörög...

Harry udvariasan nevetett. Megvárta, amíg Percy látótávolságon kívül kerül, aztán egyenesen Hisztis Myrtle mosdója felé iramodott – bár fogalma sem volt, mit keresnének ott barátai. A vécéhez érve körülnézett, hogy nincs-e a közelben Frics vagy valamelyik prefektus, azután benyitott az ajtón.

Az egyik fülkéből hangok szűrődtek ki.

– Én vagyok az – szólt hangosan Harry, és becsukta maga mögött az ajtót. A fülkéből koppanás, loccsanás és ijedt sikkantás hallatszott, majd a kulcslyuk mögött megjelent Hermione szeme.

– Harry! – kiáltott a lány. – A szívbajt hoztad ránk. Gyere be... Hogy van a karod?

– Jól – válaszolta Harry, miközben beoldalazott a szűk fülkébe.

A vécékagyló tetején egy régi üst állt, s a halk pattogás elárulta, hogy tűz is ég alatta. Hermione kitűnően értett a vízálló, hordozható tüzek elővarázslásához.

– Meglátogattunk volna – szabadkozott Ron, miután Harry nagy nehezen bezárta a fülke ajtaját –, de arra gondoltunk, hogy jobb, ha mihamarább elkezdjük főzni a Százfűlevet... Ez a vécé tűnt a legalkalmasabb helynek.

Harry elkezdte mesélni, mi történt Colinnal, de Hermione a szavába vágott.

– Igen, tudunk róla. Hallottuk, amikor McGalagony elmondta Flitwicknek. Ezért is döntöttünk úgy, hogy nyomban hozzálátunk a főzéshez.

– Minél előbb szedjük ki a vallomást Malfoyból, annál jobb – bólogatott Ron. – Megmondjam, szerintem mit történt? Malfoy bedühödött a kviddicsmeccs miatt, és Colinon tombolta ki magát.

Hermione ezalatt marékszámra szórta a disznópázsitot a főzetbe.

– Más újságom is van – mondta Harry. – Az éjjel meglátogatott Dobby.

Ron és Hermione csodálkozva néztek rá. Harry beszámolt mindenről, amit a manótól hallott – és arról is, amit nem hallott tőle. Barátai tátott szájjal hallgatták.

– Egyszer már kinyitották a Titkok Kamráját? – hüledezett Hermione.

– Összeállt a kép – jelentette ki diadalmasan Ron. – Biztos Lucius Malfoy nyitotta ki, amikor idejárt, és most a mi Draco barátunk folytatja a családi hagyományt. Tiszta sor. Kár, hogy Dobby nem mondta el, miféle szörnyeteg van abban a kamrában. Egyszerűen nem értem, hogyan tud az a valami úgy kóborolni az iskolában, hogy senki nem veszi észre.

Hermione megvonta a vállát.

– Talán láthatatlan – mondta, és beledobott pár piócát az üstbe. – Vagy jól tudja álcázni magát. Mondjuk lovagi páncéllá válik. Valahol olvastam kaméleonkísértetekről...

– Túl sokat olvasol, Hermione – legyintett Ron, és fátyolkákat szórt a piócákra. Azután összegyűrte az üres fátyolkás zacskót, és Harryhez fordult. – Szóval Dobby miatt maradtunk le a vonatról, és neki köszönheted a kartörésedet is... – Ron megcsóválta a fejét. – Tudod, mit, Harry? Lehet, hogy a következő mentőakciója az életedbe kerül.

Hétfő reggelre már mindenki tudott róla, hogy Colin Creevey merénylet áldozata lett, és élettelenül fekszik a gyengélkedőn. Rémhírek és gyanúsítgatások tömkelege kapott lábra. Az elsősök már csak csapatokban mertek közlekedni, attól tartva, hogy egyedül megtámadják őket.

Ginny Weasleyt, aki a bűbájtanórán Colin Creevey mellett ült, nagyon megviselték az események – azonban Harry úgy érezte, hogy Fred és George nem a legjobb módszerekkel igyekeznek felvidítani a húgukat. A fiúk ugyanis tréfa gyanánt szőrt meg dudorokat varázsoltak az arcukra, és lesből kiugráltak a kislány elé. Csak akkor hagyták ezt abba, mikor Percy dühtől tajtékozva közölte velük: megírja az anyjuknak, hogy Ginnynek lidérces álmai vannak miattuk.

Ezzel egy időben az iskolában feltűnően megnőtt a kereslet a talizmánok, amulettek és egyéb önvédelmi eszközök iránt. Neville Longbottom vett egy hatalmas és rettentően büdös zöld hagymát, egy piros kristályt és egy rothadó gőtefarkat aztán a többi griffendéles elmagyarázta neki, hogy őt nem fenyegeti veszély, hiszen aranyvérű.

– Az első áldozat Frics volt – rázta a fejét szorongva Neville –, és mindenki tudja, hogy én majdnem kvibli vagyok.

December második hetében McGalagony professzor szokás szerint összeírta azoknak a nevét, akik az iskolában akartak maradni karácsonyra. Harry, Ron és Hermione is feliratkoztak a listára; úgy tudták, hogy Malfoy sem utazik haza, és ezt felettébb gyanúsnak vélték. Ugyanakkor a karácsonyi szünet ideális alkalmat kínált rá, hogy használják a Százfűlé-főzetet, és kicsikarják Malfoyból a vallomást.

Sajnos azonban a főzet még nem készülhetett el teljesen: hiányzott hozzá a bikornisszarv és a bumszalagbőr, ezeket pedig csak Piton privát készletéből szerezhették meg.

Harry a maga részéről még Mardekár legendás szörnyével is szívesebben találkozott volna, mint hogy Piton rajtakapja őt, amint betör a szobájába. A csütörtök délutáni dupla bájitalóra azonban feltartóztathatatlanul közeledett; ideje volt hát kidolgozni a tervet.

– El kell terelnünk a figyelmét – magyarázta Hermione. – Akkor egyikünk besurranhat a szobájába, és kihozhatja, amit kell.

Harry és Ron aggódva pislogtak a lányra.

– Legjobb lesz, ha én vállalom magát a lopást – folytatta Hermione tárgyilagos hangon. – Benneteket kicsapnak a következő stikliért, nekem viszont még nincs priuszom. Nem lesz más dolgotok, mint összehozni egy kis zűrzavart, ami úgy öt percre eltereli Piton figyelmét.

Harry elfintorodott. Piton óráján zűrzavart kelteni – ez körülbelül annyira volt veszélytelen dolog, mint szemen bökdösni egy alvó sárkányt.

A csütörtöki bájitalórát a szokásos helyen, az egyik tágasabb pinceteremben tartották. Húsz gőzölgő üst állt a hozzávalók – és a rézmérlegeket hordozó faasztalok között. Piton fel-alá járkált a teremben, és gonosz megjegyzéseket tett a griffendélesek munkájára – ezeket a mardekárosok kaján kuncogással honorálták. Malfoy, aki Piton kedvenc diákja volt, folyton halszemeket pöckölt Ron és Harry felé; a fiúk azonban tudták, mi lesz, ha visszadobálnak: büntetést kapnak, mielőtt annyit mondhatnának, hogy „igazságtalan”.

Harry dudordagasztó szirupja túl hígra sikeredett, de most kisebb gondja is nagyobb volt ennél. Hermionét figyelte, és várta a jelet; szinte meg se hallotta Pitonnak a munkájához fűzött gúnyos kommentárját. Mikor a tanár továbbállt, hogy Nevillet is leteremtse, Hermione biccentett Harrynek.

Harry leguggolt üstje mögé, és előkapta zsebéből a Fredtől szerzett Filibuster-csillagszórót. Varázspálcájával megpöccintette, mire a csillagszóró nyomban zizegni kezdett. Most már csak másodpercei voltak a cselekvésre; felegyenesedett, célzott, és eldobta a csillagszórót – ami egyenesen Monstro üstjébe pottyant.

Monstro szirupja szökőárként kirobbant az üstből. Mindenki, akire ráfröccsent, rémült sikoltozásba kezdett. Malfoy az arcába kapott egy adagot, s orra nyomban akkor lett, mint egy lufi; Monstro lapostányér méretűre duzzadt szemekkel kóválygott a teremben. Piton igyekezett rendet teremteni, és kideríteni; hogy mi történt. Harry látta, hogy Hermione a fejetlenséget kihasználva kioson az ajtón.

– Csendet! CSEND LEGYEN! – üvöltötte Piton. – Akire ráfröccsent a főzet, jöjjön ide hozzám lohasztóléért. Ha megtudom, hogy ki volt ez...

Harry visszafojtott nevetéssel figyelte Malfoyt, aki görögdinnye-orrát cipelve rohant a tanárhoz. A fél osztály odagyűlt Piton asztalához; volt, akinek a karja dagadt furkósbot méretűre, mások nem tudták kinyitni a szájukat, mert ajkuk óriási hurkává vált. Harry újra meg újra az ajtó felé sandított; egy perc múlva Hermione dudorodó talárral visszalopódzott a terembe.

Mikor mindenki megkapta az ellenszert és a különféle daganatok lelohadtak, Piton odalépett Monstro üstjéhez, és kihalászta belőle a csillagszóró megfeketedett maradványát. A teremben egyszerre néma csend lett.

– Ha rájövök, hogy ki dobta ezt – suttogta Piton –, teszek róla, hogy kicsapják az iskolából.

Villogó szemmel meredt Harryre, aki rémületét palástolva igyekezett tanácstalan arcot vágni.

Harry csak akkor könnyebbült meg kissé, mikor megszólalt az óra végét jelző csengő.

– Tudja, hogy én voltam – mondta barátainak, miközben Hisztis Myrtle mosdója felé ügettek. – Láttám rajta, hogy tudja.

Hermione az üstbe szórta a frissen szerzett hozzávalókat, és lázasan kevergetni kezdte a főzetet.

– Két hét múlva kész – jelentette vidáman.

– Pitonnak nincs bizonyítéka – nyugtatta meg Harryt Ron. – Mit tehetne ellened?

– Ne félj, kitalál valamit – felelte sötéten Harry, és a fortyogó főzetre meredt.

Egy héttel a történtek után Harry, Ron és Hermione vacsorára menet kisebb csődületet pillantottak meg a bejárati csarnokban. A faliújság előtt összegyűlt diákok egy frissen kitűzött pergamenlapot olvasgattak.

Seamus Finnigan és Dean Thomas odaléptek a három jó baráthoz.

– Párbajszakkör indul az iskolában – újságolta Seamus. – Ma este lesz az első alkalom. Nem is rossz ötlet, manapság nem árt, ha az ember gyakorolja a párbajozást...

– Miért, gondolod, hogy Mardekár szörnyetege párbajozik az áldozataival? – kérdezte gúnyosan Ron, de azért ő is elolvasta a hirdetményt.

– Hasznos lehet – fordult Hermionéhez Harry, mikor már a vacsoraasztalnál ültek. – Elmegyünk?

Hermionét is érdekelte a dolog, úgyhogy nyolc órakor mind a hárman visszatértek a nagyterembe. A hosszú asztalok addigra eltűntek; helyettük lebegő gyertyák ezreivel megvilágított, aranyszínű színpad került az egyik fal mellé. A mennyezet bársonyos feketén borult a varázspálcájukat szorongató diákok fölé. A iskolából jóformán mindenki megjelent az izgalmasnak ígérkező eseményen.

– Kíváncsi vagyok, ki tartja a tanfolyamot – morfondírozott Hermione, miközben barátaival befurakodtak a tömegbe. – Valaki azt mondta, Flitwick fiatal korában párbajbajnok volt.

– Mindegy, hogy ki tartja, csak ne... – kezdte Harry, de a mondat itt csalódott nyögésbe fulladt. Ekkor ugyanis Gilderoy Lockhart lépett a színpadra – ezúttal szilvakék talárban –, s nyomában nem más érkezett, mint a fekete taláros Piton.

Lockhart csendre intette a diákokat, és fontoskodva megszólalt:

– Gyertek közelebb! Mindenki lát engem? Mindenki jól hall? Remek...

– Nos, kedves fiúk-lányok, Dumbledore professzor engedélyt adott rá, hogy megszervezzem ezt a kis párbajszakkört, melynek célja nem más, mint hogy felkészítsen titeket arra az esetre, ha esetleg meg kell védenetek magatokat. Jómagam számtalanszor kerültem ilyen helyzetbe – a részleteket lásd megjelent műveimben.

– Engedjétek meg, hogy bemutassam segédemet, Piton professzort – folytatta Lockhart, és széles mosolyt villantott Pitonra. – A tanár úr azt mondja, ő maga sem teljesen járatlan a párbajozás művészetében. Felkértem hát, hogy asszisztáljon nekem egy rövid bemutató erejéig. Nyugalom, nem kell aggódnotok: ügyelni fogok rá, hogy ne tegyek kárt a bájitaltanárotokban.

– Az lenne a legjobb, ha kölcsönösen kinyuvasztanák egymást – súgta oda Harrynek Ron.

Piton ajka gonosz vigyorra húzódott. Harry nem is értette, miért mosolyog még Lockhart; ha őrá nézett volna így Piton, inkább azon törte volna a fejét, hogy merre szaladjon.

Lockhart és Piton szembefordultak egymással, és meghajoltak – mármint Lockhart bemutatott egy cifra gesztusokkal kísért meghajlást, Piton pedig türelmetlenül biccentett. Azután kard módjára felemelték a varázspálcájukat.

– Amint látjátok, felvettük a szabályos alapállást – magyarázta Lockhart feszülten figyelő hallgatóságának. – Most háromig számolok, és akkor egymásra szórjuk az első átkot. Természetesen egyikünk sem dolgozik halálos átokkal.

– Arra nem mernék mérget venni – morogta Harry, a fogait csikorgató Pitont figyelve.

– Egy... kettő... három.

Mindketten megsuhintották varázspálcájukat. Piton így kiáltott: – Capitulatus! – mire pálcájából tűzpiros fénysugár lövellt ellenfele felé. Lockhartot telibe találta az átok; lerepült az emelvényről, háttal a falnak csapódott, és összerogyott, mint egy zsák.

Malfoy és néhány mardekáros tapssal jutalmazta a mutatványt. Hermione lábujjhegyre állt, és aggodalmaskodva pislogott Lockhart felé.

– Ugye, nem esett baja?

– Kit érdekel? – kérdezett vissza kórusban Ron és Harry. Lockhart fejéről lerepült a süveg, s ondolált haja is alaposan összekócolódott.

– Remélem, jól figyeltetek – szólt rekedten, mikor végre sikerült feltápászkodnia, és visszamásznia az emelvényre. – Ez egy lefegyverző bűbáj volt. Amint látjátok, elvesztettem a pálcámat – oh, köszönöm, Brown kisasszony. Valóban jó ötlet volt ezt bemutatni nekik, Piton professzor, de ha nem sértem meg vele, nyilvánvaló volt, hogy mire készül. Ha akarom, könnyűszerrel hatástalaníthattam volna a bűbájt. Mindazonáltal úgy gondoltam, célszerű, ha a gyerekek ilyet is látnak...

Piton gyilkos tekintettel meredt rá, s Lockhart gyorsan témát váltott:

– Bemutatónak ennyi elég is volt. Most lemegyek közétek, és párokba rendezlek titeket. Piton professzor, ha megtenné, hogy segít nekem...

A két tanár elindult a tömegben, és megszervezte a párokat. Lockhart jóvoltából Neville Justin Flinch-Fletchley-vel került össze, de Harryékhez Piton ért oda előbb.

– Válasszuk szét egy kicsit az álompárost – szólt fagyos mosollyal a tanár. – Weasley, te Finnigan párja leszel. Potter...

Harry automatikusan Hermione felé fordult.

– Nem, nem – rázta a fejét Piton. – Malfoy, gyere csak ide. Lássuk, mire mész a híres Potterrel. Granger kisasszony, maga Bulstrode kisasszonnyal vív meg.

Malfoy vigyorogva odalépett, s a nyomában egy olyan leányzó érkezett, aki erősen emlékeztette Harryt a viszonyom a Vasorrúval című könyv egyik illusztrációjára. Kövér volt, és széles álla erőszakosan meredt előre. Hermione bizonytalan mosollyal köszönt neki, de a lány nem viszonozta az üdvözlést.

– Mindenki forduljon szembe az ellenfelével! – harsogta Lockhart, immár újra az emelvényről. – Meghajlás!

Harry és Malfoy épp csak biccentettek, s közben egy pillanatra sem vették le a szemüket egymásról.

– Pálcát szegezz! – hangzott a következő vezényszó. – Háromra lőjetek egymásra lefegyverző bűbájt – de tényleg csak lefegyverzőt, nehogy valaki megsérüljön. Egy... kettő... három!

Harry megsuhintotta pálcáját, de Malfoy már kettőre megmozdult. Átka telibe találta Harryt, aki úgy érezte, mintha fejbe vágták volna egy palacsintasütővel. Megtántorodott, de mikor rájött, hogy nem esett különösebb baja, gyorsan Malfoyra szegezte pálcáját, és így kiáltott:

– Rictusempra!

A pálcából kilövellő ezüst sugárnyaláb gyomron találta Malfoyt, aki nyomban kétrét görnyedt, és vihogni kezdett. Ezt Lockhart is észrevette, és a harcoló párok feje fölött rákiáltott Harryékre:

– Lefegyverzésről volt szó!

Harry a csiklandozó bűbájjal átmenetileg harcképtelenné tette Malfoyt. Sportszerűtlennek érezte volna újabb átkot küldeni földön fetrengő ellenfelére, ezért inkább várt. Vesztére, mert Malfoy két nevetési roham között rászegezte a pálcáját, és valahogy kinyögte átkát:

– Tarantallegra!

A következő pillanatban Harry lába szapora táncba kezdett. – Elég! Elég! – kiabálta Lockhart, de a párbajnak végül Piton beavatkozása vetett véget.

– Finite incantatem! – kiáltotta a professzor, mire Harry lába nyomban megállt, Malfoy pedig abbahagyta a nevetést. Végre mindketten körülnézhettek.

Zöld füstfelhő lebegett a küzdőpárok feje fölött. Neville és Justine zihálva hevertek a padlón, Ron pedig az ölében tartotta a hamuszín arcú Seamus fejét, és valamit magyarázott a törött varázspálcájáról. Hermione és Millicent Bulstrode azonban még mozogtak: Millicent a hóna alatt szorongatta Hermione fejét, aki vinnyogott fájdalmában. Varázspálcáik gazdátlanul hevertek a földön. Harry odaugrott, és lerángatta Millicentet Hermionéról. Nem volt könnyű dolga, hiszen a lány sokkal nagyobb volt nála.

Lockhart fejcsóválva járkált a párbajhősök között.

– Istenem, istenem – sopánkodott. – Kelj fel, Macmillan... Csak óvatosan Fawcett kisaszszony... Csípd össze, Boot, akkor egykettőre eláll a vérzés...

– Jobb lesz, ha inkább azt tanítom meg nektek, hogyan kell kivédeni az ellenséges átkot. – Lockhart kezét tördelve álldogált a terem közepén. Pitonra nézett, de mikor a professzor visszanézett rá, inkább elkapta a tekintetét. – Kérek két önként vállalkozót. Longbottom és Finch-Fletchley, gyertek, mondjuk, ti.

– Nem túl jó ötlet, Lockhart professzor. – Piton úgy úszott oda, mint egy hatalmas, gonosz denevér. – Longbottom a legegyszerűbb átokkal is katasztrófát okoz. Gyufásskatulyában fogjuk felküldeni Finch-Fletchley maradványait a gyengélkedőbe.

Neville kerek és rózsaszín arca még pirosabb színt öltött.

– Legyen inkább Malfoy és Potter – tette hozzá Piton kaján mosollyal.

– Kitűnő! – lelkendezett Lockhart, és a terem közepére terelte a két fiút. A többiek engedelmesen utat nyitottak nekik. – Figyelj, Harry – szólt Lockhart. – Mikor Draco rád szegezi a pálcáját, te csináld ezt.

Azzal felemelte saját pálcáját, és megpróbálkozott egy bonyolult lengetős figurával, de az egészből csak annyi lett, hogy a végén elejtette a pálcát. Piton gúnyos mosolyától kísérve gyorsan lehajolt érte, és így szólt:

– Hoppá... Egy kicsit izgatott a pálcám.

Piton odalépett Malfoyhoz, és valamit súgott neki. Malfoy elvigyorodott. Harry nyugtalanul pillantott Lockhartra:

– Tanár úr, megmutatná még egyszer a védekezést?

– Betojtál? – sziszegte Malfoy halkan, hogy Lockhart ne hallja.

– Csak szeretnéd – vetette oda Harry.

Lockhart kedélyesen megveregette Harry vállát. – Csak csináld, ahogy mutattam, fiam.

– Dobjam el a pálcámat?

Lockhart azonban már nem figyelt rá.

– Három... kettő... egy... tessék! – harsogta. Malfoy felemelte a pálcáját, és így kiáltott:

– Serpensortia!

A pálca vége mintha felrobbant volna. Harrynek a szája is tátva maradt a döbbenettől. A pálcából egy hosszú fekete kígyó csusszant ki. Lehuppant a földre a küzdő felek között, és nyomban felemelte a fejét, támadásra készen. A közelben állók sikoltozva hátrálni kezdtek.

– Ne mozdulj, Potter – szólt higgadtan Piton. Pár másodpercig élvezettel nézte Harry és a dühös kígyó kettősét. – Mindjárt eltüntetem...

– Majd én! – rikkantotta Lockhart, és a kígyóra szegezte pálcáját.

Hatalmas dörrenés rázta meg a terem falait; a kígyó, ahelyett, hogy eltűnt volna, négy méter magasra felrepült, majd nyekkenve visszazuhant a padlóra. Ettől persze még dühösebb lett; sziszegve megindult Justin Finch-Fletchley felé, újra felemelte fejét, és méregtől csöpögő fogakkal támadni készült.

Harry maga sem tudta, miért tette, amit ekkor tett. Nem is határozta el magát a cselekvésre, csak érezte, hogy elindul, mintha kerekeken gurítanák, és nevetséges elszántsággal rákiált a kígyóra:

– Hagyd békén!

Valami csodálatos és érthetetlen okból a kígyó nyomban visszaroskadt a földre, mint holmi vastag, fekete locsolócső, és Harryre függesztette tekintetét. A fiú érezte, hogy minden félelme elszáll. Biztos volt benne, hogy a kígyó már senkit nem fog bántani – de hogy honnan tudta ezt, arról fogalma sem volt.

Vigyorogva ránézett Justinra; megkönnyebbült, csodálkozó, esetleg hálás pillantást várt a fiútól – de semmiképp sem dühös és rémült grimaszt.

– Hagyjál engem békén, jó!? – kiabálta Justin, és mielőtt Harry felelhetett volna, kirohant a teremből.

Piton előrelépett, és intett a pálcájával – a kígyó nyomban fekete füstpamaccsá változott –, majd Harryre nézett. Összeszűkült szemmel, töprengve fürkészte a fiút.

Harryt ez még jobban elbizonytalanította, csakúgy, mint a terembe zsúfolódott tömeg ellenséges, gyanakvó moraja, amit tompa, távoli zúgásként érzékelt. Azután egyszer csak érezte, hogy valaki megrángatja a talárja ujját.

– Gyere – hallotta Ron suttogását. – Gyerünk már... Menjünk innen...

Barátja kivezette őt a teremből. Hermione is velük tartott. Ahogy az ajtó felé haladtak, a diákok úgy húzódtak félre az útjukból, mintha fertőző betegséget terjesztenének. Harry nem tudta mire vélni a többiek furcsa viselkedését, Ronból és Herrnionéból pedig mindaddig egy szót sem tudott kiszedni, amíg fel nem értek a Griffendéltorony üres klubhelyiségébe. Ott Ron leültette őt egy karosszékbe, és így szólt:

– Miért nem mondtad el, hogy párszaszájú vagy?

– Micsoda vagyok? – csodálkozott Harry.

– Párszaszájú! Beszélsz a kígyók nyelvén!

– Ja igen, azt tudom – bólintott Harry. – Illetve ez még csak a második alkalom volt, hogy tapasztaltam. Egyszer az állatkertben véletlenül rászabadítottam Dudleyra egy óriáskígyót... Hosszú történet – a kígyó elmondta, hogy még sose járt Brazíliában, és én akaratlanul kiszabadítottam. Akkor még nem tudtam, hogy varázsló vagyok...

– Egy óriáskígyó elmondta neked, hogy sose járt Brazíliában? – hebegte Ron.

– Mi van abban? – vont vállat Harry. – Biztos egy csomó ember képes erre.

– Nem, nagyon tévedsz – rázta a fejét Ron. – Ez nagyon ritka képesség, és rosszat jelent.

– Mi az, hogy rosszat jelent? – csattant fel mérgesen Harry. – Mi ütött belétek? Ha nem mondtam volna a kígyónak, hogy hagyja békén Justint...

– Szóval azt mondtad neki?

– Hogyhogy...? Hiszen ott voltatok. Hallottátok.

– Csak annyit hallottunk, hogy párszaszóul beszélsz – felelte Ron. – A kígyók nyelvén. Akármit mondhattál volna. Nem csoda, hogy Justin megijedt tőled. Úgy hangzott, mintha uszítanád a kígyót. Hátborzongató volt.

Harrynek leesett az álla.

– Nem emberi nyelven beszéltem? De hát... észre sem vettem. Hogyan beszélhettem olyan nyelven, amiről azt sem tudtam, hogy létezik?

Ron a fejét rázta. Hermionével együtt olyan arcot vágtak, mintha meghalt volna valaki. Harry még mindig nem értette, mi olyan szörnyű a dologban.

– Elmondanátok, mért akkora nagy baj, hogy az a ronda csúszómászó nem harapta le Justin fejét? – mérgelődött. – Az a lényeg, hogy Justin nem került be tagnak a Fejvesztett Futamba. Mit számít, hogyan csináltam?

– Nagyon is számít – szólalt meg drámai hangon Hermione. – Malazár Mardekár volt híres arról, hogy beszélt a kígyók nyelvén. Ezért egy kígyó a Mardekár-ház jelképe.

Harry szeme kerekre tágult.

– Úgy bizony – bólogatott Ron. – Most az egész iskola azt fogja gondolni, hogy te vagy Mardekár ük-ük-ük-ükunokája.

– De hát nem vagyok az! – vágta rá ijedten Harry. Maga sem értette, miért rémült meg ennyire.

– Nehéz lesz bebizonyítani – csóválta a fejét Hermione. – Mardekár körülbelül ezer éve élt. Semmi nem zárja ki, hogy a leszármazottja legyél.

Aznap éjjel Harry hosszú órákig álmatlanul feküdt az ágyában. A szállingózó hópelyheket bámulta a baldachinos ágy függönyének résén át, és a történteken töprengett.

Lehet, hogy ő valóban Malazár Mardekár leszármazottja? Elvégre az édesapja családjáról semmit sem tud. Dursleyék szigorúan megtiltották neki, hogy a varázsló rokonairól kérdezősködjön.

Halkan megpróbált mondani valamit párszaszóul, de ajka meg se mozdult. Ezek szerint csak egy kígyó jelenlétében képes rá...

– De hát a Griffendélben vagyok – gondolta. – A Teszlek Süveg nem ide küldött volna, ha Mardekár rokona lennék...

– Nono – szólalt meg egy kaján hang a fejében –, talán nem emlékszel, hogy a Teszlek Süveg eredetileg a Mardekárba akart beosztani?

Harry a másik oldalára fordult. Elhatározta, hogy másnap gyógynövénytanórán megkeresi Justint, és elmondja neki az igazságot: hogy nem uszította a kígyót, hanem elkergette, ahogy azt – (gondolta mérgesen, és belebokszolt a párnájába) – még a bolond is láthatta.

Másnap reggelre azonban az éjszakai hószállingózás viharrá erősödött, így elmaradt a szünet előtti utolsó gyógynövénytanóra. Bimba professzor zoknit és sálat akart adni a mandragórákra, s most, hogy Mrs Norris és Colin Creevey miatt különösen fontos volt a zavartalan fejlődésük, nem akarta másra bízni ezt a kényes feladatot.

Harry a Griffendél klubhelyiségében üldögélt a kandalló mellett, és bosszúsan dörmögött magában. Ron és Hermione viszont kihasználták a lyukasórát, és lejátszottak egy parti varázslósakkot.

– Az ég szerelmére, Harry – fakadt ki Hermione, mikor Ron egyik futója leráncigálta a lováról a huszárját. – Ne sopánkodj, hanem menj és keresd meg Justint, ha annyira fontos neked.

Így hát Harry kimászott a portrélyukon, és Justin keresésére indult.

A kavargó hópelyhek szürke függönyt vontak a kastély ablakaira. Az épületben sötétebb volt, mint máskor napközben. Harry dideregve kószált a folyosókon; a tantermekben javában folytak az órák, s a csukott ajtókon kiszűrődő hangokból következtetni lehetett az odabent zajló eseményekre. McGalagony professzor éppen kiabált valakivel, aki, a zajokból ítélve, borzzá változtatta a barátját. Harry ellenállt a kísértésnek, és nem lesett be a terembe. A könyvtár felé vette útját, abban reménykedve, hogy Justin tanulásra használja az ajándékba kapott szabadidőt.

A gyógynövénytanóráról ismert hugrabugosok valóban ott üldögéltek a könyvtár hátsó részében, de nem munkával töltötték az időt. Harry feléjük lesett a hosszú, magas könyvespolcok között; látta, hogy összedugják a fejüket, és elmélyülten beszélgetnek valamiről. Azt nem tudta megállapítani, hogy Justin velük van-e. Elindult feléjük, de ekkor gyanús szófoszlányok ütötték meg a fülét, ezért inkább megállt fülelni a Láthatatlanság-szekció rejtekében.

– Biztos, ami biztos – mondta egy kövérkés fiú –, azt tanácsoltam Justinnak, hogy bújjon el a hálószobánkban. Hogyha Potter tényleg kiszemelte őt a következő áldozatnak, jobb, ha egy darabig meghúzza magát. Persze Justin sejtette, hogy baj lesz, hisz elkotyogta Potternek, hogy a szülei muglik. Még azt is elmondta neki, hogy Etonba akarták küldeni. Azért az ilyesmivel nem pont Mardekár örökösének dicsekszik el az ember.

– Szóval biztos vagy benne, hogy Potter az, Ernie? – kérdezte aggódva egy copfos kislány.

– Hannah – nézett rá nagy komolyan a kövérkés fiú –, Potter párszaszájú. Mindenki tudja, hogy ez a sötét varázslók képessége. Hallottál olyan becsületes mágusról, aki kígyókkal társalgott? Mardekárnak volt Kígyónyelvű a csúfneve.

Az érvelés izgatott suspust váltott ki a társaságban. Ernie folytatta:

– Emlékeztek, mi volt kiírva a falra? Az utód ellenségei, reszkessetek. Potternek volt valami összezördülése Friccsel. Erre mi történt? Frics macskája merénylet áldozata lett. Az az elsős, Creevey, felbosszantotta Pottert a kviddicsmeccsen: fényképeket csinált róla, mikor a sárban fetrengett. Erre nem sokkal később őt is megtámadták.

– Pedig olyan kedves fiú – motyogta bizonytalanul Hannah. – Ráadásul ő tüntette el Tudodkit. Akkor mégse lehet annyira gonosz.

Ernie titokzatoskodva lehalkította a hangját. A hugrabugosok még jobban összebújtak, és Harry közelebb araszolt hozzájuk, hogy hallja a fiú szavait.

– Senki nem tudja, hogyan élte túl Tudjátokki támadását. Meg kellett volna halnia, hiszen csecsemő volt még, amikor történt. Csak egy nagyhatalmú sötét varázsló képes kivédeni egy olyan szörnyű átkot. – Ernie suttogva folytatta. – Talán éppen ezért akarta megölni őt Tudjátokki. Nem akarta, hogy egy másik sötét varázsló veszélyeztesse a hatalmát. Kíváncsi vagyok, milyen titkos képességeket rejteget még Potter.

Harry nem bírta tovább. Hangosan megköszörülte a torkát, és kilépett a könyvespolcok rejtekéből. Ha nem lett volna olyan mérges, mulatságosnak tartotta volna a látványt, ami fogadta: a hugrabugosok mintha a puszta látványától kővé dermedtek volna. Ernie arca holtsápadtra vált.

– Sziasztok – köszönt Harry. – Justin Finch-Fletchleyt keresem.

A hugrabugosok rettegve pislogtak rá. Legszörnyűbb félelmüket látták beigazolódni.

– Mit akarsz tőle? – kérdezte remegő hangon Ernie.

– El akarom mondani neki, mi történt valójában a párbajszakkörön.

Ernie beleharapott elfehéredett ajkába, azután nagy levegőt vett.

– Mind ott voltunk. Láttuk, hogy mi történt.

– Akkor azt is láttátok, hogy a kígyó meghátrált, miután beszéltem hozzá – mondta Harry.

– Én csak annyit láttam – makacskodott Ernie, miközben egész testében remegett –, hogy párszaszóul beszéltél, és Justinra uszítottad a kígyót.

– Nem uszítottam rá! – Harry hangja remegett a dühtől. – A kígyó hozzá sem ért!

– De nem sok kellett hozzá – felelte Ernie. – És mielőtt sötét ötleteid támadnának – tette hozzá gyorsan –, közlöm veled, hogy a családomban kilenc nemzedék óta csak varázslók és boszorkányok voltak, úgyhogy nálam tisztább vérűt keresve sem találsz...

– A legkevésbé sem érdekel, hogy milyen a véred! – torkollta le Harry. – Miért akarnám bántani a mugli származásúakat?

– Azt mondják, azokat a muglikat is utálod, akiknél laksz – vágta rá Ernie.

– Dursleyékat nem lehet nem utálni, ha velük élsz – mordult fel Harry. – Próbáld csak ki!

Azzal sarkon fordult, és nagy léptekkel kicsörtetett a könyvtárból. Madam Cvikker, aki épp egy jókora varázskönyv aranyozott fedelét fényesítette, megrovó pillantással nézett utána.

Harryt szó szerint elvakította a düh. Azt se látta, merre megy, ennek következtében egyenesen belerohant egy nagy és kemény valamibe. Az ütközéstől megtántorodott, és hanyatt esett.

– Oh, szia, Hagrid – dadogta, amikor felpillantott az úttorlaszra.

Hagrid arcát teljesen eltakarta egy hóval borított gyapjúmaszk; mégsem volt ok kételkedni benne, hogy ő az, hiszen vakondbőr kabátos alakja szinte teljes szélességében betöltötte a folyosót. Kesztyűbe bújtatott lapátkezéből döglött kakas csüngött alá.

– Egybe vagy, Harry? – kérdezte, s közben felhúzta a maszkot, hogy beszélni tudjon. – Miért nem vagy órán?

– Elmaradt – felelte Harry, és feltápászkodott. – Mit keresel itt?

Hagrid felmutatta a petyhüdt kakastetemet.

– Ez már a második ebben a félévben – magyarázta. – Vagy róka pusztítja őket, vagy a Vérszopó Mumus. Engedélyt akarok kérni az igazgatótól, hogy varázskört írhassak a tyúkól köré.

Az óriás fürkésző tekintettel pislogott Harryre bozontos, hófödte szemöldöke alól.

– Biztos, hogy nem esett bajod? Olyan piros a fejed.

Harry nem tudta rávenni magát, hogy elismételje, amit Ernie és a többi hugrabugos mondott róla.

– Minden rendben – felelte inkább. – Ne haragudj, Hagrid, mennem kell. Átváltoztatásóránk lesz, és még nincsenek nálam a könyveim.

Azzal faképnél hagyta az óriást, és tovább töprengett Ernie szavain.

Persze Justin sejtette, hogy baj lesz, hisz elkotyogta Potternek, hogy a szülei muglik...

Felcammogott a lépcsőn, és befordult egy különösen sötét folyosóra. A félig nyitott ablakon besüvítő jeges szél elfújta a fáklyákat. Már a folyosó közepénél járt, mikor belebotlott valamibe, és hasra esett.

Mikor visszafordult, hogy megnézze, mi hevert keresztben a földön, a szívverése is elállt a rémülettől.

Justin Finch-Fletchley feküdt ott. Teste hideg volt és merev, arcára ráfagyott a döbbenet kifejezése. És ez még nem volt minden: Justin mellett egy másik alak is felderengett. Harry soha életében nem látott ehhez fogható furcsaságot.

Húsz centivel a padló fölött Félig Fej Nélküli Nick lebegett vízszintesen, mozdulatlanul. Most nem gyöngyházfényű-fehér volt, mint máskor, hanem koromfekete füstfelhőhöz hasonlított. Félig levágott feje félrebillent, s arca ugyanazt a döbbenetet fejezte ki, mint Justiné.

Harry az izgalomtól zihálva felállt, és fejét kapkodva körülnézett a kihalt folyosón. A földön egész csapatnyi pókot pillantott meg. Az állatok hanyatthomlok menekültek az áldozatoktól. Nem hallatszott más zaj, csak a tanároknak a közeli osztálytermekből kiszűrődő, zümmögéssé tompult hangja.

Elszaladhatna, és akkor soha nem derülne ki, hogy járt itt de a két áldozatot mégse hagyhatja itt... Segítséget kell hívnia. De vajon elhiszi-e neki bárki is, hogy semmi köze a történtekhez?

Ahogy ott állt rémülten, kétségek közt vergődve, egyszer csak kicsapódott az egyik ajtó, és kiröppent rajta Hóborc, a kopogószellem.

– Nicsak, itt van Potter-putyi! – viháncolt, és elsuhanva meglökte Harry szemüvegét. – Mire készül a kis Potter? Miért settenkedik itt...

Hóborc elharapta a mondatot, és megállt egy légi bukfenc közepén. Épp fejjel lefelé volt, mikor megpillantotta Justint és Nicket. Gyorsan megfordult, nagy levegőt vett, s mielőtt Harry megakadályozhatta volna, torkaszakadtából bömbölni kezdett:

– MERÉNYLET! MERÉNYLET! ÚJABB MERÉNYLET! NINCS BIZTONSÁGBAN SE ÉLŐ, SE HOLT! FUSSON, AKINEK KEDVES AZ ÉLETE! MERÉNYLET!

Durr – durr – durr – egymás után csapódtak ki a tanteremajtók, és a folyosó pillanatok alatt megtelt diákokkal. Teljes volt a káosz: hosszú percekig attól kellett tartani, hogy a tömeg agyontapossa Justint, ráadásul a diákok egymás után beleálltak Félig Fej Nélküli Nickbe. Harry a fal mellé szorulva hallgatta a tanárok kiabálását. McGalagony professzor futva érkezett a helyszínre, nyomában egész osztályával. Az egyik tanulónak még mindig fekete-fehér csíkos volt a haja: A tanárnő nagyot durrantott varázspálcájával – ettől végre csend lett-, s mindenkit visszaparancsolt a terembe, ahonnan kijött. Alighogy eloszlott a tömeg, nagy zihálva befutott a hugrabugos Ernie.

– Tettenérés! – kiabálta sápadtan, és színpadias mozdulattal Harryre mutatott.

– Elég volt, Macmillan! – szólt rá McGalagony.

Hóborc a fejük fölött lebegett, és gonosz vigyorral várta a fejleményeket; látszott, mennyire élvezi a fejetlenséget. Mikor aztán a tanárok Justin és Félig Fej Nélküli Nick fölé hajoltak, gúnyosan énekelni kezdett:

Potter, te rosszcsont, bűnöd nagy,

Irtod a társaid, gyilkos vagy!

– Fogd be a szád, Hóborc! – ripakodott rá McGalagony, mire a szellem nyelvét öltögetve kereket oldott.

Flitwick professzor és az asztronómus Sinistra professzor felvitték Justint a gyengélkedőbe, Félig Fej Nélküli Nickkel azonban nem tudtak mit kezdeni. Végül McGalagony professzor elővarázsolt egy jókora legyezőt, és ráparancsolt Ernie-re, hogy hajtsa fel vele Nicket a lépcsőn. Ernie engedelmeskedett; úgy terelgette a kísértetet maga előtt, mintha az egy nagy, fekete felleg lenne. Harry és McGalagony kettesben maradtak.

– Jöjjön, Potter – szólt McGalagony.

– Tanárnő kérem – kezdett a magyarázkodásba Harry –, esküszöm, hogy nem én...

– Ez már nem az én hatásköröm – vágott a szavába McGalagony.

Némán végigmentek néhány folyosón, majd a professzor megállt egy magas és roppant csúnya kőszörny előtt.

– Citrompor! – szólt fennhangon. Ez minden bizonnyal a jelszó volt, ugyanis a kőszörny nyomban életre kelt, és félreugrott. Mögötte megnyílt a fal. Bármennyire rettegett is Harry, lenyűgözte őt a szeme elé táruló látvány. A falon túl egy csigalépcsőt pillantott meg, ami folyamatosan emelkedett, mint holmi spirális mozgólépcső. Mikor McGalagonnyal ráálltak az első lépcsőfokra, hallotta, hogy a fal döngve bezárul mögöttük. Körben forogva emelkedtek egyre magasabbra – Harry egy kicsit el is szédült –, s végül megérkeztek egy fényes tölgyfaajtó elé, amelyet griffmadarat mintázó réz kopogtató díszített.

Harry most már tudta, hova mennek. Ez nem lehetett más, csak Dumbledore rezidenciája.

Tizenkettedik fejezet

A Százfűléfőzet

McGalagony és Harry leszálltak a mozgó kőlépcsőről. A professzorasszony kopogott az ajtón, mire az zajtalanul kinyílt. Beléptek rajta; McGalagony ráparancsolt Harryre, hogy várjon, és magára hagyta őt.

Harry körülnézett. Egy dologban már ekkor biztos volt: ez volt a legizgalmasabb az összes tanári dolgozószoba közül, amit a tanév során látott. Ha épp nem fenyegetett volna az a veszély, hogy kicsapják az iskolából, boldog lett volna, hogy szétnézhet itt.

Egy gyönyörű, tágas, kerek teremben állt. Különös, apró neszek zsongó kavalkádja hatolt a fülébe: pipaszárlábú asztalokon álló, füstöt eregető kis ezüst szerkezetek hangjai. A falakon a korábbi igazgatók és igazgatónők portréi függtek – a képmások mind békésen szunyókáltak a díszes keretekben. A helyiségben helyet kapott még egy hatalmas grifflábú asztal is, mögötte pedig egy polcon ott feküdt az a bizonyos elnyűtt varázslókalap – a Teszlek Süveg.

Harry habozva körülsandított. A festményvarázslók és boszorkányok mélyen aludtak. Nem árt vele senkinek, ha még egyszer felveszi a süveget. Csak a biztonság kedvéért... hogy megbizonyosodjon róla, tényleg a megfelelő házba kerülte...

Lábujjhegyen megkerülte az asztalt, és kezébe vette a süveget. Óvatosan a fejére tette, de a süveg túl nagy volt, és a szemébe csúszott, csakúgy, mint a legutóbbi alkalommal.

Harry belebámult a vaksötétbe, és várt. Nemsokára meg is szólalt a vékony hang:

– Bogarat ültettek a füledbe, Harry Potter?

– Hát, igen... – motyogta Harry. – Bocsánat a zavarásért. Csak azt szerettem volna megkérdezni...

– Az érdekel, hogy jó helyre küldtelek-e – fejezte be helyette a süveg. – Hát igen... a te esetedben különösen nehéz volt a döntés. De tartom magam ahhoz, amit mondtam: – Harry szíve itt nagyot dobbant – sokra vihetted volna a Mardekárban.

Harry lecsüggesztette a fejét. Csúcsánál fogva megragadta a Teszlek Süveget, és lehúzta a fejéről. A kopott, fakó varázslókalap ernyedten csüngött az ujjai között. Elszorult torokkal tette vissza a helyére.

– Tévedsz – szólt fennhangon a fejfedőhöz, de az nem felelt. A süvegre meredve hátrálni kezdett, de ekkor különös, gágogó hang ütötte meg a fülét.

Mégsem volt egyedül a teremben. Az ajtó mögött elhelyezett arany ülőrúdon egy félig megkopasztott pulykára emlékeztető, elaggott madár gubbasztott. Harry rámeredt; a madár sötéten viszszanézett rá, és újra gágogott egyet. Nagyon betegnek tűnt: szeme tompa és fénytelen volt, s Harry szeme láttára újabb csomó toll hullott ki a farkából.

Csak nehogy pont akkor múljon ki Dumbledore házimadara, mikor itt van vele egyedül – Harrynek épp ez a gondolat futott át az agyán, amikor a madár egyszerre lángba borult.

Harry rémülten felkiáltott, és. a grifflábú asztalhoz hátrált. Fejét kapkodva körülnézett, hátha talál valahol egy pohár vizet, de hiába. A madár időközben egyetlen nagy tűzcsóvává változott. Rikoltott még egy utolsót, és a következő pillanatban szőrén-szálán eltűnt: csak egy kupac hamu füstölgött a padlón.

Ekkor kinyílt az ajtó, és belépett Dumbledore. Arca vészjóslóan komor volt.

– Igazgató úr – hebegte Harry –, a madara... Nem tudtam segíteni rajta... egyszer csak kigyulladt.

Harry meghökkenésére Dumbledore elmosolyodott.

– Épp ideje volt. Már napok óta borzalmasan nézett ki. Mondtam is neki, hogy szánja rá magát végre.

Harry döbbent arckifejezése láttán Dumbledore felnevetett.

– Fawkes főnixmadár, Harry. A főnixek kigyulladnak, mikor eljön az ideje, azután hamvaikból új életre kelnek. Nézd csak...

Harry lenézett a padlóra. A hamukupac közepéből apró, ráncos kismadár dugta ki a fejét. A főnix így, fióka képében ugyanolyan csúnya volt, mint aggastyánként.

– Kínos, hogy épp a hamvadónapján láttad őt – folytatta Dumbledore, miközben helyet foglalt íróasztala mögött. – Máskor nagyon szép szokott lenni. Csodálatos vörös és arany tollai vannak. Fantasztikus jószágok ezek a főnixek. Hatalmas súlyt képesek felemelni, a könnyük gyógyerővel bír, és mellesleg igen hűséges háziállatok.

Harryt annyira megrémítette Fawkes tűzhalála, hogy teljesen elfeledkezett róla, mit keres voltaképpen az igazgató szobájában. Mikor azonban Dumbledore elhelyezkedett magas támlájú székében, és ráemelte átható tekintetét, azonnal eszébe jutott szorult helyzete.

Ebben a pillanatban hatalmas dörrenéssel kicsapódott a szoba ajtaja, és beviharzott Hagrid. Szeme vadul villogott, maszkja hátracsúszott torzonborz kobakján. Kezében még mindig ott fityegett a petyhüdt kakastetem.

– Nem Harry tette, Dumbledore professzor! – kiabálta a vadőr. – Pár másodperccel azelőtt, hogy a gyereket megtalálták, még beszélgettem vele! Nem is volt rá ideje...

Dumbledore megpróbált a szavába vágni, de Hagrid nem zavartatta magát. Egyre csak dúlt-fúlt, s közben vadul lóbálta a kakast, tollakat szórva szanaszét a szobában.

– ...Nem lehetett ő a tettes! A Mágiaügyi Minisztériumban is megesküszöm, ha kell...

– Hagrid, én...

– ...Félrevezették önt, uram! Harry nem lenne képes...

– Hagrid! – emelte fel a hangját Dumbledore. – Eszemben sincs Harryt gyanúsítani.

– Oh! – Hagrid nyomban megenyhült, és leeresztette a kakast. – Akkor jó. Odakint várok, igazgató úr.

Azzal kikullogott az ajtón.

– Nem gyanúsít engem, professzor úr? – kérdezte reménykedve Harry, miközben Dumbledore lesöpörte íróasztaláról a kakastollakat.

– Nem, Harry, nem gyanúsítlak – felelte a professzor elkomorodva. – Ennek ellenére beszélni szeretnék veled.

Harry nyugtalanul fészkelődve várta a folytatást. Dumbledore egymásnak támasztotta hoszszú ujjait, és töprengve nézett rá.

– Azt szeretném tudni, hogy nem akarsz-e elmondani nekem valamit – szólt végül. – Bármi legyen is az.

Harry nem tudta, mit feleljen erre. Felcsendült a fejében Malfoy üvöltése: „Ti következtek, sárvérűek!”; eszébe jutott a Hisztis Myrtle mosdójában gőzölgő Százfűléfőzet. Azután a titokzatos testetlen hangra gondolt, majd Ron baljóslatú szavaira: „Ha valaki olyan hangokat hall, amit senki más, az még a varázslók világában sem számít jó jelnek.” Felötlött benne hogy mit mondanak róla a többiek, és eszébe jutott saját rettegése attól, hogy esetleg valóban Mardekár rokona lehet...

– Nincs semmi mondanivalóm, professzor úr – felelte végül.

A Justint és Félig Fej Nélküli Nicket ért kettős merénylet pánikká fokozta az iskolában uralkodó nyugtalanságot. Érdekes módon Nick sorsa aggasztotta a legjobban az embereket. Mi lehet képes rá, hogy így elbánjon egy kísértettel? – kérdezgették egymást. – Miféle szörnyű hatalom tud megölni valakit, aki már amúgy is halott? A karácsonyi szünet közeledtével a diákok szinte verekedtek a Roxfort Expresszre szóló helyjegyekért.

– Ha így megy tovább, csak mi maradunk az iskolában – mondta Ron Harrynek és Hermionének. – Mi, Malfoy, Crak és Monstro. Vidám szünidőnk lesz, mondhatom.

Crak és Monstro, akik mindig mindenben Malfoyt utánozták, szintén feliratkoztak a Roxfortban maradók listájára. Harry egyébként kimondottan örült, hogy olyan sokan elutaznak. Elege volt belőle, hogy a többi diák nagy ívben elkerüli őt a folyosón, mintha agyarai nőttek volna, vagy méreg csöpögne a szájából; belefáradt a sugdolózásukba, a megjegyzéseikbe és a mutogatásukba.

A Fred-George páros viszont roppant szórakoztatónak találta a dolgot. Ha csak tehették, Harry előtt masíroztak a folyosón, és így kiabáltak:

– Utat Mardekár utódjának! Vigyázat, véres kezű varázsló közeleg!

Percy a leghatározottabban elítélte viselkedésüket.

– Ez nem tréfa – jelentette ki hűvösen.

– Ne állj az utunkba, Percy! – vigyorgott rá Fred. – Harrynek sietős a dolga.

– Igen, a Titkok Kamrájába igyekszik, mert teára várja agyaras csatlósa – tódította George.

Ginny sem találta viccesnek a dolgot.

– Jaj, ne csináljátok már! – siránkozott, valahányszor Fred fennhangon megkérdezte Harrytől, hogy kit szándékozik legközelebb megtámadni, vagy mikor George tettetett rémülettel fokhagymafüzért lóbált Harry felé.

Harryt mindez nem zavarta; sőt örült neki, hogy legalább Fred és George nevetségesnek találják az egész gyanúsítgatást. Draco Malfoyt viszont szemmel láthatóan bosszantotta a Weasley-ikrek handabandázása, s egyre savanyúbb képpel bámulta őket.

– Azért dühös, mert legszívesebben elbüszkélkedne vele, hogy ő az igazi utód – állapította meg Ron. – Tudjátok, mennyire zavarja, ha valaki bármiben is jobb nála. És most Harry aratja le a babérokat az ő gaztetteiért.

– De már nem sokáig – jegyezte meg Hermione elégedetten. – Lassan elkészül a Százfűléfőzet. Még pár nap, és kicsikarjuk belőle a vallomást.

Mikor véget ért a félév utolsó tanítási napja, egy csapásra csend borult a kastélyra: olyan mély és puha csend, amilyen a parkot borító hó alatt lehetett. Harry békésnek találta a némaságot, nem szomorúnak; élvezte, hogy Hermione és a Weasley testvérek vették át az irányítást a Griffendél-toronyban, ez ugyanis azt jelentette, hogy hangosan játszhattak robbantósdit, és zavartalanul gyakorolhatták a párbajozást. Fred, George és Ginny úgy döntöttek, hogy inkább az iskolában töltik a szünetet, nem utaznak el szüleikkel Egyiptomba, meglátogatni Billt. Percy, aki rosszallással nézte „gyerekes” viselkedésüket, nem sok időt töltött a klubhelyiségben. Már korábban kijelentette, hogy ő csak azért maradt karácsonyra az iskolában, mert prefektusként kötelességének érzi, hogy segítsen a tanároknak ezekben a nehéz időkben.

Szenteste napja csikorgóan hideg, fehér hajnallal köszöntött rájuk. Harry és Ron most kizárólagosan birtokolták a fiúk hálótermét, mégsem tudtak túl sokáig aludni. Kora reggel arra ébredtek, hogy Hermione csörtet be az ajtón, ajándékokkal megrakodva.

– Ébredjetek! – harsogta a lány, és széthúzta a függönyt.

– Hermione, te nem jöhetsz be ide! – motyogta álmosan Ron, és eltakarta a szemét.

– Nektek is boldog karácsonyt. – Hermione odadobta Ronnak az ajándékát. – Én már vagy egy órája fent vagyok. Tettem még egy kis fátyolkát a főzetbe. Most már készen van.

Harry szeméből nyomban kiröppent az álom.

– Biztos?

– Holtbiztos – bólintott a lány, és odébb rakta Makeszt, a patkányt, hogy helyet csináljon magának az ágy végében. – Szerintem ma este kellene megejtenünk az akciót.

Ekkor Hedvig röppent be az ablakon, csőrében egy parányi csomaggal.

– Szia – köszöntötte Harry felvidulva. – Szóval már nem haragszol rám?

A bagoly hízelegve megbiccentette a fülét – ez sokkal kedvesebb ajándéknak bizonyult, mint a csomag, amit hozott, s amiről kiderült, hogy Dursleyék küldeménye. Egy fogpiszkáló volt benne meg egy rövid levél, amiben a család afelől érdeklődött, hogy nem tudná-e Harry a nyarat is az iskolában tölteni.

Harry többi karácsonyi ajándéka sokkal szívderítőbb volt. Hagrid egy nagy doboz tejkaramellát küldött neki (amit elfogyasztás előtt célszerű volt megpuhítani egy kicsit a tűznél). Rontól egy könyvet kapott, ami a Repülj a Csúzlikkal címet viselte és Ron kedvenc kviddicscsapatáról szólt. Hermione ajándéka egy luxuskivitelű sastollpenna volt, az utolsó csomag pedig egy kötött pulóvert és szilvás süteményt tartalmazott – ezt Mrs Weasley küldte. Harry lelkifurdalás közepette olvasta az asszony üdvözlő sorait; Mr Weasley kocsijára gondolt, amit a fúriafűzzel való szerencsétlen karambol óta senki se látott, és erről eszébe jutott, miféle házirendsértésre készülnek most is Ronnal.

Tervezett házirendsértés és Százfűléfőzet ide vagy oda, a három jó barát remekül érezte magát a Roxfort karácsonyi lakomáján.

A feldíszített nagyterem maga volt a csoda. Mintha nem lett volna elég a tucatnyi zúzmarás karácsonyfa és a sok-sok vastag magyal-és fagyöngykoszorú, még meleg és száraz varázshó is hullott a mennyezetről. Dumbledore megtanította a diákoknak kedvenc karácsonyi énekeit (Hagrid egyre hangosabban dalolt, ahogy sorban ürítette a tojáslikőrös kupicákat). Percy nem vette észre, hogy Fred a Prefibubus szót bűvölte a prefektusi jelvényére, és egyre kérdezgette öccseit, hogy min vihognak annyira. Harryt még az sem zavarta, hogy a mardekárosok asztalánál Malfoy fennhangon gúnyos megjegyzéseket tett az új pulóverére. Tudta, hogy kis szerencsével Malfoynak hamarosan elmegy a kedve az élcelődéstől.

Alighogy Harry és Ron elfogyasztották a második repetájukat a karácsonyi pudingból, Hermione kiterelte őket a nagyteremből, hogy megbeszélje velük az utolsó tennivalókat.

– Még szükségünk van valamilyen darabkára azokból az emberekből, akikké változni akarunk – jelentette ki olyan természetességgel, mintha mosóporért küldené a fiúkat a boltba. – Egyértelmű, hogy legjobb lesz Crakot és Monstrót használni. Ők Malfoy legjobb barátai, előlük nem titkol semmit. Egyébként arról is gondoskodnunk kell, hogy Crak és Monstro ne ronthassanak ránk, miközben kihallgatjuk Malfoyt.

– Részletesen kidolgoztam a tervet – folytatta Hermione, ügyet sem vetve Ron és Harry döbbent képére. Elővett két jókora darab csokis süteményt. – A sütibe közönséges altatóitalt kevertem. Intézzétek úgy, hogy Crak és Monstro megtalálják. Jól tudjuk, milyen falánkak, gondolkodás nélkül be fogják habzsolni. Ha elaludtak, tépjétek ki egy-két hajszálukat, és dugjátok be őket a seprűk közé.

Harry és Ron hitetlenkedő pillantást váltottak.

– Hermione, ez...

– Ebből nagyon nagy baj lehet...

A lány azonban egy szigorú szemvillanással – amit talán McGalagonytól tanult – elnémította a fiúkat.

– Crak és Monstro haja nélkül a főzet mit sem ér – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. – Ki akarjátok hallgatni Malfoyt vagy sem?

– Jól van, jól van – bólintott Harry. – De veled mi lesz? Te kinek téped ki a haját?

– Én már senkinek. – Hermione egy fiolát vett elő a zsebéből. Az üvegcse egyetlen hajszálat tartalmazott. – Emlékeztek, hogy a párbajszakkörön összeverekedtem Millicent Bullstrode-dal? Mikor fojtogatott, egy kihullott hajszála rátapadt a taláromra. Ő hazautazott karácsonyra, úgyhogy csak azt kell mondanom a mardekárosoknak, hogy meggondoltam magam, és visszajöttem.

Azzal Hermione elsietett, hogy még egyszer ellenőrizze a Százfűléfőzet állapotát. Ron aggódó arccal fordult Harryhez.

– Hallottál te már olyan tervet, aminek ennyi buktatója volt?

Harry és Ron őszinte csodálkozására azonban az akció első fázisa tényleg zökkenőmentesen zajlott. A két fiú a kihalt bejárati csarnokban várta Crakot és Monstrót, akik utolsóként álltak fel a mardekárosok asztalától, miután a negyedik adag habos süteményt is belapátolták. Harry a lépcsőkorlát alsó oszlopán helyezte el a csalétket. Mikor Crak és Monstro megjelentek a nagyterem ajtajában, ő és Ron gyorsan elbújtak a bejárat mellett álló lovagi páncél mögött.

– Ezek nem normálisak – suttogta izgatottan Ron, mikor látta, hogy Crak megböki Monstrót, majd gondolkodás nélkül felkapja a süteményt. A mardekárosok bután elvigyorodtak, és egészben a szájukba tömték a süteményeket. Néhány másodpercig diadalmasan csámcsogtak, azután minden átmenet nélkül horkolva csuklottak össze.

A dolog legnehezebb része az volt, hogy be kellett tuszkolni a két megtermett fiút a csarnok túlsó végében álló seprűsszekrénybe. Mikor ezzel is megvoltak, Harry kitépett pár szálat a Monstro homlokán burjánzó bozontból, és Ron is szerzett néhány hajszálat Craktól. A fiúk cipőjét is kölcsönvették, mivel tudták, hogy a sajátjuk kicsi lesz a Crak-és Monstro-méretű lábakra. Ezután felálltak, és – őszintén elámulva saját merészségükön – felrohantak Hisztis Myrtle mosdójába.

A mosdóban látni is alig lehetett a kondérból gomolygó sűrű, fekete füsttől. Harry és Ron az arcukra szorították talárjuk szegélyét, és kopogtattak a boszorkánykonyhának kinevezett fülke ajtaján.

– Hermione?

Kattant a zár, és megjelent a lány verejtékező, izgatott arca. A fülkéből kihallatszott a sziruppá sűrűsödött főzet lusta rotyogása. A vécédeszkán három odakészített üvegpohár állt.

– Megszereztétek? – kérdezte izgatottan Hermione.

Harry megmutatta neki Monstro haját, mire a lány átadott egy zsákot a fiúknak.

– Helyes. Én pedig szereztem két talárt a szennyesből. A sajátotok túl kicsi lesz Crak és Monstro testére. – Mindhárman az üstre meredtek. Közelről nézve a főzet bugyborékoló mocsári sárhoz hasonlított.

– Igen, mindent úgy csináltam, ahogy kell – motyogta Hermione, miközben újra átolvasta a Leghatóbb ördöngös italok vonatkozó receptjét. – A könyv szerint is így kell kinéznie... Ha megittuk, pontosan egy óránk lesz a cselekvésre, azután visszaváltozunk.

– Most mi a teendő? – suttogta Ron.

– Háromfelé osztjuk, és hozzáadjuk a hajszálakat. – Hermione megtöltötte a három poharat, majd elővette a fiolát, és remegő kézzel belerázta Millicent Bullstrode haját a saját adagjába.

A főzet hangosan sercegett, mint a víz a forró edény szélén. Azután vadul bugyborékolni kezdett, s a következő pillanatban undok sárga színt öltött.

– Fúj... Millicent Bullstrode-kivonat – fintorgott Ron. – Biztos az íze is undorító.

– Ti jöttök – szólt Hermione.

Harry beledobta Monstro haját a középső pohárba, Ron pedig Crakét a szélsőbe. Mindkét pohár sercegett és bugyborékolt; a Monstró-lé kekiszínű lett, a Crak-szirup pedig sárbarna.

– Várjatok – szólt Harry, mikor Ron és Hermione a poharuk után nyúltak. – Jobb lesz, ha külön fülkékbe megyünk. Crak és Monstro nem férnek majd be ide, és Millicent Bullstrode se épp egy virágszál.

– Igazad van – bólintott Ron, és kinyitotta az ajtót. Harry óvatos léptekkel, hogy egy cseppet se löttyintsen ki a főzetből, átsétált a középső fülkébe.

– Készen álltok? – kérdezte.

– Igen – hallatszott Ron és Hermione válasza. – Egy... kettő... három...

Harry befogta az orrát, és két kortyra lenyelte a főzetet. Megállapította, hogy olyan íze van, mint a szétfőtt káposztának.

Azon nyomban vadul tekeregni kezdett az összes belső szerve, mintha csak élő kígyókat nyelt volna le. Kétrét görnyedt, és a hányinger kerülgette – azután égő-bizsergő érzés indult ki a gyomrából, s terjedt szét a testében, egészen az ujjai hegyéig. A következő pillanatban négykézlábra esett; úgy érezte, minden porcikája elolvad. Bőre hullámzott, mint az olvadt viasz, s keze rohamosan dagadni kezdett. Ujjai megvastagodtak, körmei szélesebbé váltak, s öklén diónyira dagadtak a bütykök. A vállát mintha lovak húzták volna jobbra és balra, s a homlokán érzett csiklandozás elárulta, hogy a hajvonala megindult a szemöldöke felé. A szétrepedt hordó módjára kitáguló mellkasán megfeszült a talár, s lábát iszonyatosan nyomta a kelleténél négy számmal kisebb cipő.

A folyamat olyan hirtelen ért véget, amilyen hirtelen kezdődött. Harry hason feküdt a mosdó hideg kövén, és először Myrtle morózus bugyborékolását hallotta meg. Nagy nehezen lerúgta a cipőjét, és feltápászkodott. Ilyen érzés hát Monstrónak lenni. Hatalmas keze remegett, miközben lehúzta régi talárját, amely most csak a térdéig ért. Felvette az újat, és megkötötte a fűzőt Monstro csónaknyi cipőjén. Mikor ösztönösen a homloka felé nyúlt, hogy hátrasimítsa a haját, keze mélyen benőtt kefefrizurát tapintott. Észrevette, hogy homályosan lát, és gyorsan levette szemüvegét: Monstróként nem volt szüksége rá.

– Jól vagytok? – szólalt meg Monstro mély, reszelős hangján.

– Igen – hangzott jobbfelől Crak öblös morgása.

Harry elhagyta a fülkét, és a repedt tükör elé lépett. Monstro mélyen ülő, buta szeme nézett vissza rá. Megvakarta a fülét – Monstro ugyanígy tett.

Ron fülkéjének ajtaja is kinyílt. A két fiú egymásra nézett. Sápadtságát és zaklatott pislogását leszámítva Ron pontosan úgy festett, mint Crak: gombafrizurája volt és gorillakarjai.

– Ez hihetetlen – csóválta a fejét Ron. A tükör elé lépett, és megtapogatta Crak lapos orrát. – Egyszerűen hihetetlen.

– Ne vesztegessük az időt – szólt Harry, és leoldotta óráját Monstro vastag csuklójáról. – Még meg kell keresnünk a Mardekár klubhelyiségét. Remélem, lesz, aki odavezessen minket.

Ron álmélkodva bámult Harryre, majd így szólt:

– Ha tudnád, milyen hihetetlen azt látni, hogy Monstro gondolkodik. – Bekopogott Hermione fülkéjébe. – Gyere, indulnunk kell...

A válasz vékony, magas hangon érkezett.

– Azt hiszem, én inkább... inkább itt maradok. Menjetek csak nélkülem.

– Hermione, tudjuk, hogy milyen csúnya Millicent. Senki nem fog rájönni, hogy te vagy az.

– Nem, tényleg... inkább itt maradok. De ti siessetek, nincs sok időtök.

Harry tanácstalanul nézett barátjára.

– Ez már Monstro-szerűbb – bólogatott Ron. – Mindig ilyen arcot vág, ha egy tanár kérdez tőle valamit.

– Minden rendben, Hermione? – hajolt a fülke ajtajához Harry.

– Persze, persze... Jól vagyok. Menjetek csak.

Harry az órájára nézett. Az értékes hatvan percből öt máris eltelt.

– Akkor itt találkozunk, rendben?

Harry és Ron óvatosan kinyitották a mosdó ajtaját, és kilestek a folyosóra. Mikor látták, hogy nem jár arra senki, elindultak.

– Ne lóbáld a karod! – tanácsolta suttogva Harry.

– Mi?

– Crak olyan mereven tartja a karját...

– Így jó lesz?

– Igen, így sokkal jobb.

Lementek a márványlépcsőn. Most már csak egy mardekárost kellett találniuk, aki elvezeti őket a klubhelyiségbe. Ez azonban nem volt egyszerű feladat.

– Van valami ötleted? – kérdezte Harry.

– A mardekárosok mindig abból az irányból érkeznek a reggelihez. – Ron a pincébe vezető lépcső felé bökött. Ebben a percben egy hosszú, göndör hajú lány tűnt fel a lépcsőn.

– Ne haragudj – szólította meg Ron, és odasietett hozzá. Elfelejtettük, hogy merre kell menni a klubhelyiségünkbe.

– Tessék? – fintorgott barátságtalanul a lány. – Miféle klubhelyiségünkbe? Én hollóhátas vagyok.

Gyanakvó pillantást vetett a két fiúra, majd faképnél hagyta őket.

Harry és Ron leszaladtak a kőlépcsőn a sötét pincébe. Most már látták, hogy a feladat mégsem olyan egyszerű, mint hitték. Lépteik szokatlanul erős visszhangot vertek – hiszen Crak és Monstro óriási lábai zökkentek a lépcsőfokokon.

A labirintusszerű pincefolyosók kongtak a ürességtől. Harry és Ron egyre mélyebbre hatoltak az iskola alatti útvesztőben, s menet közben gyakran az órájukra néztek. Negyedóra elteltével már ott tartottak, hogy lefújják az egész akciót, de ekkor léptek zaját hallották.

– Na! – suttogta izgatottan Ron. – Ott jön valamelyik! Az alak egy oldalsó helyiségből lépett ki. Mikor a fiúk közelebb értek hozzá, lelkesedésük nyomban alábbhagyott. Az illető nem egy mardekáros volt, hanem Percy.

– Mit keresel te idelent? – kérdezte csodálkozva Ron. Percy felháborodott arcot vágott.

– Semmi közöd hozzá – felelte kimérten. – Te Crak vagy, igaz?

– Mi?... Ja persze, igen.

– Menjetek a hálótermetekbe – utasította a fiúkat Percy. – Mostanában veszélyes lehet sötét folyosókon járkálni.

– Te is itt járkálsz – vágott vissza Ron.

– Én prefektus vagyok. – Percy büszkén kihúzta magát. – Engem senki nem fog megtámadni.

Ekkor egy hang csendült fel Harry és Ron háta mögött. Draco Malfoy közeledett feléjük, s Harry életében először örült a találkozásnak.

– Hát itt vagytok – mordult rájuk Malfoy. – Egészen mostanáig tömtétek a fejeteket a nagyteremben? Már mindenütt kerestelek benneteket. Mutatni akarok valamit.

Malfoy gyanakodva nézett Percyre.

– Te meg hogy kerülsz ide, Weasley? – sziszegte. Percy most már tényleg felháborodott.

– Mint prefektus egy kicsit több tiszteletet várok! – fortyant fel. – Nem tetszik a modorod, Malfoy!

Malfoy elvigyorodott, és intett Harrynek meg Ronnak, hogy kövessék. Harry kis híján bocsánatot kért Percytől, de még idejében észbe kapott, és Ronnal együtt gyorsan Malfoy után eredt.

– Ez a Peter Weasley... – szólalt meg Malfoy, miután befordultak az első sarkon.

– Percy – javította ki szórakozottan Ron.

– Nem mindegy? – vont vállat Malfoy. – Szóval észrevettem, hogy mostanában sokat szaglászik mindenfelé. Lefogadom, hogy azt hiszi, egymaga el tudja kapni Mardekár utódját.

Rövid, fölényes kacajt hallatott. Harry és Ron izgatott pillantást váltottak.

Malfoy ekkor megállt, és a pince nedves fala felé fordult.

– Mi is az új jelszó? – kérdezte Harrytől.

– Öh...

– Ja, igen – csapott a homlokára Malfoy. – Aranyvér!

A jelszóra kinyílt a falba rejtett kőajtó. Malfoy belépett rajta, Harry és Ron pedig követték.

A Mardekár klubhelyisége hosszú, alacsony mennyezetű terem volt. Durva kőfalait láncon lógó, kerek, zöld lámpák világították meg. A míves kandallópárkány alatt lobogott a tűz, fényében faragott székek és üldögélő mardekárosok körvonalai rajzolódtak ki.

– Várjatok meg itt! – utasította Malfoy Harryt és Ront, s két, a tűztől távolabb álló székre mutatott. – Mindjárt hozom... most kaptam, apám küldte.

Harry és Ron leültek, s igyekeztek úgy tenni, mintha otthon éreznék magukat.

Malfoy néhány perc múlva visszatért, kezében egy újságkivágással, amit nyomban Ron orra alá dugott.

– Jót fogtok röhögni – mondta.

Harry látta, hogy Ron szeme tágra nyílik a döbbenettől. A fiú gyorsan átfutotta a szöveget, kényszeredetten nevetett egyet, majd átadta Harrynek a papírt.

Az a Reggeli Próféta egyik cikke volt:

VIZSGÁLAT A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUMBAN

Arthur Weasleyt, a Mugli Tárgyakkal való Visszaélési Ügyosztály vezetőjét ma száz galleon pénzbüntetéssel sújtották egy mugli gépkocsi megbűvöléséért.

Mivel az elvarázsolt autó ősszel a Roxfort Boszorkányés varázslóképző Szakiskola közelében okozott balesetet, Lucius Malfoy úr, az iskola felügyelőbizottságának tagja felszólította Weasley urat, hogy mondjon le hivataláról.

„Weasley szégyent hozott a minisztériumra – nyilatkozta tudósítónknak Malfoy úr. – Nyilvánvalóan alkalmatlan arra, hogy jogszabályokat fogalmazzon meg számunkra. Nevetséges muglivédelmi törvényét haladéktalanul vissza kell vonni”.

Weasley urat nem sikerült megkérdeznünk az ügyről, felesége viszont felszólította az érdeklődő riportereket, hogy takarodjanak, különben rájuk uszítja a családi kísértetet.

– Na? – nézett rájuk lelkesen Malfoy, mikor Harry visszaadta az újságkivágást. – Nem tartjátok viccesnek?

– Ha-ha – nyögte Harry.

– Ha Arthur Weasley annyira imádja a muglikat – vélekedett Malfoy –, törje ketté a pálcáját, és költözzön az ő világukba. Ha látja az ember, hogyan élnek, el se hiszi, hogy aranyvérűek.

Ron – pontosabban Crak – arca eltorzult a dühtől.

– Mi van veled? – mordult rá Malfoy.

– Fáj a gyomrom – nyögte Ron.

– Akkor menj fel a gyengélkedőre, és rúgj bele a nevemben azokba a sárvérűekbe – vihogta Malfoy. – Különben, csodálom, hogy a Reggeli Próféta még nem írt a merényletekről – folytatta tűnődve. – Szerintem Dumbledore megpróbálja eltussolni a dolgot. Még egy-két eset, és kirúgják. Apa úgyis mindig azt mondja, hogy nála rosszabb igazgató még sose volt Roxfortban. Imádja a félmuglikat. Egy rendes igazgató be se engedne ide egy olyan kis korcsot, mint Creevey.

Malfoy kattintgatni kezdett egy képzeletbeli kamerát, gonoszul, de pontosan parodizálva Colint.

– Potter, csinálhatok egy képet rólad? Adsz egy autogramot? Potter, légy szíves, engedd meg, hogy nyaljam a talpad! – Leeresztette a kezét, és Harryre meg Ronra nézett.

– Nektek meg mi bajotok van?

Harry és Ron jókora késéssel kezdtek el nevetni, de Malfoy így is elégedett volt – Craknak és Monstrónak bizonyára egyébként is lassú volt a felfogása.

– Szent Potter, a sárvérűek védelmezője – morogta Malfoy. – Benne sincs semmi varázsló-önérzet, különben szóba se állna azzal a sárvérű Grangerrel. És még róla hiszik azt, hogy ő Mardekár utódja!

Harry és Ron visszafojtott lélegzettel vártak – még egy perc, és Malfoy bevallja, hogy ő az! De ekkor...

– Bár tudnám, hogy ki az utód – szólt Malfoy fejcsóválva. – Segíthetnék neki.

Ron olyan látványosan tátotta ki a száját, hogy Crak-arca még a szokásosnál is ostobább kifejezést öltött. Szerencsére Malfoy ezt nem vette észre, Harry pedig gyorsan megszólalt:

– Biztos van valami tipped, hogy ki lehet az...

– Nagyon jól tudod, hogy nincs, Monstro! – csattant fel Malfoy. – Hányszor kell még elmondanom? Apám se hajlandó mesélni arról, hogy mi történt, mikor a Kamra a legutóbb kinyílt. Az ötven éve volt, szóval még az ő ideje előtt, de azért mindent tud a dologról. Csak azt mondja, annak idején az egészet eltitkolták, így aztán gyanús lenne, ha túl sokat tudnék. De egy dolog biztos: legutóbb, mikor a Titkok Kamráját kinyitották, egy sárvérű meghalt. Úgyhogy szerintem csak idő kérdése, és most is megölnek egyet... Remélem, Granger lesz az.

Ron ökölbe szorította Crak bütykös lapátkezét. Elég leleplező lett volna, ha Crakként orrba vágja Malfoyt, ezért Harry figyelmeztető pillantást vette rá, majd így szólt:

– Nem tudod, elkapták az illetőt, aki legutóbb kinyitotta a Titkok Kamráját?

– Igen... és kirúgták a suliból – felelte Malfoy. – Szerintem még mindig Azkabanban ül.

– Azkabanban? – ismételte Harry.

– Igen, Azkabanban, a varázslók börtönében. – Malfoy hitetlenkedve nézett rá. – Komolyan mondom, ha ennél is lassúbb lennél, nem is előre mennél, hanem hátra.

Malfoy izgatottan fészkelődött a székében, és így folytatta:

– Apám arra kért, maradjak nyugton, és bízzam a munkát Mardekár utódjára. Azt mondja, ideje, hogy megtisztítsák a sulit a sárvérű csőcseléktől, de azért nem kéne belekeverednünk a dologba. Persze, most neki is elég baja van. Hallottátok, hogy a múlt héten házkutatás volt a kúriánkon?

Harry igyekezett aggódó kifejezést erőltetni Monstro buta arcára.

– Bizony... – bólogatott Malfoy. – Szerencsére nem sok mindent találtak. Apámnak van pár nagyon értékes fekete mágiás holmija. Még jó, hogy nekünk is van egy titkos kamránk a szalon padlója alatt...

– Hó! – kiáltott fel Ron.

Malfoy rámeredt. Harry úgyszintén. Ron elpirult – olyannyira, hogy még a haja is vörös lett... az orra pedig nőni kezdett. Letelt az óra, és elkezdett visszaváltozni önmagává. Ugyanakkor rémülten nézett Harryre, ami elárulta, hogy nem csak az ő álarcának járt le a szavatossága.

Harry és Ron felpattantak a helyükről.

– Gyógyszert kell kérnem – hörögte Ron, és Harryvel a nyomában hanyatthomlok kimenekült a mardekárosok klubhelyiségéből.

Végigrohantak a pincefolyosókon, s közben reménykedtek a reménytelenben: hogy Malfoy nem fogott gyanút. Harry lába ide-oda csúszkált Monstro csónaknyi cipőjében, és fel kellett húznia hosszú talárját, hogy ne essen hasra benne. Felrohantak a lépcsőn a sötét bejárati csarnokba, s nyomban meghallották a seprűtartó szekrény felől érkező dörömbölést és tompa kiabálást. Cipőiket ledobták a szekrény előtt, majd zokniban továbbrohantak a márványlépcső felé, és hamarosan megérkeztek Hisztis Myrtle mosdójába.

– Azért nem volt időpocsékolás – zihálta Ron, mikor becsukták maguk mögött az ajtót. – Azt még mindig nem tudjuk, hogy ki áll a merényletek mögött, de holnap írok egy levelet apának, hogy nézzen körül Malfoyék szalonjában a padló alatt.

Harry felvette szemüvegét, és megvizsgálta arcát a repedt tükörben. Újra önmaga volt. Ron közben bekopogott Hermione fülkéjébe.

– Hermione, gyere ki, egy csomó újságunk van!

– Menjetek el – cincogta a lány.

Harry és Ron egymásra néztek.

– Mi a baj? – kérdezte Ron. – Mostanra vissza kellett változnod. Mi már...

Ekkor Hisztis Myrtle csusszant ki a fülke ajtaja alatt. Harry még sohase látta ilyen vidámnak a kísértetlányt.

– Óóóóó, várjatok csak, amíg meglátjátok – ujjongott Myrtle. – Iszonyatos!

Megcsikordult a zár, és feltűnt a hüppögő, talárjába takarózó Hermione.

– Mi van? – kérdezte bizonytalanul Ron. – Még mindig millicentes az orrod, vagy mi?

Hermione leeresztette talárját. Ron a mosdóig hátrált elképedésében.

A lány arcát fekete szőrzet borította. A szeme sárgára változott, és haja alól két hegyes fül meredt elő.

– Macskaszőr volt! – zokogta. – Millicent Bullstrode-nak macskája van! És a főzetet nem szabad állati transzformációhoz használni!

– Ajaj – szólt Ron.

– Halálra fognak gúnyolni téged! – ujjongott Myrtle.

– Semmi baj, Hermione – sietett megnyugtatni a lányt Harry. – Felviszünk a gyengélkedőre. Madam Pomfrey nem szokott sokat kérdezősködni...

Nem kevés időbe telt, amíg rábeszélték Hermionét, hogy lépjen ki velük a mosdóból. Hisztis Myrtle egész úton kísérte őket, s közben szívből kacagott.

– Az lesz a jó, ha majd megtudják, hogy farkad is van!

Tizenharmadik fejezet

A nagyon titkos napló

Hermione hetekig feküdt a gyengélkedőn. Mikor a karácsonyi szünet végén a diákok viszszatértek, mindenféle mendemonda kezdett keringeni az eltűnéséről. Természetesen mindenki azt gyanította, hogy ő is merénylet áldozata lett. A gyengélkedő körül nap mint nap rengeteg kíváncsi tanuló ólálkodott, így Madam Pomfrey bevetette jól bevált paravánját, hogy megóvja a szőrös arcú Hermionét a megszégyenítő pillantásoktól.

Harry és Ron minden este meglátogatták barátnőjüket. Mikor elkezdődött a tanítás, nap mint nap elvitték neki a házi feladatokat is.

– Ha nekem nőtt volna macskabajszom, nem gyötörném magam a tanulással – mondta Ron egyik este, miközben egy halom könyvet pakolt le a lány éjjeliszekrényére.

– Ne butáskodj Ron, nem maradhatok le – méltatlankodott Hermione. Mostanában már jobb kedve volt, mert eltűnt a szőr az arcáról, és a szeme is fokozatosan visszabarnult. Nincsenek esetleg újabb nyomok? – érdeklődött fojtott hangon.

– Nincsenek – rázta a fejét szomorúan Harry.

– Pedig olyan biztos voltam benne, hogy Malfoy az – mondta Ron, immár vagy századszor.

– Az meg mi? – kérdezte Harry, és a Hermione párnája alól kilógó aranyszínű valamire mutatott.

– Csak egy jobbulást kívánó képeslap – sietett a válasszal Hermione. Igyekezett eldugni a lapot, de Ron gyorsabb volt nála. Megkaparintotta, és hangosan olvasni kezdte:

„Granger kisasszonynak gyors felépülést kíván aggódó tanára Gilderoy Lockhart professzor, bronz fokozatú Merlin-díjas, a Feketemágia-ellenes Liga tiszteletbeli tagja, a Szombati Boszorkány magazin Legbűbájosabb Mosoly Díjának ötszörös birtokosa.”

Ron undorodó képpel nézett Hermionére.

– Ezzel a párnád alatt alszol?

Hermionénak szerencsére nem kellett válaszolnia, mert belépett Madam Pomfrey az esti gyógyszeradaggal.

– Lockhart a legnyálasabb alak, akit valaha láttam – füstölgött Ron, mikor Harryvel már a Griffendél-toronyba vezető lépcsőkön jártak. Piton annyi leckét adott fel nekik, hogy Harry attól tartott, hatodikos lesz, mire az összeset megoldja. Ron épp azon bosszankodott, hogy elfelejtette megkérdezni Hermionétól, hány patkányfarok kell a hajmeresztő tonikhoz, mikor dühös ordítás csapta meg a fülüket a felsőbb emelet felől.

– Ez Frics – morogta Harry. Felszaladtak a lépcsőn, majd a sarkon megálltak, és tovább füleltek.

– Csak nem egy újabb merénylet? – aggódott Ron. Visszafojtott lélegzettel, fülüket hegyezve hallgatták Frics hisztérikus rikácsolását.

– ...hogy még többet kelljen dolgoznom! Most egész éjjel takaríthatok, mintha nem lenne úgyis elég bajom! De ez volt az utolsó csepp a pohárban, megyek Dumbledore-hoz...

Ezután távolodó léptek zaja majd ajtócsapódás hallatszott. Harry és Ron kilestek a folyosóra. Frics bizonyára megszokott őrhelyén posztolt: ott, ahol Mrs Norris merénylet áldozata lett. Első pillantásra látták, hogy miért dühöngött Frics: a fél folyosót elöntötte a víz, s még mindig kis patak csordogált kifelé Hisztis Myrtle mosdójának ajtaja alatt. Most, hogy Frics abbahagyta a kiabálást, meghallották Myrtle visszhangzó zokogását.

– Mi baja van már megint? – morogta Ron. – Nézzük meg.

Felhúzott talárral átkeltek az árvíz sújtotta területen, és a „mosdó rossz” táblára szokás szerint ügyet sem vetve, beléptek a mellékhelyiségbe.

Hisztis Myrtle még saját átlagához képest is igen hangosan és keservesen zokogott. Úgy látszott, a szokásos vécékagylójában gubbaszt. A mosdóban sötét volt, mivel a falakra és a padlóra fröccsent víz a gyertyákat is eloltotta.

– Mi a baj, Myrtle? – érdeklődött Harry.

– Ki az? – bugyborékolta a kísértet. – Megint meg akartok dobálni?

Harry átgázolt a tengeren a szélső fülkéhez, és tovább kérdezősködött.

– Miért akarnálak megdobálni?

– Honnan tudjam? – kiabálta Myrtle, és újabb szökőár kíséretében kiemelkedett a vécéből. – Én csak üldögélek itt békésen, erre valaki csak úgy viccből hozzám vág egy könyvet...

– De hiszen neked nem árt, ha hozzád vágnak valamit – jegyezte meg Ron: – Úgy értem, egyszerűen átrepül rajtad, nem?

Az érvelés nem volt épp a legszerencsésebb. Myrtle felfújta magát, és vadul bömbölni kezdett:

– Dobáljuk csak meg könyvekkel Myrtlet, hiszen úgysem érzi! Tíz pont jár annak, aki átdobja a hasán! Ötven pont, ha eltalálod a fejét! Ha-ha-ha! Milyen vicces játék! Hát szerintem nem az!

– Ki dobált meg téged? – kérdezte Harry.

– Nem tudom... Csak üldögéltem odalent a kanyarban, a halálról gondolkodtam, és akkor egyszerre átesett a könyv a fejem tetején. – Myrtle dühösen meredt a fiúkra. – Ott van, kilökte a víz.

Harry és Ron benéztek a kagyló alá, ahova Myrtle mutatott. Egy kis alakú, vékony könyvecske feküdt ott. Kopott, fekete borítója és lapjai ugyanúgy csuromvizesek voltak, mint minden más a mosdóban. Harry már indult volna, hogy felemelje, de Ron feltartóztatta.

– Mi van? – kérdezte megütközve Harry.

– Elment az eszed? – sziszegte Ron. – Veszélyes lehet.

– Veszélyes? – nevetett Harry. – Mért lenne veszélyes?

– Nagyon is az lehet – felelte Ron, s közben gyanakodva méregette a könyvet. – Nagyot néznél, ha tudnád, hogy milyen könyveket kobozott már el a minisztérium. Apa mesélte, hogy volt egy, ami kiégette az olvasója szemét. Aki pedig elolvasta az Egy varázsló verseit, az élete végéig kecskerímekben beszélt. Bathben egy vén boszorkánynak pedig volt egy olyan könyve, amit nem lehetett letenni! Aki beleolvasott, annak utána a könyvvel az orra alatt kellett járkálnia, és fél kézzel kellett csinálnia mindent. És...

– Jól van, most már értem – szakította félbe Harry.

A könyvecske ártalmatlanul és ázottan hevert a padlón.

– Csak úgy járhatunk a dolog végére, ha belenézünk – jelentette ki Harry, azzal megkerülte Ront, és lehajolt a könyvért.

Nyomban látta, hogy az egy napló – a borítóra írt kopott évszám tanúsága szerint ötvenéves. Kíváncsian kinyitotta, és rögtön az első oldalon talált egy tintával beírt, elmosódott nevet: „T. R. Denem.”

– Várj csak – szólalt meg Ron, aki Harry válla fölött lesett bele a naplóba. – Ez a név ismerős... T. R. Denem ötven évvel ezelőtt „Önzetlenül az Iskoláért” Különdíjat kapott.

– Ezt meg honnan tudod? – csodálkozott Harry.

– Onnan, hogy Frics kábé ötvenszer lesikáltatta velem azt a díszpajzsot – felelte mogorván Ron. – Azt böfögtem tele csigával. Te is egy életre megjegyeznéd azt a nevet, amiről egy órán keresztül vakartad a trutymót.

Harry óvatosan szétbontotta a napló ázott lapjait. Azok teljesen üresek voltak. Még annyi feljegyzés sem volt rajtuk, hogy „Mabel néni születésnapja” vagy „I/23 fogorvos!”.

– Egy betűt se írt bele – állapította meg csalódottan Harry.

– Kíváncsi vagyok, miért akarta valaki lehúzni a vécén – ráncolta a homlokát Ron.

Harry megfordította a könyvecskét. A hátoldalon egy londoni újságárus neve és Vauxhall Road-i címe állt.

– Biztos mugli születésű volt – jegyezte meg töprengve. Különben nem a Vauxhall Roadon vett volna naplót magának...

– Akárhogy is, nem sokra megyünk vele – legyintett Ron, majd halkabban hozzátette: – Ötven pont, ha átdobod Myrtle orrán.

Harry azonban inkább zsebre tette a könyvecskét.

Hermione február elején hagyta el a kórházat, bajusztalan, farokmentes és szőrtelenített állapotban. A Griffendél-toronyban töltött első közös estéjükön Harry megmutatta neki T. R. Denem naplóját, és elmesélte a könyvecske felbukkanásának történetét.

– Hohó, lehet, hogy titkos varázsereje van! – csillant fel Hermione szeme. Elkérte a naplót Harrytől, és tüzetesen vizsgálgatni kezdte.

– Ha van neki, akkor nagyon jól titkolja – jegyezte meg gúnyosan Ron. – Biztos szégyellős. Fogalmam sincs, miért nem dobtad el, Harry.

– Én inkább azt szeretném tudni, hogy valaki miért akarta eldobni – felelte Harry. – És arra is kíváncsi lennék, hogy miért kapott Denem „Önzetlenül az Iskoláért” Különdíjat.

– Akármiért – legyintett Ron. – Talán volt neki harminc R. B. F.-e vagy megmentett egy tanárt az óriás tintahaltól. De az is lehet, hogy ő ölte meg Myrtlet... Azért biztos az egész iskola hálás lehetett...

Harrynek elég volt Hermione arcára néznie, és látta, hogy a lány is arra gondol, amire ő.

– Mi van? – kérdezte Ron, egyik barátjáról a másikra nézve.

– A Titkok Kamráját utoljára ötven éve nyitották ki – mondta Harry. – Legalábbis Malfoy szerint.

– Igen... – bólintott Ron.

Hermione izgatottan megkopogtatta a naplót.

– És ez itt éppen ötvenéves.

– Na és?

– Gondolkozz már, Ron! – mérgelődött Hermione. – Tudjuk, hogy azt, aki legutóbb kinyitotta a Titkok kamráját, ötven éve csapták ki az iskolából. Tudjuk, hogy T. R. Denem ötven éve kapott „Önzetlenül az Iskoláért” Különdíjat. Mi van, ha Denem azért kapta a díjat, mert leleplezte Mardekár utódját? A naplójából bizonyára mindent megtudhatunk: hogy hol van a Kamra, hogy hogyan kell kinyitni, és hogy miféle szörnyeteg lakik benne. Az az ember, aki a mostani merényletekért felelős, valószínűleg nem akarta, hogy a napló illetéktelen kezekbe kerüljön.

– Briliáns elmélet, Hermione – bólintott Ron. – Csak egyetlen apró baki van benne: a napló teljesen üres. – Hermione azonban már húzta is elő a varázspálcáját.

– Lehet, hogy láthatatlan tintával írták – suttogta, majd háromszor megkopogtatta a naplót, és így szólt: – Vizualicus! – Nem történt semmi. Hermione visszadugta a pálcát a táskájába, és elővett helyette egy élénkpiros, radírguminak látszó tárgyat.

– Ez egy Deradir, azaz szövegelőcsaló – magyarázta. – Az Abszol úton vettem.

A Deradirral erősen megdörzsölte a „Január 1” fejlécű lapot. Most sem történt semmi.

– Mondom, hogy üres – legyintett Ron. – Denem kapott karácsonyra egy naplót, de nem volt kedve írni bele.

Harry saját magának sem tudta megmagyarázni, miért nem dobja el Denem naplóját. Újra meg újra szórakozottan a kezébe vette az üres könyvecskét, és úgy lapozgatott benne, akár egy olyan regényben, amit neki kell befejeznie. Biztos volt benne, hogy sose hallotta a T. R. Denem nevet, mégis valahogy ismerősnek érezte azt, mintha Denem egy félig elfelejtett, kisgyermekkori barátja lenne. Ez persze képtelenség volt, hiszen a roxforti idők előtt Dudley tett róla, hogy egyetlen barátja se legyen.

Mindezek ellenére úgy döntött, mindent kiderít Denemről, amit csak lehet; másnap a nagyszünetben felment a trófeaterembe, hogy közelebbről megvizsgálja Denem különdíját. Vele tartott a kíváncsi Hermione és a vonakodó Ron is; utóbbi közölte velük, hogy neki egy életre elege van a trófeateremből.

Denem kifényesített arany díszpajzsát a sarokban álló vitrinben tárolták. A díjon nem volt részletezve, hogy miféle teljesítmény fejében ítélték oda. („Még szerencse – mondta Ron –, különben még nagyobb lenne, és azóta is suvickolhatnám.”) Megtalálták viszont Denem nevét egy régi „Mágikus Munkáért” medálon és a hajdani iskolaelsők listáján.

– Olyan fazon lehetett, mint Percy – mondta Ron, és undorodva felhúzta az orrát. – Prefektus, iskolaelső... Biztos minden tárgyból a legjobb volt.

– Ezt úgy mondod, mintha bűn lenne – jegyezte meg Hermione kissé sértődötten.

Ahogy múltak a hetek, a nap lassanként újra sütni kezdte a Roxfort tornyait. Ezzel párhuzamosan a kastély falain belül is bizakodóbb lett a hangulat. Justin és Félig Fej Nélküli Nick esete óta nem történt több merénylet, s Madam Pomfrey örömmel jelenthette, hogy a mandragórák szeszélyesek és titkolózók lettek, vagyis egyértelműen elérték a serdülőkort. Egyik délután Harry hallotta, amint a tanárnő bizakodó helyzetjelentést adott Fricsnek.

– Amint eltűnnek a pattanásaik, készen állnak az újabb átültetésre. Azután pedig már nemsokára felapríthatjuk és megfőzhetjük őket. Ne féljen, Argus, egykettőre felébresztjük Mrs Norrist.

Mardekár utódjának talán inába szállt a bátorsága, gondolta Harry. Egyre kockázatosabb számára kinyitni a Titkok Kamráját az óvatos és gyanakvó diákok között. Talán a szörnyeteg is felkészült rá, hogy további ötven évre elszunnyadjon...

A hugrabugos Ernie Macmillan nem osztotta ezt a derűlátó nézetet. Még mindig meg volt győződve róla, hogy Harry a bűnös, hiszen „elárulta magát” a párbajszakkörön. Peeves sem javított Harry renoméján: fennhangon énekelte a zsúfolt folyosókon a „Potter, te rosszcsont” kezdetű dalocskát, amihez időközben táncot is koreografált.

Gilderoy Lockhart minden jel szerint úgy gondolta, hogy a merényletek az ő jóvoltából maradtak abba. Harry hallotta is, amikor közölte ezt McGalagony professzorral az egyik átváltoztatástan-óra előtt.

– Nem hiszem, hogy számítanunk kellene további incidensekre, Minerva. – Lockhart fontoskodva megdörzsölte az orrát, és kacsintott. – Szerintem a Kamra egyszer és mindenkorra bezárult. A tettes valószínűleg rájött, hogy csak idő kérdése, és lefülelem. Okosan tette, hogy visszavonult, mielőtt szigorúbb lépésekre szántam volna el magam.

– Az iskolának most hangulatjavításra van szüksége. Borítsuk a feledés fátylát az előző félévre! Most nem mondok többet, de azt hiszem, tudom a megoldást...

Azzal újra megdörgölte az orrát, és elvitorlázott. Lockhart hangulatjavító tervének mibenlétére február tizennegyedikén, a reggelinél derült fény. Az előző esti elhúzódott kviddicsedzés miatt Harry nem sokat aludt az éjjel, és késve ért le a nagyterembe. Mikor belépett, egy pillanatig azt hitte, hogy eltévesztette az ajtót.

A terem összes falát élénkrózsaszín virágok borították, s a tetejébe a sápadtkék ég mennyezetről szív alakú konfettik hullottak alá. Harry a griffendélesek asztalához sietett, és leült a méla undorral gubbasztó Ron meg a kuncogós kedvű Hermione közé.

– Mi van itt? – kérdezte barátait, miközben megtisztította szalonnáját a konfettitől.

Ron némán a tanári asztal felé bökött. Annyira undorodott, hogy még beszélni se volt kedve. Lockhart a díszítéshez illő rikító rózsaszín talárban állt az asztal mögött, és integetve csendet kért. Két oldalán tanárkollégái szobormerev arccal ültek. Harry jól látta, amint McGalagony orcáján megfeszült egy izom. Piton úgy festett, mintha valaki megitatott volna vele egy nagy bögre Pótcsont-Rapidot.

– Boldog Bálint-napot! – harsogta Lockhart. – Egyúttal köszönet annak a negyvenhat barátomnak, akik máris elküldték nekem üdvözlőlapjukat! Nos, igen, bátorkodtam megszervezni ezt a kis meglepetést mindnyájatoknak – és ezzel még nincs vége!

Lockhart tapsolt egyet, mire kinyílt az ajtó, és tucatnyi mogorva képű törpe masírozott be a terembe. Nem is akármilyen törpék voltak – Lockhart valamennyit felszerelte kis aranyszárnyakkal és hárfával.

– Ezek az én kedves kis postás Cupidóim! – jelentette be sugárzó mosollyal a tanár. – Ma egész nap az iskolát fogják járni, és kézbesítik a Bálint-napi üdvözleteiteket. És még ez se minden! Biztos vagyok benne, hogy kollégáim is szívesen kiveszik a részüket a mókából. Kérjétek meg Piton professzort, hogy mutassa meg, hogyan kell szeretetszirupot keverni! És ha már itt tartunk, a ravasz öreg Flitwick professzor többet tud a bájolgásbűbájokról, mint bármelyik varázsló széles e világon!

Flitwick professzor kezébe temette arcát, Piton képén pedig az az ígéret tükröződött, hogy mérget fog itatni a szeretetszirup legelső igénylőjével.

– Könyörgök, Hermione, mondd, hogy te nem vagy benne abban a negyvenhatban – szólt fejcsóválva Ron, mikor elhagyták a nagytermet, és elindultak az első órára. Hermionének hirtelen nagyon fontos lett, hogy megkeresse az órarendjét a táskájában, és nem válaszolt.

A törpék a tanárok nagy bosszúságára egész nap kibe járkáltak az osztálytermekben, és kézbesítették a jókívánságokat. Délután, mikor a griffendélesek épp bűbájtanórára igyekeztek, Harryt is kinézte magának az egyik.

– Héha, te! Erri Potter! – kiabálta a törpe, egy különösen mogorva képű példány, és könyökével utat tört magának Harry felé.

Harry a gondolatba is belepirult, hogy az ott sorakozó elsősök, köztük Ginny Weasley füle hallatára adnak át neki egy Bálint-napi üdvözletet, ezért menekülőre fogta a dolgot. Még két lépést sem tett azonban, mikor a rugdosódva tolakodó törpe utolérte.

– Zenés üdvözletet kell átadnom Erri Potternek személyesen!

A törpe fenyegetően megpendítette hárfáját. – Ne itt – sziszegte Harry, és továbbindult.

– Állj már meg! – vakkantotta a törpe, és cibálni kezdte Harry táskáját.

– Eressz el – förmedt rá Harry.

A táska ekkor hangos reccsenéssel kettészakadt. Harry pálcája, pergamenje és pennája leesett a földre, a tintásüvege pedig eltörött, s tartalma elárasztotta az egész cókmókot.

Harry kapkodva nekilátott, hogy összeszedje holmijait, mielőtt a törpe dalra fakad. Ezzel kisebb útakadályt képezett a zsúfolt folyosón.

– Mi van itt? – hangzott fel Draco Malfoy ellenszenves nyekergése. Harry erre még kétségbeesettebb tempóban igyekezett betömködni felszerelését a szakadt táskába. Már csak az hiányzott neki, hogy Malfoy is végighallgassa a zenés üdvözletet.

– Mi ez a csoportosulás? – csendült fel egy másik ismerős hang. Percy lépett oda hozzájuk.

Harry most már futni se szégyellt volna, de a törpe átkarolta mindkét térdét, aminek egy kiadós hasraesés lett a vége.

– Így ni – mondta a törpe, és elhelyezkedett Harry bokáján. – Íme a zenés üdvözleted:

Mint friss főtt varangy, a szeme oly zöld

Haja meg akár a fekete föld.

Szívem már rég csak őérte ég.

A hősért, ki Nagyurat ölt!

Harry odaadta volna érte a Gringotts összes aranyát, ha ebben a percben láthatatlanná tud válni. Próbált együtt nevetni a többiekkel; közben feltápászkodott, és megmozgatta a törpe súlyától elzsibbadt lábát. Percy Weasley igyekezett szétoszlatni az összegyűlt diákokat, akik közül sokan sírtak a kacagástól.

– Gyerünk, gyerünk, szaporán! – terelgette az alsóbb osztályosokat. – Már öt perce becsengettek! Nyomás az osztályba! Ez rád is vonatkozik, Malfoy.

Harry odanézett, és látta, hogy Malfoy felvesz valamit a földről, majd kaján vigyorral megmutatja a mellette ácsorgó Monstrónak és Craknak. Harry rájött, hogy Malfoy Denem naplóját kaparintotta meg.

– Add vissza – szólt halkan.

– Kíváncsi vagyok, mit írt bele Potter – szólt Malfoy. Nyilván nem nézte meg a borítóra írt évszámot, s azt hitte, hogy Harry saját naplója került hozzá. A közelben állók elnémultak. Ginny rémült arccal nézett a naplóra, majd Harryre.

– Add vissza neki, Malfoy – szólt szigorúan Percy.

– Majd ha megnéztem – felelte Malfoy, és kaján vigyorral meglengette a naplót Harry előtt.

Percy belefogott az „Én mint prefektus...” kezdetű szövegbe, de Harry most már kijött a béketűrésből. Előhúzta varázspálcáját, és elkiáltotta magát:

– Capitulatus!

Ahogy Piton varázslata lefegyverezte Lockhartot, úgy Malfoy kezéből is kiröppent a napló. Ron széles vigyorral elkapta.

– Harry! – csattant fel Percy. – A folyosón tilos varázsolni. Jól tudod, hogy ezt jelentenem kell!

Harryt azonban csak az érdekelte, hogy sikerült csatát nyernie Malfoy ellen – ez pedig bőven megérte az öt pontot, amit a Griffendéltől levonhattak. Malfoy majd megpukkadt mérgében, s mikor az osztálya felé tartó Ginny elhaladt mellette, megvetően odaszólt a kislánynak:

– Nem hinném, hogy Potter örült a kis üdvözletednek! – Ginny eltakarta az arcát, és gyorsan beszaladt a tanterem ajtaján. Ron előhúzta a varázspálcáját, de Harry. Elvonszolta onnan. Nem akarta megkockáztatni, hogy Ron egész bűbájórán csigákat böfögjön.

Már beértek Flitwick professzor tantermébe, mikor Harry észrevett egy furcsa dolgot. Míg az összes többi holmija ragadt a skarlátvörös tintától, Denem naplója ugyanolyan tiszta volt, mint a tintazuhatag előtt. Erre Ron figyelmét is megpróbálta felhívni, de barátja a pálcájával vesződött (ami ezúttal nagy, lila buborékokat eregetett), és pillanatnyilag semmi más nem érdekelte.

Aznap este Harry elsőként vonult vissza a hálóterembe. Ennek részben az volt az oka, hogy nem bírta tovább hallgatni a „Mint friss főtt varangy, a szeme oly zöld”-et Fred és George előadásában, részben pedig az, hogy újra meg akarta vizsgálni Denem naplóját, és tudta, hogy Ron ezt időpocsékolásnak tartaná.

Leült a baldachinos ágy szélére, és forgatni kezdte a könyvecskét. A napló lapjai fehéren világítottak – nyoma sem volt rajtuk a skarlátvörös tintának. Harry elővett egy friss üveg tintát az éjjeliszekrényéből, belemártotta a pennáját, és egy pacát ejtett a napló első oldalára.

A tinta egy pillanatra megcsillant a lapon, azután eltűnt mintha beszippantotta volna a papír. Harry újra bemártotta a pennát, és leírt egy mondatot:

„Harry Potter vagyok.”

A szavak is megcsillantak, majd nyomtalanul felszívódtak. De ekkor végre más is történt.

A papírból kipréselődött a skarlátvörös tinta, s olyan szavakat formált, amelyeket Harry sosem írt le.

„Szervusz, Harry Potter. Az én nevem Tom Denem. Hogyan került hozzád a naplóm?”

Ezek a szavak is eltűntek, de csak mikor Harry írni kezdte a választ.

„Valaki megpróbálta lehúzni a vécén.”

Harry lélegzetvisszafojtva várta a következő üzenetet.

„Még szerencse, hogy a tintánál időtállóbb módon jegyeztem fel az emlékeimet: Mindig tudtam, hogy lesznek olyanok, akik nem akarják majd, hogy bárki is elolvassa ezt a naplót.”

„Miért mondod ezt?” – körmölte Harry. Izgalmában pacát ejtett a papíron.

„Azért, mert a naplóm szörnyű dolgok emlékét őrzi. Olyan dolgokét, amelyeket titokban tartottak, s amelyek a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolában történtek.”

„Én is ott vagyok most – írta gyorsan Harry. – A Roxfortban vagyok, és mostanában is történtek borzalmas dolgok. Tudsz valamit a Titkok Kamrájáról?”

Kalapáló szívvel várta a választ. Az nem is késett sokáig. Denem most már kuszábban írt, mintha sietne gyorsan közölni mindent, amit csak tud.

„Persze, hogy tudok a Titkok Kamrájáról. Az én időmben azt mesélték nekünk, hogy puszta legenda, nem is létezik. De ez hazugság. Ötödikes voltam, amikor a kamrát kinyitották, és a szörny megtámadott néhány diákot. Egyiküket meg is ölte. Végül én lepleztem le a tettest, akit azután ki is csaptak az iskolából. Az igazgatónk, Dippet professzor azonban szégyellte, hogy ilyesmi történhetett a Roxfortban, és megtiltotta, hogy elmondjam az igazságot. Azt a mesét terjesztették, hogy egy furcsa baleset végzett a lánnyal. Kaptam egy szép, fényes kitüntetést a fáradozásomért, s cserébe be kellett fognom a számat. De tudtam, hogy a baj újra bekövetkezhet. A szörnyeteg nem halt meg, és az embert, aki szabadjára engedte, nem zárták börtönbe.”

Harry kis híján felborította a tintásüveget, úgy sietett visszaírni.

„Most bekövetkezett. Eddig három támadás történt, és senki nem tudja, ki áll a dolog mögött. A múltkor ki volt a tettes? „Ha akarod, megmutatom – válaszolta Denem. – Nem kell a szavaimra hagyatkoznod. Be tudlak vonni az emlékeimbe arról az éjszakáról, amikor lelepleztem.”

Harry elbizonytalanodott, s pennája megállt a papír fölött. Mire gondol Denem? Hogyan szállhatna bele ő valaki másnak az emlékeibe? Nyugtalan pillantást vetett a hálóterem ajtajára. Már szinte teljesen besötétedett. Mire megint a naplóra nézett, újabb szavak tűntek fel a papíron.

„Hadd mutassam meg.”

Harry még egy pillanatig habozott, azután leírta a választ: „Rendben.”

A napló lapjai peregni kezdtek, mintha viharos szél kapott volna beléjük. A könyvecske június közepéhez lapozta magát. Harry tátott szájjal nézte, ahogy a június tizenharmadikához tartozó kis négyzet miniatűr képernyővé változott. Kissé remegő kézzel felemelte a naplót, hogy belenézzen az apró ablakba. Mire észbe kapott, már érezte is, hogy előrebukik; teste felemelkedett az ágyról, és a kitáguló ablakon át fejjel előre belezuhant a színek és árnyékok kavalkádjába.

Egy pillanattal később lába szilárd talajt ért, s köröskörül az elmosódott foltok hirtelen éles képekké váltak.

Azonnal tudta, hova került. A kerek terem a bóbiskoló portrékkal Dumbledore dolgozószobája volt. Az íróasztal mögött azonban nem Dumbledore ült, hanem egy aszott, törékeny külsejű aggastyán, aki néhány hófehér hajszáltól eltekintve teljesen kopasz volt. Az öreg varázsló egy levelet olvasott gyertyafénynél. Harry nem emlékezett rá, hogy valaha is találkozott volna ezzel az emberrel.

– Elnézést – szólalt meg bizonytalanul. – Nem akartam így berontani...

Az öreg azonban nem nézett fel. Tovább olvasott, és kissé összevonta a szemöldökét. Harry közelebb lépett az íróasztalhoz.

– Öh, hát akkor... én el is megyek – hebegte.

A varázsló még mindig nem vett róla tudomást. Úgy tűnt, nem is hallja látogatója szavait. Harry arra gondolt, hogy talán nagyot hall, és felemelte a hangját:

– Bocsánatot kérek. Nem is zavarom tovább.

Az öreg sóhajtva összehajtotta a levelet, majd felállt, és Harryre ügyet sem vetve az ablakhoz sétált, hogy összehúzza a függönyt.

Odakint rubinpiros volt az ég, naplemente lehetett. A varázsló visszatért asztalához, leült, és hüvelykujjával malmozva az ajtót figyelte.

Harry körülnézett a szobában. Fawkes, a főnix sehol se volt, és hiányoztak a zümmögő ezüst szerkezetek is. A hely, ahova került, a Denem korabeli Roxfort lehetett, következésképpen az ismeretlen varázsló nem Dumbledore, hanem egyik igazgatóelődje volt; ő, Harry pedig csak fantomként kísértett itt, az ötven évvel korábbi emberek számára láthatatlanul.

Ekkor kopogtattak az igazgatói szoba ajtaján.

– Tessék – szólt elhaló hangon az öreg varázsló. Tizenhat év körüli fiú lépett be a szobába. Sokkal magasabb volt Harrynél, de neki is szénfekete haja volt; talárján prefektusi jelvény csillogott. Az igazgatóhoz fordulva levette hegyes süvegét.

– Áh, Denem – biccentett az öreg.

– Hivatott, Dippet professzor úr? – kérdezte Denem.

– Ülj le – intett Dippet. – Épp most olvastam el a leveledet.

– Oh. – Denem leült, és szorosan összekulcsolta két kezét.

– Kedves fiam – kezdte jóságos mosollyal az igazgató. – Sajnos semmiféleképp nem engedhetem meg, hogy egész nyáron az iskolában maradj. Biztosan szeretnéd otthon tölteni a szünidőt.

– Nem – vágta rá Denem. – Sokkal szívesebben maradnék a Roxfortban, mint hogy visszamenjek abba a... abba a...

– A szünetekben egy mugli árvaházban laksz, igaz? – érdeklődött Dippet.

– Igen, uram – felelte Denem, és kissé elpirult.

– Mugli születésű vagy?

– Félvér, uram. Az apám mugli, az anyám boszorkány.

– És mindkét szülőd...

– Az anyám nem sokkal a születésem után meghalt – magyarázta Denem. – Az árvaházban azt mondták, épp csak arra volt ideje, hogy nevet adjon nekem: Tom lettem az apám, és Rowle a nagyapám után.

Dippet együttérzően ciccegett.

– Az a helyzet, Tom – sóhajtott –, hogy bár kivételes intézkedésekkel lehetséges volna a dolog, jelen körülmények között...

– A merényletekre gondol, uram? – kérdezte Denem. Harry felkapta a fejét, és közelebb lépett a beszélgetőkhöz, nehogy egyetlen szót is elmulasszon.

– Ahogy mondod – bólintott az igazgató. – Kedves fiam, be kell látnod, botorság volna részemről, ha megengedném, hogy a tanév vége után a kastélyban maradj. Ez a legújabb tragédia... annak a szegény lánynak a halála... Nagyobb biztonságban leszel az árvaházban. Ami azt illeti, a Mágiaügyi Minisztériumban azt is fontolóra vették, hogy bezáratják az iskolát. Elvégre itt van ennek a... ennek a sok kellemetlenségnek a forrása.

Denem szeme kerekre tágult.

– Uram, ha elfognák azt az embert... Ha véget érne ez az egész...

– Miről beszélsz? – Dippet kihúzta magát a székében. – Denem, azt akarod mondani, hogy tudsz valamit ezekről a merényletekről?

– Nem, uram – felelte gyorsan a fiú. Harry biztosra vette, hogy ez a „nem” épp olyan „nem” volt, mint amit ő felelt Dumbledore-nak. Dippet arca csalódottságot tükrözött.

– Elmehetsz, Tom...

Denem felállt, és kedveszegetten kioldalgott a szobából.

Harry követte.

Lementek a mozgó csigalépcsőn, s a kőszörny mellett kiértek a félhomályba burkolózó folyosóra. Denem ekkor megállt. Harry követte a példáját, és várta a további fejleményeket. A fiún látszott, hogy elmélyülten töpreng valamin: ajkába harapott, és a homlokát ráncolta.

Azután, mintha hirtelen döntésre jutott volna, határozott léptekkel elindult. Harry árnyékként követte. Nem találkoztak senkivel, amíg el nem érték a bejárati csarnokot. Ott azonban megszólította Denemet valaki: egy magas, hosszú, barna hajú, szakállas varázsló lépdelt lefelé a márványlépcsőn.

– Miért kószálsz itt ilyen késői órán, Tom?

Harry döbbenten pillantott a varázslóra. Az nem volt más, mint az ötven évvel fiatalabb Dumbledore.

– Dippet professzornál voltam, tanár úr – felelte Denem.

– Nos, akkor siess lefeküdni – bólintott Dumbledore, s azzal az átható pillantással nézett Denemre, amit Harry is olyan jól ismert. – Nem okos dolog mostanában a folyosókon sétálni. Különösen mióta...

Dumbledore szomorúan sóhajtott, búcsút intett Denemnek, és továbbállt. A fiú követte tekintetével, amíg el nem tűnt, azután szapora léptekkel elindult lefelé a pincébe vezető kőlépcsőn.

Harrynek csalódnia kellett: Denem nem egy rejtett átjáróba vagy titkos alagútba vezette, hanem abba a pincehelyiségbe, ahol Piton a bájitalórákat tartotta. A fáklyák nem égtek, s Denem csak résnyire hagyta nyitva maga mögött az ajtót, így Harry ettől kezdve nem is látott mást, csak a folyosóra kileső fiút.

Úgy érezte, hogy legalább egy órát töltöttek el várakozással. Az ajtónál mozdulatlanul álló Denemen kívül valóban nem látott semmi mást. Érdeklődése és izgalma lassan alábbhagyott, s már szinte unni kezdte a dolgot, amikor végre megmozdult valami az ajtó mögött.

Valaki ólálkodott a folyosón, s a zajokból ítélve elhaladt Denem rejtekhelye mellett. Denem hangtalanul kiosont az ajtón, és az éjjeli vándor nyomába eredt. Harry lábujjhegyen követte, megfeledkezve róla, hogy bármit csinál, úgysem hallja senki.

Körülbelül öt percig követték a lépések zaját. Akkor Denem hirtelen megtorpant, és fejét elfordítva fülelt valamiféle újabb zajra. Harry ajtónyikorgást hallott, majd egy ember rekedt suttogása ütötte meg a fülét.

– Gyere... Ki kő vigyelek innét... gyere már... Másszá' be a ládába... – A hang valahogy ismerősnek tűnt.

Denem egy ugrással elérte a folyosó egy újabb fordulóját. Harry nyomban követte. Nem messze tőlük egy alak körvonalai rajzolódtak ki. Az illető megtermett fiú volt; egy nyitott ajtó előtt guggolt, s mellette jókora láda állt.

– Jó estét, Rubeus – szólt Denem élesen. A fiú riadtan becsapta az ajtót, és felállt.

– Te meg mit keresel itt, Tom?

Denem közelebb lépett hozzá.

– Vége, Rubeus – szólt. – Jelentenem kell a dolgot. Ha további merényletek történnek, bezárják az iskolát.

– Miket beszélsz...

– Tudom, hogy te senkit nem akartál bántani, de szörnyetegekből nem lehet háziállatot csinálni. Gondolom, csak kiengedted sétálni egy kicsit...

– Ő senkit nem ölt meg! – fakadt ki a nagydarab fiú, és a csukott ajtónak vetette a hátát. Odabentről motozás és halk csattogás hangjai szűrődtek ki.

– Ugyan már, Rubeus – csóválta a fejét Denem, és még közelebb ment a fiúhoz. – Holnap megérkeznek a halott kislány szülei. A Roxfort részéről az a legkevesebb, hogy végez a bestiával, ami meggyilkolta a lányukat...

– Nem ő gyilkolta meg! – csattant fel a fiú. Kiáltása visszhangot vert a sötét pincefolyosón. – Ő sosem tenne ilyet! Soha!

– Állj félre – szólt Denem, és előhúzta varázspálcáját.

A bűbáj egy pillanatra vakító fénnyel töltötte be a folyosót. Az ajtó kicsapódott, méghozzá olyan erővel, hogy a szemközti falnak taszította a megtermett fiút. Mögötte sötét helyiség vált láthatóvá, abban pedig egy olyan lény, aminek láttán Harry önkéntelenül felsikoltott – de ezt szerencsére csak ő hallotta.

Hatalmas, püffedt, szőrös test és fekete lábak tömkelege sok-sok fénylő szem és két tűhegyes csáprágó – Denem újra felemelte pálcáját, de elkésett. A lény kirontott az ajtón, keresztülgázolt rajta, s egy szempillantás múlva eltűnt a sötét folyosón. Denem feltápászkodott, a szörny után nézett, és megint varázsolni készült, de ekkor a nagydarab fiú odaugrott hozzá, kitépte kezéből a pálcát, és ismét a földre taszította őt. Közben velőtrázóan ordított.

– NEEEEEEE!

Harry szeme előtt elhomályosult a kép, majd minden elsötétült körülötte. Érezte, hogy zuhan, és a következő pillanatban hanyatt landolt a Griffendél-toronybeli baldachinos ágyon. Denem naplója kinyitva hevert az ölében.

Még arra sem volt ideje, hogy lélegzethez jusson, mikor kinyílt a hálóterem ajtaja, és belépett Ron.

– Hát itt vagy.

Harry felült. Patakokban csorgott róla a verejték, és egész testében remegett.

– Mi a baj? – kérdezte barátja aggódva.

– Hagrid volt az, Ron. Hagrid nyitotta ki a Titkok Kamráját ötven évvel ezelőtt.

Tizennegyedik fejezet

Cornelius Caramel

Harry, Ron és Hermione régóta tudták, hogy Hagrid mániákus vonzalmat érez a hatalmas és veszélyes lények iránt. Első roxforti tanévük idején a vadőr megpróbált felnevelni egy sárkányt a kunyhójában, és a három jó barát élénken emlékezett még a háromfejű óriáskutyára, Bolyhoskára is. Harrynek kétsége sem volt afelől, hogy Hagrid diákkorában is kezét-lábát törte volna, csakhogy egy pillantást vethessen a kastély legendás szörnyetegére. Talán kegyetlenségnek tartotta, hogy a lénynek évszázadokig egy kamrában kellett senyvednie, és úgy érezte, egy szörny is megérdemli, hogy néha megmozgathassa szőrös lábait. Harry el tudta képzelni a tizenhárom éves Hagridot, amint pórázt próbál kötni a rémlény nyakára. Ugyanakkor abban is biztos volt, hogy a behemót fiú senkinek nem kívánta a halálát.

Szinte azt kívánta, bár ne jött volna rá, hogyan működik Denem naplója. Ron és Hermione újra meg újra elismételtették vele, amit látott, és lassan kezdett elege lenni a mesélésből meg az azt követő hosszadalmas vitákból is.

– Az sem kizárt, hogy Denem tévedett – érvelt Hermione. – Lehet, hogy egy másik szörny támadta meg a diákokat...

– Szerinted hány szörny fér el ebben a kastélyban? – morogta Ron.

– Tudjuk, hogy Hagridot eltanácsolták – szólt fáradtan Harry. – Az is biztos, hogy a távozása után nem történt több merénylet, különben Denem nem kapott volna kitüntetést.

Ron más szemszögből közelítette meg a problémát.

– Ez a Denem nagyon hasonlít Percyre. Egyáltalán, ki kérte, hogy Hagrid után szaglásszon?

– Az a szörnyeteg megölt egy embert, Ron – hangsúlyozta Hermione.

– És ha bezárták volna az iskolát – tette hozzá Harry –, Denem mehetett volna vissza abba a mugli árvaházba. Nem hibáztathatjuk érte, hogy itt akart maradni...

Ron az ajkába harapott.

– Harry, te találkoztál Hagriddal a Zsebkosz közben, igaz? – kérdezte tapogatózva.

– Csak meztelencsiga-riasztót vásárolt – felelte gyorsan Harry.

A beszélgetésben hosszú szünet állt be. Azután Hermione habozva feltette a kérdést, ami már mindhármukban megfogalmazódott:

– Szerintetek menjünk, és kérdezzük meg Hagridot a dologról?

– Az lenne csak a vidám látogatás – dörmögte Ron. – Szia, Hagrid, mondd csak, nem szabadítottál ránk mostanában valami vérszomjas, szőrös izét?

Végül úgy döntöttek, hogy békén hagyják Hagridot, amíg újabb merénylet nem történik. A napok eseménytelenül teltek, s mivel Harry sem hallotta többet a testetlen, suttogó hangot, a három jó barát reménykedni kezdhetett, hogy nem kell elbeszélgetniük a vadőrrel eltanácsolásának körülményeiről. Már közel négy hónap telt el azóta, hogy Justin és Félig Fej Nélküli Nick kővé dermedtek, s a diákok többsége úgy vélte, hogy a merénylő, bárki volt is, örökre eltűnt a színről. Végre-valahára Hóborc is beleunt a „Potter, te rosszcsont” kezdetű nótába, Ernie Macmillan pedig az egyik gyógynövénytanórán udvariasan elkérte Harrytől a kalaplengető gombákat tartalmazó dobozt. Márciusban a mandragórák hajnalig tartó házibulit rendeztek a hármas számú üvegházban, Bimba professzor nagy örömére.

– Amint megpróbálnak átköltözni egymás cserepébe, kifejlettnek tekinthetjük őket – magyarázta a tanárnő Harrynek. – Akkor aztán életre keltjük azokat a szerencsétleneket ott a gyengélkedőn.

A húsvéti szünetre a másodikosok külön házi feladatot kaptak: el kellett dönteniük, hogy milyen órákon akarnak részt venni a következő tanévben. Hermione természetesen ezt a problémát is borzasztó komolyan vette.

– Ez befolyással lehet az egész életünkre – magyarázta Harrynek és Ronnak, miközben együtt böngészték az új tantárgyak listáját.

– Egy biztos: leadom a bájitaltant – jelentette ki Harry.

– Nem lehet – rázta a fejét szomorúan Ron. – Meg kell tartanunk az összes eddigi tantárgyat. Különben én is rég kihúztam volna a sötét varázslatok kivédését.

– De hiszen az nagyon fontos tárgy! – hüledezett Hermione.

– De nem akkor, ha Lockhart tanítja – felelte Ron. – Csak annyit sikerült megtanulnom tőle, hogy a tündérmanókat felelőtlenség szabadon ereszteni.

Neville Longbottom levelek tömkelegét kapta ezekben a napokban. A családjában fellelhető összes varázsló és boszorkány mind tanácsot akart neki adni a szakosodás kérdésében. Szegény fiú teljesen megzavarodott; nyelvét kidugva, kétségbeesetten tanulmányozta a tantárgylistát, és társaitól kérdezgette, hogy vajon az aritmetodika nehezebb, vagy az ősi rúnák tanulmányozása. Dean Thomas, aki – Harryhez hasonlóan – muglik között nevelkedett, a véletlenre bízta a döntést: behunyta a szemét, varázspálcájával a listára bökött, és azokat a tárgyakat választotta, amelyekre a pálca hegye mutatott. Hermione senkitől nem fogadott el tanácsot, hanem az egyszerűség kedvéért mindenre feliratkozott.

Harry keserűen elmosolyodott a gondolatra, hogy mit szólna Vernon bácsi és Petunia néni, ha velük próbálná megvitatni jövőbeni varázsló-pályafutását. Nem mintha nem kapott volna útbaigazítást: Percy Weasley alig várta, hogy megoszthassa vele tapasztalatait.

– Minden attól függ, hogy milyen irányba akarsz indulni – magyarázta a prefektus. – A jövőd megtervezését nem lehet elég korán kezdeni, úgyhogy én a jóslástant ajánlanám. Sokak szerint a mugliismeret mondvacsinált tantárgy, de én a magam részéről úgy vélem, hogy érdemes alaposan megismerkedni a varázstalan népesség kultúrájával, különösen akkor, ha karrierterveink valamenynyire hozzájuk kötődnek. Gondolj csak apámra, ő naphosszat mugli ügyekkel foglalkozik. A bátyám, Charlie világ életében kóborló típus volt, ezért a legendás lények gondozására specializálódott. Azt válaszd, ami a legjobban megfelel az adottságaidnak.

Harry azonban úgy érezte, hogy csak a kviddicsben van igazán otthon. Végül azokat a tárgyakat választotta, amelyeket Ron – ha kiderül, hogy gőze sincs hozzájuk, így legalább biztos lesz valaki, akitől segítséget kérhet.

Az idény következő kviddicsmérkőzése a Griffendél-Hugrabug találkozó volt. Wood ragaszkodott hozzá, hogy a csapattagok vacsora után minden este edzésen vegyenek részt, így Harrynek a kviddicsen kívül épp csak arra volt ideje, hogy elkészítse a házi feladatait. Mindenesetre az edzések most már kellemesebbek – vagy legalábbis szárazabbak voltak, s mikor Harry a szombati meccs előestéjén felment a hálóterembe letenni a seprűjét, úgy érezte, hogy a Griffendélnek még soha nem volt nagyobb esélye elnyerni a kviddicskupát.

Derűs hangulata azonban nem tartott sokáig. A hálóhoz vezető lépcső tetején Neville Longbottom várta őt holtra vált arccal.

– Harry... nem tudom, ki tette. Mikor jöttem, már így volt... – Neville félősen pislogott Harryre, és kitárta az ajtót. Mindaz, amit Harry a ládájában tartott, most szétszórva hevert a szobában. Köpenye megtépve feküdt a földön, s ágyáról még a lepedőt is lerángatták. A tettes kihúzta az éjjeliszekrény fiókját, s egész tartalmát a matracra borította.

Harry csak hápogott a döbbenettől. A Túrák a trollokkal néhány kiszakadt lapját megtaposva az ágyhoz lépett, és Neville segítségével rendbe rakta az ágyneműt. Ekkor Ron, Dean és Seamus is megérkeztek. A felfordulás láttán Dean cifrát káromkodott.

– Mi történt, Harry? – kérdezte Ron.

– Fogalmam sincs.

Ron megvizsgálta Harry ruhadarabjait. A tettes az összes zsebet kifordította.

– Keresett valamit – állapította meg Ron. – Mi hiányzik a dolgaid közül?

Harry összeszedte a holmijait, és visszadobálta őket a ládájába. Már az utolsó Lockhart-könyvnél tartott, mikor végre rájött, hogy mi hiányzik.

– Eltűnt Denem naplója – súgta oda Ronnak.

– Micsoda?

Harry az ajtó felé bökött a fejével. Ronnal együtt kimentek, és lesiettek a lépcsőn. A klubhelyiség már félig üres volt, Hermione magányosan üldögélt, és az Ősi rúnák közérthetően című könyvet tanulmányozta.

A hír Hermionét is megdöbbentette.

– De hát... csak egy griffendéles lophatta el. Senki más nem ismeri a jelszavunkat.

– Ahogy mondod – bólintott Harry sötéten.

A reggel ragyogó napsütést és üdítő szélfuvallatokat hozott.

– Pompásabb idő nem is lehetne! – lelkendezett Wood a reggelizőasztalnál, miközben rántottát halmozott a játékosok tányérjára. – Harry, te is egyél, szükséged lesz az energiára!

Harry a griffendélesek zsúfolt asztalát fürkészte, és azon töprengett, hogy vajon melyik társa lehet Denem naplójának új birtokosa. Hermione igyekezett rábeszélni őt, hogy jelentse a lopást, de neki nem volt ínyére az ötlet. Tudta, hogy akkor mindent el kellene mondania egy tanárnak, és azt követően előbb-utóbb közszájon forogna, hogy ötven éve miért csapták ki Hagridot az iskolából.

Mikor Harry Ron és Hermione társaságában elhagyta a nagytermet, hogy összeszedje kviddicsfelszerelését, újabb aggasztó körülmény került fel az egyre bővülő listára. Alighogy a márványlépcsőre tette a lábát, hosszú idő után ismét megütötte a fülét a titokzatos suttogás:

– Most ölni fogok... széttépem... szétszaggatom...

Harry felkiáltott döbbenetében – Ron és Hermione ijedten összerezzentek.

– A hang! – hadarta Harry, és gyorsan körülnézett. – Megint hallottam! Ti nem?

Ron a fejét rázta, és tágra nyílt szemmel meredt barátjára. Hermione viszont a homlokára csapott:

– Harry... azt hiszem, végre megértettem! El kell rohannom a könyvtárba!

Azzal faképnél hagyta őket, és felszaladt a lépcsőn.

– Mit értett meg? – kérdezte szórakozottan Harry, tekintetével még mindig a hang forrása után kutatott.

– Olyasmit, amit én nem – felelte fejcsóválva Ron. – Én ugyanis semmit nem értek.

– És miért ment a könyvtárba?

– Megszokhattad tőle – vonta meg a vállát Ron. – Ha kétségei támadnak, mindig a könyvtárba megy.

Harry habozva álldogált ott még egy darabig, hátha újra meghallja a hangot. Erre azonban nem sok esélye volt a nagy zsivajban. A nagyteremből most már csapatostul tódultak ki a diákok, hogy a bejárati csarnokon átvágva a kviddicspálya felé vegyék útjukat.

– Jobb lesz, ha sietsz – figyelmeztette barátját Ron. – Mindjárt tizenegy óra – kezdődik a meccs.

Harry felszaladt a Griffendél-toronyba, magához vette Nimbusz Kétezresét, majd csatlakozott a parkon át hömpölygő tömeghez. Gondolatai azonban még ekkor is a testetlen hang titokzatos útjait fürkészték, s mikor az öltözőben belebújt skarlátvörös kviddicstalárjába, csak az a tudat vigasztalta, hogy mindenki a lelátókon szorong, a kastélyban senki nem maradt.

A közönség örömujjongással fogadta a pályára lépő csapatokat. Oliver Wood felszállt, hogy bemelegítő kört repüljön a póznák körül, Madam Hooch pedig kieresztette a labdákat. A kanárisárga talárban küzdő hugrabugosok összedugták a fejüket egy utolsó taktikai megbeszélésre.

Harry már épp felszálláshoz készült, mikor megpillantotta McGalagony professzort. A tanárnő félig-meddig futva érkezett a pályára, kezében egy túlméretezett piros megafonnal.

Harrynek a szívverése is elállt aggodalmában. McGalagony szájához emelte a megafont, és a közönséghez fordult:

– A mérkőzés elmarad!

Szavaira felháborodott moraj volt a válasz. Oliver Wood kétségbeesett arccal leszállt a földre, és a professzorasszony felé rohant. Felindultságában még a seprűt is elfelejtette kihúzni a lába közül.

– De tanárnő! – kiabálta. – Le kell játszanunk ezt a meccset! A kupa... a Griffendél... – McGalagony válaszra sem méltatta. Újra felemelte megafonját, és további utasításokat adott:

– Minden tanuló haladéktalanul térjen vissza a háza klubhelyiségébe, ahol a vezető tanárok kihirdetik a további teendőket. Induljanak, kérem, szaporán!

McGalagony leeresztette a megafont, és magához intette Harryt.

– Maga jöjjön velem, Potter.

Harry nem értette, hogyan gyanúsíthatják őt ez alkalommal, de azért szótlanul engedelmeskedett. Ron is kivált a zúgolódó szurkolók tömegéből, és csatlakozott hozzájuk. Harry meglepetésére McGalagony nem tiltakozott.

– Igen, jobb lesz, ha maga is jön, Weasley.

A diákok közül sokan morgolódtak az elmaradt meccs miatt, mások viszont inkább ijedtnek tűntek. McGalagony visszatért az épületbe, és elindult felfelé a márványlépcsőn. Harry és Ron engedelmesen követték. Mint kiderült, McGalagony ezúttal nem egy tanár szobájába kísérte őket.

– Nem lesz örömteli látvány – szólt a tanárnő szokatlanul együttérző hangon, mikor a gyengélkedőhöz vezető folyosóra értek. – Újabb merénylet történt... újabb kettős merénylet.

Harry gyomra fájdalmas bukfencet vetett. McGalagony benyitott a gyengélkedőbe, és betessékelte a fiúkat.

Madam Pomfrey egy hosszú, göndör hajú ötödéves lány fölé hajolt. Harry felismerte benne azt a hollóhátast, akitől tévedésből útbaigazítást kértek a Mardekár klubhelyiségébe menet. A szomszédos ágyon pedig...

– Hermione! – nyögte Ron.

A lány üveges szemmel, mozdulatlanul feküdt.

– A könyvtár közelében bukkantak rájuk – szólt McGalagony professzor. – Gondolom, nem tudnak magyarázatot adni erre. Mellettük találtuk a földön...

A tanárnő egy kicsi, kerek tükröt mutatott a fiúknak. Harry és Ron a fejüket rázták, s közben Hermionére meredtek.

– Visszamegyek veletek a Griffendél-toronyba – mondta McGalagony gondterhelten. – Van néhány bejelentenivalóm a griffendélesek számára.

– Legkésőbb délután hat órakor minden tanuló visszatér a ház klubhelyiségébe. Ezután senki nem hagyhatja el a hálókörletet. A tanítási órákra csak tanári kísérettel mehetnek. A mellékhelyiséget is csak tanári felügyelet mellett használhatják. További rendelkezésig felfüggesztjük a kviddicsedzéseket és -mérkőzéseket. A tervezett esti programok elmaradnak.

A klubhelyiségben összegyűlt griffendélesek némán hallgatták McGalagony szavait. A tanárnő összetekerte a pergament, amiből felolvasott, és kissé rekedt hangon folytatta:

– Talán mondanom sem kell, hogy még soha nem voltam ilyen nehéz helyzetben. Ha nem sikerül elfogni a merényletek elkövetőjét, az iskolát valószínűleg bezárják. Kérek mindenkit, aki úgy gondolja, hogy hasznos információval szolgálhat, hogy azt haladéktalanul közölje velünk.

Ezután a professzorasszony kissé esetlenül kievickélt a portrélyukon. Mikor eltűnt, a griffendélesek azonnal izgatott beszélgetésbe kezdtek.

– A veszteség: két griffendéles, nem számítva a kísértetünket, egy hóllóhátas és egy hugrabugos – számolta össze az áldozatokat Lee Jordan, a Weasley ikrek barátja, ujjait is segítségül híva a művelethez. – Egy tanárnak se tűnt fel, hogy a mardekárosokat nem bántják? Nem nyilvánvaló, hogy ez az egész a Mardekár műve? Mardekár utódja, Mardekár szörnyetege – miért nem rúgják ki az összes mardekárost?

Az ötlet osztatlan tetszést aratott. Percy Weasley, aki sápadt arccal, leverten üldögélt Lee Jordan mögött, ezúttal nem nyilvánított különvéleményt.

– Percy teljesen ledöbbent – súgta oda George Harrynek. – Az a hollóhátas lány, Penelope Clearwater, szintén prefektus volt. Percy álmában sem hitte volna, hogy a szörnyeteg egy prefit is meg mer támadni.

Harry szinte meg se hallotta George szavait. Nem tudott szabadulni a kórházi ágyon fekvő, kőszoborrá változott Hermione képétől. Tisztában volt vele, hogy ha a tettest nem leplezik le záros határidőn belül, végleg vissza kell költöznie Dursleyékhoz. Tom Denem is azért jelentette fel Hagridot, mert az a veszély fenyegetett, hogy visszaküldik az árvaházba. Harry most már pontosan tudta, mit érezhetett akkor Denem.

– Mit csináljunk? – suttogta Ron. – Szerinted Hagridot gyanúsítják?

– Beszélnünk kell vele – felelte eltökélten Harry. – Nem hiszem, hogy ő a tettes, de ha ötven éve ő szabadította ki a szörnyet, akkor tudja, hogyan lehet bejutni a Titkok Kamrájába. Kezdetnek ez is valami.

– De hát McGalagony azt mondta, hogy csak addig hagyhatjuk el a tornyot, amíg órán vagyunk...

– Azt hiszem – vágott a szavába Harry –, ideje újra elővennünk apám régi köpenyét.

Harry egyetlen tárgyat örökölt a szüleitől: egy hosszú, ezüstösen csillogó láthatatlanná tévő köpönyeget. Csak a köpeny segítségével osonhattak ki észrevétlenül az iskolából, és látogathatták meg Hagridot. Aznap este a szokott időben lefeküdtek, megvárták, amíg Neville, Dean és Seamus belealszanak a Titkok Kamrájáról folytatott társalgásba, azután felkeltek, felöltöztek, és magukra terítették a köpönyeget.

Cseppet sem volt kellemes élmény végigmenni a sötét folyosókon. Harry már jó néhányszor kóborolt éjszaka a kastélyban, de még soha nem látta ilyen zsúfoltnak napnyugta után. A folyosókon párosával járőröztek a tanárok, a prefektusok és a kísértetek, ügyelve minden szokatlan neszre. A köpeny csak láthatatlanná tette Harryéket, hallhatatlanná nem. Egy ízben Ron az őrködő Pitontól alig néhány lépésnyire verte be a nagylábujját. Szerencsére Piton éppen abban a pillanatban tüszszentett, amikor Ron elkáromkodta magát. A két fiúnak jó oka volt felsóhajtani, mikor elérték a tölgyfakaput, és kiléptek rajta.

Hagrid szinte azonnal ajtót nyitott a kopogtatásra. Ott állt szemtől szemben velük, kezében lövésre kész nyílpuskával. Agyar, a vadkanfogó kopó vadul csaholt mögötte.

– Oh – dörmögte Hagrid meghökkenve, mikor felismerte látogatóit. Leeresztette a fegyvert, és a fiúkra meredt. – Ti meg hogy kerültök ide?

– Minek az a nyílpuska? – kérdezte Harry, és belépett a kunyhóba.

– Semmi... nem érdekes – motyogta Hagrid. – Azt hittem... nem számít... Üljetek le... Csinálok teát...

Látszott rajta, hogy teljesen össze van zavarodva. A vízforraló kannával lelocsolta a tüzet, ami kis híján kialudt, azután egy ügyetlen mozdulattal összetörte a teáskannát.

– Jól vagy, Hagrid? – ráncolta a homlokát Harry. – Hallottad, mi történt Hermionével?

– Oh, igen, hallottam – felelte az óriás elfúló hangon, és idegesen az ablak felé pislogott.

Töltött a fiúknak egy-egy bögre forró vizet (a teafüvet elfelejtette beletenni), és épp egy szelet süteményt akart egy tányérra rakni, amikor valaki kopogtatott az ajtón.

Hagrid kezéből kiesett a sütemény. Harry és Ron rémült pillantást váltottak, majd gyorsan magukra kapták a láthatatlanná tévő köpenyt, és visszahúzódtak az egyik sarokba. Hagrid megvárta, amíg eltűnnek, aztán magához vette a nyílpuskát, és ajtót nyitott.

– Jó estét, Hagrid.

Dumbledore volt az. Komor arccal belépett a kunyhóba, s nyomában megjelent egy másik, furcsa külsejű alak is.

Az idegen kis termetű, pocakos férfi volt, kócos, szürke hajjal és a szüntelenül aggódó emberek ábrázatával. A ruhadarabok egészen különös gyűjteményét viselte: hajszálcsíkos öltönyt, skarlátvörös nyakkendőt, hosszú fekete köpenyt és hegyes lila csizmát. Hóna alatt halványzöld keménykalapot szorongatott.

– Ez apa főnöke – súgta Ron. – Cornelius Caramel, a mágiaügyi miniszter!

Harry könyökével megbökte barátját, hogy elhallgattassa. Hagrid falfehér lett, és izzadni kezdett. Lerogyott az egyik székre, s szaporán pislogott két látogatójára.

– Súlyos a helyzet, Hagrid – szólalt meg Caramel, rövid, velős mondatokba zsúfolva mondandóját. – Nagyon súlyos. El kellett jönnöm. Négy merénylet mugliivadékok ellen. Ez több a soknál. Muszáj lépnünk.

– Én nem... – Hagrid esdekelve nézett Dumbledorera. – Professzor úr, tudja, hogy én soha...

– Le kell szögeznem, Cornelius, hogy Hagrid feltétlen bizalmamat élvezi – jelentette ki Dumbledore a miniszterre pillantva.

– Nézze, Albus – felelte kelletlenül Caramel –, Hagridot gyanússá teszi az előélete. A minisztériumnak tennie kell valamit. Összeült az iskola felügyelőbizottsága.

Dumbledore kék szemében fenyegető tűz villant – Harry még soha nem látta ilyen ingerültnek az igazgatót.

– Ismétlem, Cornelius: Hagrid eltávolítása fikarcnyit sem segít a gondon.

– Próbáljon az én fejemmel gondolkodni. – Caramel a kalapját gyűrögette. – Nagy nyomás nehezedik rám. Látniuk kell, hogy tettem valamit. Ha kiderül, hogy Hagrid ártatlan, nyomban viszszajöhet, és elfelejtjük a dolgot. De most magammal kell vinnem. Muszáj. Kötelességem tenni valamit, különben...

– Magával akar vinni? – szólt közbe remegő hangon Hagrid. – Hova?

– Csak rövid időre – felelte Caramel, de kerülte Hagrid tekintetét. – Ez nem büntetés, csupán óvintézkedés. Ha találunk másik gyanúsítottat, elengedünk és rehabilitálunk téged...

– Csak nem Azkabanba? – hörögte Hagrid.

Mielőtt azonban a miniszter válaszolhatott volna, ismét kopogtattak.

Ezúttal Dumbledore nyitott ajtót. Most Harry kapott egy figyelmeztető bökést a bordái közé, amiért nem bírta visszafojtani döbbent nyögését.

Lucius Malfoy csörtetett be Hagrid kunyhójába. A varázsló hosszú fekete úti köpönyeget viselt, s arcán hideg, önelégült mosoly terült szét. Agyar nyomban morogni kezdett, amint meglátta.

– Máris itt van, Caramel? – bólintott elismerően Malfoy. – Nagyon helyes...

– Maga mit keres itt? – csattant fel Hagrid. – Takarodjon a házamból!

– Higgye el, jóember, nekem sem öröm belépni a maga... öhm, minek is nevezte?... „házába”. – Lucius Malfoy fanyar vigyorral nézett körül a kunyhóban. – Csak azért teszem, mert az iskolában azt a felvilágosítást kaptam, hogy itt találom az igazgatót.

– Megtudhatnám, mit óhajt tőlem, Lucius? – Dumbledore udvariasan beszélt, de kék szeme még mindig fenyegetően izzott.

– Roppant sajnálatos dologról van szó, Dumbledore – vetette oda fölényesen Malfoy, és pergamentekercset húzott elő a köpenye alól. – A felügyelőbizottság úgy döntött, hogy ideje felállnia. Ez itt a felfüggesztési határozat – rajta van mind a tizenkét aláírás. Attól tartunk, hogy vezetői képességei meggyengültek. Hány merénylet is történt ez idáig? Ma délután is sor került kettőre, igaz? Ha így megy tovább, egyetlen mugli születésű tanulónk sem marad. Márpedig mindannyian tudjuk, milyen szörnyű veszteség volna ez az iskola számára.

– De Lucius, ez igazán... – hebegte riadtan Caramel. – Dumbledore-t felfüggeszteni... nem, nem... ez képtelenség, ráadásul éppen most...

– Az igazgató kinevezése és felfüggesztése a felügyelőbizottság hatáskörébe tartozik, Caramel – felelte Mr Malfoy szinte nyájasan. – Mivel Dumbledore nem tudja elejét venni a további merényleteknek...

– Értse meg, Lucius, – szólt verejtékező arccal Caramel –, ha még Dumbledore sem tudja megoldani az ügyet, akkor ki tudná?

– Majd meglátjuk – mosolygott Mr Malfoy. – Most csak annyit tudunk, hogy mind a tizenketten megszavaztuk...

Hagrid felpattant a székéből. Borzas fekete üstöke a mennyezetet súrolta.

– És a tizenkettőből hányat kellett megfenyegetnie vagy megzsarolnia, hogy beleegyezzen ebbe, mi? – kiabálta.

– Ejnye, ejnye, kedves Hagrid – csóválta fejét Malfoy. – Ez a forrófejűség még kellemetlen helyzetbe hozhatja. Azt ajánlom, az Azkaban fegyőreivel ne beszéljen hasonló hangnemben. Ők nem lesznek ilyen megértőek.

– Nem küldheti el Dumbledore-t! – üvöltötte Hagrid. Agyar, a vadkanfogó kopó szűkölve vonult vissza a vackára. – Ha ő elmegy, senki se fogja megvédeni a mugliivadékokat! Folytatódni fognak a merénylések!

– Fékezd magad, Hagrid! – szólt rá szigorúan Dumbledore, majd Lucius Malfoyhoz fordult.

– Ha a bizottság tagjai ragaszkodnak a távozásomhoz, természetesen elfogadom a döntésüket.

– De hát... – motyogta Caramel.

– Ne! – mordult fel Hagrid.

Dumbledore egy pillanatra sem vette le a tekintetét Lucius Malfoy jéghideg, szürke szeméről.

– Annyi azonban bizonyos – folytatta emelt hangon és lassan, hogy valamennyien jól értsék a szavait –, hogy véglegesen csak akkor hagyom el az iskolát, ha többé senki nem lesz hűséges hozzám. Roxfortban nem maradnak magukra azok, akik segítséget kérnek.

Harry egy pillanatig biztosra vette, hogy Dumbledore beszéd közben épp abba a sarokba pillantott, ahol ő és Ron rejtőztek.

– Ez igazán tiszteletre méltó, Albus – biccentett Malfoy. – Valamennyiünknek hiányozni fog a maga... öhm, egyéni vezetési stílusa. Csak abban reménykedhetünk, hogy az utóda sikeresen véget vet a... merényléseknek.

Azzal Malfoy odalépett a kunyhó ajtajához, kinyitotta, és kitessékelte Dumbledore-t. Caramel kalapját gyűrögetve várta, hogy Hagrid is elinduljon, de az óriás egyelőre nem mozdult. Helyette nagy levegőt vett, majd óvatosan így szólt:

– Ha valaki netán rá akar jönni erre vagy arra, nem kell mást csinálnia, csak követnie a pókokat. Azok megmutatják az utat. Ennyit mondok!

Caramel csodálkozva nézett rá.

– Jól van, na, megyek már – legyintett Hagrid, és felhúzta vakondbőrkabátját. Mielőtt azonban Caramel nyomában kilépett volna az ajtón, még egyszer visszafordult: – És valakinek etetnie kéne Agyart, amíg nem vagyok itt!

Mikor becsapódott az ajtó, Ron nyomban lehúzta fejéről a láthatatlanná tévő köpönyeget.

– Most aztán nyakig ülünk a pácban – szólt rekedten. – Dumbledore nélkül akár már ma este bezárhatják az iskolát. Figyeld meg, egy nap se telik bele, és újabb merénylet történik.

Agyar fájdalmasan felvonyított, és kaparni kezdte a kunyhó csukott ajtaját.

Tizenötödik fejezet

Aragog

A kastély parkjában lassan mutatkozni kezdtek a nyár első jelei; az ég és a tó egyaránt tündöklő kék színt öltött, s az üvegházakban káposztafej nagyságú virágok bontogatták szirmaikat. Harry mégis szomorúan bámult ki a kastély ablakain: Hagrid és a nyomában loholó Agyar nélkül valahogy baljósnak tűnt az éledő táj képe.

Az épületen belül sem volt rózsásabb a helyzet. Harry és Ron be akartak nézni Hermionéhoz, de a látogatási tilalomra hivatkozva nem engedték be őket.

– Nem vállalhatunk több kockázatot! – jelentette ki szigorúan Madam Pomfrey a résnyire nyitott ajtó mögül. – Sajnálom, de okunk van feltételezni, hogy a tettes megpróbál végezni ezekkel a szerencsétlenekkel...

Dumbledore távozása óta mindenkin elhatalmasodott a félelem. Mintha még a kastély falait melengető napsugarak is visszafordultak volna a bordázott ablakok előtt. Az iskolában minden arc félelmet vagy legalábbis nyugtalanságot tükrözött, s ha nagy ritkán nevetés hangzott fel a folyosón, az is hisztérikusan csengett, s gyorsan elhalt.

Harry szinte kényszeresen ismételgette magában a búcsúzó Dumbledore szavait: „Véglegesen csak akkor hagyom el az iskolát, ha többé senki nem lesz hűséges hozzám... A Roxfortban nem maradnak magukra azok, akik segítséget kérnek. „ De valójában mit ért mindez? Kitől kérjenek segítséget, ha egyszer mindenki ugyanolyan rémült és tanácstalan, mint ők maguk?

Sokkal egyértelműbb volt Hagrid jó tanácsa, amelyben a pókokra utalt. Csak az volt a bökkenő, hogy a kastélyban a jelek szerint egyetlen követhető pók sem maradt. Harry az egész épületet tűvé tette az ízeltlábúak után, s ebben, vonakodva bár, de Ron is segített neki. A kutatást persze nagyban megnehezítette, hogy a rendelkezések értelmében mindenhova csapatostul kellett vonulniuk, egyedül nem kóborolhattak az épületben. A diákok többsége örült neki, hogy tanárok kísérgetik őket teremről teremre, Harryt viszont kifejezetten bosszantotta a dolog.

Egyetlen ember akadt csak az iskolában, akin látszott, hogy élvezi a gyanakvással és rettegéssel fertőzött közhangulatot. Draco Malfoy olyan kevélyen jártkelt a folyosókon, mintha kinevezték volna iskolaelsőnek. Harrynek eleinte fogalma sem volt, minek örül annyira a mardekáros fiú, de aztán az egyik bájitalórán, két héttel Dumbledore és Hagrid távozása után, végighallgatta Malfoy Craknak és Monstrónak címzett ömlengését.

– Mindig sejtettem, hogy végül apám fog megszabadítani minket Dumbledore-tól. – Malfoy azt a fáradtságot sem vette, hogy lehalkítsa a hangját. – Mondtam már nektek, hogy szerintem a Roxfortnak még soha nem volt ilyen rossz igazgatója, mint Dumbledore. Talán most egy normális varázsló veszi át a helyét. Olyasvalaki, aki nem akarja bezárni a Titkok Kamráját. McGalagony nem sokáig marad igazgató, ő csak helyettesít...

Piton elsétált Harry mellett, de megjegyzés nélkül hagyta Hermione üres helyét és üstjét.

– Professzor úr – szólt fennhangon Malfoy. – A professzor úr miért nem jelentkezik az igazgatói állásra?

– Lassan a testtel, Malfoy – csóválta fejét Piton, de nem tudott elfojtani egy halvány mosolyt. – A felügyelőbizottság csupán felfüggesztette Dumbledore professzort. Bízhatunk benne, hogy nemsokára újból köztünk lesz.

– Hát persze – bólogatott Malfoy alattomos vigyorral. – Szerintem apám támogatná a professzor urat, ha jelentkezne az állásra. Majd megmondom neki, hogy a professzor úr a legjobb tanár az iskolában...

Piton mosolyogva indult tovább az asztalok között. Szerencsére nem vette észre Seamus Finnigant, aki úgy tett, mintha belehányna az üstjébe.

– Csodálom, hogy a sárvérűek még mindig nem takarodtak el a suliból – folytatta Malfoy. – Öt galleont teszek rá, hogy a következő meghal. Kár, hogy nem Granger volt az...

Ekkor megszólalt a csengő. Épp jókor – Malfoy utolsó szavaira ugyanis Ron felpattant a helyéről. A szedelőzködő diákok forgatagában nem tűnt fel, hogy rá akarja vetni magát Malfoyra.

– Eresszetek! – hörögte, miközben Harry és Dean két oldalról a karját szorongatták. – Nem érdekel, nem is kell a pálcám, puszta kézzel fojtom meg...

– Siessetek, át kell kísérnem benneteket gyógynövénytanórára! – harsogta Piton az osztály feje fölött, s a csapat kettes-hármas sorokban elindult. Ront Harry és Dean kísérte a menet végén, mivel a fiú még mindig rá akart támadni Malfoyra. Csak akkor engedték el, mikor kiértek a kastély épületéből, és a konyhakerten át elindultak az üvegházak felé.

A gyógynövénytanórán részt vevők csoportja eléggé foghíjas volt. Ketten is hiányoztak: Justin és Hermione.

Bimba professzor az abesszíniai aszúfügék ritkítását bízta a társaságra. Mikor Harry a komposztálóhoz sétált egy ölre való száraz ággal, összetalálkozott Ernie Macmillannel. Ernie sóhajtott egyet, és nagy komolyan így szólt:

– Harry, kérlek, bocsáss meg, amiért téged gyanúsítottalak. Tudom, hogy te sosem bántanád Hermione Grangert. Szóval elnézést kérek mindenért, amit rólad mondtam. Végül is mind egy cipőben járunk, úgyhogy...

Kinyújtotta húsos kezét, és Harry elfogadta a békejobbot. Ernie és barátja, Hannah átmentek ahhoz az aszúfügéhez, amin Harry és Ron dolgoztak.

– Gyanús nekem az a Draco Malfoy nevű srác – szólt Ernie, miközben szaporán tördelte a száraz gallyakat. – Úgy tűnik, örül annak, ami az iskolában folyik. Szerintem lehet, hogy ő Mardekár utódja.

– Zseniális – morogta gúnyosan Ron. Ő nem bocsátott meg olyan könnyen Ernie-nek.

– Szerinted lehet, hogy Malfoy az, Harry? – kérdezte a kövér fiú.

– Nem – jelentette ki Harry határozottan. Ernie és Hannah csodálkozva néztek rá.

Harry ekkor váratlanul fejbe kólintotta Ront a metszőollóval.

– Au! Mit csinálsz?

Harry a földre mutatott. Tőlük alig néhány lépésnyire jókora pókok futottak libasorban.

– Nocsak! – Ron igyekezett örömöt színlelni, de nemigen sikerült neki. – Sajnos most nem követhetjük őket...

Ernie és Hannah kíváncsian hegyezték a fülüket. Harry a pókok után nézett.

– Úgy tűnik, a Tiltott Rengeteg felé tartanak... – Ron most már meg se próbált derűsnek látszani.

Mikor véget ért a munka az üvegházban, Piton professzor átkísérte a csoportot a sötét varázslatok kivédése órára. Harry és Ron kicsit lemaradtak a többiek mögött, hogy meg tudják beszélni a teendőket.

– Újra használnunk kell a láthatatlanná tévő köpenyt – jelentette ki Harry. – Agyart is magunkkal vihetjük. Sokszor járt Hagriddal az erdőben, segítségünkre lehet.

– Persze. – Ron idegesen babrált a pálcájával, s csak akkor szólalt meg újra, mikor már leültek szokásos helyükre Lockhart tantermének végében. – Tudod... azt hallottam, hogy ott vérfarkasok is élnek.

– Nem csak rosszindulatú lények vannak ott – felelte kitérően Harry. – A kentauroktól és az egyszarvúaktól például nem kell félnünk.

Ron még soha nem járt a Tiltott Rengetegben. Harry is csak egyszer – akkor sem önszántából –, s mindeddig remélte, hogy többé nem is kell betennie a lábát az erdőbe.

Lockhart berobogott a terembe, magára vonva a diákok csodálkozó pillantásait. Ezekben a napokban minden más tanár komorabb volt a szokásosnál, Lockhart ellenben csak úgy sugárzott a jókedvtől.

– Ejnye, fiúk-lányok – rikkantotta széles mosollyal –, mért vágtok ilyen savanyú képet?

A diákok megrökönyödött pillantásokat váltottak, de egyikük sem felelt.

– Hát még mindig nem értitek? – folytatta Lockhart lassan és tagoltan, mintha féleszűekhez beszélne. – Elmúlt a veszély! A tettest letartóztatták.

– Ki mondta? – kérdezte fennhangon Dean Thomas.

– Édes fiam, a mágiaügyi miniszter nem vitte volna magával Hagridot, ha nem lenne száz százalékig biztos benne, hogy ő a bűnös.

Lockhart ezt olyan hangon jelentette ki, mintha azt magyarázná, hogy egy meg egy az kettő.

– Dehogynem – szólt Ron, még Deannél is hangosabban.

– Szerénytelenség nélkül állíthatom – felelte Lockhart önelégülten –, hogy egy icipicit többet tudok Hagrid letartóztatásának körülményeiről, mint te.

Ron már nyitotta a száját, hogy vitába szálljon a tanárral, de Harry egy rúgással jobb belátásra bírta.

– Ne felejtsd el: mi nem voltunk ott – suttogta.

Azonban Lockhart émelyítő vidámsága, célzásai arra, hogy Hagrid neki mindig is gyanús volt, és arcátlanul magabiztos optimizmusa Harryt is annyira felmérgesítette, hogy legszívesebben belevágta volna a Kirándulások a kísértetekkelt a tanár ostoba képébe. Mivel ezt nem lett volna célszerű megtennie, beérte azzal, hogy rövid üzenetet firkantott Ronnak: „Tegyük meg már ma este.”

Ron elolvasta, nyelt egyet, majd Hermione üresen maradt helye felé fordult. A látvány bizonyára megerősítette eltökéltségét, mert kisvártatva rábólintott az elhatározásra.

A Griffendél klubhelyisége mostanában mindig tele volt, hiszen hat óra után kijárási tilalom lépett érvénybe. Vitatéma akadt bőven, minek következtében a helyiségben sokszor még éjfélkor is diákok nyüzsögtek.

Harry rögtön vacsora után elővette ládájából a láthatatlanná tévő köpenyt, majd egész este azon ücsörgött. Fred és George kihívták Harryt és Ront néhány parti robbantósdira. Ginny azon a széken üldögélt, amit máskor Hermione használt, és csendben nézte őket. Harry és Ron szándékosan veszítettek, és igyekeztek gyorsan befejezni a játszmákat, de még így is éjfélre járt az idő, mire Fred, George és Ginny végre felmentek lefeküdni.

Harry és Ron megvárták a két ajtócsukódást. Akkor gyorsan beburkolóztak a köpenybe, és kimásztak a portrélyukon. A tanárok között szlalomozva újra megtették a kastélyon keresztül vezető utat, és szerencsésen megérkeztek a bejárati csarnokba. Halkan kinyitották az ajtó zárját, átpréselték magukat a résnyire nyitott szárnyak között, és kiléptek a holdfényben fürdő kastélyparkba.

– Persze az is lehet – szólalt meg hirtelen Ron, miközben átvágtak a sötét pázsiton –, hogy az erdőnél nem találunk semmilyen nyomot, amin elindulhatnánk. Lehet, hogy azok a pókok nem is oda tartottak. Elismerem, úgy tűnt, hogy nagyjából abba az irányba mennek, de...

Ron egészen addig folytatta reménykedő monológját, amíg meg nem érkeztek Hagrid kunyhójához. Agyar kitörő örömmel fogadta őket. A fiúk féltek, hogy a kutya az egész kastélyt felveri öblös ugatásával, ezért megetették a kandallópárkányon talált karamellával. Attól aztán összeragadt Agyar szája.

Harry letette a láthatatlanná tévő köpenyt Hagrid asztalára. Úgy vélte, a koromsötét erdőben úgysem lesz szükségük rá.

– Gyere, Agyar, elmegyünk sétálni.

A kutya boldogan rohant ki utánuk a házból; egyenesen az erdő széléhez szaladt, és hátsó lábát felemelve lepisilt egy öreg szikamorfát.

Harry elővette varázspálcáját. – Lumos! – morogta, mire a pálca végén apró láng gyúlt ki. Ennyi fény éppen elég volt ahhoz, hogy észrevegyék az ösvényen esetleg átfutó pókokat.

– Jó ötlet – bólintott Ron. – Én is meggyújtanám az enyémet, de... nem akarom, hogy felrobbanjon vagy valami... – Harry megütögette barátja vállát, és a fűbe mutatott. Két pók szaladt a pálca fényköréből az árnyékot nyújtó fák felé.

– Rendben – sóhajtott Ron, beletörődve az elkerülhetetlenbe. – Készen állok. Induljunk.

Így hát behatoltak az erdőbe az ide-oda csalinkázó, leveleket és gyökereket szaglászó Agyar kíséretében. Harry pálcájának pislákoló fényében követték az egyenletes tempóban haladó pókokat. Körülbelül húsz percig baktattak szótlanul, fülüket hegyezve a gallyak recsegésétől és a levelek zizegésétől elütő zajokra. Mikor aztán a lombsátor olyan sűrű lett, hogy már a csillagok fénye sem hatolt át rajta – úgyhogy Harry pálcája volt az egyetlen kis sziget a sötétség tengerében –, észrevették, hogy a pókok letértek az ösvényről.

Harry megtorpant, és szemét meresztve fürkészte az állatok útját. Hiába; a kicsiny fénykörön kívül minden koromsötét volt. Előző évben nem hatolt be ilyen mélyen az erdőbe. Élénken emlékezett még Hagrid akkori tanácsára, hogy soha ne térjen le az ösvényről. Most azonban Hagrid mérföldekre volt tőlük, valószínűleg egy azkabani cellában, ráadásul ő maga mondta, hogy kövessék a pókokat.

Valami nedves dolog érintette meg Harry kezét. A fiú hátralépett ijedtében, és jól megtaposta Ron lábát. Aztán rájött, hogy csak Agyar bökte meg az orrával.

– Mi legyen? – kérdezte Harry Rontól, akiből épp csak egy megcsillanó szempárt látott.

– Most már ne forduljunk vissza – hangzott a felelet.

Így hát bevették magukat a fák sűrűjébe, követve a pókok surranó árnyékát. Most már nem tudtak olyan gyorsan haladni; figyelniük kellett a kiálló gyökerekre és fatönkökre, melyeket épp csak sejteni lehetett a sötétben. Harry a kezén érezte Agyar forró leheletét, s nemegyszer meg kellett állniuk, hogy Harry leguggolhasson megkeresni a pókokat a pálca fényében.

Legalább fél óráig bolyongtak a talárjukat szaggató gallyak és tüskés bokrok között. Egy idő után észrevették, hogy a talaj egyenletesen lejteni kezd, de a föléjük boruló lombkorona továbbra sem ritkult.

Aztán Agyar egyszer csak elvakkantotta magát. Harry és Ron összerezzentek.

– Mi van? – kérdezte hangosan Ron, és ijedten megszorította Harry karját.

– Valami mozog arrafelé – suttogta Harry. – Hallgasd csak... Jó nagy lehet.

Mindketten fülelni kezdtek. Tőlük jobbra a távolban a „jó nagy valami” nagy zajjal utat tört magának a fák között.

– Jaj istenem – vacogott Ron. – Jaj istenem, jaj istenem...

– Fogd be a szád – szólt rá Harry. – Még meghallja.

– Meghallja? – sápítozott Ron vékonyka hangon. – Már rég meghallotta Agyart!

A sötétség szinte égette a szemgolyójukat, ahogy ott álltak a rémülettől földbe gyökerezett lábbal. Furcsa brummogás hallatszott, azután csend lett.

– Szerinted mit csinál? – kérdezte Harry. – Felkészül a támadásra.

Remegve várták a fejleményeket.

– Mit gondolsz, elment? – suttogta Harry.

– Nem t'om...

Tőlük jobbra ekkor hirtelen vakító fény tépte szét a sötétséget. A fiúk hunyorogva a szemük elé kapták a kezüket. Agyar szűkölni kezdett, és megpróbált elmenekülni, de belegabalyodott egy tüskés bokorba. Ettől aztán még keservesebben szűkölt.

– Harry! – kiáltotta Ron, a megkönnyebbüléstől elcsukló hangon. – Harry, ez a kocsink!

– Micsoda?

– Gyere!

Harry botladozva elindult Ron nyomában a fény felé, s alig egy perc múlva egy tisztásra ért.

Mr Weasley autója bekapcsolt lámpákkal, üresen állt egy öles fák alkotta kör közepén. Ahogy Ron közeledett felé, előregurult, akár egy gazdáját köszöntő behemót, türkizkék kutya.

– Itt volt egész idő alatt! – lelkendezett Ron a kocsi körül ugrálva. – Nézd, egészen elvadult...

Az autó mindkét oldalán karcolások és sárfoltok éktelenkedtek. Szemmel láthatóan rákapott a magányos terepjárásra. Agyart nem nyugtatta meg a kocsi látványa. Odasimult Harry lábához, de még így is reszketett félelmében. Harry nagyot sóhajtott, és visszadugta pálcáját a talárjába.

– És mi még azt hittük, hogy meg akar támadni minket! – nevetett Ron, és hálásan megpaskolta a kocsi oldalát. – Mennyit töprengtem, hogy hova tűnhetett!

Harry hunyorogva körülnézett a fényárban úszó tisztáson, de pókoknak nyomát se látta. Az ízeltlábúak bizonyára hanyatthomlok bemenekültek a sötét erdőbe.

– Elvesztettük a pókcsapást. Gyere, keressük meg.

Ron nem válaszolt, és nem is mozdult. Megkövülten meredt egy három méter magasságban levő pontra valahol Harry háta mögött. Arca eltorzult a rettegéstől.

Harrynek arra se maradt ideje, hogy megforduljon. Hangos csattanást hallott, majd érezte, hogy valami hosszú, szőrös dolog megragadja a derekát, és felemeli a földről. Egy szempillantás múlva már fejjel lefelé lógott. Amíg ő rémülten kapálózott, további csattanások hangzottak fel, s beléjük vegyült Agyar panaszos vonyítása; Harry még látta, hogy Ron lábai is a levegőt kaszálják, de a következő pillanatban elnyelte őt a sötét erdő.

Ahogy himbálózó fejjel körülnézett, látta, hogy foglyul ejtője hat hosszú, szőrös lábon halad, s további két lábával tartja béklyóban őt. A mellső lábak fölött két fényes fekete csáprágó csillogott. Távolabbról egy másik szörny lépteinek zaja hallatszott – az cipelte Ront. Az erdő legsötétebb mélye felé haladtak. Harry a vadul kapálózó Agyar vonyítását is hallotta. A kutya bizonyára igyekezett kiszabadulni egy harmadik lény szorításából. Harry érezte, hogy minden erejét megfeszítve se tudna kiabálni – a hangja mintha ott maradt volna a kocsi mellett a tisztáson.

Nem tudta volna megmondani, meddig vergődött a lény szőrös lábai között; csak annyit érzékelt, hogy a terep kissé kivilágosodott, és a talaj csak úgy hemzseg a pókoktól. Nyakát megfeszítve oldalra nézett, és látta, hogy egy jókora, teknőszerű mélyedés széléhez értek. A teknőben egyetlen fa sem állt. A csillagok fényében hátborzongató látvány tárult Harry szeme elé.

A teknőben pókok laktak. Nem olyan apró állatkák, mint amelyek az avarban futkostak, hanem igásló méretű, nyolcszemű, nyolclábú, fekete, szőrös szörnyetegek. Az a jól megtermett példány, amelyik Harryt cipelte, leereszkedett a medence oldalát alkotó meredek lejtőn, s a tisztás közepén álló tejfehér, boltozatos hálóharang felé vette útját. Társai a fogoly láttán izgatottan csattogtatni kezdték csáprágójukat, és a harang köré gyűltek.

Az óriáspók elengedte Harryt, s ő négykézláb a földre pottyant. Hamarosan Ron és Agyar is lehuppantak mellé. A kutya már nem vonyított; reszketve összehúzta magát, és mozdulni se mert. Ron arckifejezése egyben Harry érzelmeit is tükrözte: szája néma sikolyra nyílt, s szeme kidülledt a borzalomtól.

Harry ekkor arra lett figyelmes, hogy a pók, ami odaszállította, beszél. Nehéz volt megérteni, mit mond, mert beszéd közben hangosan csattogtatta a csáprágóját.

– Aragog! – kiáltotta. – Aragog!

A hálóharang megremegett, és lassan kimászott belőle egy elefánt méretű pók. Testén és lábain szürke szálak vegyültek a fekete szőrbe, s szemei egytől egyig homályos fehéren fénylettek visszataszító fején. Az öreg pók vak volt.

– Mi történt? – mordult fel, szaporán csattogó csáprágókkal.

– Emberek – felelte a Harryt foglyul ejtő pók.

– Hagrid az? – kérdezte Aragog világtalan szemeit forgatva.

– Idegenek – válaszolt Ron pókja.

– Öljétek meg őket – morogta bosszúsan Aragog. – Éppen aludtam...

– Hagrid barátai vagyunk! – kiáltotta Harry. Szíve a torkában dobogott.

Csitt-csatt, csörögtek a teknőben lakó pókok csáprágói. Aragog elgondolkodott.

– Hagrid még soha nem küldött embereket a fészkünkbe – szólt kimérten.

– Hagrid bajban van – zihálta Harry. – Ezért jöttünk ide.

– Bajban van? – Harry aggodalmat vélt felfedezni az öreg pók hangjában. – De miért küldött ide titeket?

Harry fel akart állni, de aztán meggondolta magát; nem tartotta valószínűnek, hogy lábai engedelmeskednének. Inkább továbbra is a földön ülve beszélt, a tőle telhető legnyugodtabb hangon.

– Az iskolában úgy gondolják, hogy Hagrid rászabadított egy... egy valamit a diákokra. Letartóztatták, és elvitték Azkabanba.

Aragog dühösen csattogtatta a csáprágóját, mire a teknő többi pókja ugyanígy tett; úgy hangzott, mintha lelkesen tapsolnának – csak épp a tapstól Harrynek máskor nem rándult görcsbe a gyomra.

– De hiszen az évekkel ezelőtt történt – dörmögte Aragog. – Sok-sok évvel ezelőtt. Jól emlékszem: ezért kellett eljönnie az iskolából. Mindenki úgy gondolta, hogy én vagyok a szörnyeteg, ami a Titkok Kamrájában lakik. Azt hitték, Hagrid kinyitotta a Kamrát, és szabadon eresztett engem.

– Szóval te... te nem a Titkok Kamrájából jöttél? – kérdezte Harry. Érezte, hogy homlokát kiveri a hideg verejték.

– Én! – csattant fel Aragog. – Én nem a kastélyban születtem. Messzi földről érkeztem ide. Hagrid egy utazótól kapott engem tojáskoromban. Akkor még kisfiú volt, de gondomat viselte; elbújtatott egy szekrényben, és morzsákkal etetett. Hagrid jó ember, a barátom. Mikor rám találtak, és engem vádoltak egy kislány haláláért, megvédett. Azóta itt élek az erdőben, és Hagrid gyakran meglátogat. Még asszonyt is talált nekem. Hagrid jóvoltából Mosag meg én családot alapíthattunk, s láthatod, milyen szépen megszaporodtunk...

Harry összeszedte maradék bátorságát.

– Azt mondod, soha... senkit nem támadtál meg?

– Nem – csattogta az öreg pók. – Ha az ösztöneimre hallgatok, megtettem volna, de a Hagrid iránti tiszteletből soha egyetlen embert sem bántottam. A lány holttestére egy mosdóban találtak rá. Én az egész kastélyból csak azt a szekrényt ismertem, ahol felnőttem. A mi fajtánk a sötét és csendes helyeket kedveli...

– De talán... – kezdte habozva Harry –, talán tudod, ki ölte meg azt a lányt. A tettes ugyanis visszatért, és újra tizedeli a diákokat.

Szavait elnyomta a csáprágók dühös csattogása és a toporgó lábak zizegő zaja. A hatalmas fekete testek között nyugtalan mozgolódás támadt.

– A kastélyban lakó gyilkos – mondta Aragog – egy ősi szörnyeteg, a pókok legfélelmetesebb ellensége. Emlékszem, hogyan könyörögtem Hagridnak, hogy eresszen el, mikor megéreztem a bestia jelenlétét az iskolában.

– Miféle az a szörny? – érdeklődött izgatottan Harry.

A csattogás és zizegés megint felerősödött; a pókok közelebb nyomultak foglyaikhoz.

– Nem beszélünk róla! – harsogta Aragog. – Nem mondjuk ki a nevét! Még Hagridnak se árultam el, hogy hívják a rettegett bestiát, pedig sokszor kérdezte!

Harry nem akarta erőltetni a dolgot. Aragog a jelek szerint belefáradt a társalgásba; lassan, hátrálva elindult hálóharangja felé. A többi póknak viszont esze ágában sem volt hátrálni. Épp ellenkezőleg, minden oldalról fenyegetően körülvették foglyaikat.

– Akkor mi most el is megyünk – kiáltott Harry Aragog után, s közben rémülten pislogott az egyre közelebb araszoló óriás-ízeltlábúakra.

– Elmentek? – dörmögte lassan Aragog. – Nem hinném...

– De hát...

– A gyermekeim nem bántják Hagridot, mert megtiltottam nekik. De nem tagadhatom meg tőlük a friss húst, főleg, ha a zsákmány önszántából felkínálkozik nekünk. Isten veletek, Hagrid barátai.

Harry megperdült a tengelye körül. Alig másfél méterre tőle pókok sötét fala tornyosult az ég felé. Tucatnyi csáprágó csattogott éhesen, száz mohó szem fénylett a csillagfényes ég alatt...

Harry a varázspálcája után nyúlt, de már előre tudta, hogy minden hiába. A pókok túl sokan voltak. Lélekben már felkészült a mindhalálig tartó küzdelemre – de ekkor elnyújtott hang búgott fel a távolban, és éles fény hasított bele a pókfészek félhomályába.

Mr Weasley kocsija jött el értük. Vadul tülkölve, sugárzó reflektorral száguldott lefelé a medenceoldalban, kíméletlenül utat vágva a pókok között. A félrelökött bestiák a hátukon fekve hadonásztak kusza lábaikkal. A kocsi végül csikorogva lefékezett Harry és Ron mellett, s összes ajtaja kinyílt.

– Hozd Agyart! – kiáltotta Harry, miközben beugrott az anyósülésre. Ron felkapta a szűkölő kutyát; bedobta hátulra, majd ő maga is bekecmergett a kocsiba. Az ajtók azonnal becsapódtak. Ron meg sem érintette a gázpedált, de nem is volt rá szükség. A motor felpörgött, s az autó árkon-pókon keresztül elrobogott a medence széle felé: Felkapaszkodtak az emelkedőn, és néhány másodperc múlva már az erdő fái közt döcögtek. Az ágak vadul csapkodták az ablakokat, de a kocsi megdöbbentő ügyességgel navigált a fák közötti résekben. Láthatóan jól ismerte az erdő titkos útjait.

Harry Ron felé fordította a fejét. Barátja még mindig tátott szájjal bámult maga elé, de a szeme már nem dülledt ki.

– Jól vagy?

Ronnak egy hang se jött ki a torkán. Csattogva-bukdácsolva haladtak előre a sűrű aljnövényzetben. Agyar torkaszakadtából vonyított a hátsó ülésen, s a külső visszapillantó tükör Harry szeme. láttára tört ízzé-porrá, mikor a kocsi átpréselte magát két öreg tölgyfa között. Tízpercnyi zötykölődés után a fák végre ritkulni kezdtek, és Harry néha már az eget is megpillantotta.

A kocsi olyan hirtelen állt meg, hogy utasai kis híján beverték az orrukat a szélvédőbe. Az erdő szélén voltak. Agyar kétségbeesetten kaparászta az ablakot, s mikor Harry kinyitotta neki a hátsó ajtót, egy nyulat is megszégyenítő sebességgel rohant el Hagrid kunyhója felé. Egy-két perc elteltével Ron végtagjaiba is visszatért az élet; bár még mindig merev nyakkal bámult maga elé, ő is kiszállt a kocsiból. Harry hálásan megpaskolta az autót, ami nyomban hátramenetbe kapcsolt, és pillanatokon belül eltűnt a szemük elől.

Harry visszament Hagrid kunyhójába a láthatatlanná tévő köpenyért. A reszkető Agyar a vackán kuporgott egy szakadt pokróc alatt. A kunyhóból kilépve Harry a tökültetvényen találta Ront. A fiú éppen saját gyomortartalmával trágyázta a növényeket.

– Kövesd a pókokat – nyögte remegő hangon, és ruhája ujjával megtörölte a száját. – Ezt soha nem bocsátom meg Hagridnak. Csoda, hogy életben maradtunk.

– Szerintem azt hitte, hogy Aragog nem bántja a barátait – vonta meg a vállát Harry.

– Pontosan ez a baj Hagriddal! – fakadt ki Ron, és öklével a kunyhó falába bokszolt. – Az a rögeszméje, hogy a szörnyek nem olyan rosszak, mint gondolnánk! Nézd meg, hova jutott ezzel az elmélettel! Egy azkabani cellába! – Ron egész testében remegni kezdett. – Mi értelme volt beküldeni minket oda? Szerinted mit sikerült kiderítenünk?

– Hogy nem Hagrid nyitotta ki a Titkok Kamráját – felelte Harry. Ráterítette a köpenyt Ronra, majd támogatólag átkarolta barátját. – Hagrid ártatlan volt.

Ron mogorván horkantott, kifejezve, hogy Aragog nevelőapját nem nevezné éppen ártatlannak.

Ahogy közeledtek a kastélyhoz, Harry jól összehúzta a köpenyt, nehogy véletlenül kilátszszon alóla a lábuk. Óvatosan beosontak a kétszárnyú tölgyfaajtón, átvágtak a bejárati csarnokon, és felsiettek a márványlépcsőn. Lélegzetüket visszafojtva surrantak el a folyosókon posztoló őrök mellett. Sikerült észrevétlenül eljutniuk a menedéket nyújtó Griffendéltorony bejáratáig, és megkönnyebbülten másztak be a portrélyukon. A klubhelyiség kandallójában már csak néhány szem parázs izzott. A fiúk levették a köpenyt, és nyomban továbbindultak a hálóterem felé.

Ron felöltözve belezuhant az ágyába, Harrynek viszont nem jött álom a szemére. Leült baldachinos ágya szélére, és eltöprengett Aragog szavain.

A kastélyban garázdálkodó lény, gondolta, valamiféle szörnyeteg-Voldemort lehet – még a többi szörny is fél kimondani a nevét. Ez eddig rendben is volna, de még mindig nem tudják, hogy miféle szerzet és hogyan dermeszti kővé áldozatait. Még Hagrid se tudta kideríteni, hogy mi lakik a Titkok Kamrájában.

Harry feltette lábát az ágyra, és a párnájára dőlt. A toronyablakon át a hold egyenesen az arcába sütött.

Fogalma sem volt, mit tehetnének még az ügy érdekében. Eddig mindenütt zsákutcába futottak. Denem nem az igazi tettest leplezte le, Mardekár utódja megmenekült, és senki nem tudhatta, hogy aki most újból kinyitotta a Titkok Kamráját, ugyanaz a személye vagy valaki más. Kitől szerezhetnének további információkat?

Harry újra meg újra elismételte magában Aragog szavait, s már-már belealudt a töprengésbe, mikor eszébe jutott valami, ami talán az utolsó reménysugár lehetett számukra.

Úgy ült fel az ágyon, mintha megcsípték volna.

– Ron – sziszegte bele a szoba sötétjébe. – Ron!

Ron felriadva vonyított egyet, mintha Agyart utánozná, és rémülten kapkodta a fejét. Mikor meglátta Harryt, kissé megnyugodott.

– Ron – hadarta Harry, ügyet sem vetve Neville méltatlankodó horkolására –, gondolj arra lányra, aki ötven éve meghalt. Aragog azt mondta, egy mosdóban találtak rá. Lehet, hogy a lány azóta sem hagyta el a mosdót... Lehet, hogy még most is ott van.

Ron megdörzsölte a szemét, s a homlokát ráncolta a holdfényben. Némi késéssel aztán leesett neki a tantusz.

– Gondolod, hogy... Azt mondod, Hisztis Myrtle az?

Tizenhatodik fejezet

A Titkok kamrája

A beszélgetés másnap a reggelinél folytatódott.

– Annyiszor jártunk abban a mosdóban, és a megoldás végig ott volt tőlünk három vécényire! – csóválta a fejét keserűen Ron. Bármikor megkérdezhettük volna Myrtlet. De most...

A szükségállapot miatt már pókokat keresni is éppen elég nehéz volt, az pedig jóformán kilátástalannak tűnt, hogy észrevétlenül be tudnak osonni egy lányvécébe – ráadásul éppen abba a lányvécébe, amelynek tőszomszédságában a legelső merénylet történt.

Az első órájukon, átváltoztatástanon azonban olyan hírt kaptak, ami – hetek óta először – elfeledtette velük a merényleteket és a Titkok Kamráját. McGalagony professzor kihirdette, hogy pontosan egy hét múlva, június elsején megkezdődnek a vizsgák.

– Vizsgák? – hördült fel Seamus Finnigan. – Ezek után még vizsgáznunk kell?

Harry háta mögött hangosan durrant valami. Neville Longbottom elejtette a pálcáját, s az eltüntette a pad egyik lábát. McGalagony professzor egyetlen intéssel visszafordította a varázslatot, majd szigorú arccal Seamushoz fordult.

– Az iskola csakis azért tart nyitva ilyen körülmények között, hogy a tanterv szerint befejezhessük az évet. Ebbe a vizsgák is beletartoznak. Remélem, hogy valamennyien szorgalmasan ismételnek.

Ismételni! Harry álmában se gondolta volna, hogy a történtek után megtartják a vizsgákat. A zúgolódásból ítélve a többi tanuló sem számított erre a fordulatra, s ez cseppet sem derítette fel McGalagonyt.

– Dumbledore professzor meghagyta, hogy a lehetőségekhez képest igyekezzünk fenntartani az iskola normális működését – magyarázta a tanárnő. – Az éves teljesítményük értékelése pedig része a normális működésnek.

Harry az asztalán gubbasztó két fehér nyúlra nézett. Ezeket kellett volna most papuccsá változtatnia. Tényleg, mit tanult az év során? Hirtelen egyetlen olyan dolog se jutott eszébe, aminek a vizsgán hasznát vehette volna.

Ron olyan arcot vágott, mintha McGalagony arra kérte volna, hogy költözzön be a Tiltott Rengetegbe.

– El tudod képzelni, hogy ezzel levizsgázzak? – szólt rekedten, és felmutatta törött pálcáját, ami akkor épp hangos füttyögésbe tört ki.

Három nappal az első vizsga előtt McGalagony professzor újabb bejelentést tett a reggelinél.

– Jó hírem van – szólt. Szavait néma csend helyett örömujjongás fogadta.

– Dumbledore visszajön! – rikkantották többen is.

– Elkapták Mardekár utódját! – sipította egy lány a hollóhátasok asztalánál.

– Újra kviddicsezhetünk! – ujjongott Wood.

Mikor elcsitult a hangzavar, McGalagony folytatta:

– Bimba professzor tájékoztatott, hogy a mandragórák végre megértek a feldolgozásra. Ma este életre keltjük a kővé dermesztett áldozatokat. Minden bizonnyal lesz köztük olyan, aki be tud számolni róla, hogy ki vagy mi támadta meg. Joggal reménykedhetünk benne, hogy ez a szörnyű év a tettes leleplezésével ér véget.

A sokaság ismét ujjongásba tört ki. Harry a mardekárosok asztala felé lesett; cseppet sem lepődött meg, mikor látta, hogy Draco Malfoy nem örül együtt a többiekkel.

Ron ellenben olyan vidám volt, mint az utóbbi időben soha.

– Akkor már az se számít, hogy nem kérdeztük meg Myrtlet! – lelkendezett. – Hermione este felébred, és mindenre válaszol majd! Apropó, meg fog őrülni, ha megtudja, hogy három nap múlva kezdődnek a vizsgák. Egy betűt se tanult. Lehet, hogy jobb lenne inkább békén hagyni őt még egy hétig.

Ekkor Ginny Weasley lépett oda az asztalukhoz. Leült bátyja mellé, és idegesen tördelni kezdte a kezét.

– Mi a baj? – kérdezte Ron, miközben újabb adag kását szedett magának.

Ginny nem válaszolt, csak pislogott az asztalnál ülőkre. Ijedt arckifejezését Harry valahogy ismerősnek érezte, de nem tudta, honnan.

– Nyögd már ki – szólt Ron, és a kislányra nézett.

Harry hirtelen rádöbbent, kire emlékezteti Ginny. A lány pontosan úgy ringatózott előre-hátra a székén, mint Dobby, amikor attól rettegett, hogy veszélyes titkok csúszhatnak ki a száján.

– El kell mondanom valamit – motyogta Ginny, gondosan kerülve Harry pillantását.

– Mit? – kérdezte Harry.

Ginny olyan arcot vágott, mintha keresné a megfelelő szavakat.

– Mit? – sürgette Ron.

Ginny kinyitotta a száját, de egy árva hangot se tudott kinyögni.

Harry közelebb hajolt hozzá, és fojtott hangon kérdezte:

– A Titkok Kamrájáról van szó? Láttál valamit? Valaki furcsán viselkedett?

Ginny nagy levegőt vett, de ebben a pillanatban odalépett hozzájuk a holtfáradt Percy Weasley.

– Ginny, ha végeztél, átveszem a helyed. Mindjárt éhen halok. Most adtam le az őrszolgálatot.

Ginny úgy pattant fel, mintha áramot vezettek volna a székébe. Rémült pillantást vetett Percyre, és eliszkolt. Percy leült, és vett magának egy tiszta bögrét az asztal közepéről.

– Percy! – mérgelődött Ron. – Ginny épp valami fontos dolgot akart elmondani!

Percynek megakadt a torkán a tea.

– Milyen dolgot? – kérdezte köhögve.

– Megkérdeztem tőle, hogy nem látott-e valami furcsát, és elkezdte mondani...

– Ja, hogy azt? – vágta rá Percy. – Annak semmi köze a Titkok Kamrájához.

– Miről beszélsz? – vonta össze a szemöldökét Ron.

– Ha mindenképp tudni akarod, Ginny a minap épp akkor nyitott rám, amikor... mindegy, szóval éppen csináltam valamit, és, öhm, megkértem, hogy ne szóljon róla senkinek. Azt hittem, betartja, amit ígér. Egyébként az egész nem olyan fontos, csak nem akartam, hogy...

Harry még soha nem látta Percyt ilyen kínosan feszengeni.

– Mit csináltál, Percy? – kérdezte vigyorogva Ron. – Gyerünk, áruld el, nem fogunk nevetni.

Percy nem viszonozta a vigyort.

– Adj egy zsömlét, Harry, mindjárt éhen halok.

Harry tudta, hogy másnap a segítségük nélkül is megoldódik a rejtély, de azért elhatározta, hogy alkalomadtán benéz Myrtle mosdójába. Erre már délelőtt lehetőség kínálkozott, mikor Gilderoy Lockhart mágiatörténet-órára kísérte őket.

Lockhart, aki oly sokszor kijelentette, hogy elmúlt a veszély, és akinek az események mindig rácáfoltak a szavaira, most is teljesen feleslegesnek tartotta a diákok kísérgetését. Frizurája amúgy is kissé ziláltabb volt a szokásosnál; látszott, hogy egész éjjel a negyedik emeleti folyosókon kellett járőröznie.

– Majd emlékezzetek rá, mit mondtam – szólt, miközben maga előtt terelgette a griffendéleseket –, az első mondat, amit azok az újraélesztett szerencsétlenek kiejtenek a szájukon, ez lesz: „Hagrid a tettes.” Őszintén csodálom, hogy McGalagony még mindig szükségesnek tartja ezeket az óvintézkedéseket.

– Igaza van, tanár úr – bólogatott Harry. Ron még a könyveit is elejtette meglepetésében.

– Köszönöm, Harry – felelte gálánsan Lockhart, miközben a csapat utat engedett egy nagyobb hugrabugos csoportnak. – Nekünk, tanároknak épp elég tennivalónk van anélkül is, hogy a diákokat kísérgetnénk, és őrt állnánk éjszakánként a folyosón...

– Egyetértek, tanár úr – hízelkedett Ron, mert már értette, mire megy ki a játék. – Szerintem nyugodtan visszamehet, már csak egy saroknyira vagyunk a bűbájtanteremtől.

– Milyen igazad van, Weasley – csillant fel Lockhart szeme. – Tényleg jobb lesz, ha visszamegyek, és felkészülök a következő órámra.

Azzal sarkon fordult, és elsietett.

– Még hogy felkészül az órájára – dörmögte Ron. – Inkább bedauerolja a haját!

Harry és Ron lelassították lépteiket, hogy előreengedjék a többi griffendélest, majd mikor az utolsó társuk is befordult a sarkon, beugrottak egy szűk átjáróba, és Hisztis Myrtle mosdója felé vették az irányt. Épp gratulálni akartak egymásnak a jól sikerült trükkhöz, amikor...

– Potter! Weasley! Mit keresnek itt?

McGalagony professzor állt előttük, pengevékonyra összeszorított ajkakkal.

– Mi csak... mi csak... – dadogta Ron –, mi épp csak... csak meg akartuk nézni...

– Hermionét – vágott a szavába Harry. McGalagony és Ron egyaránt rámeredtek.

– Már nagyon rég nem jártunk nála, tanárnő – sietett a folytatással Harry, s beszéd közben észrevétlenül rálépett Ron lábára. – Gondoltuk, belopódzunk a gyengélkedőbe, és megnyugtatjuk, hogy nem kell aggódnia, mert a mandragórák megértek.

McGalagony némán meredt rájuk, s Harry egy pillanatig attól tartott, hogy kiabálni kezd, de mikor megszólalt, hangja inkább rekedt és elfúló volt, semmint haragos.

– Értem. – Harry döbbenten látta, hogy a professzorasszony szemében könny csillan. – Tudom, milyen nehéz most az áldozatok barátainak... és megértem. Természetesen meglátogathatják Granger kisasszonyt. Értesítem Binns professzort a hollétükről. Mondják meg Madam Pomfreynek, hogy tőlem kaptak engedélyt a látogatásra.

A fiúk alig merték elhinni, hogy büntetés nélkül megúszták a találkozást McGalagonnyal. Hallották, hogy a tanárnő távozóban kifújja az orrát.

– Ez volt a leghatásosabb mese, amit valaha hallottam – jelentette ki elismerően Ron.

Most már nem tehettek mást, el kellett menniük a gyengélkedőbe. Madam Pomfrey, vonakodva bár, de beengedte őket. – Semmi értelme egy kővé dermesztett emberhez beszélni – mondta, s a fiúk kénytelenek voltak igazat adni neki. A lánynak nyilvánvalóan fogalma sem volt róla, hogy látogatói érkeztek. Harry és Ron ennyi erővel akár az éjjeliszekrényt is vigasztalhatták volna.

– Kíváncsi vagyok, látta-e a merénylőt – szólt Ron, és szomorúan nézte Hermione dermedt vonásait. – Ha a szörny mindenkit hátulról támadt meg, akkor az áldozatoktól se tudunk meg semmit...

Harry nem Hermione arcát nézte – sokkal jobban érdekelte a lány ökölbe szorított jobb keze. Közelebb hajolva észrevette, hogy Hermione egy papírlapot szorongat benne.

Mikor Madam Pomfrey épp nem volt a közelben, Harry Ron figyelmét is felhívta erre.

– Próbáld elvenni tőle – suttogta Ron, és odébb húzta a székét, hogy eltakarja Harryt Madam Pomfrey elől.

A papír megszerzése nem volt könnyű feladat. Hermione olyan erősen szorongatta, hogy szinte lehetetlennek tűnt egyben kipiszkálni az ujjai közül. Ron kitartóan őrködött, s Harrynek hoszszú percek kemény munkájával végül sikerült épségben kihalásznia a cetlit.

Az egy régi könyvtári könyv kitépett lapja volt. Harry gondosan kisimította, és Ronnal együtt olvasni kezdte.

A kies honunkban leledző temérdek félelmetes bestia és szörnyállat között aligha akad tsodásb és halálosb fajzat, mint a Baziliskus, más néven a Kígyók Királya. Ezen tsúszómászó, mely gyakorta giganticus méreteket ölt, százévekig is elélhetik. Böltsője a tyúknak tojása, mellyen varangyos béka kotlik. Gyilkos fegyvere is felettébb tsodás, hisz' halálos méregtül tsepegő foga mellett a nézése is halált hozó: valamely ember vagy állat tekintetének tüzébe kerül, nyomban életét veszíti. A pókok menekülnek a Baziliskus elől, mert emez gyűlölt ellenségük. A Baziliskus pediglen féli a kakasnak rikkantását, minek hallatán menten kiszenved.

A szöveg alatt Hermione jellegzetes betűivel egy tintával írt szó állt: Csövek.

Harry úgy érezte, mintha valaki hirtelen lámpát gyújtott volna a fejében.

– Ron – zihálta izgatottan –, megvan a megoldás. A kamrában lakó szörnyeteg egy Baziliskus – egy hatalmas kígyó! Én tudok párszaszóul, azért értettem meg a suttogást, amit senki más nem hallott!

Harry körülnézett a megkövült emberekkel teli kórteremben.

– A Baziliskus tekintete halálos. Hogy mégsem halt meg senki, az azért van, mert egyikük sem nézett közvetlenül a szörny szemébe. Colin a fényképezőgépén keresztül látta. A Baziliskus elégette a filmet a gépben, de Colin maga csak kővé dermedt. Justin... Justin biztos Félig Fej Nélküli Nicken keresztül látta meg! Nicket teljes erővel érte a gyilkos tekintet, de ő nem halhatott meg még egyszer... Hermione és a hollóhátas lány mellett pedig egy tükröt találtak. Hermione épp akkor jött rá, hogy a szörny egy Baziliskus. Ezért aztán figyelmeztette a legelső embert, akivel találkozott, hogy minden saroknál előbb nézzen körül egy tükörrel. Az a lány elővette a tükrét, és...

Ronnak tátva maradt a szája.

– És Mrs Norris? – kérdezte végül.

Harry megpróbálta elképzelni a Halloween estéjén lezajlott jelenetet.

– A tócsa... – kezdte töprengve. – Igen, a víz, ami Hisztis Myrtle mosdójából ömlött ki a folyosóra! Mrs Norris csak a kígyó tükörképét látta a tócsában...

Harry újra meg újra elolvasta a nyomtatott szöveget. Minél tovább nézte a papírt, annál több részlet vált világossá a számára.

– A kakaskukorékolástól kiszenved! Hagrid kakasait megölték! Mardekár utódja nem akarta, hogy akár egyetlen kakas is legyen a kastély közelében, amikor kinyitja a Kamrát. A pókok menekülnek előle! Minden egybevág!

– De hogyan közlekedik a Baziliskus az épületben? – kérdezte Ron. – Egy ilyen ronda nagy kígyót nem nehéz észrevenni.

Harry a lap aljára körmölt szóra mutatott.

– Csövek – mondta. – Csövek... Hát nem érted? A vízvezetékcsövekben mozog. A hang, amit hallottam, a falból szólt.

Ron hirtelen megragadta Harry karját.

– A Titkok Kamrájának bejárata! – szólt elcsukló hangon. – Lehet, hogy egy mosdóban van! Talán épp...

– ...Hisztis Myrtle mosdójában – fejezte be helyette Harry. A két fiúnak szinte káprázott a szeme az izgalmas felismerések tömkelegétől.

– Ez azt jelenti – folytatta Harry –, hogy nem én vagyok az egyetlen párszaszájú az iskolában. Mardekár utódja is az. Így tud parancsolni a kígyónak!

– Most mit csinálunk? – kérdezte villogó szemmel Ron. – Beszéljünk most rögtön McGalagonnyal?

– Menjünk le a tanáriba. – Harry felugrott a székről. – Mindjárt kicsengetnek. McGalagony tíz perc múlva leér.

A fiúk lerohantak a lépcsőn. Nem akarták, hogy megint lefülelje őket egy tanár a folyosón, ezért rögtön be is mentek az üres tanári szobába. A tágas, faburkolatú helyiség berendezését sötét színű, faragott székek alkották. Harry és Ron fel-alá járkáltak; túlságosan is izgatottak voltak ahhoz, hogy leüljenek.

Az óra végét jelző csengetés azonban ezúttal elmaradt. Helyette McGalagony professzor varázslatosan felerősített hangja harsant fel a kastély összes helyiségében.

– Minden tanuló haladéktalanul térjen vissza a hálókörletébe! A tanárokat a tanári szobában várom. Kérem, igyekezzenek!

Harry döbbenten meredt barátjára.

– Újabb merénylet? Épp most?

– Mit csináljunk? – tárta szét a karját Ron. – Menjünk fel a toronyba?

– Nem – felelte Harry, és körülnézett. Balra tőle egy ócska szekrény állt, benne a tanárok köpenyeivel. – Bújjunk be ide. Hallgassuk meg, mi történt. Azután majd elmondjuk nekik, amit megtudtunk.

Elrejtőztek a szekrényben, és füleltek. A folyosók és a mennyezet felől tolongó emberek zsivaja hallatszott, és hamarosan kitárult a tanári ajtaja. A fiúk kilestek a köpenyek közötti réseken, és a szobába siető tanárokat figyelték. Volt köztük, aki tanácstalannak tűnt, mások láthatóan féltek. Végül McGalagony professzor is befutott.

– Megtörtént – jelentette be a döbbent hallgatóságának. – A szörnyeteg elrabolt egy diákot, és magával vitte a Kamrába. – Flitwick professzor felsikoltott. Bimba a szája elé kapta kezét. Piton megmarkolta a széke támláját, és így szólt:

– Honnan tudja?

– Mardekár utódja – folytatta sápadtan McGalagony – újabb üzenetet hagyott. Közvetlenül az előző alatt. A lány csontváza örök időkig a Kamrában pihen majd.

Flitwick professzor könnyekbe tört ki.

– Ki az áldozat? – kérdezte Madam Hooch, és leroskadt egy székre. – Melyik diákunk?

– Ginny Weasley – felelte McGalagony.

Harry érezte, hogy a mellette álló Ron némán összecsuklik. – Holnap haza kell küldenünk az összes tanulót – jelentette ki komoran McGalagony. – A Roxfort bezárja kapuit. Dumbledore mindig azt mondta...

Ebben a pillanatban ismét kicsapódott a tanári szoba ajtaja. Harry egy pillanatig azt hitte, Dumbledore érkezett vissza, de csak Lockhart volt az. Arcán, mint mindig, most is sugárzó mosoly ült.

– Ezer bocsánat... elszundítottam. Miről maradtam le?

A többi tanár arckifejezése az utálat és az undor sajátos elegyéről árulkodott, de Lockhart ezt látszólag nem vette észre.

– Pontosan ő kell nekünk – szólalt meg Piton. – Ő a mi emberünk. A szörnyeteg elrabolt egy kislányt, Lockhart. Végre eljött a maga ideje.

Lockhart elsápadt.

– Így van, Gilderoy – helyeselt Bimba professzor. – Tegnap este azt mondta, hogy kezdettől fogva tudta, hol van a Kamra bejárata.

– Én... de... hát – hebegte Lockhart.

– Igen, nekem meg azt mondta, hogy sejti, mi van a kamrában – tódította Flitwick professzor.

– Va-valóban? Nem emlékszem...

– Én viszont emlékszem rá, hogy mit mondott nekem – szólt Piton. – Sajnálta, hogy nem kereshette meg a szörnyet, mielőtt Hagridot letartóztatták. Úgy vélte, hogy dilettáns módon intéztük az ügyet, és kezdettől fogva szabad kezet kellett volna adnunk magának.

Lockhart végignézett rezzenéstelen arcú kollégáin.

– Én... én igazából sosem... Biztosan félreértették...

– Akkor hát magára bízzuk a dolgot, Gilderoy – bólintott McGalagony. – A mai este éppen alkalmas az akcióra. Gondoskodunk róla, hogy senki ne zavarja magát. Végre szabad kezet kap: úgy intézi el a szörnyet, ahogyan akarja.

Lockhart kétségbeesetten pillantott a tanárokra, de senki nem sietett a segítségére. A híres szörnyvadász hirtelen elvesztette vonzó megjelenését. Ajka remegett, és megszokott széles mosolya híján arca megnyúltnak és beesettnek tűnt.

– Há-hát jó – szólt remegő hangon. – Vissza... visszamegyek a szobámba, és... és felkészülök.

Azzal kiment a tanáriból.

– Helyes. – McGalagony nagy levegőt vett. – Vele se lesz több gondunk. A házvezető tanárok, kérem, tájékoztassák a tanulókat a történtekről, és hirdessék ki, hogy a Roxfort Expressz holnap kora reggel indul. A többieket arra kérem, ellenőrizzék, hogy minden tanuló visszatérte a hálókörletébe.

A tanárok felálltak, és egymás után elhagyták a helyiséget.

Ez volt Harry életének legborzalmasabb napja. Ő, Ron, Fred és George együtt gubbasztottak a Griffendél klubhelyiségének egyik sarkában, és némán meredtek maguk elé. Percy nem volt velük; ő küldött egy baglyot Mr és Mrs Weasleynek, azután bezárkózott a hálószobájába.

Soha egyetlen délután sem tűnt még ilyen hosszúnak, és a zsúfolásig telt Griffendéltorony sem volt még soha ilyen csendes. Napnyugtakor Fred és George felmentek lefeküdni, nem bírták tovább a néma ücsörgést.

– Ginny tudott valamit. – Ron most szólalt meg először azóta, hogy bebújtak a tanári szoba szekrényébe. – Azért rabolták el. Nem Percy ostoba titkáról akart beszélni velünk. Kiderített valamit a Titkok Kamrájáról. Ezért kellett... – Ron gyorsan megdörzsölte a szemét. – Hiszen aranyvérű volt. Csak ez lehetett az oka.

Harry az ablakon át a lemenő nap vérvörös korongját nézte. Még soha nem érezte magát ilyen nyomorultul. Azt kívánta, bárcsak tehetnének valamit Ginnyért. Akármit.

– Harry – szólt Ron. – Szerinted van rá esély, hogy Ginny még nem... ugye, érted?

Harry nem tudta, mit feleljen. El sem tudta képzelni, hogy a kislány még életben legyen.

– Tudod, mit? – folytatta Ron. – Menjünk, és beszéljünk Lockharttal. Ő majd megpróbál bejutni a Kamrába. Mondjuk el neki, hogy szerintünk hol van a bejárat, és hogy a szörny egy Baziliskus.

Harrynek nem volt jobb ötlete, de mindenképp akart csinálni valamit, így hát beleegyezett. A griffendélesek mind olyan levertek voltak, és annyira sajnálták Weasleyéket, hogy egyikük sem szólt rá Harryre és Ronra, mikor azok felkeltek, átvágtak a klubhelyiségen, és kimásztak a portrélyukon.

A kastély folyosói esti félhomályba burkolóztak. Lockhart szobája elé érve a fiúk először a neszekre lettek figyelmesek. A szobában lázas tevékenység folyt: nyikorgás, puffanások és sietős léptek zaja szűrődött ki az ajtó mögül.

Harry kopogtatására odabent hirtelen csend lett. Azután résnyire kinyílt az ajtó, és feltűnt Lockhart egyik szeme.

– Nocsak... Potter... Weasley... – szólt a tanár, és egy centivel nagyobbra nyitotta a rést. – Meglehetősen sok a dolgom. Ha lehet, fogjátok rövidre...

– Fontos információink vannak a professzor úr számára – hadarta Harry. – Talán megkönynyíthetjük a munkáját.

– Öhm... nos... nem olyan fontos – Lockhart arcának látható fele zavart tükrözött. – Akarom mondani... hát... no nem bánom.

A tanár kinyitotta az ajtót, és a két fiú belépett.

A szoba szinte teljesen üres volt. Csupán két jókora utazóláda állt a közepén; az egyiket sebtében összehajtott, élénk színű talárok töltötték meg, a másikban könyvek hevertek egymás hegyén-hátán. A falakról leakasztott fényképeket Lockhart az íróasztalon sorakozó dobozokba rakodta.

– Elutazik, tanár úr? – kérdezte Harry.

– Öhm, nos, igen – felelte habozva Lockhart. Közben sietősen leszedte és összecsavarta az ajtóra tűzött életnagyságú Lockhart-posztert. – Sürgős ügy... halaszthatatlan... oda kell mennem...

– És a húgommal mi lesz? – kérdezte élesen Ron.

– Hát igen... szörnyen sajnálatos – Lockhart zavarában elfordította a fejét, és hozzálátott, hogy kiürítse az íróasztal egyik fiókját. – Én sajnálom őt a legjobban...

– Maga tanítja nekünk a sötét varázslatok kivédését! – emelte fel a hangját Harry. – Nem utazhat el most, hogy ennyi sötét dolog folyik az iskolában!

– Nos, ami azt illeti... amikor elvállaltam az állást – motyogta Lockhart, miközben zoknikat dobált a talárok tetejére –, a munkaköri leírásban nem szerepelt... nem számítottam erre...

– Ezt úgy értsem, hogy megfutamodik? – kérdezte felháborodva Harry. – Azok után, amiket a könyvei szerint csinált?

– A könyvek nem mindig festenek hiteles képet – hangzott Lockhart diplomatikus válasza.

– De hát maga írta őket! – kiabálta Harry.

– Kedves fiam... – Lockhart felegyenesedett, és homlokát ráncolva nézett Harryre. – Használd a józan eszed. Fele ennyi könyvet sem tudtam volna eladni, ha nem hitetem el az olvasókkal, hogy mindezt én csináltam. Senkit nem érdekel egy csúnya és öreg örmény táltos, még akkor sem, ha tényleg megmentett egy falut a vérfarkasoktól. Szörnyen mutatna a képe a borítón. Ezeknek az embereknek nincs stílusérzékük. Annak a boszorkánynak, aki elűzte a bandoni sikítószellemet, nyúlszája volt. Hát gondolj csak bele...

– Csupa olyan dologgal dicsekszik, amit mások vittek véghez? – hüledezett Harry.

– Harry, Harry. – Lockhart türelmetlenül megrázta a fejét. – Ez korántsem ilyen egyszerű. Rengeteg munkát fektettem a dologba. Először is fel kellett kutatnom ezeket az embereket. Aztán ki kellett faggatnom őket, hogy pontosan hogyan csinálták, amit csináltak. Végül pedig felejtésátkot kellett szórnom rájuk, hogy ne emlékezzenek az adott eseményre. Ha valamire igazán büszke vagyok, az a remek felejtésátkom. Nem, Harry, hidd el, hogy nagyon sokat dolgoztam. Ez nem úgy megy ám, hogy mindig csak dedikálunk meg fényképezkedünk. Ha híres akarsz lenni, készülj fel rá, hogy rengeteget kell gürcölnöd.

Lockhart becsukta és gondosan lelakatolta a két utazóládát.

– Lássuk csak – morfondírozott. – Azt hiszem, mindent becsomagoltam. Igen. Már csak egy apróság van hátra.

Előhúzta varázspálcáját, és vendégei felé fordult.

– Szörnyen sajnálom, fiúk, de rátok is felejtésátkot kell szórnom. Nem engedhetem meg, hogy szétkürtöljétek a titkaimat, mert akkor vége lenne a virágzó könyvüzletnek...

Harry még épp idejében kapta elő a pálcáját. Alighogy Lockhart felemelte a magáét, így kiáltott:

– Capitulatus!

Lockhart hanyatt átbucskázott az utazóládákon. Varázspálcája felrepült a magasba; Ron ügyesen elkapta, és kidobta a nyitott ablakon.

– Most már bánja, hogy Piton professzor megtanította nekünk ezt a bűbájt, igaz? – dörmögte mérgesen Harry, és félrerúgta Lockhart ládáját. A tanár arca most egyszerre megint beesett és megnyúlt volt. Harry még mindig rászegezte a pálcáját.

– Mit akartok tőlem? – szólt panaszos hangon Lockhart. – Nem tudom, hol van a Titkok Kamrája. Nem tehetek semmit a lányért.

– Szerencséje van – felelte Harry, és intett Lockhartnak, hogy álljon fel. – Azt hiszem, mi tudjuk, hogy hol van a Kamra. És azt is, hogy mi van benne. Indulás.

Kiterelték Lockhartot a szobájából, és elindultak vele a legközelebbi lépcső felé. Hamarosan elérték az üzeneteket hordozó falat, és megálltak Hisztis Myrtle mosdója előtt.

Lockhartot küldték be elsőként. Harry elégtétellel látta, hogy a tanár reszket, mint a nyárfalevél.

Hisztis Myrtle a vécétartály tetején gubbasztott a szélső fülkében.

– Hát te vagy az? – nyafogta, mikor meglátta Harryt. – Mit akarsz már megint?

– Megkérdezni, hogy hogyan haltál meg.

Myrtle abban a minutumban felélénkült, és olyan arcot vágott, mintha még soha nem hallott volna ilyen hízelgő kérdést.

– Óóóó, az borzalmas volt – mesélte lelkesen. – Pontosan itt történt. Ebben a fülkében haltam meg. Olyan élénken emlékszem, mintha tegnap történt volna. Elbújtam ide, mert Olive Hornby csúfolt a szemüvegem miatt. Magamra zártam az ajtót és sírdogáltam, de aztán hallottam, hogy valaki bejött. Az a valaki beszélt is, de olyan furcsa nyelven. Valami külföldi nyelv lehetett. Na mindegy, szóval engem csak azért zavart a dolog, mert fiúhangon szólalt meg. Ki is nyitottam az ajtót, hogy elküldjem a lányvécéből, de akkor... – Myrtle fontoskodva kihúzta magát. Csak úgy sugárzott az arca. – Akkor meghaltam.

– Mitől? – kérdezte Harry.

– Fogalmam sincs – susogta Myrtle. – Csak egy nagy sárga szempárra emlékszem. Az egész testem megdermedt, aztán elszálltam innen... – Álmodozva nézett Harryre. – De később visszajöttem, mert kísérteni akartam Olive Hornbyt. Keservesen megbánta, hogy csúfolódott a szemüvegemen.

– Pontosan hol láttad azt a szempárt? – kérdezte Harry. Myrtle a vécéfülkével szemben felszerelt mosdókagyló felé mutatott.

– Valahol ott.

Harry és Ron a mosdóhoz siettek. Lockhart tisztes távolságban maradt a veszélyes helytől, de még így is remegett, mint a nyárfalevél.

A mosdókagylón első ránézésre nem volt semmi rendkívüli. A fiúk centiméterről centiméterre átvizsgálták, az alatta futó csövekkel együtt. Végül Harry találta meg, amit kerestek: az egyik réz csaptelep oldalára valaki egy apró kígyó rajzát karcolta.

– Az sose működött – jelentette ki vidáman Myrtle, mikor Harry kipróbálta a csapot.

– Mondj valamit – javasolta Ron. – Mondj valamit párszaszóul.

– De hát... – Harry erősen koncentrált. Mindeddig csak akkor sikerült párszaszóul beszélnie, ha igazi kígyóval találkozott. Rámeredt a csapba karcolt rajzra, és egy élő kígyót képzelt a helyére.

– Tárulj fel – szólt.

Felpillantott Ronra, de az a fejét rázta. – Ez embernyelven volt.

Harry újból a kígyóra nézett. Megpróbálta beleélni magát, hogy igazi kígyót lát. Rájött, hogy ha kicsit mozgatja a fejét, a gyertyafényben a rajz is mintha mozogna.

– Tárulj fel.

Ezt akarta mondani, de helyette furcsa sziszegés hagyta el az ajkát. A csap nyomban felizzott, és forogni kezdett. A következő pillanatban az egész mosdó megmozdult – pontosabban elsülylyedt a falban, és a helyén egy cső szája jelent meg egy akkora csőé, amibe egy ember is könnyen belefért.

Harry hallotta Ron döbbent nyögését, és felpillantott. Már tudta, mit kell tennie.

– Lemegyek – jelentette ki eltökélten.

Most, hogy megtalálták a Kamra bejáratát, nem hátrálhatott meg. Folytatnia kellett a harcot mindaddig, amíg a leghalványabb esély volt rá, hogy Ginny életben van.

– Én is megyek – mondta Ron.

Rövid szünet után Lockhart is megszólalt:

– Ezek szerint rám semmi szükség. – A tanár arcára visszatért régi mosolyának árnyéka. – Én akkor...

A kilincsre tette a kezét, de Harry és Ron egyszerre szegezték rá a pálcájukat.

– Maga megy le elsőnek – sziszegte Ron.

A falfehér, pálcáját vesztett Lockhart vonakodva a nyíláshoz araszolt.

– Fiúk – szólt remegő hangon –, fiúk, mire jó ez az egész? Harry hátba bökte a pálcájával, mire Lockhart vonakodva bedugta lábát a csőbe.

– Ennek tényleg nincs semmi... – Lockhart csak idáig jutott a mondatban, mert Ron egy erőteljes lökéssel útnak indította lefelé. Harry nyomban követte a tanárt. Óvatosan beleereszkedett a csőbe, majd elengedte a peremét.

Olyan érzés volt, mintha egy végtelenül hosszú, sötét csúszdán siklana lefelé. A cső több helyen is elágazott, de a mellékágak sokkal szűkebbek voltak a kanyargós, meredek fő járatnál. Harry érezte, hogy a kastély pincéjénél is mélyebbre ereszkedik. Hátul tompa puffanások jelezték Ron útját a kanyargós csőben.

Épp amikor már aggódni kezdett, hogy milyen lesz a földet érés a lejtő végén, a cső egyszerre vízszintesbe fordult, és ő kiröppent a végéből. Nedves csattanással landolt egy sötét, kövezett alagút padlóján. A járat épp csak olyan magas volt, hogy fel lehessen állni benne. Lockhart néhány lépéssel odább igyekezett feltápászkodni. Ruhája csupa latyak volt, s ő maga sápadt, mint egy kísértet. Harry gyorsan félreállt, mert ebben a pillanatban Ron is megérkezett.

– Mérföldekkel az iskola alatt lehetünk – állapította meg Harry. Szavai hosszan visszhangoztak a sötét alagútban.

– Valószínűleg a tó van felettünk – tette hozzá Ron a nyálkás falakat szemlélve.

Mindhárman belebámultak a sötét alagútba.

– Lumos! – mormolta Harry, mire pálcáján kigyulladt az apró lángocska. – Gyerünk.

Csattogó léptekkel elindultak a lucskos kövezeten. Alig karnyújtásnyira láttak előre. Testük a pálca fényében rémisztő árnyékot vetett a nedves falakra.

– Az a legfontosabb – szólt halkan Harry, miközben óvatosan lépkedtek a sötétben –, hogy nyomban becsukjuk a szemünket, amint bármilyen mozgást észlelünk.

Az alagút azonban csendes volt, mint a sír, s az első váratlan zaj egy hangos roppanás volt – mint kiderült, Ron rálépett egy patkánykoponyára. Harry lejjebb eresztette világító pálcáját, és körülnézett: a kőpadló telis-tele volt apró állatok csontjaival.

Gyorsan továbbindult, és igyekezett nem gondolni arra, hogy milyen állapotban fogják viszontlátni Ginnyt.

Pár lépés után az alagút éles kanyart vett.

– Harry, ott van valami – szólt rekedten Ron, és megragadta barátja vállát.

Mindhárman megtorpantak, és a szemüket meresztették. Harry annyit látott, hogy egy hoszszú, vastag és görbe valami fekszik mozdulatlanul az alagút padlóján.

– Lehet, hogy alszik – suttogta, és hátrapillantott társaira. Lockhart mindkét kezét a szemére szorította.

Harry ismét a mozdulatlan valami felé fordult. Szíve olyan hevesen dobogott, hogy szinte fájt. Szemét olyan szűkre zárta, hogy éppen csak lásson, és pálcáját magasra emelve óvatosan elindult az árnyék felé.

A pálca fénye egy hatalmas, méregzöld kígyóbőrre hullott. A hüllő, ami levedlette, legalább hat méter hosszú lehetett. – Uramisten! – nyögött fel Ron.

Hirtelen zaj hallatszott a hátuk mögött: Gilderoy Lockhart remegő térde felmondta a szolgálatot.

– Álljon fel – parancsolta Ron, és a tanárra szegezte pálcáját.

Lockhart feltápászkodott – és ugyanazzal a lendülettel Ronra vetette magát, a földre taszítva a fiút.

Harry egy ugrással ott termett, de elkésett. Lockhart zihálva felegyenesedett. Kezében markolta Ron pálcáját, s arcán ismét szétterült a jól ismert mosoly.

– A kalandnak vége, fiúk! – szólt. – Felviszek egy darabot ebből a bőrből az iskolába, és megmondom, hogy a lányt már nem tudtam megmenteni, ti pedig tragikus módon megzavarodtatok megcsonkított holtteste láttán. Búcsúzzatok el az emlékeitektől!

Lockhart a magasba emelte Ron összemagifixezett varázspálcáját, és így kiáltott:

– Exmemoriam!

A pálca akkorát durrant, mint egy kisebb bomba. Harry a feje fölé kapta karját, és a kígyóbőrön átbukdácsolva menekült az alagút mennyezetéből lezúduló súlyos kőtömbök elől.

Mikor visszafordult, plafonig érő, áthatolhatatlan kőrakással találta szemben magát.

– Ron! – kiabálta. – Ron, jól vagy?

– Itt vagyok! – hangzott a válasz a kőrakás túloldaláról. Nekem semmi bajom, de ezt a szélhámost telibe találta a pálca. – tompa dobbanás és hangos jajdulás hallatszott – mintha Ron sípcsonton, rúgta volna Lockhartot.

– Mi legyen? – kérdezte tanácstalanul Ron. – Nem tudunk átjutni. Holnapig se tudjuk ezt lebontani...

Harry az alagút mennyezetére nézett. Azon tátongó repedések jelentek meg. Még sohasem tört össze ekkora kőtömböket varázslattal, a kísérletezésre pedig se a hely, se az idő nem volt igazán alkalmas. Még az is megeshetett, hogy az egész alagút beomlik.

A kőrakás túloldaláról újabb dobbanás és jajdulás szűrődött át. Nem volt vesztegetni való idejük, hisz Ginny már így is órák óta bent volt a Titkok Kamrájában. Harry pontosan tudta, mit kell tennie.

– Várj meg itt – kiáltott át Ronnak. – Maradj Lockharttal. Én továbbmegyek. Ha nem jövök vissza egy órán belül... – Elharapta a mondatot, de hallgatása többet mondott bármely szónál.

– Megpróbálom elhordani a kövek egy részét. – Ron igyekezett palástolni aggodalmát. – Hogy aztán... vissza tudj mászni. És, Harry...

– Nemsokára találkozunk – ígérte Harry megjátszott magabiztossággal, és továbbindult az alagútban.

Fél perc múlva már nem hallotta a kőtömbökkel birkózó Ron nyögéseit. Az alagút egyre csak kanyargott. Harry minden idegszála kellemetlenül bizsergett. Szerette volna már látni az alagút végét, ugyanakkor félt attól, ami ott várja. Nagy sokára végül maga mögött hagyta az utolsó kanyart is, és egy tömör kőfallal találta szemben magát. A falat két elnyúló kígyó domborműve díszítette. A hüllők szeme helyén egy-egy jókora, fénylő smaragd ült.

Harry kiszáradt torokkal lépett a fal elé. Most nem kellett győzködnie magát, hogy igazi kígyókat lát, mert a smaragdszemek amúgy is furcsán élőnek tűntek.

Könnyű volt kitalálni, hogy mit kell tennie. Megköszörülte a torkát, mire a kígyószemek mintha megvillantak volna.

– Tárulj – szólt mély, búgó sziszegéssel.

A fal közepén egyre táguló rés jelent meg. A két kígyó-dombormű eltávolodott egymástól, és a titkos ajtó szárnyaival együtt eltűnt a falban. Harry egész testében remegett, de összeszedte minden bátorságát, és belépett az ajtón.

Tizenhetedik fejezet

Mardekár utódja

Egy hosszú, félhomályba burkolózó terem végében állt. A sötétbe vesző mennyezetet kígyó-faragványokkal díszített oszlopok sora támasztotta alá, sötét árnyékokkal szabdalva a helyiséget betöltő furcsa, zöldesen derengő fényt.

Harry vadul dobogó szívvel állt a terem dermesztő csöndjében. A Baziliskus talán valamelyik sötét sarokban rejtőzik? És hol lehet Ginny?

Elővette varázspálcáját, és lassan elindult a kígyótestű oszlopok között. Bármilyen óvatosan emelte a lábát, léptei visszhangot vertek a puszta falakon. Résnyire szűkítette szemét, készen arra, hogy a legkisebb mozgásra becsukja. A kőkígyók kivájt szemüregei mintha utána fordultak volna, ahogy elhaladt közöttük. Többször is rémülten összerezzent, mert látni vélte, hogy egyik vagy másik kígyó megmozdul.

Mikor az utolsó két oszlop közé ért, újabb meglepetés várta. Közvetlenül a Kamra hátsó fala előtt mennyezetig érő, emberalakot mintázó szobor állt.

Harrynek egészen hátra kellett hajtania a fejét, hogy szemügyre vehesse a toronymagas testen ülő óriási fejet. A szoborarc ősi, majomszerű vonásokat hordozott; hosszú, vékony szakálla kis híján leért a redőzött kőtalár szegélye alól kilógó két óriási, szürke lábfejig. A Kamra sima padlóján álló lábak között egy fekete taláros, égővörös hajú alak feküdt.

– Ginny! – kiáltott fel Harry. Odarohant a lányhoz, és térdre rogyott mellette. – Ginny! Mondd, hogy élsz! Mondd, hogy nem haltál meg!

Letette pálcáját, és a vállánál fogva a hátára fordította Ginnyt. A lány arca fehér és hideg volt, mint a márvány, de szeme csukva volt – nem volt tehát kővé dermedt állapotban. De ha nem, akkor...

– Ginny, könyörgök, térj magadhoz – zihálta kétségbeesetten Harry, és megrázta az élettelen testet. Ginny feje ernyedten billegett jobbra-balra.

Ekkor egy nyugodt hang csendült fel Harry háta mögött.

– Nem fog magához térni.

Harry összerezzent, és térden állva megfordult.

A legközelebbi oszlop mellett egy magas, fekete hajú fiú állt. Testének körvonalai kissé elmosódottnak tűntek, mintha egy párás ablak mögött állna. Harry azonban így is rögtön felismerte.

– Tom... Tom Denem?

Denem bólintott, s közben továbbra is Harry arcát fürkészte.

– Hogyhogy nem fog magához térni? – hadarta riadtan Harry. – Ugye nem... ugye nem...?

– Nem halt meg – felelte Denem. – De már alig él. – Harry a fiúra meredt. Ötven év telt el azóta, hogy Tom Denem a Roxfortba járt, különös fénybe vont alakja mégis azt mutatta, hogy változatlanul tizenhat éves.

– Te kísértet vagy? – kérdezte bizonytalanul Harry.

– Emlék – felelte halkan Denem. – Emlék, amit egy napló őrzött meg ötven évig.

A szobor óriási lába felé mutatott. Attól nem messze ott feküdt a padlón a Hisztis Myrtle mosdójában talált kis fekete napló. Harrynek átfutott a fején a kérdés, hogy hogyan kerülhetett oda a könyvecske – de most ennél sürgősebb problémákkal kellett foglalkoznia.

– Segítened kell, Tom – szólt, és újból felemelte Ginny fejét. – Ki kell vinnünk őt innen. Van itt egy Baziliskus... Nem tudom, pontosan hol, de bármelyik pillanatban ideérhet. Kérlek, segíts...

Denem nem mozdult. Harry nagy nehezen felnyalábolta Ginnyt, majd lehajolt a varázspálcájáért.

A pálca eltűnt.

– Nem láttad a...?

Harry felpillantott a fiúra, aki még mindig őt nézte – s az ujjai között forgatta a varázspálcát.

– Köszönöm – biccentett Harry, és a kezét nyújtotta érte. Denem szája rejtelmes mosolyra húzódott. Egyre csak Harryre meredt, és tovább játszott a pálcával.

– Értsd meg, Tom! – Harry már-már roskadozott a lány súlya alatt. – Menekülnünk kell! Ha a Baziliskus visszajön...

– Nem fog jönni, amíg nem hívják – felelte higgadtan Denem.

Harry nem bírta tovább tartani Ginnyt ernyedt testét, leeresztette hát a padlóra.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte. – Mindegy, add ide a pálcámat. Szükségem lehet rá.

Denem még szélesebben mosolygott.

– Nem lesz szükséged rá – felelte. Harry rámeredt.

– Hogyhogy nem lesz...

– Régóta várok erre a percre, Harry Potter – mondta Denem. – Az alkalomra, hogy találkozhassak veled. Hogy beszélgethessünk.

– Figyelj – türelmetlenkedett Harry –, úgy látom, még mindig nem érted. A Titkok Kamrájában vagyunk. Beszélgetni később is ráérünk.

– Most fogunk beszélgetni – jelentette ki Denem mosolyogva, és zsebre tette Harry pálcáját.

Harry értetlenül meredt rá. Most már határozottan érezte, hogy Denemmel valami nincs rendjén.

– Hogyan került Ginny ilyen állapotba? – kérdezte gyanakodva.

– Látod, ez érdekes kérdés – felelte csevegő hangon Denem. – És bizony hosszú történet. Egy mondatban talán úgy foglalhatnánk össze, hogy Ginny azért került ide, mert kitárta a szívét, és az összes titkát megosztotta egy idegennel.

– Miről beszélsz? – ráncolta a homlokát Harry.

– A naplóról – felelte Denem. – Az én naplómról. A kis Ginny hosszú hónapokig használta: leírta nekem minden gondját-baját, az apró-cseprő félelmeit. Elmesélte, hogy csúfolják a bátyjai, hogy használtan kapta a talárját és a könyveit, és hogy... – Denem szeme itt megvillant – hogy mennyire szeretné, ha a híres-neves Harry Potter kedvelné őt...

Beszéd közben Denem egy másodpercre se vette le tekintetét Harry arcáról. Szinte sóvárogva meredt a fiúra.

– Eléggé unalmas dolog nap nap után egy tizenegy éves lány buta kis problémáit hallgatni – folytatta. – Én mégis türelmesen válaszolgattam neki. Kedves és megértő voltam. Ginny imádott engem. Senkivel nem tudok úgy beszélni, mint veled Tom... Annyira örülök, hogy a naplóddal minden titkomat megoszthatom... Olyan, mintha volna egy barátom, akit mindig a zsebemben hordhatok...

Denem hideg, éles kacajt hallatott, ami cseppet sem illett szelíd vonásaihoz. Harrynek libabőrös lett a háta a kegyetlen hangtól.

– Nekem elhiheted, Harry: mindig el tudtam bájolni azokat, akikre szükségem volt. Ginny kiöntötte a szívét, és nekem történetesen éppen a szíve kellett. Leggyötrőbb félelmeiből, legrejtettebb titkaiból táplálkoztam, és egy idő után már erősebb voltam, mint ő. Elég erős ahhoz, hogy most már én osszam meg vele a titkaimat, én öntsem át belé azt, amit a szívemben rejtek...

– Ezt meg hogy érted? – hebegte kiszáradt szájjal Harry.

– Hát még mindig nem érted, Harry Potter? – susogta szelíden Denem. – Ginny Weasley nyitotta ki a Titkok Kamráját. Ő fojtotta meg a kakasokat, és ő festett fenyegető üzeneteket a falra. Ő uszította rá Mardekár kígyóját négy sárvérűre és a kvibli macskájára.

– Nem igaz – suttogta Harry.

– De igen – felelte higgadtan Denem. – Természetesen kezdetben nem tudta, mit csinál. Nagyon szórakoztató volt. Bár olvastad volna az akkori naplóbejegyzéseit... Sokkal izgalmasabbak voltak a korábbiaknál... Kedves Tom! – idézte, Harry döbbent arcába meredve. – Azt hiszem, kezdem elveszteni az emlékezetemet. Kakastollakat találtam a taláromon, de fogalmam sincs, hogyan kerültek oda... Kedves Tom, nem emlékszem, mit csináltam Halloween estéjén, de az iskolában valaki megtámadott egy macskát, és nekem csupa festék a ruhám... Kedves Tom, Percy folyton azt mondja, hogy sápadt vagyok, és alig lehet rám ismerni. Szerintem gyanakszik rám... Ma újabb merénylet történt, és én nem emlékszem, hol voltam a bűntény idején. Mondd meg, Tom, mit csináljak? Meg fogok őrülni... Még elképzelni is szörnyű, de azt hiszem, én támadom meg az embereket!

Harry úgy megfeszítette öklét, hogy körmei mélyen belevájtak a tenyerébe.

– Az ostoba kis Ginnynek jó hosszú időbe telt, míg végre elveszítette a bizalmát a naplóban – folytatta Denem. – Akkor aztán igyekezett megszabadulni tőle. Ekkor léptél be te a képbe, Harry. Megtaláltad, és ezzel nagy örömet szereztél nekem. A sok ember közül, aki ráakadhatott volna, épp hozzád került, épp ahhoz, akire a leginkább kíváncsi voltam...

– És miért voltál kíváncsi rám? – kérdezte Harry. Fortyogott benne a düh, s minden erejét össze kellett szednie hozzá, hogy megőrizze a nyugalom álarcát.

– Ginny nagyon sokat mesélt rólad – felelte Denem. – Töviről hegyire elmesélte a fantasztikus történetedet. – Tekintete a Harry homlokán húzódó sebhelyre vándorolt, s arca még mohóbb kifejezést öltött. – Találkozni akartam veled, hogy beszélhessünk, és még többet megtudhassak rólad. Hogy megnyerjem a bizalmadat, megmutattam neked, hogyan kaptam el Hagridot, azt a nagy maflát.

– Hagrid a barátom – szólt remegő hangon Harry. – Csapdába csaltad, igaz? Eddig azt hittem, csak tévedtél, de...

Denem újra felkacagott.

– Az én szavam állt Hagridé ellenében. Nem nehéz elképzelni, hogy kinek hitt szegény öreg Armando Dippet. Az egyik oldalon ott volt Tom Denem, a szegény, de tehetséges, árva, de hősi lelkű diákprefektus és mintagyerek; a másikon Hagrid, a busafejű vadóc, aki minden héten valami rossz fát tett a tűzre, vérfarkaskölyköket nevelt az ágya alatt, és a Tiltott Rengetegbe járt trollokkal birkózni. De azért, bevallom, magam is meglepődtem, hogy milyen simán ment minden. Azt hittem, valaki biztosan rájön, hogy Hagrid nem lehet Mardekár utódja. Még nekem is öt évig tartott megoldani a Titkok Kamrájának rejtélyét és megtalálni a bejáratot... Hagrid természetesen képtelen lett volna erre.

– Mégis csupán egyetlen ember, az átváltoztatástan-tanár, Dumbledore hitt Hagrid ártatlanságában. Ő beszélte rá Dippetet, hogy ne küldjék el Hagridot, hanem tanítsák be vadőrnek. Igen, Dumbledore bizonyára sejtett valamit: Ő sosem kedvelt engem annyira, mint a többi tanár...

– Lefogadom, hogy Dumbledore átlátott rajtad – sziszegte fogát csikorgatva Harry.

– Való igaz, hogy Hagrid eltávolítása után bosszantóan gyanakvó volt velem szemben – mesélte csevegő hangon Denem. – Tudtam, hogy veszélyes lenne újból kinyitni a Kamrát, amíg az iskola tanulója vagyok. Azt viszont nem akartam, hogy veszendőbe menjen a tudás, amit hosszú évek kutatómunkájával szereztem. Elhatároztam hát, hogy hátrahagyok egy naplót, s benne tizenhat éves önmagamat... hogy ha szerencsém van, egy napon a nyomdokaimba léphessen valaki, és elvégezhesse a nemes feladatot, amit Mardekár Malazár bízott utódaira.

– Akkor csalódnod kellett – szólt közbe Harry. – Ezúttal senki nem halt meg, még a macska se. Néhány óra múlva elkészül a mandragórás gyógyszirup, és a kővé dermedt áldozatok magukhoz térnek.

– Nem mondtam még neked – válaszolta halkan Denem –, hogy engem már nem a sárvérűek érdekelnek? A kiszemelt áldozatom immár hónapok óta – te vagy.

Harry döbbenten meredt rá.

– Képzelheted, milyen dühös voltam, mikor újból Ginny írt nekem, nem pedig te. Az ostoba lány meglátta nálad a naplót, és pánikba esett. Félt, hogy rájössz, hogyan működik, és én elárulom neked az összes kis titkát. Sőt talán még azt is, hogy ki fojtotta meg a kakasokat. Ezért aztán kivárta a megfelelő alkalmat, és visszalopta a naplót. Akkor azonban már tudtam, mi a teendő. Nyilvánvaló volt, hogy Mardekár utódját keresed, és abból, amit Ginny mesélt rólad, az is kiderült, hogy kerül, amibe kerül, meg akarod oldani a rejtélyt. Különösen ha az egyik legjobb barátodat éri támadás. Ginny azt is elmondta, hogy az egész iskola felbolydult, mikor megtudták, hogy párszaszájú vagy...

– Így aztán megírattam Ginnyvel a saját búcsúlevelét, és leküldtem őt ide. Eleinte ellenkezett és folyton bőgött, szóval nagyon unalmas volt. De most már nemigen maradt benne élet – túl sokat adott át magából a naplónak, vagyis nekem. Olyan sokat, hogy végre kiléphettem a lapok közül. Azóta várok az érkezésedre, mióta lejöttünk ide. Tudtam, hogy el fogsz jönni: Rengeteg kérdést akarok feltenni neked, Harry Potter.

– Például? – sziszegte Harry ökölbe szorult kézzel.

– Nos – mosolygott Denem –, először is szeretném megtudni, hogyan volt képes egy magadfajta gyenge csecsemő legyőzni minden idők legnagyobb mágusát. Hogy lehet az, hogy te egyetlen sebhellyel megúsztad, míg Voldemort nagyúr elveszítette a varázserejét?

Denem szemében a mohó fény lázas izzássá erősödött.

– Miért érdekel téged, hogyan menekültem meg? – kérdezte lassan Harry. – Voldemort később élt, mint te.

Denem halkan, szinte kedvesen válaszolt.

– Voldemort a múltam, a jelenem és a jövőm, Harry Potter... – Elővette a zsebéből Harry varázspálcáját, és három fénylő szót írt vele a levegőbe:

TOM ROWLE DENEM

Azután intett a pálcával, mire a név betűi egy szempillantás alatt átrendeződtek:

NEVEM VOLDEMORT

– Ilyen egyszerű – suttogta. – A legjobb barátaim már itt, a Roxfortban is így szólítottak. Azt hiszed, örök időkig az átkozott mugli apám nevét akartam viselni? Én, akinek az ereiben anyai ágon Mardekár Malazár vére csörgedezik? Tartottam volna meg annak a semmirekellő bitangnak a nevét, aki már a születésem előtt elhagyott, csak mert megtudta, hogy a felesége boszorkány? Nem Harry, inkább kiötlöttem magamnak ezt az új nevet. Tudtam, hogy eljön az idő, amikor a varázslók ugyanúgy félnek majd a Voldemort névtől, mint viselőjétől, a világ legnagyobb mágusától!

Harry úgy érezte, mintha kihullottak volna a fejéből a gondolatok. Némán meredt Denemre, a hajdani árva gyerekre, aki felnőttként odáig jutott, hogy meggyilkolta az ő, Harry szüleit és oly sok más ártatlan embert... Végül sikerült rávennie magát, hogy megszólaljon.

– Az nem te vagy – suttogta gyűlölettől izzó hangon.

– Mi? – horkant fel Denem.

– Nem te vagy a világ legnagyobb mágusa – zihálta Harry. – Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom neked, de a legnagyobb varázsló Albus Dumbledore. Ezt mindenki tudja. Még fénykorodban sem merted megtámadni a Roxfortot. Dumbledore már diákként látta rajtad, hogy miféle vagy, és te még ma is rettegsz tőle, bárhol is bujkálsz.

Denem arcáról leolvadt a mosoly, és dühös fintor vette át a helyét.

– Dumbledore-t a puszta emlékem is elkergette az iskolából! – sziszegte.

– Nem ment ő olyan messzire, mint hinnéd! – vágott vissza Harry. A kijelentés inkább a vágyait tükrözte, semmint a tényeket, de arra talán jó volt, hogy megijessze Denemet.

A fiú válaszra nyitotta a száját, de torkára forrott a szó. A Kamrában földöntúli muzsika csendült fel. Denem gyorsan körülnézett. A hátborzongató csengés-búgás egyre erősödött. Harry tetőtől talpig beleborzongott; úgy érezte, szíve a kétszeresére dagad. Mikor aztán a zene elérte azt a pontot, hogy Harry minden egyes bordája vibrálni kezdett tőle, lángnyelvek csaptak ki a legközelebbi oszlop tetejéből.

A tűzből hattyú nagyságú, pávaszerűen hosszú farkú, karmazsinpiros madár bontakozott ki. Nyakát a mennyezet felé nyújtogatva zengte túlvilági énekét, s fénylő arany karmai közt rongyos tárgyat szorongatott.

A következő pillanatban a madár leszállt az oszlopról, és egyenesen Harry felé repült. A rongyos valamit ledobta elé a földre, ő maga pedig a fiú vállára telepedett, és behúzta szárnyait. Harry most már hosszú, éles, arany csőrét és fényes fekete szemét is megfigyelhette.

A madár abbahagyta az éneket. Mozdulatlanul ült Harry vállán, meleg tollaival a fiú arcához ért, és Denemre függesztette tekintetét.

– Ez egy főnix... – szólt gyanakodva Denem.

– Fawkes? – suttogta Harry, s érezte, hogy a madár arany karmaival finoman megszorítja a vállát.

– Az pedig – folytatta Denem a rongyos valamire pillantva – az a régi iskolai Teszlek Süveg.

Valóban így volt: A foltos, gyűrött fejfedő mozdulatlanul hevert Harry lába előtt.

Denem ismét felnevetett, ezúttal olyan harsányan, hogy a visszhangos teremben úgy tűnt, mintha egyszerre tíz Denem kacagna.

– Ezt küldi Dumbledore a védelmezőjének! Egy énekesmadarat meg egy ócska sapkát! Megjött az önbizalmad, Harry Potter? Most már biztonságban érzed magad?

Harry nem válaszolt. Nem értette ugyan, mi hasznát veheti Fawkes-nak vagy a Teszlek Süvegnek, de legalább már nem volt egyedül; éledő bátorsággal várta, hogy Denem abbahagyja a nevetést.

– Térjünk a tárgyra, Harry. – Denem még mindig mosolygott. – Két alkalommal találkoztunk a te múltadban s az én jövőmben. Kétszer próbáltalak megölni, de sikertelenül. Hogyan élted túl? Áruld el a titkot. Minél tovább beszélsz – tette hozzá szelíden –, annál tovább élsz.

Harry lázasan töprengve latolgatta az esélyeit. Denem megszerezte a pálcát, így neki, Harrynek Fawkes és a Teszlek Süveg maradt, de párbajban egyiknek se vehette hasznát. A helyzet tehát nem sok reménnyel kecsegtetett. Ugyanakkor az időhúzással is csak Denem nyert volna, hiszen Ginny életereje percről percre fogyott... s ezzel párhuzamosan – Harry ezt csak most vette észre – egyre élesebbé és tisztábbá váltak Denem testének körvonalai. Ha tehát meg kell küzdeniük, azt nem érdemes halogatnia.

– Senki nem tudja, miért vesztetted el a varázserődet, mikor rám támadtál – szólt Harry. – De azt tudom, hogy miért nem tudtál megölni: mert az anyám az életét adta értem. Az én egyszerű, mugliivadék anyám – tette hozzá a felindultságtól remegő hangon –, ő állt az utadba. Egyébként ismerem az igazi énedet, mert tavaly szemtől szemben álltunk. Egy szánalmas, tengődő roncs vagy. Ide vezetett az a nagy hatalmad. Bujdosnod kell. Egy szánalmas senki lettél!

Denemet láthatóan felbőszítették Harry szavai, mégis sikerült torz mosolyt erőltetnie arcára.

– Vagy úgy. Szóval az anyád az életét adta érted. Mi tagadás, hatásos ellenvarázslat. Ezek szerint nincs benned semmi különös. Tudod, az keltette fel a kíváncsiságomat, hogy annyi érdekes hasonlóság van köztünk. Bizonyára neked is feltűnt: mindketten félvérek és árvák vagyunk, s mindketten muglik között nőttünk fel. Rajtunk kívül talán nem is járt más párszaszájú a Roxfortba a nagy Mardekár óta. Még külsőre is hasonlítunk egy kicsit... De a lényeg az, hogy nem a képességeid, hanem a jó szerencse mentett meg tőlem. Csak ennyit akartam tudni.

Harry dermedten állt; arra számított, hogy Denem végre felemeli a varázspálcát. A fiú azonban nem mozdult, csak szélesebbre húzódott arcán a mosoly.

– Most pedig egy érdekes kísérlet következik: összemérjük Mardekár Malazár utódjának, Voldemort nagyúrnak az erejét a híres Harry Potterével, akit Dumbledore legjobb fegyverei védenek.

Denem lekicsinylő pillantást vetett Fawkes-ra és a Teszlek Süvegre, majd sarkon fordult, és elindult. A félelem szúró fájdalomként áradt szét Harry zsibbadt lábában. Denem megállt a kígyóforma oszlopok között, és felnézett a Mardekárszobor sötétbe burkolózó kőarcára. Nagyra tátotta a száját, és sziszegni kezdett – de Harry értette, mit mond:

– Szólj hozzám, Mardekár, a Roxforti Négyek legdicsőbbike!

Harry megfordult, és a szoborra meredt. Fawkes kissé megbillent a vállán.

Mardekár kőarca megmozdult. Harry döbbenten látta, hogy a szoborszáj kinyílik, majd egyre nagyobbra tárul, mint egy éjsötét barlang ásító bejárata.

A szájüregben egy hosszú, tekergőző lény vált láthatóvá. Harry a Kamra sötét faláig hátrált. Szorosan becsukta a szemét, s közben érezte, hogy Fawkes szárnya végigsöpör az arcán; a madár felszállt a válláról. Utána akart kiáltani, de mégsem tette: tudta, hogy a főnix sem segíthet rajta a kígyók királyával szemben.

Valami nagy és súlyos dolog zuhant a Kamra padlójára; a puffanásba még a falak is beleremegtek. Harry érezte, mi történik; szinte látta, ahogy a hatalmas kígyó széttekeredik a földön. Azután meghallotta Denem sziszegését:

– Öld meg!

A Baziliskus elindult; Harry tisztán hallotta a porlepte kőpadlót súroló súlyos test zaját. Csukott szemmel rohanni kezdett oldalirányba, kinyújtott kezével tapogatva az utat maga előtt. Denem harsányan nevetett...

Harry néhány lépés után elbotlott – hasra esett, és a vér édes ízét érezte a szájában. A kígyó már csak egy-két méterre lehetett tőle, s még mindig közeledett.

Ekkor Harry feje fölött valami csattant, és őt magát olyan erős ütés érte, hogy nekiesett a falnak. Arra számított, hogy a következő pillanatban testébe hatolnak a kígyó tűhegyes fogai, de nem így történt: csupán dühös sziszegést hallott, és olyan hangot, mintha valaki korbáccsal verné az oszlopokat.

Kíváncsisága most már felülkerekedett félelmén: résnyire kinyitotta a szemét, és a hangok irányába pillantott.

A hatalmas, fényes-zöld kígyó felágaskodott fatörzsvastag testével, s iszonyú fejét az oszlopok között himbálta. Harry remegve nézte, készen arra, hogy gyorsan becsukja a szemét – s nemsokára észrevette, hogy mi terelte el a szörnyeteg figyelmét.

A kígyó feje körül ott körözött Fawkes. A Baziliskus dühösen kapkodott utána hosszú, pengevékony fogaival.

Fawkes lecsapott, s aranyló csőrét a kígyó fejébe mélyesztette; a következő pillanatban sötét vércseppek zápora hullott a kőpadlóra. A kígyó csapott egyet a farkával – kis híján eltalálta Harryt –, s váratlanul megfordult. Harrynek már nem volt ideje behunyni a szemét, s egyenesen belenézett a hüllő szögletes pofájába. A kígyó viszont nem nézett már sehova: dülledő sárga szeme helyén két vérző seb tátongott. Harry nyomban megértette, mi történt: Fawkes a csőrével kiszúrta a szörnyeteg szemét.

– Ne! – hangzott fel Denem üvöltése. – Hagyd a madarat! Hagyd a madarat! A fiú ott van mögötted. Kövesd a szagát! Öld meg!

A megvakult kígyó a fájdalomtól kábultan himbálta a fejét. Fawkes még mindig ott körözött fölötte, hangosan furulyázta földöntúli énekét, s csőrével újra meg újra a vérző szörnyeteg orra felé kapott.

– Segítség – motyogta rémülten Harry. – Segítsen valaki!

A kígyó farka végigsöpört a terem padlóján. Harry hátraugrott, s a következő pillanatban valami puha dolog csapódott az arcába.

A Baziliskus akaratán kívül odalökte neki a Teszlek Süveget. Harry úgy kapott utána, mint fuldokló az utolsó szalmaszál után. Ez volt az egyetlen fegyvere, az egyetlen esélye. Gyorsan a fejébe húzta a süveget, és hasra vetette magát a kövön, kitérve a kígyó izmos farkának következő csapása elől.

– Segíts... segíts rajtam... – gondolta kétségbeesetten, és összeszorította a szemét. – Kérlek, segíts rajtam!

A süveg nem válaszolt; helyette összeszűkült, mintha egy láthatatlan kéz rászorította volna Harry fejére.

A következő pillanatban egy súlyos tárgy koppant Harry feje búbján. Az ütéstől kis híján elvesztette az eszméletét. Káprázó szemmel kapott a fejéhez, hogy lerángassa róla a süveget, ami alatt egy hosszú, kemény valamit tapintott ki.

A süvegben egy csillogó ezüst kard lapult. Markolatát tyúktojás nagyságú rubintok ékesítették.

– Öld meg a fiút! Ne törődj a madárral! Ott van mögötted! Használd a szaglásod! Szagolj!

Harry harcra készen szökkent talpra. A Baziliskus feje szinte zuhanva közeledett felé; ahogy a kígyó megfordult, farka az oszlopokat csapkodta. Szeméből patakzott a vér, s száját akkorára tátotta, mintha egészben akarná lenyelni Harryt. A homályban megcsillanó méregfogai akkorák voltak, mint Harry kardja.

A Baziliskus vakon lecsapott. Harry félreugrott, és nekiesett a Kamra falának. Az újabb támadás során a kígyó villás nyelve az arcát súrolta.

Harmadszorra már Harry a magasba szegezett karddal várta a támadást. A Baziliskus újból lecsapott, s ezúttal nem vétette el a célt. Harry minden erejét összeszedte, és a kígyó szájpadlásába döfte a kardot.

Kezén és karján meleg vérpatak csorgott végig, ugyanakkor szúró fájdalmat érzett közvetlenül a könyöke fölött. A kígyó egyik méregfoga belefúródott a karjába... A fog egyre mélyebbre hatolt, majd mikor a haldokló Baziliskus feje oldalra bukott, bele is tört a sebbe.

Harry a fal tövébe roskadt. Remegő kézzel kirántotta a mérget fecskendező fogat a karjából, de tudta, hogy ez már nem segít rajta. A sebből kiindulva tompa, zsibbasztó fájdalom áradt szét lassan a testében. Miközben a padlón heverő fogra és véráztatta talárjára meredt, látása egyre jobban elhomályosult. Szeme előtt a Kamra képe elmosódott színes foltokká olvadt össze.

Valami vörös úszott át a szeme előtt, s madárkarmok halk zörgését hallotta maga mellett.

– Fawkes – sóhajtotta erőtlenül. – Legyőztük, Fawkes... Érezte, hogy a madár vérző sebére hajtja puha, tollas fejét. Léptek zaját hallotta, majd sötét árnyék hullott az arcára.

– Halál fia vagy, Harry Potter – búgott fel a magasban Denem hangja. – Meghalsz. Ezt még Dumbledore madara is tudja. Látod, mit csinál, Potter? Elsirat téged.

Harry pislogott, s egy pillanatig sikerült élesen látnia Fawkes fejét. A karmazsinpiros tollakon kövér, gyöngyházfényű könnycseppek csordultak végig.

– Leülök ide, és megvárom, amíg kiszenvedsz, Harry. Nem kell sietned, van időm.

Harry érezte, hogy forogni kezd vele a világ.

– Így végzi hát a híres Harry Potter. – Denem hangja távoli zúgásként hatolt a fülébe. – Itt maradt magára hagyatva a Titkok Kamrájában, a barátai sehol. Legyőzte őt a Sötét Nagyúr, akit dőre módon magára haragított. Nemsokára viszontlátod a sárvérű anyádat, Harry... Tizenkét évet vásárolt neked az életével... De amitől féltél; beteljesült: Voldemort nagyúr végül leszámolt veled.

Ha ez most a halál, gondolta Harry, akkor nem is olyan rossz. Még a fájdalom is szűnni kezdett...

De vajon tényleg haldoklott-e? Nemhogy elsötétült volna előtte a világ, de egyenesen kitisztult a látása. Kicsit megmozdította a fejét, s látta, hogy Fawkes feje még mindig ott pihen a karján. Selymes fényű könnytócsa gyűlt össze a bőrén – és a seb már nem volt sehol.

– Hess onnan, madár! – sziszegte ekkor Denem. – Hess onnan, ha mondom!

Harry felemelte a fejét. Denem ott állt egy lépésre tőle, s a főnixre szegezte a varázspálcát. A pálca akkorát dörrent, mint egy ágyú, és Fawkes felröppent a magasba.

– Főnixkönny... – morogta Denem, és Harry karjára meredt. – Hát persze... a főnix könnye gyógyító erejű. Ezt el is felejtettem.

Denem Harry arcába nézett.

– De annyi baj legyen. Sőt, így talán még jobb is. Csak te meg én, Harry Potter. Csak te meg én...

Azzal a magasba emelte a varázspálcát.

Ekkor szárnysuhogás hallatszott, s az odaröppenő Fawkes Harry ölébe pottyantotta a naplót.

A másodperc töredékéig Harry és Denem egyaránt a könyvecskére meredtek. Azután Harry gondolkodás nélkül – ösztönösen, vagy mintha régóta erre készült volna – felkapta a Baziliskus letört fogát, és teljes erőből a napló közepébe döfte.

A Kamrát elnyújtott, velőtrázó sikoly töltötte be. A naplóból ömleni kezdett a tinta; végigfolyt Harry kezén, és kövér, fekete tócsába gyűlt a kövön. Denem rángatózott, jajveszékelt és hadonászott kínjában...

És a következő pillanatban köddé vált. Harry varázspálcája koppanva a padlóra hullott, s azután már csak a tinta egyenletes csöpögése törte meg a csendet. A Baziliskus mérge füstölgő lyukat égetett a naplóba.

Harry remegő lábbal feltápászkodott. Úgy kavargott a feje, mintha épp körbeutazta volna a világot Hop-porral. Nagy nehezen összeszedte a pálcáját meg a Teszlek Süveget, aztán egy erőteljes rántással kiszabadította a rubintköves kardot a Baziliskus szájpadlásából.

Ekkor elhaló nyögés hangzott fel a terem másik végében. Ginny megmozdult. Harry odaszaladt hozzá, s mire odaért, a lány már fel is ült. Kábán rámeredt a Baziliskus tetemére, majd pillantása Harry vértől csatakos talárjára, arról pedig a naplóra vándorolt. Mély, szaggatott sóhajtás tört fel mellkasából, s nyomban utána potyogni kezdtek a könnyei.

– Harry... jaj, Harry... el akartam mondani a reggelinél, de Percy előtt nem bírtam... Én voltam, Harry, de... esküszöm, nem akartam... Denem kényszerített rá. Uralkodott fölöttem, és... Hohogy sikerült megölnöd azt a szörnyet? Hol van Denem? Arra még emlékszem, hogy egyszer csak előjött a naplóból, de aztán...

– Elmúlt a veszély. – Harry felemelte a naplót, és megmutatta Ginnynek a megperzselt szélű lyukat. – Denemnek vége. És a Baziliskusnak is. Gyere, menjünk innen...

– Ki fognak csapni az iskolából – pityergett a lány, miközben Harry sután talpra segítette. – Azóta vártam rá, hogy ide járhassak, mióta Billt felvették, és most szégyenszemre... Mit fog szólni apa meg anya?

Fawkes a Kamra bejáratánál körözve várt rájuk. Harry maga előtt terelte Ginnyt; átléptek a Baziliskus mozdulatlan tekervényein, végigsiettek az oszlopok között, és kiléptek a sötét alagútba. Harry hallotta, hogy a kőből faragott ajtószárnyak halk szisszenéssel bezárulnak mögöttük.

Néhány percnyi gyaloglás után dobbanások távoli zaja ütötte meg a fülüket.

Harry megszaporázta lépteit.

– Ron! – kiáltotta. – Ginny él és egészséges! Itt van velem! – Ron örömkiáltást idéző nyögéssel fogadta a hírt. A következő sarok után Harry és Ginny meg is pillantották a fiú izgatott arcát: Ronnak időközben sikerült átjárót nyitnia a kőomláson.

– Ginny! – Ron átdugta karját a résen, hogy átsegítse kishúgát. – Hát mégis élsz! Ez nem lehet igaz! Mi történt? – Át akarta ölelni a kislányt, de az sírva eltolta őt magától. – De hiszen kutya bajod, Ginny – nevetett Ron. – Nincs már mitől félned!... Az a madár meg hogy kerül ide? – Fawkes Ginny mögött suhant át a lyukon.

– Ő Dumbledore madara – felelte Harry.

– És honnan van kardod? – ámuldozott Ron a csillogó fegyverre meredve.

– Majd elmesélem, ha felértünk – nyögte Harry, miközben átpasszírozta magát a kövek közti résen.

– De hát...

– Türelem – zárta le a témát Harry. Úgy vélte, jobb, ha Ginny nem tudja meg, ki is volt valójában Denem. – Hol van Lockhart?

– Nem messze innen. – Ron a sötét alagút felé bökött a fejével és elvigyorodott. – Elég rossz bőrben van. Gyertek, nézzétek meg.

Fawkes karmazsinpiros tollai halványan izzottak a sötétben, így ő mutatta nekik az utat az iskolába vezető cső szája felé. Lockhart a csőtorkolat mellett üldögélt, és békésen dudorászott magában.

– Teljes amnézia – magyarázta Ron. – A felejtésátok visszafelé sült el, és őt találta el, nem minket. Fogalma sincs róla, hogy ki ő és hol van. Minket se ismer meg. Amilyen suta, még kárt tett volna magában, ezért ráparancsoltam, hogy üljön le ide és ne nyúljon semmihez.

Lockhart kedélyesen mosolygott rájuk.

– Szervusztok – mondta. – Fura egy hely ez, mi? Ti itt laktok?

– Nem – felelte Ron, és jelentőségteljes pillantást vetett Harryre.

Harry lehajolt, és belenézett a cső sötéten ásító szájába. – Kitaláltad, hogyan fogunk visszajutni? – kérdezte.

Ron a fejét rázta, de Fawkes ekkor odaröppent Harry orra elé, és meglengette előtte hosszú, arany farktollait. Fényes gombszeme csak úgy világított a sötétben. Harry értetlenül nézett rá.

– Mintha azt akarná, hogy fogd meg – csóválta a fejét Ron. – De miért? Hiszen úgysem bírna el téged.

– Fawkes nem közönséges madár – felelte Harry, és társaihoz fordult. – Össze kell kapaszkodnunk. Ginny, te fogd meg Ron kezét. Lockhart professzor...

– Az maga – vetette oda Ron a tanárnak... – fogja meg Ginny kezét.

Harry az övébe dugta a kardot és a Teszlek Süveget; Ron belekapaszkodott Harry talárjába, Harry pedig megmarkolta Fawkes aranyló farktollait.

Ekkor különös dolog történt. Harry úgy érezte, mintha egész teste pihekönnyűvé változott volna, és a következő pillanatban már suhant is felfelé a csőben. Háta mögül hallotta Lockhart álmélkodó kurjantásait:

– Hát ez csoda! Ez csoda! Ez varázslat!

A cső hűvös, párás levegője hátrafújta Harry haját. Mielőtt még megunhatta volna az utazást, már célba is értek – mind a négyen lehuppantak Hisztis Myrtle mosdójának nedves padlójára. Mire Lockhart megigazította a süvegét, már a bejáratot álcázó mosdókagyló is visszacsúszott a helyére.

Myrtle nagy szemeket meresztett Harryre.

– Te élsz – állapította meg csalódottan.

– Azért nem kell sírva fakadni – morogta bosszúsan Harry, és letörölte szemüvegéről a vér-és mocsokfoltokat.

– Jaj, nem... csak arra gondoltam, hogy ha meghaltál volna, szívesen megosztanám veled a vécékagylómat – motyogta Myrtle, és ezüstös pír öntötte el az arcát.

– Oáh! – fintorgott Ron, mikor kiértek a sötét, kihalt folyosóra. – Harry, szerintem Myrtle beléd zúgott! Hallod, Ginny? Jelentkezett a konkurencia!

A kislánynak azonban még mindig potyogtak a könnyei.

– És most merre? – kérdezte Ron, és aggódó pillantást vetett húgára. Harry előre mutatott.

Fawkes ott repült előttük, és arany szárnyaival megvilágította útjukat. Nem volt más dolguk, mint követni a madarat. Néhány másodperc múlva McGalagony szobájánál találták magukat.

Harry kopogtatott, azután benyitott az ajtón.

Tizennyolcadik fejezet

Dobby jutalma

Mikor Harry, Ron, Ginny és Lockhart tetőtől talpig mocskosan (Harry esetében véresen) megjelentek az ajtóban, meglepett csend fogadta őket. Azután valaki felsikoltott.

– Ginny!

Mrs Weasley volt az; az asszony, aki eddig magába roskadva ült a kandalló előtt. Most felpattant, és odarohant halottnak hitt kislányához. Mr Weasley sem maradt le, így ketten vetették rá magukat Ginnyre.

Harry azonban nem őket nézte. A kandallópárkány mellett ott állt Dumbledore professzor, mellette pedig McGalagony. Dumbledore arca sugárzott az örömtől, a professzorasszony viszont egyelőre csak tátogni tudott; tenyerét a mellkasára szorította, mintha a szíve ki akarna ugrani a helyéből. Fawkes elröppent Harry feje mellett, és elfoglalta a helyét gazdája vállán. A következő pillanatban Harry és Ron eltűntek Mrs Weasley ölelő karjaiban.

– Megmentettétek! Megmentettétek! De hát hogyan? Hogyan sikerült?

– Erre, azt hiszem, valamennyien kíváncsiak lennénk – szólt rekedten McGalagony profeszszor.

Mrs Weasley elengedte Harryt. A fiú egy percig habozott, majd az íróasztalhoz lépett, s lerakta rá a Teszlek Süveget, a rubintos kardot és Denem naplójának maradványait.

Azután belefogott a történetbe. Jó negyedóráig beszélt, s a jelenlévők tágra nyílt szemmel, némán hallgatták monológját.

Mesélt a titokzatos hangról, elmondta, hogyan fejtette meg Hermione a csövekben bújkáló Baziliskus titkát; beszámolt a menekülő pókokról és a Tiltott Rengetegben lakó Aragogról, akitől megtudták, hol halt meg a Baziliskus utolsó áldozata; elmondta, hogyan jöttek rá, hogy ez az áldozat Hisztis Myrtle volt, és hogy a Titkok Kamrájának bejárata valahol a mosdóban lehet...

– Eddig világos – bólintott McGalagony, mikor Harry szünetet tartott. – Kiderítették, hogy hol van a bejárat – hozzáteszem, közben megszegték a házirend szinte összes szabályát –, de hogy a csudába sikerült élve kijutniuk onnan?

Így hát Harry, a sok beszédtől már kissé rekedten, elmesélte Fawkes hősies közbelépését, és azt is, miként kapta a kardot a Teszlek Süvegtől. Ezen a ponton azonban megakadt. Mindeddig nem említette se Denem naplóját, se Ginnyt. A kislány édesanyja vállára hajtotta fejét, s orcáján még mindig peregtek a könnyek. Mi lesz, ha kicsapják? gondolta riadtan Harry. Denem naplója tönkrement, így semmi sem bizonyítja, hogy Ginny kényszer alatt cselekedett.

Harry ösztönösen Dumbledorera nézett. A professzor halványan elmosolyodott; a tűz fénye vidám táncot lejtett félhold alakú szemüvegének lencséjén.

– Engem az érdekel a legjobban – szólalt meg szelíden –, hogy miként tudta Voldemort megigézni Ginnyt, mikor szavahihető forrásból úgy tudom, hogy jelenleg az albániai erdőkben bujkál.

Harry szívét átjárta a minden gondot elsöprő, túláradó, diadalittas megkönnyebbülés.

– Mi-mi-micsoda? – hebegte Mr Weasley. – Tudodki? Me-megigézte Ginnyt? De hát Ginny nem... Ginny sosem... vagy talán igen?

– Ez a napló volt az oka – sietett a magyarázattal Harry. Felkapta az asztalról a könyvecskét, és megmutatta Dumbledore-nak. – Denem írta, tizenhat éves korában.

Dumbledore átvette a naplót Harrytől, és érdeklődve vizsgálgatni kezdte a megperzselt, ázott lapokat.

– Zseniális – mormolta elismerően. – Hiába, ő volt minden idők legtehetségesebb roxforti diákja.

Azzal a döbbent-értetlenül meredő Weasley házaspárhoz fordult.

– Igen kevesen tudják, hogy Voldemort nagyurat egykor Tom Denemnek hívták. Ötven éve én magam is tanítottam őt itt, a Roxfortban. Miután elvégezte az iskolát, nyoma veszett... beutazta a nagyvilágot... elmélyült a Sötét Tudományban, összeállt a mágusvilág söpredékével, s oly sok veszélyes, ördöngös átváltozáson ment keresztül, hogy mikor újra felbukkant, immár Voldemort nagyúrként, alig lehetett ráismerni. Az emberek többségének meg se fordult a fejében, hogy Voldemort azonos lehet azzal az okos és szép arcú fiúval, aki hajdan iskolaelső volt a Roxfortban.

– De hát Ginnynek – szólalt meg Mrs Weasley –, a mi Ginnynknek mi köze volt hozzá?

– A naplója! – fakadt ki sírva a kislány. – Egész évben írtam a naplójába, és ő mindig válaszolt nekem...

– Ginny! – hüledezett Mr Weasley. – Hát mindvégig a falnak beszéltem!? Hányszor mondtam neked, hogy ne bízz meg semmiben, ami gondolkodik, de nem látni, hogy hol tartja az eszét! Miért nem mutattad meg azt a naplót nekem vagy anyádnak? Egy ilyen gyanús tárgyat... amiről a vak is látja hogy tele van fekete mágiával!

– Nem tudtam – szipogott Ginny. – Az egyik könyvben találtam, amit anya vett nekem. Azt hittem, hogy valaki benne felejtette...

– Legjobb lesz, ha Weasley kisasszony most rögtön felmegy a gyengélkedőbe – szólt közbe erélyesen Dumbledore. – Szörnyű tortúrán ment keresztül. A büntetéstől ezúttal eltekintünk. Voldemort nála bölcsebb és tapasztaltabb varázslóknak is könnyedén túljárt az eszén.

Az ajtóhoz lépett, és kitárta.

– Jó sok pihenés, és esetleg egy nagy bögre illatos, forró csokoládé... Az engem mindig felvidít – tette hozzá, és bátorítóan Ginnyre kacsintott. – Madam Pomfrey még ébren van. Most adagolja a mandragóraszirupot – ha nem csalódom, a Baziliskus áldozatai hamarosan felébrednek.

– Hermione magához tér! – ujjongott Ron.

– Senki nem szenvedett maradandó sérülést – erősítette meg Dumbledore.

Mrs Weasley kikísérte Ginnyt. Mr Weasley támolyogva követte őket – még mindig nem tért magához megrökönyödéséből.

– Tudja, Minerva – szólt nagy komolyan Dumbledore –, szerintem ez az este megér egy kiadós lakomát. Megtenné, hogy riadóztatja a konyha legénységét?

– Hogyne – biccentett McGalagony, és az ajtó felé indult. – Felteszem, addig ön elintézi Pottert meg Weasleyt.

– Úgy van – felelte Dumbledore.

A tanárnő távozott. Harry és Ron megszeppenve pislogtak Dumbledorera. Vajon hogy értette McGalagony, hogy el kell intézni őket? Csak nem fognak büntetést kapni?

– Ha jól emlékszem, a legutóbb azt ígértem, hogy ha még egyszer kihágáson kaplak benneteket, búcsút veszünk egymástól – szólt Dumbledore.

Ronnak leesett az álla a döbbenettől.

– Ami azt mutatja, hogy néha bizony a legjobbaknak is meg kell szegniük a szavukat – folytatta mosolyogva az igazgató. – Mindketten megkapjátok az „Önzetlenül az Iskoláért” Különdíjat, és – lássuk csak – fejenként kétszáz ponttal gazdagítjátok a Griffendélt.

Ron becsukta a száját, s arca olyan színű lett, mint Lockhart Bálint-napi virágai.

– No de van itt valaki, aki feltűnően hallgat a veszélyes kalandban játszott szerepéről – tette hozzá Dumbledore. – Mi ez a nagy szerénység, Gilderoy?

Harry összerezzent. Most döbbent csak rá, hogy Lockhartról teljesen megfeledkezett. A tanár a szoba sarkában álldogált; arcára ráfagyott a bizonytalan, bamba félmosoly. Mikor Dumbledore megszólította, hátranézett a válla fölött, hogy vajon kihez beszél a professzor.

– Dumbledore professzor – hadarta Ron –, odalent a Titkok Kamrájában történt egy kis baleset Lockhart professzorral...

– Professzor vagyok? – álmélkodott Lockhart. – Jóságos ég! Szánalmas egy tanár lehettem...

– Megpróbálkozott egy felejtésátokkal, de a pálca visszafelé sült el – magyarázta fojtott hangon Ron.

– Ejnye, ejnye – csóválta a fejét Dumbledore. Hosszú, ezüst bajsza alatt mosoly bujkált. – A saját vermébe esett, kedves Gilderoy?

– A vermembe? – hökkent meg Lockhart. – Nincs nekem semmiféle vermem. A fiúknak viszont van egy mély alagútjuk. Odalent laknak.

Dumbledore Ronhoz fordult.

– Felkísérnéd Lockhart professzort a gyengélkedőbe? Szeretnék váltani néhány szót Harryvel...

Lockhart jámboran kibandukolt az ajtón. Ron még egy utolsó kíváncsi pillantást vetett Dumbledorera és Harryre, azután magukra hagyta őket.

Dumbledore a kandallóhoz sétált, és az egyik karosszékre mutatott.

– Parancsolj, foglalj helyet.

Harry leült. Valami érthetetlen okból szorongás vett erőt rajta.

– Mindenekelőtt szeretnék köszönetet mondani neked. – Dumbledore szeme derűsen megcsillant. – A jelek szerint odalent a Kamrában tanúságot tettél az irántam való megingathatatlan hűségedről. Ugyanis semmi más, csak ez szólíthatta hozzád Fawkes-ot.

Az igazgató megsimogatta a főnixet, amely időközben leszállt a válláról a térdére. Harry zavartan mosolygott; feszélyezte a dicséret.

– Szóval megismerkedtél Tom Denemmel – ingatta a fejét Dumbledore. – Gondolom, nagyon kíváncsi volt rád... – Most egyszerre kibukott Harryből a kérdés, ami a leginkább nyomta a szívét.

– Dumbledore professzor... Denem azt mondta, hasonlítok rá. Érdekes hasonlóságokról beszélt...

– Valóban? – Dumbledore tűnődve fürkészte Harryt bozontos, ezüst szemöldöke alól. – És neked mi a véleményed erről?

– Az, hogy nem vagyok olyan, mint ő! – vágta rá Harry, egy kicsit hevesebben, mint szerette volna. – Hiszen én, én griffendéles vagyok, én...

Elharapta a mondatot, mert egyszerre fájó kétség hasított a lelkébe.

– Professzor úr – szólalt meg rövid hallgatás után –, a Teszlek Süveg azt mondta, hogy... hogy a Mardekárban nagyon sokra vihetném. Nem rég pedig még mindenki azt hitte, hogy én vagyok Mardekár utódja... mert párszaszájú vagyok.

– Azért vagy párszaszájú – felelte higgadtan Dumbledore –, mert Voldemort nagyúr – aki Mardekár Malazár legutolsó élő leszármazottja – maga is beszél a kígyók nyelvén. Minden jel arra mutat, hogy azon az estén, amikor a sebhelyedet szerezted, Voldemort képességei részben átszálltak rád. Persze nem azért, mert ő így akarta...

– Voldemort belém helyezte lényének egy részét? – rémüldözött Harry.

– Bizony úgy tűnik.

– Szóval tényleg a Mardekárban lenne a helyem – suttogta döbbenten Harry. – A Teszlek Süveg megérezte bennem Mardekár hatalmát, és...

– És a Griffendélbe küldött – jelentette ki nyomatékosan Dumbledore. – Figyelj rám, Harry. Te történetesen sok olyan tulajdonsággal rendelkezel, amelyeket Mardekár Malazár csak a tanítványai legjavában fedezett fel. Osztályrészedül jutott az ő ritka képessége, a párszaszó... meg a találékonyság... az eltökéltség... no és a házirenddel szembeni kritikus hozzáállás – tette hozzá bujkáló mosollyal. – A Teszlek Süveg mégis a Griffendélbe osztott be téged. Te is tudod, hogy miért. Gondolkozz.

– Csak azért küldött a Griffendélbe – motyogta leverten Harry –, mert azt mondtam neki, hogy nem akarok mardekáros lenni...

– Pontosan. – Dumbledore bólintott, és sugárzó mosolyt villantott Harryre. – Ebben különbözöl Tom Denemtől. A döntéseinkben, nem pedig a képességeinkben mutatkozik meg, hogy kik is vagyunk valójában. – Harry mozdulatlanul, némán meredt Dumbledorera. – Ha bizonyítékot akarsz rá, hogy tényleg a Griffendélben a helyed, azt ajánlom, nézd meg ezt alaposabban.

Dumbledore McGalagony íróasztala felé nyúlt, kezébe vette a vérfoltos ezüstkardot, és átnyújtotta Harrynek. A fiú értetlenül pislogott a tűz fényében csillogó rubintkövekre. Azután meglátta a markolat alá gravírozott nevet.

Griffendél Godrik.

– Ezt csak olyan ember húzhatta elő a süvegből, aki ízig-vérig griffendéles – szólt Dumbledore.

Egy percig csend ült a szobán. Azután Dumbledore kihúzta McGalagony asztalának egyik fiókját, és pennát, tintát vett elő belőle.

– Amire most a legnagyobb szükséged van, az egy jó vacsora és egy kiadós alvás. Azt javaslom, menj le a lakomára; én addig írok Azkabanba – vissza kell szereznünk a vadőrünket... Jut eszembe, egy hirdetést is meg kell fogalmaznom, a Reggeli Prófétának – tette hozzá elmélázva. – Szükségünk van valakire, aki jövőre megtartja a sötét varázslatok kivédése órát. Hajaj, elég sűrűn cserélgetjük az oktatókat, nem gondolod?

Harry felállt, és az ajtó felé indult. Már nyújtotta volna a kezét a kilincs után, amikor az ajtó hirtelen kicsapódott olyan erővel, hogy visszapattant a falról.

Lucius Malfoy állt a küszöbön, dühtől eltorzult arccal. Mellette pedig ott állt egy pöttöm, gézbe bugyolált alak: Dobby.

– Jó estét, Lucius – köszönt udvarias mosollyal Dumbledore.

Malfoy kis híján fellökte Harryt, úgy rontott be a szobába. Dobby utána loholt, majd lekuporodott gazdája köpönyegszegélyéhez, és olyan arcot vágott, mint egy halálraítélt.

– Hát így állunk! – Malfoy az igazgató arcába meredt. – Visszajött. A felügyelőbizottság felfüggesztő határozata ellenére vette a bátorságot, és visszajött a Roxfortba!

– Jól látja a helyzetet, Lucius – felelte derűsen Dumbledore. – Ugyanis ma üzeneteket kaptam a bizottság másik tizenegy tagjától. Komolyan mondom, olyan volt, mintha bagolyzáporba kerültem volna. Értesültek róla, hogy Arthur Weasley kislányát megölték, és arra kértek, hogy azonnal térjek vissza az iskolába. Úgy tűnik, mégiscsak engem tartanak a legalkalmasabbnak a feladatra. Egyébként nagyon furcsa dolgokat meséltek nekem. Többen is úgy emlékeztek, hogy maga mindenféle átkokat helyezett kilátásba arra az esetre, ha nem egyeznek bele a felfüggesztésembe.

Lucius Malfoy arca még a szokásosnál is sápadtabb lett, de szeme még mindig dühösen izzott.

– Értem – sziszegte. – No és sikerült véget vetnie a merényleteknek? Elkapták a tettest?

– Igen – felelte mosolyogva Dumbledore.

– Csakugyan? – csattant fel Malfoy. – Na és ki az?

– Ugyanaz, aki a múltkor, Lucius. De Voldemort nagyúr ezúttal valaki mással végeztette el a munkát. Mégpedig ennek a naplónak a segítségével.

Felmutatta az átlyukasztott fekete könyvecskét, s közben Malfoy arcát fürkészte. Harry viszont Dobbyra nézett.

A manó nagyon furcsa dolgot művelt. Dülledt szemével jelentőségteljesen Harryre meredt, s közben a naplóra, majd Mr Malfoyra mutatott, azután pedig ököllel fejbe kólintotta magát. Malfoy lassan bólintott.

– Vagy úgy...

– Agyafúrt terv – folytatta szenvtelen hangon Dumbledore, miközben továbbra is Malfoy szemébe nézett. – Ugyanis ha a mi Harrynk... – Mr Malfoy itt szúrós pillantást vetett Harryre – és a barátja, Ron nem találják meg ezt a könyvet, akkor mindenért Ginny Weasleynek kellett volna bűnhődnie. Soha senki nem tudta volna bizonyítani, hogy nem szabad akaratából cselekedett...

Mr Malfoy nem felelt. Arca egyszeriben olyan merev lett, mint egy farsangi maszk.

– Gondoljon csak bele – folytatta Dumbledore –, milyen következményei lettek volna annak... Weasleyék az egyik legtiszteletreméltóbb aranyvérű család. Képzelje csak el, milyen fényt vetett volna Arthur Weasleyre és a muglivédelmi törvényére, ha a lányáról kiderül, hogy mugliivadékokat gyilkol. Nagy szerencse, hogy megtaláltuk ezt a naplót, és kitöröltük belőle Denem emlékeit. Máskülönben ki tudja, hová fajult volna a dolog...

– Nagy szerencse. – Malfoynak ennyit sikerült kipréselnie magából. Közben a háta mögött Dobby még mindig felváltva rá és a naplóra mutogatott, és időnként fejbe vágta magát.

Harry egyszerre megértette az üzenetet. Biccentett Dobbynak, mire a manó visszahúzódott a sarokba, és büntetésből csavargatni kezdte a saját fülét.

– Mr Malfoy, nem kíváncsi rá, hogy hogyan került a napló Ginnyhez? – kérdezte Harry.

Lucius Malfoy nyomban felé fordult.

– Honnan tudjam, hol szedte össze az az ostoba kis liba?

– Onnan – felelte Harry –, hogy maga adta neki a Czikornyai és Patzában. Elvette tőle a használt átváltoztatás-tankönyvét, és belecsempészte a naplót.

Mr Malfoy sápadt ujjai ökölbe szorultak.

– Bizonyítsd be – sziszegte.

– Ugyan már, ezt nem lehet bizonyítani. – Dumbledore Harryre mosolygott. – Most, hogy Denem eltűnt a naplóból, már végképp nem. Másfelől viszont azt ajánlanám, Lucius, hogy a jövőben ne nagyon osztogassa Voldemort nagyúr régi iskolai csecsebecséit. Ha esetleg még egy darab ártatlan kezekbe kerül, Arthur Weasley tenni fog róla, hogy bizonyítékként használják fel maga ellen...

Lucius Malfoy néhány másodpercig mozdulatlanul állt; csak jobb kezének ujjai görbültek be, mintha a pálcája után akarna kapni. Ehelyett azonban sarkon fordult, és ráförmedt házimanójára.

– Indulunk, Dobby!

Azután feltépte az ajtót, s egy rúgással kipenderítette a folyosóra engedelmesen odasiető manóját. Harry és Dumbledore még jó ideig hallották Dobby fájdalmas vonyítását. Harry töprengve nézett maga elé, majd egyszerre felkapta a fejét.

– Dumbledore professzor – hadarta –, megengedi, hogy visszaadjam a naplót Mr Malfoynak?

– Hát persze, Harry – felelte Dumbledore. – De siess, mert még lekésed a lakomát.

Harry felkapta a könyvecskét, és kirohant a szobából. Még hallotta Dobby távoli jajveszékelését. Tervének esélyeit latolgatva gyorsan lerúgta egyik cipőjét, levette mocskos, átázott zokniját, és beledugta a naplót. Azután Malfoyék nyomába eredt.

A lépcső tetejénél érte utol őket.

– Mr Malfoy – zihálta –, szeretnék adni magának valamit. Azzal a varázsló kezébe nyomta a büdös zoknit.

– Mi ez a...

Malfoy kirángatta a naplót, a zoknit eldobta, majd villogó szemmel Harryre meredt.

– Eljön a nap, mikor ugyanarra a sorsra jutsz, mint a szüleid, Harry Potter – suttogta rekedten. – Ők is mindenbe beleütötték az orrukat.

Azzal faképnél hagyta Harryt.

– Gyerünk, Dobby. Azt mondtam, gyerünk!

A manó azonban nem mozdult. A magasba emelte Harry undok, ragacsos zokniját, és úgy nézett rá, mintha felbecsülhetetlen értékű kincset talált volna.

– Az úr zoknit adott Dobbynak – hebegte álmélkodva. – Dobby zoknit kapott az úrtól.

– Micsoda? – mérgelődött Malfoy. – Mit beszélsz?

– Dobbynak zoknija van. Az úr eldobta, Dobby elkapta, és Dobby – Dobby most már szabad.

Lucius Malfoy megkövülten bámult a manóra, azután megfordult és Harryre vetette magát.

– Elbocsátottad a rabszolgámat, kölyök!

– Ne bántsd Harry Pottert! – bömbölte Dobby, és a következő pillanatban hatalmas durranás rázta meg a folyosót. Mr Malfoy hátratántorodott, és egyensúlyát vesztve legurult a lépcsőn, mint egy ormótlan fekete labda. A fordulóban aztán feltápászkodott, és lilára vált arccal előhúzta a varázspálcáját. Dobby azonban figyelmeztetően felemelte hosszú ujját.

– Hordd el magad – szólt mérgesen, s ujját Malfoyra szegezte. – Ne merd bántani Harry Pottert. Távozz.

Lucius Malfoynak be kellett látnia, hogy nincs esélye. Még egy utolsó gyilkos pillantást vetett ellenfeleire, azután vállára kanyarintotta köpenyét, és sietve kereket oldott.

– Harry Potter felszabadította Dobbyt! – visította a manó, s fejét hátraszegve Harryre bámult; kugligolyó-szeme csak úgy égett az ablakon át ráeső holdfényben. – Harry Potter visszaadta Dobby szabadságát!

– Ez volt a legkevesebb, Dobby – vigyorodott el Harry. – Cserébe csak annyit kérek, hogy soha többet ne próbáld megmenteni az életemet.

A manó csúf barna arcán széles, vicsorgó mosoly terült el.

– Azért lenne még egy kérdésem, Dobby – szólt Harry, miközben a manó remegő kézzel felhúzta a tőle örökölt zoknit. – Az első találkozásunkkor azt mondtad, hogy nem Tudodki nagyúr áll a dolog mögött. Nos...

– De hisz az volt a rávezetés, uram! – Dobby olyan arcot vágott, mintha nem is értené, mit kell ezen magyarázni. – Dobby így segített neked. A Sötét Nagyúrnak, mielőtt nevet változtatott, kimondhattuk a nevét...

– Vagy úgy – bólintott bizonytalanul Harry. – Nos, Dobby, most már mennem kell. Odalent javában folyik a lakoma, és Hermione is biztosan felébredt már...

Dobby lendületesen átölelte Harry derekát.

– Harry Potter még sokkal jobb ember, mint Dobby hitte! – szipogott. – Ég áldjon, Harry Potter!

Azzal egy pukkanás kíséretében eltűnt.

Harry már jó néhány Roxfortbeli lakomán vett, részt de ehhez foghatót még nem élt át. Mindenki pizsamában volt, és az ünnepség egészen hajnalig tartott. Harry nem is tudta, minek örült a legjobban: annak, hogy Hermione a nyakába ugrott, és azt kiáltozta: „Megoldottad! Megoldottad!”; annak, hogy Justin percekig szorongatta a kezét, és százszor bocsánatot kért, amiért őt gyanúsította; annak, hogy fél négykor befutott Hagrid, és akkorát csapott az ő és Ron vállára, hogy mindketten beleborultak a süteményes tányérjukba; annak, hogy a plusz kétszer kétszáz ponttal a Griffendél ebben az évben is elnyerte a házkupát; annak, hogy McGalagony professzor bejelentette: az iskola ajándékaképpen az összes vizsga elmarad („Jaj, ne!” – siránkozott Hermione); vagy annak, hogy Dumbledore közölte az érintettekkel: Lockhart professzornak a továbbiakban sajnos nem áll módjában meghosszabbítania tanári szerződését, mert sürgősen el kellett utaznia emlékeket keresni. Ez utóbbi hírt egyébként nemcsak a diákok, de számos tanár is üdvrivalgással fogadta.

– Milyen kár – jegyezte meg Ron, miközben a sokadik lekváros fánk után nyúlt. – Pedig már kezdtem megkedvelni.

A félév hátralevő részében gyönyörű, napsütéses idő volt. A Roxfortban az élet visszazökkent a rendes kerékvágásba – eltekintve persze egy-két apró változástól: a sötét varázslatok kivédése tantárgyat átmenetileg törölték az órarendből („azt épp elég alkalmunk volt gyakorolni” – torkolta le Ron a csalódott Hermionét), és Lucius Malfoyt kizárták a felügyelőbizottságból. Draco többé nem viselkedett úgy, mintha ő volna az iskola királya. Épp ellenkezőleg: mogorva és hallgatag lett. Ginny Weasley viszont újra mosolygós és vidám volt.

Csak úgy repült az idő, és mire észbe kaptak, felvirradt az indulás napja. Harry, Ron, Hermione, Fred, George, és Ginny külön fülkét foglaltak maguknak a Roxfort Expresszen. Eltökélt szándékuk volt, hogy kihasználják az utolsó órákat, amíg még varázsolhatnak: lejátszottak jó néhány parti robbantósdit, beindították Fred és George maradék Filibustercsillagszóróit, és gyakorolták a lefegyverző bűbájt. Ez utóbbi Harrynek ment a legjobban.

Már majdnem beértek a King's Crossra, mikor Harrynek szöget ütött valami a fejébe.

– Mondd csak, Ginny, miféle titokzatos dolgot csinált Percy, amit nem szabadott elmondanod nekünk?

– Ja, hogy az – kuncogott a lány. – Annyi az egész, hogy... Percynek barátnője van.

Fred egy rakás könyvet pottyantott George fejére.

– Micsoda?

– Az a hollóhátas prefektuslány, Penelope Clearwater – mesélte Ginny. – Vele levelezett egész nyáron. Az iskolában meg titkos randikat beszéltek meg. Egyszer pont akkor nyitottam be az egyik üres terembe, amikor ott csókolóztak. Percy nagyon kiborult, mikor a lányt, hát... megtámadták. De nem fogjátok cikizni érte, ugye? – tette hozzá aggódva.

– Dehogy fogjuk – felelte Fred, de közben olyan arcot vágott, mintha előre hozták volna a születésnapját.

– Miért cikiznénk? – vihogott George.

A Roxfort Expressz lassított, és végül megállt.

Harry pennát és egy darab pergament vett elő, majd Hermionéhoz és Ronhoz fordult.

– Ez egy úgynevezett telefonszám – magyarázta. Kétszer felírta a számot, majd kettétépte a pergament, és átadta barátainak. – Nyáron elmondtam édesapádnak, hogyan kell a telefonnal bánni. Majd hívjatok fel, jó? Nem élném túl, ha megint mást se hallanék két hónapig, csak Dudley röfögését...

– A nénikéd meg a bácsikád most biztosan büszkék lesznek rád – mondta Hermione, mikor leszálltak a vonatról, és csatlakoztak a kijárat felé hömpölygő tömeghez. – Ha megtudják, hogy milyen hőstettet vittél véghez...

– Büszkék? – nevetett Harry. – Hogy képzeled? Mikor annyiszor meghalhattam volna, és mégis élek? Meg fognak pukkadni mérgükben...

Azzal a három jó barát átsétált a muglik világába vezető falon.

Tartalom

- A legrosszabb születésnap

- Dobby intelme

- Az Odú

- Czikornyai és Patza

- A fúriafűz

- Gilderoy Lockhart

- Sárvér és suttogás

- A kimúlásnapi parti

- A felirat a falon

- A goromba gurkó

- A párbaj szakkör

- A Százfűléfőzet

- A nagyon titkos napló

- Cornelius Caramel

- Aragog

- A Titkok kamrája

- Mardekár utódja

- Dobby jutalma

Harry Potter – 3.

J. K. ROWLING

Harry Potter és az azkabani fogoly

(Tartalom)

Első fejezet

Bagolyposta

Harry Potternek volt néhány nem mindennapi tulajdonsága. Először is, szívből utálta a nyári vakációt. Másodszor: vágyott rá, hogy elvégezhesse a házi feladatát, de ezt csak titokban, éjnek idején tehette. És végül: Harry Potter varázsló volt.

Lassan éjfélre járt az idő. Harry az ágyán hasalt, a sátor módjára fejére húzott takaró alatt. Egyik kezében elemlámpát, a másikban sastoll pennát szorongatott, s orra előtt, a párnának támasztva nagyalakú, bőrkötéses könyv állt (Bathilda Bircsók A mágia története című műve). A penna hegye lassan lefelé vándorolt a margó mentén. Harry homlokráncolva kutatott valamiféle használható információ után a Miért volt reménytelen vállalkozás a 14. századi boszorkányüldözés? címmel írandó házi dolgozatához.

A sastoll megpihent egy érdekesnek tűnő bekezdés elejénél. Harry megigazította kerek szemüvegét, közelebb tolta a lámpát a könyvhöz, és figyelmesen olvasni kezdett:

Varázstalan embertársaink (közismert nevükön a muglik) a középkorban roppantul féltek a mágiától, viszont meglehetősen nehezen ismerték fél azt. Azon ritka alkalmakkor, amikor sikerült elfogniuk egy-egy igazi boszorkányt vagy varázslót, az illetőt abban a hiszemben égették el a máglyán, hogy ily módon az ő életét is kiolthatják. Az elítélt boszorkány vagy varázsló ilyenkor rendszerint elvégzett egy egyszerű hőhűtő bűbájt, majd jajveszékelve gyötrelmet színlelt, pedig csupán kellemes csiklandozást érzett. Vadóc Wendelin például annyira élvezte a „máglyahalált”, hogy különböző álöltözetekben összesen negyvenhétszer adta magát muglikézre.

Harry a foga közé szorította a pennát, és tintát-pergament húzott elő a párna alól. Óvatosan lecsavarta a tintásüveg kupakját, megmártotta a tollat, és írni kezdett. Időnként szünetet tartott és fülelt, tudta, hogy ha a Dursley család valamelyik tagja vécére menet meghallaná a toll sercegését, akkor a szünidő hátralevő részében valószínűleg a lépcső alatti gardróbban kuksolhatna.

Arról, hogy Harry megutálta a nyári vakációt, egyedül a Privet Drive 4. szám alatt lakó Dursley család tehetett. Vernon bácsi, Petunia néni és fiuk, Dudley muglik voltak, s igencsak középkorias felfogást vallottak a mágiáról. Harrynek rajtuk kívül nem volt más élő rokona. Édesszülei – egy boszorkány-varázsló házaspár – régen meghaltak, s a Dursley-házban még a nevük említése is tilos volt. Petunia néni és Vernon bácsi sokáig azt hitték, hogy szigorral és sanyargatással elnyomhatják Harryben az öröklött varázslóhajlamot. A módszer azonban – nagy bosszúságukra – nem vált be, s Harry immár két esztendeje a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola tanulója volt. Azóta Dursleyék attól rettegtek, hogy környezetük tudomást szerez nevelt fiuk hajlamáról, de a legtöbb, amit tehettek, az volt, hogy a vakáció első napján elkobozták Harry könyveit, varázspálcáját, üstjét, seprűjét, és megtiltották neki, hogy a szomszédokkal érintkezzen.

A tankönyvek hiánya komoly gondot okozott Harrynek, hiszen roxforti tanáraitól rengeteg házi feladatot kapott a szünidőre. Egyik dolgozatát – egy különösen macerás értekezést a zsugorító főzetekről – legellenszenvesebb tanára, Piton professzor utasítására kellett megírnia. Pitonról tudta, hogy boldog lenne, ha büntetést sózhatna a nyakába. Erre semmiképp sem adhatott neki ürügyet, ezért már a vakáció első hetében elszánta magát a cselekvésre. Egy ízben, mikor a Dursley család testületileg kivonult a kertbe megcsodálni Vernon bácsi új céges autóját (jó hangosan csodálták, hogy a szomszédnak is feltűnjön), Harry kihasználta az alkalmat, tűvel kinyitotta a lépcső alatti gardrób zárát, és kilopott néhány könyvet. A becses zsákmányt a szobájában rejtette el. Úgy vélte, ha nem hagy tintafoltokat a lepedőn, talán nem fog feltűnni Dursleyéknak, hogy éjszakánként mágiát tanul.

Mostanság mindenképp el akarta kerülni az összetűzést nagybátyjával és nagynénjével, mivel már amúgy is kihúzta náluk a gyufát: még egy hete sem volt otthon, amikor egyik varázslótársa hívta telefonon.

Ron Weasleynek, aki Harry egyik legjobb barátja volt a Roxfortban, minden rokona varázsló volt. Ennél fogva sok olyan dolgot tudott, amit Harry nem, telefont viszont épp akkor használt először. Harry balszerencséjére aznap Vernon bácsi ért oda előbb a készülékhez.

– Tessék, Vernon Dursley beszél.

Véletlenül épp Harry is ott volt a szobában, mikor meghallotta Ron hangját, megdermedt.

– HALLÓ? HALLÓ? HALL ENGEM? HARRY – POTTERREL – SZERETNÉK – BESZÉLNI!

Ron olyan hangosan kiabált, hogy Vernon bácsi összerezzent ijedtében. Eltartotta fülétől a kagylót, dühösen meredt rá. – KI BESZÉL? – bömbölte, – KI MAGA?

– RON – WEASLEY! – Ron úgy üvöltött, mintha ő és Vernon bácsi egy futballpálya két végében állnának. – HARRY – EGYIK – BARÁTJA – VAGYOK – AZ ISKOLÁBÓL!

Vernon bácsi megfordult, és apró szemét a döbbent Harryre meresztette.

– ITT NEM LAKIK SEMMIFÉLE HARRY POTTER! – kiabálta, s most már kartávolságnyira tartotta magától a kagylót, mintha attól félne, hogy az felrobban. – FOGALMAM SINCS, MIFÉLE ISKOLÁRÓL BESZÉL! SOHA TÖBBET NE TELEFONÁLJON IDE! HAGYJA BÉKÉN A CSALÁDOMAT!

Azzal visszadobta a kagylót a telefonkészülékre, olyan undorral, mintha egy mérges pókot lökne el magától. Ezután a Dursley-házban elhangzott rendreutasítások egyik legdurvábbika következett.

– HOGY MERED MEGADNI EZT A TELEFONSZÁMOT OLYAN EMBEREKNEK, AKIK... AKIK OLYANOK, MINT TE!? – üvöltötte Vernon bácsi, nyálesőt zúdítva Harry arcába.

Ron valószínűleg érezte, hogy bajba sodorta Harryt, mert nem telefonált többet. Harry másik legjobb roxfortos barátja, Hermione Granger sem jelentkezett. Harry gyanította, hogy Ron beszélte le Hermionét a telefonálásról. Hermione, aki a legokosabb növendékboszorkány volt Harry évfolyamában, mugli családban nevelkedett, vagyis tudta használni a telefont, és elég sütnivalója lett volna ahhoz is, hogy ne említse a Roxfortot.

Öt hosszú héten át egyik varázslóbarátjáról sem érkezett hír. Úgy tűnt, ez a nyár is ugyanolyan csapnivaló lesz, mint az előző volt, bár egyetlen pozitív változás azért történt tavaly óta: Harry engedélyt kapott rá, hogy éjszakára kiengedje baglyát, Hedviget – persze meg kellett esküdnie, Hogy nem küld vele levelet barátainak. Vernon bácsi azért adta be a derekát, mert Hedvig szörnyű ricsajt csapott, ha éjjel-nappal a kalitkájában kellett gubbasztania.

Harry befejezte a Vadóc Wendelinről szóló bekezdést, és újra hallgatózott. A sötét ház csendjét csak pufók unokatestvére, Dudley távoli, morgós horkolása törte meg. Nagyon késő lehetett. Harrynek szúrt a szeme az álmosságtól. Majd holnap éjszaka befejezi a dolgozatot...

Rácsavarta a kupakot a tintásüvegre, előhúzott egy régi párnahuzatot az ágy alól, abba belepakolta a zseblámpát, A mágia történetét, a dolgozatot, a pennát és a tintát, majd kimászott az ágyból, és bedugta a csomagot a padló egyik meglazult deszkája alá. Azután felállt, kinyújtóztatta tagjait, és ránézett az éjjeliszekrényen álló ébresztőóra foszforeszkáló számlapjára.

Mikor látta, hogy éjjel egy óra van, kissé összeszorult a torka. Már egy teljes órája tizenhárom éves volt, és észre sem vette...

Harry különös vonásai közé tartozott az is, hogy nem várta izgatottan a születésnapját. Ami azonban nem csoda, hiszen soha életében nem kapott még egy árva üdvözlőlapot sem. Dursleyék az elmúlt két évben egy szóval sem emlékeztek meg az eseményről, és semmi nem utalt rá, hogy ez az idén másképp történik majd.

Harry elindult a sötét szobában. Hedvig üres kalitkája mellett elhaladva az ablakhoz lépett, és rákönyökölt a párkányra. A takaró alatt eltöltött órák után kellemesen felfrissítette a hűvös éjszakai szellő. Hedvig az előző este óta távol volt. Harry nem aggódott érte – máskor is előfordult, hogy a bagoly hosszabb ideig elmaradt –, de most már szerette volna viszontlátni. Hedvig volt az egyetlen lény a házban, aki nem fintorgott, ha meglátta őt.

Harry korához képest meglehetősen alacsony és sovány volt, habár az elmúlt egy évben nőtt néhány centit. Hollófekete hajának rakoncátlan fürtjei változatlanul ellenálltak mindenféle fésülésnek. Szeme zölden csillogott kerek szemüvege mögött, és homlokán még mindig jól látszott a sajátos, villám alakú heg.

A számos furcsaság közül, ami Harryt jellemezte, ez a sebhely volt a legfeltűnőbb. Dursleyék tíz évig makacsul állították, hogy a heg annak az autóbalesetnek az emléke, amelynek során Harry szülei életüket vesztették. Ez már csak azért sem lehetett igaz, mert Lily és James Potter nem autóbalesetben haltak meg, hanem gyilkosság áldozatai lettek: megölte őket az évszázad legveszedelmesebb fekete mágusa, Voldemort nagyúr. Harry, szüleivel ellentétben, túlélte a merényletet. A gyilkos átok megsebezte ugyan a homlokát, de aztán visszahullt a támadóra, és kis híján elpusztította Voldemortot. A varázslónak csak menekülni maradt ereje...

Harrynek azóta a Roxfortban is volt alkalma farkasszemet néznie Voldemorttal. Most, hogy az ablaknál állva felidézte legutóbbi találkozásukat, be kellett ismernie: kész csoda, hogy egyáltalán megérte a tizenharmadik születésnapját.

Harry merengve bámulta a csillagos eget. Talán felbukkan Hedvig, gondolta, csőrében egy döglött egérrel, dicséretet várva a sikeres vadászatért... Csak jó pár másodperc elteltével vette észre, hogy a háztetők fölött tényleg mozog valami.

A Hold sápadt, sárga fényében egy széles, furcsán féloldalra billent lény körvonalai rajzolódtak ki. A repülő valami egyre lejjebb ereszkedett, és egyenesen a Dursley-ház felé tartott. Harry megmarkolta az ablakkilincset, és mozdulatlanul figyelt, átfutott a fején, hogy talán jobb volna, ha bezárná az ablakot, de mikor a bizarr lény elsuhant egy utcai lámpa mellett, felismerte, hogy mi az, és inkább félreugrott.

Az ablakon három bagoly suhant be: a két szélső karmai közt tartotta az ájultnak tűnő harmadikat. A madártrió lehuppant Harry ágyára. A középső bagoly, egy nagy szürke, ernyedten eldőlt a lábához kötözött jókora csomag mellett.

Harry nyomban felismerte az ájult baglyot: Errol volt az, a Weasley család madara. Egy ugrással az ágynál termett, kibontotta a bagoly lábán a csomót, majd Hedvig ketrecéhez vitte Errolt. A madár kinyitotta fél szemét, hálája jeléül erőtlenül huhogott egyet, és esőrét a vizes edénybe dugta.

Harry most a másik két madár felé fordult. Az egyik, egy nagy fehér nőstény, az ő Hedvigje volt. Ő is csomagot hozott, s láthatóan roppant büszke volt magára. Kedveskedve megcsipkedte gazdája kezét, mikor az leoldotta róla terhét, majd szárnyra kapott, és csatlakozott Errolhoz.

A harmadik bagoly egy szép, sárgásbarna példány volt. Harry nem ismerte, de nyomban rájött, honnan küldték, mert a madár a harmadik csomagon kívül egy, a Roxfort címerével díszített levelet is hozott. Miután Harry megszabadította a küldeményektől, fontoskodva megrázta tollait, majd kitárta szárnyát, és kiröppent az éjszakába.

Harry leült az ágy szélére, és bontogatni kezdte Errol csomagját. A barna papír egy aranyszínű ajándékcsomagot, egy levelet és... és élete első születésnapi üdvözlőkártyáját rejtette. Harry kissé remegő kézzel nyitotta ki a borítékot, amelyből két papír hullott ki: egy levél és egy újságkivágás.

Az újságcikk csak a varázslók napilapjából, a Reggeli Prófétából származhatott, hiszen a fekete fehér képeken ábrázolt alakok ide-oda mozogtak. Harry kezébe vette a cikket, kisimította, és olvasni kezdte:

A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUM DOLGOZÓJA NYERTE A FŐDÍJAT

Arthur Weasley, a Mágiaügyi Minisztérium mugli tárgyakkal való visszaéléseket vizsgáló osztályának vezetője nyerte a Reggeli Próféta idei Nagy Galleon nyereménysorsolásának fődíját.

A boldog nyertes így nyilatkozott lapunknak: „Ebből az aranyból nyáron elutazunk Egyiptomba, ahol a legidősebb fiunk, Bill átoktörőként dolgozik a Gringotts Varázslóbank megbízásából.”

A Weasley család egy hónapot tölt Egyiptomban. Az új tanév kezdetére vissza kell térniük, hiszen a Roxfortban jelenleg Weasleyék öt gyermeke tanul.

Harry a mozgófényképre nézett, és a lelkesen integető csapatot látva mosoly terült szét az arcán. Egy égbe nyúló piramis előtt ott állt a család mind a kilenc tagja: a duci Mrs. Weasley, a magas, kopaszodó Mr. Weasley, hat fiuk és egy szem lányuk. Mindegyiküknek – bár ez a fekete-fehér fotón nem látszott – égővörös haja volt. A nyakigláb Ron a kép közepén állt, magához ölelve kishúgát, Ginnyt. Vállán ott gubbasztott házipatkánya, Makesz.

Harry meg volt győződve róla, hogy a nagy halom arany a Lehető legjobb helyre került. Weasleyék, ez a kedves és szeretetre méltó család, szegények voltak, mint a templom egere.

Harry kezébe vette Ron levelét.

Kedves Harry!

Isten éltessen sokáig!

Először is: ne haragudj a telefon miatt. Remélem, nem kaptál ki nagyon a mugliktól miattam. Megkérdeztem apát, és szerinte nem kellett volna annyira kiabálnom.

Egyiptom szuper hely. Bill elvitt minket az összes fáraósírba. Hihetetlen, hogy milyen izgalmas védőátkokat szórtak rójuk azok az ókori egyiptomi mágusok! Anya nem is engedte bejönni Ginnyt az utolsó sírkamrába, mert az tele volt a mugli sírrablók különös csontvázaival. Betörtek, aztán két fejük nőtt meg minden.

Amikor apa megnyerte a Reggeli Próféta sorsolásának, fődíját, alig akartam hinni a fülemnek. Hétszáz galleon! A nagyját erre a nyaralásra költöttük, de a maradékból kapok egy új varázspálcát.

Harry nagyon is jól emlékezett rá, hogyan ment tönkre Ron régi pálcája. A repülő autó, amivel ő és barátja a Roxfortba utaztak, egyenesen belezuhant egy fába az iskola parkjában.

Egy héttel a tanév kezdete elvitt érünk haza, és rögtön felmegyünk Londonba megvenni a könyveimet meg az új pálcát. Ott találkozhatnánk. Kitartás! Ne hagyd, hogy a muglik kikészítsenek! Gyere el Londonba!

Ron

Ui.: Percy iskolaelső lett. A múlt héten kapta meg az értesítést.

Harry újból a fotóra pillantott. Percy, aki hetedéves, azaz végzős volt a Roxfortban, kimondottan önelégültnek tűnt.

Gondosan fésült haján félrecsapott fez ült, s azon ott csillogott az iskolaelsőnek járó jelvény.

Harry most az ajándékot vette szemügyre. Az arany csomagolópapírból egy miniatűr üveg búgócsigának tűnő tárgy és Ron hozzáfűzött magyarázata került elő.

Harry, ez egy zsebgyanuszkóp. Világítani és forogni kezd, ha olyan ember van a közelben, akinek vaj van a fején. Bill ugyan azt mondja, megbízhatatlan kacat, és csak arra jó, hogy rásózzák a varázslóturistákra, mert tegnap este vacsora közben egyfolytában villogott. De akkor még nem tudta, hogy Fred és George bogarat dobtak a levesébe.

Üdv Ron

Harry az éjjeliszekrényre rakta a zsebgyanuszkópot. Az mozdulatlanul állt a hegyén, s csak az ébresztőóra mutatóinak zöldes fénye tükröződött rajta. Harry néhány másodpercig gyönyörködött benne, aztán kezébe vette Hedvig csomagját.

Abban is egy becsomagolt ajándékot, egy üdvözlőlapot és egy levelet talált.

Kedves Harry!

Ron beszámolt nekem a telefonbeszélgetéséről Vernon bácsikáddal. Remélem, nem kerültél bajba miatta. Most épp Franciaországban nyaralunk, és nem is tudtam, hogyan fogom ezt elküldeni neked – mi lett volna, ha a határon felbontják? –, de aztán szerencsére megjelent Hedvig. Szerintem azt akarta, hogy a változatosság kedvéért idén tényleg kapjál valamit a születésnapodra. Az ajándékodat bagolypostai utánvéttel rendeltem. Találtam egy hirdetést a Reggeli Prófétában (itt is kézbesítik nekem – jó tudni, hogy mi újság a mágusvilágban). Láttad azt a képet Ronról és a családjáról az egyik múlt heti számban? Ron biztos sok izgalmas dolgot tanul Egyiptomban. Irigylem őt – a régi egyiptomi varázslók zseniálisak voltak.

Itt is érdekes a boszorkányság helyi története. Átírtam az egész mágiatörténet-dolgozatomat, belevettem pár adatot, amit itt találtam. Remélem, nem lett túl terjengős – most két tekerccsel hosszabb, mint amennyit Binns professzor kért.

Ron azt írta, hogy a szünet utolsó hetében Londonban lesz. El tudsz jönni? Elenged a bácsikád és a nénikéd? Remélem, igen. Ha mégsem, szeptember elsején találkozunk a Roxfort Expresszen!

Szeretettel üdvözöl

Hermione

Harry nevetve félretette a levelet, és bontogatni kezdte az ajándékot. Jó nehéz csomag volt. Hermionét ismerve biztos volt benne, hogy egy vastag könyvet kapott, tele bonyolult varázsigékkel – de tévedett. Szíve hevesen megdobbant, mikor a papírból egy karcsú fekete bőrtok került elő, amin ezüst betűkkel ez állt: Seprűkarbantartó készlet.

– Nahát, Hermione! – suttogta csillogó szemmel Harry, és gyorsan kinyitotta a doboz cipzárját.

A készlet egy üveg Fleetwood-féle magasfényű seprűnyélápolót, egy ezüst vesszőmetszőollót, egy – hosszú utazás alkalmával a seprűre rögzíthető – réz iránytűt és A seprűápolás kézikönyvét tartalmazta.

Harrynek a Roxfortból a barátai után a varázslók kedvenc sportja, a kviddics hiányzott a legjobban. Ezt a roppant izgalmas és legalább annyira veszélyes játékot seprűnyélen lovagoló csapatok játszották. Harry, akinek veleszületett tehetsége volt a kviddicshez, példátlan módon már elsőéves korában bekerült háza csapatába. Érthető hát, hogy Nimbusz Kétezres versenyseprűjét legféltettebb kincsei között tartotta számon.

Harry félretette a bőrtokot, és ölébe vette a harmadik ajándékot. A barna csomagra firkált girbegurba betűkben első pillantásra felismerte a roxforti vadőr, Hagrid kézírását. A papírt feltépve valami zöld, bőrszerű dolgot pillantott meg, de mielőtt teljesen kibonthatta volna a csomagot, annak tartalma mocorogni kezdett, és hangosan csattant egyet – mintha fogai lettek volna.

Harry megdermedt. Tudta, hogy Hagrid nem küldene neki készakarva valami veszélyes dolgot, viszont a vadőrnek meglehetősen rendhagyó felfogása volt arról, hogy mi veszélyes és mi nem. Köztudottan óriáspókokkal barátkozott, vérszomjas, háromfejű kutyákat vásárolt vadidegenektől, és egyszer – a tiltó törvényre fittyet hányva – sárkánytojást is rejtegetett a kunyhójában.

Harry gyanakodva megbökte a csomagot. Az újból csattant egyet. Harry megmarkolta az éjjeliszekrényen álló olvasólámpát, és a magasba emelte, készen arra, hogy lecsapjon vele. Másik kezével megfogta a csomagolópapírt, és rántott rajta egyet.

A papírból egy könyv esett ki. Harrynek épp csak annyi ideje volt, hogy elolvassa a szép zöld kötésre arannyal nyomtatott címet – Szörnyek szörnyű könyve –, aztán a kötet az élére fordult, és rák módjára araszolni kezdett az ágy széle felé.

– Ajaj – motyogta Harry.

A könyv hangos puffanással lebucskázott az ágyról, és fürgén elindult a padlón. Harry lábujjhegyen követte. A könyv bemászott az íróasztal alatti sötét zugba. Harry csak remélni merte, hogy Dursleyék nem ébredtek fel a zajra. Gyorsan négykézlábra ereszkedett, és a könyv után nyúlt.

– Au!

A kötet rácsapódott a kezére, majd élére állva eliszkolt. Harry egy félfordulattal rávetette magát, és végre sikerült padlóra küldenie a harapós kötetet. Vernon bácsi álmosan felmordult a szomszéd szobában.

Hedvig és Errol érdeklődve figyelték az eseményeket. Harry szorosan magához ölelte az izgő-mozgó könyvet, a komódhoz sietett vele, elővett egy derékszíjat, és gondosan átkötötte a kötetet. A szörnyű nyomtatvány dühösen hánykolódott, de már nem tudott se harapni, se csattogni, úgyhogy Harry nyugodtan ledobhatta az ágyra, és elolvashatta Hagrid levelét.

Kedves Harry!

Boldog születésnapot!

Az ajándékra szükséged lesz a jövő tanévben. Egyelőre nem árulok el többet. Majd ha találkozunk, mindent megtudsz. Remélem, a muglik rendesen bánnak veled.

Minden jót

Hagrid

Harry kissé gyanúsnak tartotta ugyan, hogy Hagrid szerint az iskolában szüksége lesz egy harapós könyvre, de azért elvigyorodott, és letette Hagrid lapját a másik két levél mellé. Most már csak a Roxfortból érkezett küldemény volt hátra.

A borítók vastagabbnak tűnt a szokásosnál. Harry kibontotta, és kihúzta belőle az első pergamenlapot.

Kedves Potter úr!

Tájékoztatásul közöljük, hogy az új tanév szeptember elsején kezdődik. A Roxfort Expressz tizenegy órakor indul a King's Cross pályaudvar kilenc és háromnegyedik vágányáról.

A harmadéveseknek a kijelölt hétvégeken lehetőségük nyílik Roxmorts település meglátogatására. Kérjük, hogy a csatolt engedélyező nyilatkozatot írassa alá szülőjével vagy gyámjával.

Mellékelten megküldjük a beszerzendő könyvek listáját.

Szívélyes üdvözlettel

McGalagony prof

igazgatóhelyettes

Harry elővette a borítékból az engedélyező nyilatkozatot. Arcáról lassan leolvadt a mosoly. Semmire se vágyott jobban, mint hogy hétvégenként lemehessen a kizárólag varázslók lakta Roxmorts faluba. Csak azt nem tudta, hogyan fogja rávenni Vernon bácsit vagy Petunia nénit, hogy írják alá a nyilatkozatot.

Ránézett a vekkerre. Hajnali két óra volt.

Úgy döntött, hogy a nyilatkozat problémáját reggelre halasztja. Visszabújt az ágyba, és kipipált egy újabb kockát a maga készítette naptáron, amivel az új tanév kezdetéig hátralevő napokat számolta. Azután levette szemüvegét, hasra feküdt, és még egyszer rápillantott a három üdvözlőlapra.

Bármilyen különös fiú volt is Harry Potter, ebben a percben pontosan azt érezte, amit ilyenkor a legtöbben: boldog volt, hogy születésnapja van.

Második fejezet

Marge néni pórul jár

Mikor Harry másnap reggel lement a konyhába, Dursleyék már a reggeliző asztalnál ültek. A vadonatúj televíziót nézték, amit csemetéjük kapott a vakációra. Korábban ugyanis Dudley sokat panaszkodott a nappaliban elhelyezett tévé és a hűtőszekrény közti nagy távolság miatt. Most, hogy a probléma megoldódott, Dudley jószerével az egész napot a konyhában töltötte: malacszemét a képernyőre függesztette, s rezgő tokával tömte magába az ételt.

Harry helyet foglalt Dudley és a testes, kurta nyakú, bajuszos Vernon bácsi között. Dursleyék még csak rá se néztek, nemhogy boldog születésnapot kívántak volna neki. Harry rég hozzászokott ehhez, úgyhogy nem is zavartatta magát. Vett magának egy szelet pirítóst, majd a képernyőre nézett. A hírolvasó épp egy fegyenc szökéséről számolt be:

– ...a felhívás hangsúlyozza, hogy Black rendkívül veszélyes. Aki látja őt, azonnal jelentse a megadott telefonszámon.

– Nem is kellene kommentár, úgyis lerí róla, miféle – morogta Vernon bácsi, és újsága fölött a szökevény arcképére bámult. – Nézzétek, Milyen koszos és ápolatlan! Nézzétek meg a haját!

A bácsi sötét oldalpillantást vetett Harryre, akinek a lobonca miatt ugyancsak folyton bosszankodott. Pedig a képernyőn látható ösztövér alak könyékig lelógó, összecsomósodott hajgubanca láttán Harry kimondottan jólfésültnek érezte magát.

A tévében változott a kép.

– A Földművelésügyi Minisztérium ma kiadott rendelete szerint...

Vernon bácsi dühösen meredt a hírolvasóra.

– Várjunk csak! – fortyant fel. – Meg se mondják, honnan szökött meg!? Lehet, hogy az az őrült itt sétál az utcánkban!

A girhes, lóarcú Petunia néni nyomban megpördült a tengelye körül, és szemét meresztve kibámult a konyhaablakon. Harry tisztában volt vele, hogy nagynénje boldog lenne, ha felhívhatná a rendőrségi számot. A néni betegesen kíváncsi volt, s a fél életét azzal töltötte, hogy a szomszédságban lakó közönséges polgárok után leskelődött.

Vernon bácsi nagy, vörös öklével az asztalra csapott.

– Mikor tanulják meg végre – horkant fel –, hogy az ilyen alakoknak bitófán a helyük?

– Ahogy mondod – bólogatott Petunia néni, s közben egy pillanatra se vette le a szemét a szomszédasszony babkaróiról.

Vernon bácsi elöblítette teáscsészéjét, és az órájára nézett.

– Indulnom kell, Petunia. Marge vonata tízkor érkezik.

Harry gondolatait, melyek eddig valahol az emeleten, a seprűkarbantartó készlet körül keringtek, ez a mondat visszarángatta a földre.

– Marge néni? – fakadt ki kétségbeesetten. – Csak nem... csak nem jön ide vendégségbe?

Marge néni Vernon bácsi nővére volt. Harryt nem fűzte hozzá vérrokonság (Petunia és Harry néhai édesanyja voltak testvérek), mégis nénikéjeként kellett emlegetnie őt. Marge néni vidéken lakott, s háza tágas kertjében buldogokat tenyésztett. Csak nagy ritkán tűnt fel a Privet Drive-on – nem szívesen hagyta magukra drágalátos kutyáit –, de minden látogatása keserű emlékeket hagyott Harryban.

Mikor Dudley ötödik születésnapját ünnepelték, Marge néni sétabotjával sípcsonton vágta Harryt, mert nem tudta elviselni, hogy mindenben okosabb Dudleynál. Pár évvel később a néni karácsonykor állított be, Dudleynak egy komputervezérlésű robotot ajándékozott, Harrynek egy doboz kutyakekszet... Legutóbbi látogatására egy évvel az első roxforti levél érkezése előtt került sor. Harry akkor véletlenül rálépett a néni kedvenc kutyája, Marcang lábára. A felbőszült eb addig kergette őt, amíg fel nem mászott egy fára, de azután sem tágított – Marge néni csak jóval éjfél után volt hajlandó visszahívni. Dudleynak évek múlva is potyogtak a könnyei a nevetéstől, ha eszébe jutott a jelenet.

– Marge egy hétig marad nálunk – vetette oda Harrynek Vernon bácsi, majd fenyegetően felemelte kövér mutatóujját.

– Jut eszembe: jó lesz, ha tisztázunk egy-két dolgot, mielőtt elindulok érte.

Dudley elvigyorodott, és kivételesen levette tekintetét a képernyőről. Ha Vernon bácsi dörgedelmeket zúdított Harryre, az minden tévéműsornál szórakoztatóbb volt számára.

– Először is – fogott bele a bácsi –, vigyázz a szádra, ha Marge-dzsal beszélsz.

– Rendben – morogta bosszúsan Harry. – Feltéve, hogy ő is vigyáz a szájára, mikor velem beszél.

Vernon bácsi eleresztette füle mellett a választ.

– Másodszor – folytatta –, mivel Marge nem tud a beteges dolgaidról, nem akarok semmiféle... furcsaságot látni, amíg itt van. Embereld meg magad, világos?

– Rendes leszek, ha ő is az lesz – sziszegte fogcsikorgatva Harry.

– Harmadszor... – Vernon bácsi gonosz kis szeme keskeny réssé szűkült nagy, lila arca közepén. – Marge úgy tudja, hogy te a Szent Brútusz Szigorított Javítóintézet növendéke vagy...

– Micsoda!? – csattant fel Harry.

– ...és te is ezt fogod mondani neki, különben baj lesz.

Harry villogó szemmel, holtsápadtan meredt Vernon bácsira. Azt hitte, lidérces álomba csöppent. Marge néni egyhetes látogatásra érkezik – ennél még a bácsi lyukas zoknija is szebb születésnapi ajándék lett volna.

Vernon bácsi feltápászkodott a székéből.

– Akkor én indulok is a pályaudvarra. Velem jössz, Dudlicsek?

– Nem – felelte Dudley, s mivel a kioktatásműsor véget ért, ismét a képernyő felé fordult.

– Dudlusnak még ki kell csinosítania magát – duruzsolta Petunia néni, és megsimogatta fia szőke sörtéit. – A mama vett neki egy szép új csokornyakkendőt.

Vernon bácsi megveregette Dudley húsos vállát.

– Hát akkor, nemsokára jövünk – bólintott, és kiment a konyhából.

Harrynek, aki eddig a döbbenettől kábultan ült a székén, most támadt egy ötlete. Letette a megkezdett pirítóst, felpattant, és kiment az előszobába.

Vernon bácsi addigra belebújt autóskabátjába.

– Te nem jöhetsz velem – morogta, mikor megpillantotta unokaöccsét.

– Nem is akarok – legyintett Harry. – Csak kérdezni szeretnék valamit.

Vernon bácsi gyanakvó pillantást vetett rá.

– A Rox... szóval az iskolában a harmadévesek néha lemehetnek a közeli faluba – folytatta Harry.

– Na és? – Vernon bácsi leakasztotta a kocsikulcsokat az ajtó melletti kampóról.

– De ahhoz alá kell íratni otthon egy engedélyező nyilatkozatot – hadarta Harry.

Vernon bácsi szája körül gonosz félmosoly jelent meg. – És mi okom volna rá, hogy aláírjam azt a nyilatkozatot?

Harry óvatos támadást indított.

– Elég nehéz lesz elhitetni Marge nénivel, hogy tényleg abba a Szent Szigorú izébe járok...

– A Szent Brútusz Szigorított Javítóintézetbe! – kiabálta Vernon bácsi, s Harry elégedetten nyugtázta, hogy hangjában rémület csendült.

– Igen, oda. – Harry higgadtan nézett vöröslő képű nagybátyja szemébe. – Szóval nehéz lesz megjegyezni ezt a bonyolult nevet. És persze meggyőzően kell játszanom a szerepet. Mi lesz, ha véletlenül elszólom magam?

– Akkor szíjat hasítok a hátadból! – ordította Vernon bácsi, és felemelt ököllel megindult Harry felé. A fiú azonban nem hátrált meg.

– Attól még Marge néni nem fogja elfelejteni, amit esetleg elkotyogok neki.

Vernon bácsi megtorpant, s most ott állt felemelt ököllel és csúf, szürkéslila arccal.

– De ha megkapom az aláírást – folytatta gyorsan Harry –, ígérem, megjegyzem, hova járok iskolába, és úgy fogok viselkedni, mint egy mug... szóval normális leszek, meg minden.

Vernon bácsin látszott, hogy fontolóra veszi az ajánlatot, bár továbbra is vicsorgott, és halántékán kidagadtak az erek.

– Rendben – vetette oda végül. – Marge látogatása alatt figyelni fogom a viselkedésedet. Ha úgy látom, hogy összeszeded magad, és azt mondod, amit megbeszéltünk, akkor aláírom a nyomorult engedélyedet.

Azzal a bácsi sarkon fordult, és kicsörtetett a házból. Olyan erővel csapta be maga mögött az ajtót, hogy kiesett egy darabka a mozaiküvegből.

Harry nem ment vissza reggelizni, inkább felballagott a szobájába. Ha már egy hétig mugli módjára kell viselkednie, gondolta, legjobb lesz, ha azonnal elkezdi. Szomorúan felnyalábolta az ajándékait meg a leveleket, és mindent bepakolt a meglazult padlódeszka alá, ahol a dolgozata lapult. Azután Hedvig kalitkajához lépett. Errol láthatólag kiheverte legutóbbi útját. Csakúgy, mint Hedvig, fejét a szárnya alá dugva békésen aludt. Harry nehéz szívvel sóhajtott, és felébresztette a két madarat.

– Hedvig – szólt sajnálkozva –, az a helyzet, hogy egy hétre el kell tűnnöd innen. Kísérd el Errolt, Ronéknál jó helyed lesz. Majd írok neki pár sort.

Hedvig nagy, borostyánsárga szeme szemrehányóan csillogott.

– Ne nézz rám így, nem én tehetek róla. Muszáj áldozatot hoznom, hogy ősszel lemehessek Roxmortsba Ronnal és Hermionéval.

Tíz perccel később Errol és Hedvig (utóbbi egy Ronnak címzett levéllel a lábán) kiröppentek az ablakon, és hamarosan elnyelte őket a messzeség. Harry elszontyolodva süllyesztette az üres kalitkát a szekrény mélyére.

Sok ideje azonban nem maradt a búslakodásra. Egy perc sem telt bele, és már harsant is Petunia néni parancsa: azonnal induljon lefelé és készüljön a vendég fogadására.

– Csinálj valamit a hajaddal! – rikácsolta a néni, mikor Harry leért a hallba.

Harry nem sok értelmét látta annak, hogy erőszakkal lelapítsa égnek álló fürtjeit. Marge néni imádta kritizálni őt, úgyhogy kimondottan szívességet tesz neki, ha „rendetlen” külsővel mutatkozik előtte.

Fájdalmasan rövid idő múlva megcsikordult odakint a murva, jelezve, hogy Vernon bácsi autója befordult a ház elé. Azután becsapódtak a kocsi ajtajai, és közeledő léptek zaja hallatszott.

– Eredj ajtót nyitni! – sziszegte oda Harrynek Petunia néni. Harry összeszorult gyomorral engedelmeskedett, és kitárta a bejárati ajtót.

A küszöbön ott állt Marge néni teljes életnagyságban. Nő létére ugyanúgy festett, mint Vernon bácsi: magas volt, tagbaszakadt és lila képű. Még bajusz is nőtt az orra alatt, ha nem is olyan bozontos, mint az öccséé. Egyik kezében terjedelmes bőrönd lógott, a másikkal egy vén, mogorva buldogot szorított magához.

– Hol van Dudlus? – harsogta. – Hol az én ennivaló unokaöcsém?

Dudley végigcsámpázott a hallon. Szőke haját mintha szálanként a koponyájához ragasztották volna, az új csokornyakkendőnek csak a sarka látszott ki lecsüngő tokája alól. Marge néni gyomorszájon bokszolta Harryt a bőröndjével, úgyhogy a fiú másodpercekig csak hápogni tudott, majd fél kezével magához ölelte Dudleyt, és cuppanós csókot nyomott az arcára.

Harry tisztában volt vele, hogy Dudley csak azért viseli el Marge néni ölelgetését, mert jól megfizetik érte. És lám, mikor kiszabadult a néni karjából, kövér mancsában már ott is lapult egy ropogós húszfontos bankó.

– Petunia!

Marge néni úgy robogott el Harry mellett, mintha a fiú a berendezés része volna. Megcsókolták egymást Petunia nénivel, pontosabban Marge néni nekinyomta súlyos állkapcsát Petunia néni kiálló pofacsontjának.

Vernon bácsi belépett a házba, és joviálisan mosolyogva becsukta maga mögött az ajtót.

– Egy teát, Marge? – kérdezte. – Mit adhatunk Marcangnak?

– Marcang majd iszik a csészealjamból – felelte Marge néni, majd az egész társaság bevonult a konyhába, ügyet sem vetve a bőrönddel álldogáló Harryre.

Harry nem vette zokon a dolgot, sőt örült neki, hogy addig sem kell a néni közelében lennie. Szó nélkül elindult, hogy felvigye a koffert a vendégszobába, és cseppet sem szaporázta a lépteit.

Mire visszaért, és belépett a konyhába, Marge néninek már felszolgálták a teát és a süteményt, s Marcang is zajosan lefetyelt a sarokban. Harry látta, hogy Petunia néni arca fájdalmasan megvonaglik a kínosan tiszta padlóra fröccsenő tea és nyálcseppek láttán. Nagynénje gyűlölte az állatokat.

– Ki vigyáz a többi kutyádra, Marge? – érdeklődött Vernon bácsi.

– Oh, hát Fubster ezredes – harsogta Marge néni. – Mióta nyugállományba vonult, még örül is, ha akad valami elfoglaltsága. De szegény öreg Marcangot nem hagyhattam otthon. Ő belebetegszik, ha nem lehet velem.

Mikor Harry leült, Marcang morogni kezdett. Ez végre Harryre irányította Marge néni figyelmét.

– Nocsak! – csattant fel. – Te még mindig itt vagy?

– Igen – felelte Harry.

– Csak ne helyeselj nekem ilyen flegmán! Elég nagy áldozat Vernontól és Petuniától, hogy eltartanak téged. Én biztos nem tűrnélek meg a házamban. Ha az én küszöbömre raktak volna le, rövid úton az árvaházban kötöttél volna ki!

Harryből kis híján kibukott a válasz, hogy szívesebben lakna az árvaházban, mint Dursleyéknál, de aztán eszébe jutott a roxmortsi engedély. Inkább befogta hát a száját, és fanyar mosolyt erőltetett az arcára.

– Ne vigyorogj nekem! – ripakodott rá Marge néni. – Látom már, még mindig ugyanolyan semmirekellő vagy, mint mikor utoljára láttalak. Azt hittem, az iskolában talán beléd vertek valami jó modort. – A néni nagyot kortyolt a teájából, megtörölte a bajuszát, majd folytatta: – Hova is küldtétek a kölyköt, Vernon?

– A Szent Brútuszba – vágta rá Vernon bácsi. – Kimondottan az ilyen reménytelen esetekre specializálódott intézet.

– Értem – bólintott Marge néni, majd ismét Harryhez fordult. – Aztán mondd csak, használják-e a nádpálcát abban a Szent Brútuszban?

– Hát...

Vernon bácsi, aki a néni háta mögött ült, biccentett.

– Igen – felelte Harry, majd merő szorgalomból hozzátette: – Rendszeresen.

– Nagyon helyes – bólogatott Marge néni. – Én nem veszem be a divatos elméleteket arról, hogy nem szabad verni a gyerekeket. Aki megérdemli, az megérdemli, és százból kilencvenkilenc esetben egy kiadós nyakleves a megoldás. Téged gyakran náspángolnak el?

– Persze – sietett a válasszal Harry. – Nap mint nap.

Marge néni szeme összeszűkült.

– Még mindig nem tetszik a modorod, kölyök. Ha ilyen nyugodtan tudsz beszélni a fenyítésekről, akkor nyilván nem ütnek elég nagyot. Petunia, szerintem írnod kellene nekik. Mondd meg nekik kerek-perec, hogy beleegyezel a szigorú testi fenyítés alkalmazásába a nevelt fiad esetében.

Vernon bácsi talán attól tartott, hogy Harry megfeledkezik a megállapodásukról, mert gyorsan témát váltott.

– Hallgattad a reggeli híreket, Marge? Mit szólsz ahhoz a szökött fegyenchez?

Marge néni kezdte egyre otthonosabban érezni magát Dursleyéknál. Harry már-már nosztalgiával gondolt a korábbi, vendégmentes életre a Privet Drive 4. szám alatt. Vernon bácsi és Petunia néni látni sem szerették Harryt, s a fiú bármikor örömmel visszavonult. Marge néni viszont ragaszkodott hozzá, hogy Harry mindig szem előtt legyen, mert így elharsoghatta újabb és újabb nevelési ötleteit. Imádta összehasonlítani Harryt Dudleyval, és az volt a kedvenc szórakozása, hogy drága ajándékokkal traktálta unokaöccsét, közben pedig kihívóan meredt Harryre. Nyilván ki akarta provokálni belőle a kérdést, hogy ő miért nem kap semmit. Emellett gyakran tett gonosz célzásokat Harry jellemhibáinak okára.

– Vernon, ne magadat okold érte, hogy a fiú olyan, amilyen – mondta a harmadik napon, ebéd közben. – Ha egy alma belülről rohad, hiába fényesíted a héját.

Harry igyekezett az evésre koncentrálni, de ennek hallatán remegni kezdett a keze, és arca kipirosodott a dühtől. Gondolj az engedélyre, hajtogatta magában. Gondolj Roxmortsra. Ne válaszolj. Ne pattanj fel...

Marge néni felemelte borospoharát.

– A tenyésztés szabályai itt is érvényesek – folytatta. – Vegyük például a kutyákat. A korcs szukának mindig korcs kölyke születik...

Ebben a pillanatban Marge néni kezében felrobbant a borospohár. Üvegszilánkok repültek szanaszét – a néni köpködött és pislogott, vörös képén patakokban csorgott a bor.

– Marge! – sikkantott Petunia néni. – Marge, nem sebesültél meg?

– Semmi baj – nyögdécselte a néni, és megtörölte arcát a szalvétával. – Biztos túl erősen szorítottam. Pár napja ugyanezt csináltam Fubster ezredesnél. Nyugodj meg, Petunia, az én kezemben van a hiba...

Petunia néni és Vernon bácsi mégis gyanakodva néztek unokaöccsükre. Harry úgy döntött, inkább lemond a pudingról, megköszönte az ebédet, és felállt az asztaltól.

A hallba érve nekivetette hátát a falnak, és mélyet sóhajtott.

Hosszú ideje volt már annak, hogy utoljára elvesztette az önuralmát, és felrobbantott valamit. Ez nem fordulhat elő még egyszer. Jól tudta, hogy nem csak a roxmortsi engedély forog kockán: ha így folytatja, a Mágiaügyi Minisztériummal is meggyűlik a baja.

A mágustörvény tiltotta a kiskorú varázslók otthoni bűbájgyakorlását. Ráadásul Harrynek már volt egy esete: előző nyáron hivatalos figyelmeztetést kapott, hogy ha a minisztérium újabb varázslatot észlel a Privet Drive-on, akkor roxforti tanulmányai korai véget érnek.

A hangokból ítélve Dursleyék felálltak az asztaltól, s Harry gyorsan feliszkolt az emeletre.

A következő három napot Harry úgy vészelte át, hogy A seprűápolás kézikönyvére gondolt, valahányszor Marge néni kötözködni kezdett vele. A módszer jól bevált, bár alkalmazásakor elég furcsa arcot vághatott – Marge néni ugyanis annak a gyanújának adott hangot, hogy Harry gyengeelméjű.

Azután végre-valahára elérkezett a néni látogatásának utolsó estéje. Petunia néni ünnepi vacsorát főzött, Vernon bácsi pedig kinyitott jó néhány palack bort. A levest és a lazacot is sikerült elfogyasztani anélkül, hogy említés esett volna Harry fogyatékosságairól. Már a citromhabos süteménynél tartottak, Vernon bácsi hosszú és unalmas beszámolóba kezdett munkahelyéről, a Grunnings fúrógyárról, Petunia néni pedig kávét főzött. Vernon bácsi elővett egy üveg brandyt.

– Megkínálhatlak, Marge?

Marge néni arca addigra lángvörösre gyúlt az elfogyasztott bormennyiségtől.

– Épp csak egy cseppet kérek – kuncogott. – Annál azért egy picit többet... még egy kicsit... úgy, köszönöm.

Dudley már a negyedik szelet süteményt habzsolta. Petunia néni kávét szürcsölgetett, kisujját gondosan eltartva a csészétől. Harry legszívesebben felosont volna a szobájába, de Vernon bácsi malacszemének egy dühős villanásával jelezte, hogy végig kell ülnie a búcsúvacsorát.

– Ááh – sóhajtott Marge néni, majd elégedett cuppantással letette az üres brandyspoharat. – Jó kis vacsorát dobtál össze, Petunia. Nekem otthon a tizenkét kutya mellett legfeljebb arra jut időm, hogy kivegyek valamit a mélyhűtőből.

A néni hangosan böfögött, és megpaskolta dudorodó hasát.

– Bocsánat... Szeretem az emberes fiúcskákat – folytatta Dudleyra kacsintva. – Ugyanolyan szép szál férfi lesz belőled, Dudlicsek, mint az apád. Igen, Vernon, kérek még egy kortyocska brandyt...

– No de az ott...

Fejével Harry felé bökött, akinek rögtön görcsbe rándult a gyomra. A seprűápolás kézikönyve, gondolta gyorsan.

– ...arról a tökmagról lerí, hogy egy mihaszna kis féreg. A kutyáknál könnyű megszabadulni az ilyenektől. Tavaly megkértem Fubster ezredest, hogy fojtson vízbe egyet. Ványadt kis kölyök volt. Gyenge. Alultáplált.

Harry igyekezett felidézni a kézikönyv tizenkettedik oldalát: Hátramenetben rángató seprű javítása korrekciós bűbájjal.

– Már a múltkor is mondtam: minden az öröklött véren múlik. A rossz vér így is, úgy is kiütközik. Nem akarok semmi rosszat mondani a családodra, Petunia – Marge néni lapáttenyerével megpaskolta Petunia néni csontos kezét –, de a nővéred selejtgyerek volt. A legjobb családban is akadnak ilyenek. Aztán persze összeállt azzal a senkiházival, és íme az eredmény.

Harry merőn bámulta a tányérját, és furcsán csengett a füle. Szorosan markold meg a seprűt a vesszőnyalábnál fogva, gondolta. A folytatás azonban nem jutott eszébe. Marge néni hangja olyan erőszakosan hatolt bele a fülébe, mintha egy fúró lett volna Vernon bácsi gyárából.

– Ha már szóba került az a Potter... – folytatta jó hangosan Marge néni, miközben nyakon ragadta a brandysüveget, és újabb adagot loccsantott a poharába meg a terítőre. – Sose meséltétek még, hogy mi volt a foglalkozása.

Vernon bácsi és Petunia néni megdermedtek. Még Dudley is felpillantott a süteményéről, és színeire nézett.

– Nem... nem dolgozott – motyogta Vernon bácsi, és gyors oldalpillantást vetett Harryre. – Munkanélküli volt.

– Le mertem volna fogadni! – kapott a szón Marge néni. Egy hajtásra kiitta a brandyjét, majd megtörölte az állát a kardigánja ujjával. – Tudtam, hogy csak egy semmirekellő, lusta munkakerülő lehetett, aki...

– Nem volt az – vágott a szavába Harry.

Az asztalnál néma csend lett. Harry egész testében remegett – még soha semmi nem dühítette fel ennyire.

– MÉG EGY KIS BRANDYT! – harsogta a holtsápadt Vernon bácsi, és az üveg egész tartalmát beleöntötte Marge néni poharába. – Te meg, kölyök – mordult rá Harryre –, menj lefeküdni. Lódulj.

– Nem, Vernon, nem – szólt közbe Marge néni csukladozva. Felemelte a kezét, és apró, véreres szemével Harryre meredt. – Folytasd csak, fiam. Büszke vagy a szüleidre, mi? Sikerült összehozniuk egy jó kis autóbalesetet, és hidegre tenni magukat – gondolom, részegen...

– Nem autóbalesetben haltak meg! – vágott vissza Harry. Azon kapta magát, hogy felállt a székéből.

– Igenis karambol végzett velük, te hazug kis taknyos! – kiabálta dühtől tajtékozva Marge néni. – Téged meg itt hagytak koloncnak a becsületes, dolgos rokonaik nyakán! Te hálátlan, pimasz kis...

A néni hirtelen elhallgatott. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha a pulykaméregtől akadt volna el a szava, s mintha dühében fújná fel magát – de a püffedés egyre nagyobb mértéket öltött. Tányérnyi vörös arca tágulni kezdett, gombszemei kidülledtek, szája szélesre feszült. Pár másodperc múlva gyapjúkardigánjáról lepattantak a gombok, és szanaszét repültek a szobában – a néni úgy dagadt, mint egy óriási léggömb. Duzzadó hasáról leszakadt az öv, s ujjai már olyan vastagok voltak, mint egy-egy rúd szalámi...

– MARGE! – ordított fel kórusban Vernon bácsi és Petunia néni, mikor vendégük felpuffadt teste elkezdett felemelkedni a székből. Marge néni immár tökéletesen gömbölyű volt, mint egy irdatlan, malacszemű jelzőbója. Vaskos karját és lábát bénán széttárta, s furcsa, pukkanó hangok kíséretében lassan a mennyezet felé lebegett. Marcang berontott a szobába, és veszett ugatásba kezdett.

– NEEEEEE!

Vernon bácsi megragadta Marge néni egyik lábát. Megpróbálta visszahúzni nővérét a földre, de kis híján ő maga is felemelkedett. Marcang egy ugrással ott termett, és belemélyesztette fogait Vernon bácsi lábába.

Harry kirohant az étkezőből, mielőtt bárki útját állhatta volna, és a lépcső alatti gardrób felé szaladt. Mikor odaért, a gardrób magától feltárult. Harry gyorsan a bejárati ajtóhoz húzta utazóládáját, majd felszaladt a lépcsőn a szobájába. Ott bemászott az ágy alá, felemelte a meglazult padlódeszkát, s kiemelte alóla a könyveit meg a születésnapi ajándékokat rejtő párnahuzatot. Azután gyorsan kikászálódott az ágy alól, felkapta Hedvig megürült kalitkáját, és már rohant is lefelé a lépcsőn a ládájához. Épp akkor ért le, mikor nagybátyja megjelent az étkező ajtajában. A bácsi lábszárán véres cafatokban csüngött a nadrág.

– AZONNAL GYERE BE! – üvöltötte. – GYERE BE, ÉS CSINÁLD VISSZA A NŐVÉREM!

Harry azonban nem tudott és nem is akart lecsillapodni. Egy rúgással felcsapta a láda fedelét, előkapta a varázspálcát, és Vernon bácsira szegezte.

– Megérdemli – zihálta rekedten. – Megérdemli, amit kapott. Ne merj a közelembe jönni!

Közben a másik kezével kitapogatta az ajtó zárját.

– Elmegyek – jelentette ki. – Elegem van belőletek.

Néhány másodperc múlva már a kihalt, sötét utcán baktatott, ládáját maga után vonszolva, hóna alatt Hedvig kalitkájával.

Harmadik fejezet

A Kóbor Grimbusz

Jópár saroknyi gyaloglás után Harry leroskadt egy alacsony kőfalra a Magnolia köznél. Még mindig fortyogott benne a düh, de a cipekedés elcsigázta, csak ült mozdulatlanul, és hallgatta szíve vad kalapálását.

Miután már vagy tíz perce gubbasztott egyedül a sötét környéken, új érzés kerekedett felül benne: a rémületé. Akármilyen szempontból nézte is a saját helyzetét, az mindenképp kilátástalannak tűnt. Ott állt magányosan, hontalanul a sötét mugli világban, és fogalma sem volt, hova menjen. Ráadásul nemrég komoly varázslatot hajtott végre, így szinte biztosra vehette, hogy kiteszik a szűrét a Roxfortból. Súlyosan megsértette a kiskorúak bűbájgyakorlását korlátozó törvényt – már az is csoda volt, hogy nem röpködtek rég a feje körül a Mágiaügyi Minisztérium postabaglyai.

Harry borzongva nézett körül a Magnolia közben. Vajon milyen sors vár rá? Letartóztatják, vagy csak egyszerűen száműzik a varázslók világából? Ronra és Hermionéra gondolt, s ettől még jobban elszontyolodott. Tudta, hogy bármekkora bűnt követett is el, barátai a segítségére sietnének – de hát mindketten külföldön vannak, s ő Hedvig nélkül nem is értesíthette őket.

Ha legalább lett volna nála mugli pénz. Az utazóláda alján, az erszényben lapult még pár varázslóarany, de a szüleitől örökölt vagyon többi részét a Gringotts Varázslóbank Londoni fiókjának egyik széfje őrizte. Odáig nem vonszolhatta el a ládáját. Hacsak...

Rápillantott varázspálcájára, amit még mindig a kezében szorongatott. Ha úgyis kicsapják az iskolából (szíve fájdalmasan kalapált a gondolatra), mit árthat még egy kis varázslat? Nála volt a láthatatlanná tévő köpeny, amit az édesapja hagyott rá – megteheti, hogy pillekönnyűvé varázsolja a ládát, hozzáköti a seprűhöz, aztán beburkolózik a köpönyegbe, és Londonba repül. Ott majd kiveszi a bankból a pénzét... hogy aztán mindhalálig száműzöttként éljen. Szívszorítóan szomorú kilátások voltak ezek, de tudta, a kőfalon sem gubbaszthat a végtelenségig, hisz akkor előbb-utóbb a mugli rendőröknek kell számot adnia róla, mit keres ott éjnek évadján egy ládára való varázsigés könyvvel és egy boszorkányseprűvel.

Kinyitotta a ládát, és kotorászni kezdett benne. A láthatatlanná tévő köpenyt kereste, de még mielőtt megtalálta volna, hirtelen felegyenesedett, és ismét körülnézett.

Egy csiklandozó érzés a tarkóján azt súgta, hogy figyelik. Az utca azonban kihaltnak tűnt, s a nagy kockaházak is mind sötétbe burkolóztak.

Harry újra a láda fölé hajolt, de szinte azonnal megint felegyenesedett. Görcsösen megmarkolta varázspálcáját. Nem hallott zajt, mégis úgy érezte, hogy a háta mögött, a garázs és a kerítés közötti szűk átjáróban ólálkodik valami – vagy valaki. Hunyorogva fürkészte a koromsötét rést, hátha lát valami mozgást, amiből kiderül, hogy csupán egy macska kószál ott, vagy... valami más.

– Lumos – mormolta Harry, mire apró láng gyulladt ki pálcája hegyén, mely egy pillanatra elvakította. Mikor a magasba emelte a pislákoló kis fáklyát, egyszerre megcsillant a kettes számot viselő épület kavicsos vakolata, s a garázskapu is felfénylett – a kettő között pedig kirajzolódtak egy nagy, világító szemű lény testének sötét körvonalai.

Harry ösztönösen hátrálni kezdett, de megbotlott saját ládájában, és elvesztette az egyensúlyát. Karját felkapva igyekezett tompítani az esést, a varázspálca kirepült a kezéből, s ő a járdaszegély tövében landolt.

A következő pillanatban fülsiketítő robaj hallatszott, és vakító fényár öntötte el az úttestet...

Harry a szeme elé kapta a kezét, és rémült kiáltással visszagördült a járdára. Ezt igen helyesen tette, ugyanis egy szempillantással később két óriási kerék fékezett le azon a helyen, ahol az előbb még ő feküdt. A kerekekkel együtt két fényszóró is érkezett, s mindezek egy kétemeletes, élénkpiros buszhoz tartoztak. A semmiből előbukkant jármű szélvédőjén arany betűkkel ez állt: Kóbor Grimbusz.

Harry első gondolata az volt, hogy beverte a fejét, és most hallucinál. A látomás azonban folytatódott: a buszról leszökkent egy piros egyenruhás kalauz, és beleharsogta az éjszakába:

– Üdvözöljük a Kóbor Grimbuszon, az útfélen rekedt boszorkányok és varázslók segélyjáratán: Csak nyújtsa ki pálcás kezét, szálljon fel, és mi elvisszük, ahova csak óhajtja. Stan Shunpike vagyok, a ma esti járaton én leszek az ön...

A kalauz hirtelen elhallgatott. Most vette csak észre a járdán fekvő fiút.

Harry összeszedte magát, gyorsan megkereste varázspálcáját, és feltápászkodott. Most, hogy szemtől szemben állt Stan Shunpike-kal, megállapította, hogy az nem sokkal idősebb nála: tizennyolc, legfeljebb tizenkilenc éves lehetett, nagy, elálló fülei voltak, és szeplőből is bőven kijutott neki.

– Mér' feküdté' a földön? – kérdezte a kalauz, félretéve hivatalos modorát.

– Elestem – felelte Harry.

– Minek esté' el? – vigyorgott Stan.

– Nem direkt csináltam – morogta bosszúsan Harry. Farmernadrágja elszakadt a térdénél, s keze, amivel az esést tompította, véresre horzsolódott. A kérdés azonban eszébe juttatta, hogyan került a földre, gyorsan megfordult, és újból szemügyre vette a garázs és a kerítés közti utcácskát. A Kóbor Grimbusz lámpáinak fényében tisztán látszott, hogy az épületköz üres.

– Mit nézel? – érdeklődött Stan.

– Volt ott egy nagy fekete valami... – felelte tétován Harry. – Olyan kutyaforma volt... de nagyobb...

Újból Stan felé fordult, aki tátott szájjal meredt rá. Látta, hogy a kalauz pillantása a homlokán húzódó sebhely felé vándorol, s ettől kellemetlen érzés fogta el.

– Mi az a fejeden? – kérdezte hirtelen Stan.

– Semmi – vágta rá Harry, és gyorsan a homlokába simította a haját. Ha már a Mágiaügyi Minisztérium körözést adott ki ellene, legalább nem akarta megkönnyíteni a nyomozóik dolgát.

– Hogy hívnak? – kíváncsiskodott Stan.

– Neville Longbottomnak. – Harry kimondta a legelső nevet, ami eszébe jutott, majd gyorsan témát váltott: – Szóval ez a busz... Jól értettem, hogy akárhova elvisz engem?

– Ja – bólintott nagy büszkén Stan. – Bármilyen szárazföldi célállomásra. Víz alatti szállítást nem vállalunk... Na várj csak – folytatta gyanakvó pillantással. – Leintettél minket, nem? Kinyújtottad a pálcás kezedet, igaz?

– Igen – sietett a válasszal Harry. – Mondd csak, mennyiért visztek el Londonba?

– A szimpla fuvar tizenegy sarló, de tizennégyér' forró csokit is kapsz, tizenötér' meg jár egy üveg meleg víz és egy fogkefe választható színben.

Harry előkotorta a ládából az erszényét, néhány ezüstérmét nyomott Stan markába, majd a kalauz segítségével felcipelte a ládát és Hedvig kalitkáját a busz lépcsőjén.

A járműben nem voltak ülések, helyettük fél tucat réz ágykeret állt az elfüggönyözött ablakok mentén. Minden ágy mellett egy-egy gyertya égett, fényük megvilágította a faburkolatú falakat. Az egyik hátsó ágyban pöttöm, hálósipkás varázsló feküdt.

– Köszönöm, nem kérek, most épp csigát gyűjtök – motyogta álmában a kis mágus, és a másik oldalára fordult.

– Ez lesz a helyed – suttogta Stan, és betolta Harry ládáját a vezetőülés mögötti ágy alá. A sofőr maga egy karosszékben terpeszkedett a volánnál. – D a sofőrünk, Ernie Prang. Ern, bemutatom Neville Longbottomot.

A vastag szemüvege mögött aggasztóan vaksinak tűnő, hajlott korú varázsló odabiccentett Harrynek. A fiú ösztönösen a homlokába fésülte fürtjeit, és leült az ágya szélére.

– Lépj a gázra, Ern – szólt Stan, és helyet foglalt a sofőrülés melletti karosszékben.

Ismét hatalmas dörrenés rázta meg a buszt, s Harry a következő pillanatban már a matracon feküdt. A hirtelen gyorsulás ledöntötte a lábáról. Mikor felült, és kinézett a Kóbor Grimbusz ablakán, egy ismeretlen utca képe tárult a szeme elé. Stan önelégült vigyorral nyugtázta utasának látható döbbenetét.

– Épp itt jártunk, amikor leintettél minket – magyarázta. – Hol is vagyunk, Ern? Valahol Walesben, nem?

– Ühüm.

– A muglik nem hallják meg a buszt? – kérdezte Harry.

– A muglik...! – legyintett megvetően Stan. – Azok nem hallanak a fülüktő'. Igaz, Ern? És nem látnak a szemüktő'. Semmit se vesznek azok észre.

– Menj, ébreszd fel Madam Marshot, Stan – szólt Ern. – Mindjárt megérkezünk Abergavennybe.

A kalauz felállt, eloldalazott Harry ágya mellett, és felment egy keskeny falépcsőn. Harry továbbra is az ablaknak nyomta az orrát, s amit látott, cseppet sem nyugtatta meg. Ernie kimondottan ügyetlen sofőrnek tűnt. A Kóbor Grimbusz újra meg újra felszaladt a járdára, s csak azért nem ment neki semminek, mert a lámpaoszlopok, levelesládák és kukák sorban félreugrottak az útjából.

Stan időközben újra megjelent a lépcsőn, nyomában egy utazóköpenybe burkolózó, zöldes arcszínű boszorkánnyal.

Ern beletaposott a fékbe, mire az összes ágy fél métert előrecsúszott.

– Viszon'látásra, Madam Marsh! – hadarta vidáman Stan.

A boszorkány a szájára szorított egy zsebkendőt, és tántorogva leszállt a buszról. Stan utána hajította a poggyászát, és becsapta az ajtót. Ezután újabb kipufogórobaj következett, és máris egy keskeny vidéki országúton robogtak, a szeszélyesen kanyargó kocsi útjából fürgén félreugró fák között.

Harry akkor sem tudta volna lehunyni a szemét, ha olyan buszon utazik, ami nem durrog folyton, és nem közlekedik száz mérföldes ugrásokkal. Elszorult a torka, mikor ismét eszébe jutott kilátástalan jövője és mellesleg Marge néni, aki talán még mindig a plafonon lebegett.

Stan elővette a Reggeli Próféta aznapi számát, és nyelve hegyét kidugva olvasni kezdett. Az első oldalról egy beesett arcú, csimbókos hajú férfi fényképe pislogott Harryre.

Harry úgy érezte, valahol már látta ezt az arcot. Hamarosan arra is rájött, hogy hol.

– Ez az ember benne volt a mugli hírekben! – szólalt meg csodálkozva, s egy pillanatra minden bajáról megfeledkezett. Stan maga is a képre pillantott.

– Ez Sirius Black – bólintott nevetve. – Naná, hogy benne volt a mugli hírekbe', Neville. Mos' jössz csak rá?

Harry még mindig értetlenkedő arcot vágott. Stan fejcsóválva nevetett, lehúzta a borítólapot, és átnyújtotta Harrynek. A fiú a gyertyafénybe emelte az újságoldalt, és olvasni kezdte a képhez tartozó cikket.

BLACK MÉG MINDIG SZÖKÉSBEN

A Mágiaügyi Minisztériumban ma megerősítették, hogy Sirius Black, az Azkaban erőd talán leghírhedtebb foglya továbbra is ismeretlen helyen tartózkodik.

„Mindent megteszünk Black kézre kerítéséért – nyilatkozta ma délelőtt Cornelius Caramel mágiaügyi miniszter –, és nyomatékosan kérjük a varázslótársadalom tagjait, hogy őrizzék meg nyugalmukat.”

A Mágusok Nemzetközi Szövetségében többen is bírálták Caramelt, amiért a mugli miniszterelnököt is tájékoztatta a helyzetről.

„Értsék meg, szükség volt erre a lépésre – szögezte le Caramel. – Black őrült, így varázslókra és muglikra egyaránt veszélyt jelent. Egyébként a miniszterelnök biztosított róla, hogy nem tesz közzé információkat Black valódi képességeiről. Mellesleg, ha meg is tenne, ugyan ki hinne neki?”

A muglikat figyelmeztetés gyanánt úgy tájékoztatták, hogy Blacknél „lőfegyver” van (egyfajta fém varázspálca, amit a muglik egymás életének kioltására használnak), a varázslóközösség tagjai viszont attól tartanak, hogy Black hasonló mészárlást fog végrehajtani, mint tizenkét évvel ezelőtt, amikor egyetlen átokkal tizenhárom embert gyilkolt meg.

Harry belenézett Sirius Black halványan fénylő szemébe – az volt a beesett arc egyetlen olyan része, ami az élet jeleit mutatta. Személyesen még soha nem találkozott vámpírral, de képen többet is látott már a sötét varázslatok kivédése órán, s a viaszsárga bőrű Black azokra emlékeztette.

– Undok egy pofa, mi? – szólalt meg Stan, miután végig Harryt figyelte, amíg az olvasott.

– Tizenhárom embert gyilkolt meg? – Harry visszaadta az újságlapot Stannek. – Egyetlen átokkal? – Bezony – bólintott Stan. – Fényes nappal, a nyílt utcán.

Volt is nagy balhé miatta, igaz, Ern?

– Ühüm – felelte a sofőr sötéten.

Stan szembefordult Harryvel, és karját keresztbe fonta a szék támláján.

– Black komálta T'odkit, de frankón! – szólt.

– Micsoda?! Voldemortot?!

Stannek még a szeplői is elfehéredtek, Ern akkorát rántott a kormányon, hogy egy egész parasztháznak kellett félreugrania a busz útjából.

– Te meg vagy hibbanva? – fakadt ki Stan. – Mér' mondtad ki a Nevet?

– Bocsánat – hebegte Harry. – Bocsánat... elfelejtettem...

– Elfelejtette! – sápítozott Stan. – Jesszusom, mindjár' szívbajt kapok...

– Szóval... szóval Black Tudodki szövetségese volt? – ismételte bocsánatkérően Harry.

– Aha – nyögte Stan a mellkasát masszírozva. – Igen, az volt. Aszongyák, jó haverok voltak... Na de miután a kis Harry Potter elintézte T'odkit – Harry itt összerezzent, és megint a homlokába simította a haját –, akkor T'odki összes drukkerét elővették, igaz, Ern? A legtöbb rájött, hogy T'odki nélkül vége a bulinak, és visszavonulót fújt. De Sirius Black nem adta fel. Aszongyák, arra spórolt, hogy ő lesz az alvezér, ha T'odki átveszi a hatalmat.

– Aztán a végén pont egy olyan utcán kerítették be, ami tele volt muglikkal. Black meg elővette a pálcáját, és a levegőbe röpítette a fél utcát. Kinyírt egy varázslót meg egy tucat muglit, akik épp ott mászkáltak. Iszonyú, nem? És t'od, hogy aztán mit csinált?

Stan a hatás kedvéért suttogóra fogta a hangját. – Mit? – kérdezte Harry.

– Nevetett – mondta Stan. – Csak állt, és nevetett. Mikor befutott az erősítés a Mágiaügyi Minisztériumból, nem is védekezett, hagyta magát elvinni, és közbe' betegre röhögte magát. Őrült az a pasi, igaz, Ern? Tisztára kampó agyilag.

– Még ha nem is volt őrült, mikor Azkabanba került – szólt lassan Ern –, most már biztosan az. Én ugyan nem hagynám, hogy bevigyenek oda, inkább kinyiffantanám magam. Persze Black megérdemelte... azután, amit csinált...

– Szenvedtek is eleget, amíg eltussolták az ügyet – jegyezte meg Stan. – Egy egész utca romokban, meg az a sok halott mugli... Milyen mesét is találtak ki, Ern? Hogy mi történt?

– Gázrobbanás – morogta Ernie.

– Most meg megszökött – folytatta Stan, s újból szemügyre vette Black fényképét. – Pedig Azkabanból még soha senki nem t'ott meglógni, igaz, Ern? Fogalmam sincs, hogy jött össze neki. Elég húzós, mi? De mindegy, az azkabani őrök elől nem sokáig tud elbújni. Szerinted, Ern?

Ern megborzongott.

– Beszéljünk valami másról, Stan. Kiráz a hideg, ha az azkabani őrökre gondolok.

Stan kelletlenül eltette az újságot, Harry pedig nekidőlt a busz ablakának. Most még az eddiginél is sötétebb színben látta a jövőjét, akaratlanul is azon járt az esze, hogy mit fog mesélni Stan pár nap múlva az utasoknak: „Hallották, micsináát Harry Potter? Kipukkasztotta a nénikéjét! Itt utazott velünk a Kóbor Grimbuszon, igaz, Ern? Aszitte, meg tud lógni...”

Ő, Harry, ugyanúgy megsértette a varázslók törvényeit, mint Sirius Black. Nem kétséges: azzal, hogy luftballont csinált Marge néniből, helyet bérelt magának Azkabanban. Bár jóformán semmit nem tudott a varázslók börtönéről, azt megfigyelte, hogy mindenki borzongva beszél róla. Hagrid, a roxforti vadőr az előző tanévben két hónapot töltött ott, s Harry még emlékezett rá, milyen rémült arcot vágott, mikor megtudta, hova viszik... Pedig Hagrid az egyik legbátrabb ember volt, akivel Harry valaha találkozott.

A Kóbor Grimbusz tovább száguldott az éjszakában a szétrebbenő bokrok és közlekedési táblák, telefonfülkék és fák között, Harry pedig szorongva, álmatlanul hevert ágya ringó matracán. Kisvártatva Stannek eszébe jutott, hogy Harry a forró csokoládéért is fizetett, de az egész bögre italt a párnára loccsantotta, mikor a busz hirtelen átugrott Anglesea-ből Aberdeenbe. Az emeletről sorban érkeztek a leszállni készülő házikabátos-papucsos varázslók és boszorkányok. Valamennyien roppant boldognak tűntek, hogy elhagyhatják a buszt.

Harry maradt utolsónak az utasok közül.

– Nahátakkó, Neville – csapta össze a kezét Stan. – Londonban hová parancsolod?

– Az Abszol útra mennék – felelte Harry.

– Helyes – bólintott Stan. – Mehet a menet... BUMM!

Máris a Charing Cross Roadon robogtak. Harry felült, s elgondolkozva nézte a busz elől félrehúzódó padokat és épületeket. Az ég lassan világosodni kezdett. Még néhány óráig megbújik valahol, aztán nyitáskor bemegy a Gringottsba, kiveszi a pénzét, és elindul... de hova?

Ern rátaposott a fékre, s a Kóbor Grimbusz visító kerekekkel megállt egy jobb napokat látott kis kocsma, a Foltozott Üst bejárata előtt. Ennek a fogadónak a hátsó udvarából nyílott az Abszol útra vezető varázskapu.

– Köszönöm – szólt oda búcsúzóul a sofőrnek Harry.

Leugrott a járdára, majd segített Stannek leemelni a buszról az utazóládát és Hedvig kalitkáját. Mikor ezzel is megvoltak, Stanhez fordult.

– Akkor hát, viszlát.

Stan azonban nem figyelt rá. Meredten állt a busz ajtajában, és a Foltozott Üst homályba burkolózó bejárata felé meredt.

– Hát végre megvagy, Harry – csendült egy hang.

Harry még meg sem fordult, máris egy kéz nehezedett a vállára. Ugyanabban a másodpercben Stan felkiáltott:

– Azannya, Ern, gyere gyorsan! Gyere!

Harry hátranézett a kéz tulajdonosára, s úgy érezte, mintha egy vödör jeget zúdítottak volna a nyakába. Egyenesen a mágiaügyi miniszter, Cornelius Caramel karjaiba sétált... Stan leugrott melléjük a járdára.

– Hogyan szólította Nevillet, miniszter úr? – kérdezte izgatottan.

A hajszálcsíkos köpönyeget viselő, tömzsi Caramel fáradtnak és gondterheltnek tűnt.

– Nevillet? – kérdezett vissza szemöldökét ráncolva. – Ő Harry Potter.

– Tudtam! – ujjongott Stan. – Ern! Ern! Találd ki, kicsoda Neville! Harry Potter! Ott van a homlokán a sebhely!

– Úgy van – bólintott türelmetlenül Caramel. – Nagyon örülök, hogy a Kóbor Grimbusz felvette Harryt, de most be kell mennem a fiatalemberrel a Foltozott Üstbe...

Caramel a vállánál fogva az ajtó felé kormányozta Harryt. Odabent, a bár mögött görnyedt, hálóinges alak tűnt fel, kezében lámpással. Tom volt az, a vén, fogatlan kocsmáros.

– Hát megtalálta, miniszter úr? – szólt. – Parancsolnak valamit? Sört, brandyt?

– Esetleg egy teát – felelte Caramel, kezét továbbra is Harry vállán nyugtatva.

A hátuk mögött hangos csikorgás és dobogás hangzott fel. Stan és Ern becipelték az ajtón a ládát és a kalickát, majd izgatottan körülnéztek.

– Mér' nem árultad el nekünk, hogy ki vagy, Neville? – kérdezte lelkes vigyorral Stan, miközben a bagolyképű Ernie érdeklődve pislogott Harryre a kalauz válla fölött.

– ...És egy különszobát is szeretnénk, Tom – szólt nyomatékosan Caramel.

– Viszlát! – köszönt el csüggedten Harry a Kóbor Grimbusz legénységétől, mikor Tom a bár hátsó ajtaja felé tessékelte őt és Caramelt.

– Viszlát, Neville! – kiáltott utána Stan.

Tom lámpását követve Caramel egy szűk folyosóra s onnan egy különszobába vezette Harryt. Tom csettintett az ujjával – erre a kandallóban nyomban kigyulladt a tűz –, majd meghajolt, és kiment.

– Foglalj helyet, Harry – szólt Caramel.

Harry engedelmeskedett. Hiába melegítette a tűz, a szorongástól libabőrös lett a karja. Caramel levetette köpenyét, majd felcsippentette palackzöld öltönynadrágja szárát, és leült a szemközti székre.

– Cornelius Caramel vagyok, Harry. A mágiaügyi miniszter.

A bemutatkozás felesleges volt, bár Caramel ezt nem tudhatta: Harry egyszer már látta őt, de akkor épp rajta volt apja bűvös köpönyege.

Újra feltűnt Tom, a kocsmáros. Immár kötényt viselt a hálóinge fölött, s tálcán teát és meleg süteményt hozott vendégeinek. Letette terhét egy kis asztalra, majd nyomban távozott, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Szó se róla, alaposan ránk ijesztettél, Harry – szólalt meg Caramel, miközben kitöltötte a teát. – Így elrohanni a nagynénédtől és a nagybátyádtól! Már azt hittem, hogy... No de most már biztonságban vagy, és ez a lényeg.

Caramel megvajazott magának egy süteményt, majd Harry felé tolta a tálat.

– Egyél, Harry, hisz teljesen elgyengültél. Tessék... Bizonyára örömmel hallod, hogy intézkedtünk Miss. Marjorie Dursley sajnálatos felpuffasztása ügyében. Néhány órája kiszállt a Privet Drive-ra a véletlen varázsok elhárításáért felelős ügyosztály két munkatársa, és lyukasztásos módszerrel leeresztették Miss. Dursleyt. A memóriáját is módosították, úgyhogy a legapróbb emléke sincs az incidensről. Az ügy tehát el van intézve.

Caramel úgy mosolygott Harryre a teáscsészéje pereme fölött, mint egy nagybácsi a kedvenc unokaöccsére. Harry alig akart hinni a fülének. Válaszra nyitotta a száját, de nem tudta, mit mondjon, hát újra becsukta.

– Óóó..., biztosan az aggaszt, hogy mit szólt a nagynénéd és a férje – folytatta Caramel. – Nos, nem tagadom, elég mérgesek rád, mindazonáltal készek fogadni téged jövő nyáron – feltéve, hogy a téli és a tavaszi szünetet a Roxfortban töltöd.

Harrynek feloldódott a gombóc a torkában.

– Mindig a Roxfortban töltöm a téli és a tavaszi szünetet – felelte. – És soha többet nem akarok visszamenni a Privet Drive-ra.

– Ne tégy elhamarkodott kijelentéseket, Harry – ráncolta a homlokát Caramel. – Az idő begyógyítja a sebeket. Ők mégiscsak a családod. Biztos vagyok benne, hogy szeretitek egymást... öhm... valahol mélyen.

Harrynek nem volt kedve tovább vitatkozni a témáról Caramellel. Még mindig szorongva várta, hogy kiderüljön, mi lesz az ő sorsa ezek után.

– Akkor hát nincs más hátra – szólt Caramel, miközben újabb teasüteményt vajazott meg magának, mint kitalálni, hogy hol fogod tölteni a szünidő hátralevő két hetét. Ha rám hallgatsz, kiveszel egy szobát itt, a Foltozott Üstben, és...

– Egy pillanat – vágott a szavába Harry. – Mi lesz büntetésemmel?

Caramel értetlenül pislogott.

– Miféle büntetéseddel?

– Megszegtem a törvényt! – erősködött Harry. – Azt, ami tiltja a kiskorúak bűbájgyakorlását.

– Ugyan már, kedves fiam – legyintett türelmetlenül Caramel –, nem fogunk megbüntetni téged egy ilyen apróságért! Hiszen baleset volt! Azért még nem küldünk valakit Azkabanba, mert felpuffasztotta a nagynénjét!

Harry összeráncolta a szemöldökét. Ez a hozzáállás cseppet sem illett a Mágiaügyi Minisztériumhoz.

– Tavaly hivatalos figyelmeztetést kaptam, csak mert egy házimanó földhöz vágott egy pudingot a nagybátyám házában. Azt írták, kicsapnak a Roxfortból, ha a Privet Drive-on még egyszer varázslat történik.

Harrynek az a benyomása támadt, hogy Caramel zavarban van.

– Változnak a körülmények, Harry... Figyelembe kell vennünk... A jelen helyzetben... Talán ragaszkodsz hozzá, hogy kicsapjanak?

– Dehogy ragaszkodom! – visszakozott Harry.

– Hát akkor spongyát rá, felejtsük el a dolgot! – nevetett joviálisan Caramel – Egyél egy süteményt, Harry, addig én megkérdezem Tomtól, van-e egy szobája számodra.

Azzal Caramel kisietett az ajtón, Harry kétkedő pillantásától kísérve. Nagyon furcsán alakultak a dolgok. Miért várt rá Caramel a Foltozott Üstben, ha nem is akarja megbüntetni? Most, hogy belegondolt, az sem tűnt éppenséggel szokásosnak, hogy a mágiaügyi miniszter személyesen foglalkozik egy kiskorú varázsló kihágásával.

Caramel visszatért, immár Tom, a kocsmáros kíséretében.

– A tizenegyes szoba szabad, Harry – jelentette. – Bízom benne, hogy kényelmes helyed lesz. Még egy apró kérésem lenne: nem szeretném, ha a mugli Londonban kóborolnál. Maradj az Abszol úton, és esténként még sötétedés előtt térj vissza a fogadóba. Ugye, megérted? Megkértem Tomot, hogy vigyázzon rád helyettem a továbbiakban.

– Rendben – felelte tétován Harry. – De hát miért...?

– Nem volna jó, ha megint eltévednél, igaz-e? – Caramel öblösen felkacagott. – Nem bizony... Jobb lesz, ha mindig szem előtt vagy... Úgy értem...

A miniszter hangosan megköszörülte a torkát, és hajszálcsíkos köpönyege után nyúlt.

– Hát akkor, én el is búcsúzom. Tudod, rengeteg a dolgom.

– Sikerült már megtalálni Blacket? – érdeklődött Harry.

Caramel ujjai a köpeny csatjával babráltak.

– Tessék? Oh, szóval hallottál róla... Nos, nem, még nem sikerült, de csak idő kérdése. Az azkabani őrök még soha nem vallottak kudarcot... Ráadásul most dühösebbek, mint valaha.

Caramel kissé megborzongott.

– Akkor hát, viszlát.

Azzal kezet nyújtott Harrynek, aki hirtelen megszólalt:

– Öhm, miniszter úr... Lehet egy kérésem?

– Hogyne, fiam – mosolygott Caramel.

– A harmadikosok meglátogathatják Roxmortsot, de én nem tudtam aláíratni otthon a szülői nyilatkozatot. Ön tudná engedélyezni nekem?

Caramel kelletlenül ráncolta a homlokát.

– Nos – morogta –, nem. Sajnálom, Harry, de mivel nem vagyok se szülőd, se gondviselőd...

– De hát ön a mágiaügyi miniszter – erősködött Harry. – Ha külön engedélyt adna...

– Sajnálom, Harry, nem lehet. A szabály az szabály. Talán majd jövőre lemehetsz Roxmortsba. Egyébként is, jobb lesz, ha az idén nem... öhm... Nos, én megyek is. További kellemes szünidőt kívánok.

Caramel rámosolygott Harryre, még egyszer kezet rázott vele, aztán sarkon fordult, és távozott. Tom barátságos mosollyal odalépett a fiúhoz.

– Jöjjön velem, Mr. Potter – szólt. – A poggyászát már felvittem a szobájába...

Harry a kocsmáros nyomában felballagott egy csinos falépcsőn. Tom odalépett a tizenegyes számot viselő ajtóhoz, és kitárta vendége előtt.

A szoba berendezését egy roppant kényelmesnek tűnő ágy és néhány szépen polírozott tölgyfa bútor alkotta. A kandallóban vidáman lobogott a tűz, és a szekrény tetején...

– Hedvig! – kiáltott fel Harry.

A hófehér bagoly csettintett a csőrével, és leszállt gazdája kezére.

– Igazán okos baglya van – nevetett Tom. – Ön még öt perce sem volt itt, amikor megérkezett. Ha bármire szüksége lenne, Mr. Potter, mindig állok rendelkezésére.

Azzal a kocsmáros meghajolt, és kiment.

Harry hosszú percekig gondolataiba merülve ült az ágy szélén, és mélán simogatta Hedviget. Odakint az addig bársonyos, mélykék ég előbb hideg acélszürke színt öltött, majd lassan arannyal átszőtt rózsaszínbe váltott. Harry feje csak úgy zsongott a hihetetlennek tűnő dolgoktól: néhány órája még a Privet Drive-on volt... nem csapták ki a Roxfortból... és most két tökéletesen Dursley mentes hét vár rá.

– Ha tudnád, milyen mozgalmas éjszakám volt, Hedvig – szólt ásítva.

Még a szemüvegét sem vette le, csak ledőlt a párnára, és nyomban mély álomba merült.

Negyedik fejezet

A Foltozott Üst

Napokig tartott, amíg Harry megszokta a ráköszöntött nagy szabadságot. Életében először volt rá módja, hogy akkor keljen fel és akkor egyen, amikor neki tetszik. Emellett szabadon mehetett bárhova – igaz, csak az Abszol út hosszában, de mivel ez a kanyargós, macskaköves utca zsúfolva volt izgalmasabbnál izgalmasabb varázslószaküzletekkel, Harry nem is érzett kísértést arra, hogy megszegje Caramelnek tett ígéretét, és visszalátogasson a mugli világba.

Mivel a reggelijét mindig a Foltozott Üstben költötte el, naponta megnézhette magának az újonnan érkezett vendégeket. Voltak ott fura kis falusi boszorkányok, akik bevásárolni utaztak fel a városba, azután tiszteletre méltó varázslók, akik a Transzformációs Szemle legújabb cikkeiről cseréltek eszmét, egyik nap pedig feltűnt egy feltűnően banyaszerű alak is, aki vastag gyapjúsál mögé rejtette arcát, és egy tányér nyers májat rendelt.

Reggeli után Harry kiment a hátsó udvarba, elővette a varázspálcáját, és megkocogtatta vele balról a harmadik téglát a kuka fölött. Azután hátralépett, és megvárta, amíg a fal helyén feltűnt az Abszol útra vezető átjáró.

Harry azzal töltötte a hosszú nyári napokat, hogy a boltokat járta, vagy leült egy-egy kávéház teraszára. Miközben megebédelt a színes napernyők alatt, a többi vendéget nézte, akik vagy legújabb szerzeményeiket mutogatták egymásnak („Ez, kérlek szépen, egy lunaszkóp – többet nem kell holdnaptárakkal bajlódnom...”), vagy Sirius Black esetéről beszélgettek („Egyetlen gyereknek se lenne szabad felügyelet nélkül elmenni otthonról, amíg Blacket vissza nem viszik Azkabanba...”).

Harrynek nem kellett többé zseblámpafénynél, takaró alá bújva írnia a házi feladatát, a ragyogó napsütésben kiülhetett Florean Fortescue Fagylaltszalonja elé. Dolgozatai megírásához nemegyszer magától Florean Fortescue-tól kapott segítséget, aki nemcsak hogy rengeteget tudott a középkori boszorkányüldözésekről, de félóránként ingyen fagylaltkehellyel kedveskedett Harrynek.

Miután Harry meglátogatta Gringotts-beli széfjét, és feltöltötte erszényét arany galleonokkal, ezüst sarlókkal és bronz knútokkal, komoly önfegyelemre volt szüksége, hogy ne költse el nyomban egész vagyonát. Öt éve volt még hátra a Roxfortban, s cseppet sem vágyott rá, hogy Dursleyéktól kelljen pénzt kérnie varázskönyvekre. Ha nem így áll a helyzet, bizonyára megvette volna – hogy csak egy példát említsünk a tömör aranyból készült szép köpkő-készletet. (A köpkőjáték a golyózás mágikus változata volt: pontvesztés esetén a golyók kellemetlen szagú folyadékot fröcsköltek az ellenfél arcába.) Szívesen magáénak tudta volna a világmindenség üvegbúrába foglalt, mozgó modelljét is, ami feleslegessé tette volna számára a további csillagászatórákat. A legnagyobb kísértést jelentő tárgyat azonban érkezése után egy héttel fedezte fel kedvenc boltjában, a Kviddics a javából sportszaküzletben.

Harry kíváncsiságát felkeltette a boltban összeverődött tömeg, előrefurakodott hát az izgatott boszorkányok és varázslók között. Végül megpillantotta a nagy érdeklődés tárgyát: egy újonnan emelt pódiumon a legkáprázatosabb seprű állt, amit Harry valaha látott.

– Most dobták piacra, prototípus – magyarázta egy szögletes állú varázsló a társának.

– Ez a leggyorsabb seprű a világon, ugye, apa? – nyávogta egy Harrynél jóval fiatalabb fiúcska apja kezét rángatva. – A Ír Nemzetközi Klub máris hét darabot rendelt ebből a csodából – harsogta a tömeg felé a bolt tulajdonosa. – Ez lesz a világkupa slágere!

A Harry előtt álló nyurga boszorkány odébb lépett, így Harry elolvashatta a seprű melletti táblát:

TŰZVILLÁM

Egyedileg gyártott, kézzel számozott, csúcsminőségű versenyseprű. A gyémántkemény bevonattal ellátott, áramvonalas kőrisfa nyél, valamint az aerodinamikai szempontok szerint tervezett, válogatott nyírfavesszők alkotta farok egyedülálló stabilitást és tökéletes iránytartást garantál. A Tűzvillám tíz másodperc alatt gyorsul fel 250 km/h sebességre, a biztonságos megállásban blokkolásgátlóval ellátott fékezőbűbáj segíti. A fogyasztói árról érdeklődjön az eladónál.

Az árról érdeklődjön az eladónál... Harry bele se mert gondolni, hány aranyat kérhetnek a Tűzvillámért. Soha semmire nem vágyott még ennyire – másfelől viszont a jelenlegi Nimbusz Kétezresével sem veszített még meccset. Ha már amúgy is van egy kitűnő seprűje, mi értelme lenne kiüríteni a széfjét a Tűzvillámért? Nem kérdezte hát meg az árat, de attól kezdve mindennap visszatért az üzletbe – csak hogy megcsodálja a Tűzvillámot.

Takarékosság ide vagy oda, volt néhány dolog, amit mindenképp be kellett szereznie. A patikában feltöltötte bájital-alapanyag készletét, s mivel az iskolai talárját rég kinőtte, vásárolt egy nagyobbat Madam Malkin Talárszabászatában.

Végül, de nem utolsósorban új tankönyveket kellett vennie – már csak azért is, mert az addigi tárgyak mellett harmadévtől felvette a jóslástant és legendás lények gondozását is.

A könyvesbolt kirakata elé lépve érte az első meglepetés. Az üveg mögött a szokásos rajztábla méretű, aranybetűs varázskönyvek helyett egy tágas vasketrec állt, benne a Szörnyek szörnyű könyvének vagy száz példánya. Az agresszív nyomdatermékek fáradhatatlanul püfölték és marcangolták egymást, csak úgy röpködtek körülöttük a kitépett lapok.

Harry elővette az olvasmánylistát, és most először figyelmesen végigböngészte. A Szörnyek szörnyű könyve az első helyen szerepelt a legendás lények gondozása tantárgynál – szóval ezért írta Hagrid, hogy szüksége lesz a könyvre. Harry megkönnyebbült, eddig azt hitte, hogy a vadőr egy újabb vérszomjas házi kedvenc ápolásában akar tanácsot kérni tőle.

Mikor belépett a Czikornyai és Patzába, a boltos nyomban odasietett hozzá.

– Roxfort? – kérdezte köszönés helyett. – Az új könyveidért jöttél?

– Igen – bólintott Harry. – Kérek egy...

– Menj odébb. – A boltos türelmetlenül félresöpörte Harryt, majd felhúzott egy pár vastag bőrkesztyűt, kezébe vett egy hosszú, göcsörtös sétabotot, és már indult is a szörnykönyvek ketrece felé.

– Várjon! – szólt rá sietve Harry. – Olyanom már van.

– Már van? – A boltos kimondhatatlanul megkönnyebbült. – hála az égnek! Ma már ötször haraptak belém...

Szakadó papír zaja hallatszott, két szörnykönyv elkapott egy harmadikat, és azon voltak, hogy kettétépjék.

– Elég volt! Eresszétek el! – kiabált a boltos, s a sétabotot a rácsok között bedugva szétkergette a verekedőket. – Soha többet nem rendelek ezekből! Ez kész őrültekháza! Nem bosszankodtam ennyit a Láthatatlanság láthatatlan könyve óta! Abból is megvettünk kétszáz példányt, egy vagyonba került, és szőrén-szálán eltűnt az összes... Nos, akkor mit adhatok neked?

Harry a listába pillantott.

– Kérek egy példányt A jövő zenéjéből, Cassandra Vablatskytól.

– Á... kezded a jóslástant?

A boltos lehúzta a kesztyűt, és elindult a jövendőmondás részleg felé, ami az üzlet egyik hátsó sarkában kapott helyet. A polc előtt álló kis asztalon egy sor jóskönyvet állítottak ki, egyebek között a Nézz szembe a jövővel, avagy: felkészülés a káros meglepetésekre és a Kormos kristálygömb címűeket. A boltos felmászott egy létrára, majd kisvártatva egy vastag, fekete könyvvel tért vissza.

– Tessék, A jövő zenéje. Praktikus útmutató az alapvető jósmódszerekhez. Bemutatja a tenyérjóslást, a kristálygömb használatát, a madárbélolvasást...

Harry azonban most meg se hallotta a boltos szavait. Figyelmét egy másik könyv kötötte le, amit az asztalra kirakott művek között pillantott meg. Halálos ómenek avagy: mi a teendő, ha a sorsunk megpecsételődött? – ez volt a címe.

A boltos követte Harry pillantását.

– Ha rám hallgatsz, azt nem olvasod el – jegyezte meg csevegő hangon. – Minden sarkon halálos ómeneket kezdesz látni tőle, és végül a félelem fog a sírba vinni.

Harry azonban kitartóan meredt a könyv borítóját díszítő képre, ami egy hatalmas, világító szemű fekete kutyát ábrázolt. Mintha látta volna már valahol ezt az állatot...

A boltos Harry kezébe nyomta A jövő zenéjét.

– Adhatok még valamit? – kérdezte.

– Igen... – Harry végre levette tekintetét a kutyáról, és szórakozottan a listára nézett. – Kellene még az Átváltoztatásról haladóknak és a Varázslástan alapfokon.

Tíz perccel később, mikor új könyveivel a hóna alatt kilépett a Czikornyai és Patából, még mindig a kutya járt a fejében. A Foltozott Üst felé vette útját, ám szinte nem is látta, hova lép, s egyre-másra beleütközött a többi járókelőbe.

A fogadóba érve egyenesen felsietett a szobájába, és az ágyra dobta a könyveket. Amíg vásárolt, valaki kitakarított nála: az ablak nyitva volt, ragyogó napfény áradt a szobába. A ház utcai frontja felől beszűrődött az elhaladó mugli buszok motorzúgása, és Harry hallani vélte az Abszolút járókelőinek távoli, tompa zsivaját is. Tekintete a mosdó feletti tükörre, s abban saját képmására tévedt.

– Nem lehetett halálos ómen – jelentette ki dacosan, mintha tükörképét akarná meggyőzni. – Mikor azt a valamit láttam a Magnolia közben, nagyon feldúlt voltam. Biztos csak egy kóbor kutya volt...

Ösztönösen felemelte a kezét, és a homlokába simította hajfürtjeit.

– Hiába áltatod magad, öregem – felelte rekedten a tükörképe.

Ahogy teltek-múltak a napok, Harry egyre izgatottabban várta, hogy találkozzon Ronnal és Hermionével. Bármerre járt, tekintetével őket kereste a tömegben. A tanévkezdet közeledtével mind több és több roxfortos diák tűnt fel az Abszol úton. A Kviddics a javából boltban Harry összefutott két griffendéles évfolyamtársával, Seamus Finnigannel és Dean Thomasszal – ők is nyálcsorgatva bámulták a Tűzvillámot, a Czikornyai és Patza előtt pedig találkozott az igazi Neville Longbottommal, aki egy kerek arcú, reménytelenül feledékeny fiú volt. Nem állt meg beszélgetni vele, mivel Neville épp tagbaszakadt nagyanyja szemrehányásait hallgatta, amiért elveszítette az olvasmánylistáját. Harry borzongva gondolt rá, mi lenne, ha a nagymama fülébe jutna, hogy Nevillenek adta ki magát, amikor a Mágiaügyi Minisztérium nyomozói elől bujkált...

A vakáció utolsó napjának reggelén Harry már azzal vigasztalódott, hogy ha előbb nem is, másnap a Roxfort Expresszen biztosan viszontláthatja Ront és Hermionét. Kibújt az ágyból, felöltözött, és elindult, hogy még egyszer utoljára megcsodálja a Tűzvillámot. Épp azt latolgatta, hogy hol ebédeljen, amikor valaki a nevét kiáltotta. – Harry! HARRY!

Harry a hang irányába fordult, és boldogan elmosolyodott: mindkét barátja ott ült a Florean Fortescue Fagylaltszalon teraszán. Ron arcát elborították a szeplők, Hermione ellenben csokoládébarnára sült – s mindketten lelkesen integettek felé.

– Na végre! – szólt vigyorogva Ron, mikor Harry leült az asztalukhoz. – Először a Foltozott Üstben kerestünk, aztán a Czikornyai és Patzában meg Madam Malkinnál...

– A vásárlást már a múlt héten elintéztem – legyintett Harry. – Egyébként honnan tudtátok, hogy a Foltozott Üstben lakom?

– Apától – hangzott Ron tömör válasza.

Mr. Weasley a Mágiaügyi Minisztériumban dolgozott, így nem csoda, hogy hallott Marge néni sorsáról.

– Tényleg felpuffasztottad a nénikédet, Harry? – kérdezte szemrehányóan Hermione.

– Nem szándékosan – védekezett Harry, miközben Ron a hasát fogta a kacagástól. – Elvesztettem a fejem.

– Ez nem vicces – mérgelődött Hermione. – Kész csoda, hogy nem csapták ki Harryt.

– Igazad van – bólintott Harry. – A kicsapás még hagyján, attól féltem, hogy börtönbe dugnak. Most Ronhoz fordult. – Azt nem mondta édesapád, hogy miért volt Caramel ilyen elnéző?

– Biztos mert rólad van szó – vonta meg a vállát Ron. – A híres Harry Pottert nem bántják. Kíváncsi vagyok, én mit kapnék a minisztériumtól, ha lufit csinálnék a nénikémből. Persze előbb exhumálniuk kéne engem, mert anya rögtön kitekerné a nyakamat. Egyébként este megkérdezheted apát a dologról. Képzeld, ma mi is a Foltozott Üstben alszunk! Holnap együtt elehetünk a King's Crossra. Sőt, Hermione is marad éjszakára!

Hermione mosolyogva bólintott.

– Anya és apa reggel kiraktak itt az összes iskolai holmimmal együtt.

– Szuper! – lelkendezett Harry. – Na és megvettétek már a könyveket, meg ami még kell?

– Ezt nézd meg! – bólintott büszkén Ron. Egy zacskóból hosszúkás dobozt vett elő, és kinyitotta. – Vadonatúj pálca. Tizennégy hüvelykes, fűzfa, egyszarvúszőr maggal. És az összes könyvem is megvan... – Ron a széke alatt rejtőző szatyorra bökött. – Mit szólsz ahhoz a szörnyetegeshez? Az eladó majdnem sírógörcsöt kapott, amikor mondtuk neki, hogy kettőt kérünk.

– És azok micsodák, Hermione? – kérdezte Harry a lány melletti székre mutatva, ahol nem is egy, de három dudorodó szatyor sorakozott.

– Nekem több új tantárgyam lesz, mint nektek – vont vállat Hermione. – Ezek a könyvek kellenek, a legendás lények gondozásához, a jóslástanhoz, az ősi rúnák tanulmányozásához, a mugliismerethez...

– Minek neked a mugliismeret? – tárta szét a karját Ron. – Hisz muglik között nőttél fel! Mindkét szülőd mugli! Mi újat mondhatnak még neked?

– A varázslók szemszögéből még soha nem vizsgáltam őket – felelte nagy komolyan Hermione.

– Szóval ebben a tanévben lemondasz az evésről és az alvásról – csóválta a fejét Harry.

Ron nevetve bólogatott. Hermione eleresztette a megjegyzést a füle mellett.

– Van még tíz gallonom – szólt az erszényébe pillantva. – Szeptemberben lesz a születésnapom, és kaptam anyától meg apától egy kis pénzt, hogy előre vehessek magamnak valamit.

– Mondjuk egy szép könyvet? – kérdezte ártatlan arccal Ron.

Hermione nem hagyta magát felbosszantani.

– Nem, nem könyvet veszek – felelte. – Igazából egy baglyot szeretnék. Harrynek ott van Hedvig, neked meg Errol...

– Errol nem az enyém – rázta a fejét Ron –, hanem az egész családé. Az én állatom Makesz. – Előhúzta a zsebéből öreg patkányát, és letette az asztalra. – Meg kéne vizsgáltatnom. Eléggé megviselte az egyiptomi klíma...

Makesz valóban lefogyott kissé, s a bajsza is lefelé konyult.

– Van a közelben egy állatkereskedés – jegyezte meg Harry, aki már úgy ismerte az Abszol utat, mint a tenyerét. – Ott vehetsz valami délcegítőt Makesznak, és Hermione is megveheti a baglyát.

Kifizették hát a fagylaltjaikat, majd átkeltek az utca túloldalára.

A Mágikus Menazsériában a vevőknek jutott a legkevesebb hely. A falakon a padlótól a mennyezetig ketrecek és kalitkák sorakoztak, s nemcsak a bűz, a zaj is szinte elviselhetetlen volt: a ketrecek lakói egymást túlharsogva vijjogtak, rikoltoztak, cincogtak és sziszegtek. A pult mögött álló boszorkány épp egy varázslónak adott tanácsokat a kétfejű gőték gondozásáról. Harrynek, Ronnak és Hermionénak várakozás közben volt idejük szemügyre venni az állatseregletet.

Az egyik ketrecben két megtermett piros varangy döglött dongókat falatozott, szép komótosan. A kirakat mellett drágakövekkel kirakott páncélú óriásteknős sütkérezett. Egy terrárium oldalán narancsszínű mérges csigák araszoltak felfelé, míg a szomszédos ketrec lakója, egy kövér, fehér nyúl időről időre hangos pukkanással cilinderré változott. Emellett volt a boltban mindenféle színű és fajtájú macska, egy kalitkára való holló és egy kosárnyi krémfehér szőrgolyó. Utóbbiak hangosan dudorásztak. A pulton álló tágas ketrec pedig tele volt nyúlánk, fekete patkányokkal. Ezek – hosszú, kopasz farkukat összeakasztva – egy kötélugrásra emlékeztető játékkal múlatták az időt.

A gőtés varázsló végre távozott, és Ron előadhatta kívánságát az eladónak.

– A patkányomról lenne szó – magyarázta. – Eléggé rossz bőrben van, mióta hazahoztam Egyiptomból.

– Tedd le a pultra – rendelkezett a boszorkány, és elővett egy otromba, fekete keretes pápaszemet.

Ron kihalászta Makeszt a belső zsebéből, és letette fajtársai ketrece mellé. Azok abbahagyták a játékot, és kíváncsian a rácshoz tódultak.

Ron szinte minden ingóságához, így Makeszhoz is másodkézből jutott. A patkány egykor bátyja, Percy tulajdonát képezte, s bizony már eljárt felette az idő. A ketrec fényes szőrű lakói mellett különösen viharvertnek tűnt.

– Hm – morogta a boszorkány, kezébe véve Makeszt. – Mennyi idős ez az állat?

– Nem t'om – vont vállat Ron. – Elég öreg. Még a bátyámé volt.

A boszorkány tüzetesen szemügyre vette Makeszt. – Milyen képességei vannak? – kérdezte. – Hát... öh...

Ronnak be kellett látnia, hogy patkánya hosszú élete során a mágikus képességek leghalványabb jelét se mutatta. A boszorkány megszemlélte Makesz tépett bal fülét, majd mellső lábát, amelyről hiányzott egy ujj, és hangosan ciccegett.

– Látom, átélt egyet s mást... – jegyezte meg.

– Már ilyen volt, amikor Percy nekem adta – védekezett Ron.

– Az ilyen közönséges vagy kerti patkányok legfeljebb három évig élnek – jelentette ki a boszorkány. – Ha szeretnél egy strapabíróbb példányt, válassz ezek közül...

A fekete patkányokra mutatott, akik erre nyomban folytatták ugrálós játékukat.

– Felvágós ficsúrok – motyogta Ron.

– Nos, ha nem akarod kicserélni, próbálkozz meg ezzel a patkánysziruppal – mondta a boszorkány, és kis piros fiolát vett elő a pult alól.

– Köszönöm – bólintott Ron. – Mennyivel... AUU!

Ron kétrét görnyedt, valami súlyos, vörhenyes dolog a legfelső ketrec tetejéről egyenesen ráugrott a fejére, majd onnan dühösen fújtatva Makesz felé szökkent.

– NE, CSÁMPÁS, NE! – rikoltotta a boszorkány, de Makesz addigra már kisiklott az ujjai közül, lezuttyant a padlóra, és eliramodott az ajtó felé.

– Makesz! – kiáltott fel Ron, és patkánya nyomában kirohant az üzletből. Harry követte.

Eltartott vagy tíz percig, mire ráakadtak Makeszra, aki a Kviddics a javából bolt előtti szemetesvödör alatt keresett menedéket. Ron visszagyömöszölte a reszkető patkányt a zsebébe, majd kobakját dörzsölve felegyenesedett.

– Mi a ménkű volt ez?

– Vagy egy óriásmacska vagy egy törpetigris – csóválta a fejét Harry.

– Hol van Hermione?

– Biztos megveszi a baglyát.

Elindultak visszafelé a zsúfolt utcán, de mire a Mágikus Menazséria elé értek, Hermione már jött is kifelé az üzletből. Bagoly helyett azonban a hatalmas, vörös macskát cipelte a karjában.

– Te megvetted ezt a szörnyeteget...?! – hüledezett Ron.

Hermione arca sugárzott az örömtől.

– Hát nem gyönyörű?

Gusztus dolga, gondolta Harry. A macska sűrű, rőt bundája egészségesen fénylett, de végtagjai kimerítették a karikaláb fogalmát, s morcos pofája olyan lapos volt, mintha frontálisan ütközött volna egy kőfallal. Most, hogy Makesz eltűnt a képből, a macska jámboran dorombolt Hermione karjában.

– Hermione, ez a vadállat kis híján megskalpolt engem! – méltatlankodott Ron.

– Nem szándékosan tette – felelte Hermione. – Igaz, Csámpás?

– Na és mi lesz Makesszal? – Ron dudorodó mellényzsebére bökött. – Neki nyugalomra van szüksége! Hogy fogja kipihenni magát, ha ez a bestia folyton körülötte ólálkodik?

– Erről jut eszembe, otthagytad a patkányszirupodat. – Hermione Ron kezébe nyomta a piros fiolát. – Fölösleges rémüldöznöd: Csámpás nálam fog aludni, Makesz pedig a ti szobátokban. Nincs mitől félned. Szegény Csámpás... a boszorkány azt mondta, hónapokig a boltban senyvedt, mert senki nem akarta megvenni.

– Na, vajon miért? – gúnyolódott Ron.

A három jó barát a Foltozott Üst felé vette útját. A báron áthaladva megpillantották Ron apját, aki a Reggeli Prófétát olvasta.

– Harry! – nézett fel Mr. Weasley mosolyogva. – Hogy vagy, fiam?

– Köszönöm, jól – felelte Harry, és barátaival együtt letelepedett az asztalhoz.

Mr. Weasley letette az újságot, s Harry azon kapta magát, hogy újra farkasszemet néz Sirius Black immár jól ismert fotójával.

– Szóval még mindig nem kapták el?

– Nem. – Mr. Weasley komoran rázta a fejét. – A minisztérium összes dolgozóját ráállították az ügyre, de eddig nem jutottunk semmi eredményre.

– Kapnánk valami jutalmat, ha elfognánk? – kérdezte Ron. – Jól jönne egy kis zsebpénz...

– Ne légy nevetséges, fiam! – mordult fel Mr. Weasley tőle szokatlan hevességgel. – Blacket nem egy tizenhárom éves diák fogja elkapni. De az azkabani őrök kézre kerítik, arra a nyakamat teszem.

Ekkor lépett a bárba a csomagokkal megrakott Mrs. Weasley. Nyomában megérkezett a többi Weasley-gyerek is: Fred és George, akik ikrek voltak és most kezdték az ötödik osztályt, Percy, az újonnan megválasztott iskolaelső, valamint Weasleyék legkisebb gyermeke s egyben egyetlen lánya, Ginny.

Ginny szívből rajongott Harryért, s most még a szokásosnál is jobban zavarba jött a fiú láttán – talán mert Harry az előző tanévben megmentette az életét. Elpirult, lesütötte a szemét, és motyogott valamit, ami akár köszönés is lehetett.

Percy ellenben ünnepélyesen kezet nyújtott Harrynek, mintha most találkozna vele először, és így szólt:

– Harry, örülök, hogy látlak.

– Szia, Percy – felelte visszafojtott nevetéssel Harry.

– Remélem, jól vagy – biccentett nagy komolyan Percy, miközben kezet ráztak. Harry úgy érezte, mintha a polgármester fogadásán lenne.

– Igen, köszönöm...

– Harry! – Fred befurakodott bátyja elé, és mélyen meghajolt. – Kimondhatatlan gyönyör viszontlátni téged, kedves barátom...

– El vagyok bűvölve! – tódította George, és Fredet félrelökve megragadta Harry kezét. – Őszinte hódolatom, öreg cimbora!

Percy összevonta a szemöldökét.

– Elég volt, fiúk! – szólt rá az ikrekre Mrs. Weasley.

Fred rámeredt az anyjára, mintha most venné csak észre, hogy ott van, és most az ő kezét ragadta meg.

– Anya! Szóhoz se jutok az örömtől!

– Azt mondtam, elég legyen! – intette le a fiát Mrs. Weasley, miközben egy üres székre pakolta csomagjait. – Szervusz, Harry drágám. Biztosan hallottad már a nagy hírt. – Büszkén rámutatott Percy vadonatúj ezüst jelvényére. – Ő már a második iskolaelső a családban!

– És az utolsó – dörmögte Fred.

– Ezzel tisztában vagyok – komorodott el Mrs. Weasley. – Belőletek még prefektus se lett.

– Minek lennénk prefektusok? – méltatlankodott George. Látszott, hogy még az ötlettől is felfordul a gyomra. – Meg is halnánk az unalomtól!

Ginny kuncogott.

– Jobb példát is mutathatnál a húgodnak – zsörtölődött Mrs. Weasley.

– Szerencsére van más, aki példát mutasson Ginnynek – jegyezte meg Percy gőgösen. – Felmegyek, átöltözöm a vacsorához...

George sóhajtva nézett távozó bátyja után.

– Képzeld, megpróbáltuk bezárni egy piramisba – mesélte Harrynek –, de anya közbelépett.

A szünidő utolsó napját ünnepi vacsora koronázta meg. Tom, a kocsmáros összetolt három asztalt a különszobában, és ötfogásos lakomával traktálta a hét Weasleyt, Harryt és Hermionét.

– Hogyan megyünk holnap a pályaudvarra, apa? – kérdezte Fred, mikor már a csokoládépudingnál tartottak.

– A minisztérium kocsikat küld értünk – felelte Mr. Weasley.

Az asztalnál ülők mind felkapták a fejüket.

– Hogyhogy? – pislogott Percy.

– A te tiszteletedre, Percy – bizonygatta komoly képpel George. – A kocsi orrán lesz egy kis zászlócska, IE felirattal...

– IE mint Istenítsetek Engem – tette hozzá Fred.

Percy és Mr. Weasley kivételével minden jelenlévő belekuncogott a pudingjába.

– Miért küld értünk autókat a minisztérium, apa? – ismételte meg a kérdést méltóságteljes hangon Percy.

– Saját kocsink már nincs – felelte vállvonogatva Mr. Weasley –, és mivel ott dolgozom, megteszik nekem ezt a kis szívességet...

Harry figyelmét nem kerülte el, hogy beszéd közben Mr. Weasley föle elvörösödött. – Ronnal is mindig ez történt, ha zavarban volt.

– Szükség is lesz azokra az autókra – jelentette ki szigorúan Mrs. Weasley. – Van fogalmatok róla, mennyi csomagot visztek magatokkal? Jól is néznétek ki a mugli metrón... Jut eszembe, összepakoltátok a cókmókotokat?

– Ron még nem rakta be a ládájába az új szerzeményeit – panaszolta mártírhangon Percy. – Az összes ott hever az ágyamon.

– Lefekvés előtt fejezd be a csomagolást, Ron, mert reggel már nem lesz rá idő – érkezett az anyai utasítás az asztal túlsó végéből. Ron dühös pillantást vetett Percyre.

A gyerekek a kiadós vacsorától elálmosodva sorban felballagtak a szobáikba. Harry folytatta a csomagolást, s már épp végzett, amikor kiabálás ütötte meg a fülét. A hangok a szomszéd szobából szűrődtek át, ahol Percy és Ron lakott. Harry bezárta a ládáját, és elindult, hogy megnézze, mi a gond.

A tizenkettes szoba résnyire nyitott ajtaján kihallatszott Percy kiabálása.

– Itt volt az éjjeliszekrényen! Levettem, hogy kifényesítsem...

– Fogd már fel, hogy hozzá se nyúltam! – vágott vissza Ron.

Harry bedugta a fejét az ajtón.

– Mi történt?

– Eltűnt a jelvényem! – fordult felé Percy.

– És Makesz patkányszirupja is – tette hozzá Ron, majd módszeresen kutatni kezdett a ládájában. – Lehet, hogy odalent hagytam a bárban...

– Nem mész sehova, amíg elő nem keríted a jelvényemet! – kiabálta Percy.

– Majd én felhozom neked Makesz szirupját – ajánlkozott Harry, és már indult is a lépcső felé.

A bárba vezető folyosó közepén járhatott, amikor ismét ingerült hangokra lett figyelmes. Mr. és Mrs. Weasley vitatkoztak a különszobában. Harry habozva megállt, aztán továbbindult. Kínosnak érezte, hogy fültanúja a Weasley szülők veszekedésének. Mikor azonban meghallotta, hogy őt emlegetik, újból megtorpant, majd közelebb lopakodott a különszoba ajtajához.

– Miért ne mondhatnánk meg neki? – hallatszott Mr. Weasley hangja. – Joga van tudni róla. Ezt Caramelnek is megmondtam, de ő mindenáron úgy akarja kezelni Harryt, mint egy gyereket. Harry tizenhárom éves, és...

– De Arthur, fogd már fel! Halálra rémülne! – csattant fel Mrs. Weasley. – Ilyen útravalóval akarod visszaküldeni az iskolába? Értsd már meg, addig jó neki, amíg semmiről nem tud!

– Nem megrémíteni akarom, hanem óvatosságra inteni! – vágott vissza Mr. Weasley. – Tudod jól, hogy Harry és Ron folyton elcsatangolnak – már kétszer is a Tiltott Rengetegben kötöttek ki! Harry az idén nem tehet ilyet! Bele se merek gondolni, mi történhetett volna vele aznap éjjel, amikor megszökött otthonról! Ha a Kóbor Grimbusz nem veszi fel, lefogadom, hogy a minisztérium emberei már csak a holttestét találták volna meg!

– De életben van, és a haja szála se görbült. Mi értelme lenne...

– Molly, drágám! Sirius Blacket sokan őrültnek tartják, de ahhoz elég esze volt, hogy véghezvigye a lehetetlent, és megszökjön Azkabanból! Három hete lépett meg, és azóta híre-hamva sincs! Nem érdekel, mit mesél Caramel a Reggeli Prófétának. Előbb hiszem el, hogy feltalálták az önbűvölő varázspálcát, mint azt, hogy bármit is kiderítettek Blackről! Semmi mást nem tudunk, csak azt, hogy mi Black célja!

– Harry tökéletes biztonságban lesz a Roxfortban.

– Azkabanból is azt hittük, hogy onnan nincs menekvés. Hidd el, aki meg tud szökni Azkabanból, annak nem gond bejutni a Roxfortba.

– Nem is tudhatjuk biztosan, hogy Black Harryre vadászik – érvelt Mrs. Weasley.

Tompa puffanás hallatszott, jelezve, hogy Mr. Weasley öklével az asztalra csapott.

– Hányszor kell még elmondanom, Molly!? A sajtó nem írt róla, mert titokban akarják tartani, de Caramel elment Azkabanba, még aznap éjjel, amikor Black megszökött. Az őrök elmondták neki, hogy Black egy ideje beszélt álmában. Mindig ugyanazt mondta: „A Roxfortban van... a Roxfortban van.” Black ámokfutó, és a fejébe vette, hogy megöli Harryt. Szerintem azt hiszi, hogy ha Harry meghal, Tudodki visszanyeri a hatalmát. Blacknek minden terve kútba esett, amikor Harry legyőzte Tudodkit, és tizenkét hosszú évig más dolga se volt, mint ezen töprengeni...

Mrs. Weasley nem válaszolt rögtön. Harry közelebb hajolt az ajtóhoz, és a fülét hegyezte.

– Tégy, amit jónak látsz, Arthur, de ne feledkezz meg Albus Dumbledore-ról. Nem hinném, hogy bárki is bánthatja Harryt a Roxfortban, amíg Dumbledore az igazgató. Gondolom, ő is tud a dologról.

– Persze, hogy tud. Szükség volt a hozzájárulására ahhoz, hogy az azkabani őrök portyázhassanak az iskolához tartozó terület határán. Nem lelkesedett ugyan az ötletért, de beleegyezett.

– Nem lelkesedett? De hisz az ő érdeke is, hogy elkapják Blacket!

– Dumbledore nem kedveli az azkabani őröket – felelte kelletlenül Mr. Weasley. – Ami azt illeti, én sem igazán... De ha egy olyan varázslóról van szó, mint Black, kényteleitek vagyunk azokkal is összefogni, akiket egyébként messze elkerülnénk.

– Ha megmentik Harryt...

– ...akkor többet egy rossz szavam se lesz róluk – hagyta rá a feleségére fáradtan Mr. Weasley. – Későre jár, Molly, menjünk lefeküdni...

A különszobában megreccsentek a székek. Harry lábujjhegyen beosont a bárba, és elbújt a sötétben. Néhány másodperc múlva ajtónyitást hallott, majd halk dobogás jelezte, hogy Mr. és Mrs. Weasley elindultak felfelé a lépcsőn.

A patkányszirupos fiola a délutáni asztaluk alatt hevert. Harry várakozott, amíg kattant a zár a Weasley házaspár szobájának ajtaján, azután ő is elindult felfelé.

Fred és George a lépcsőfordulóban kuporogtak, és a nevetéstől fuldokolva hallgatták, hogyan forgatja fel Percy a szobáját jelvénye után kutatva.

– Mi loptuk el – suttogta Fred. – Egy kicsit át is alakítottuk.

A jelvényen az Iskola Eszelőse felirat díszelgett.

Harry udvariasan nevetett, és továbbindult. Bevitte Ronnak a patkányszirupot, majd bezárkózott a szobájába, és leheveredett az ágyra.

Szóval Sirius Black őrá vadászik. Ez mindent megmagyarázott. Caramel elnéző volt vele, mert örült, hogy élve viszontlátja, meg kellett ígérnie, hogy az Abszol úton marad, hisz a rengeteg varázsló között többé-kevésbé biztonságban volt, a minisztérium pedig másnap reggel azért küld kocsikat értük, hogy Weasleyék szemmel tarthassák őt egészen a vonat indulásáig.

Harry elgondolkozva hallgatta a szomszédból tompán átszűrődő kiabálást. Azon tűnődött, vajon miért nem remeg a félelemtől. Elvégre Sirius Black tizenhárom embert ölt meg egyetlen átokkal, s a Weasley szülők is úgy gondolták, hogy halálra rémül majd, ha megtudja, milyen veszély leselkedik rá. Ugyanakkor mélységesen egyetértett Mrs. Weasleyvel abban, hogy az a legbiztonságosabb hely a világon, ahol Albus Dumbledore is tartózkodik. Az igazgatóval még maga Voldemort se mert kikezdeni – ez köztudott volt. Logikusnak tűnt tehát hogy Black aki Voldemort jobbkeze volt, szintúgy tart Dumbledore-tól.

Aztán meg ott voltak azok a híres azkabani őrök, akikről mindenki beszélt. Már az említésüktől is kirázta a hideg az embereket. Ha valóban ők fogják őrizni az iskolát, Blacknek vajmi kevés esélye lesz bejutni.

Nos, mindent összevetve Harryt a legjobban az zavarta, hogy ilyen körülmények között végképp lemondhatott a roxmortsi kirándulásról. Amíg Black szabadon kószál, aligha fogják kiengedni őt a biztonságot jelentő kastélyból, mi több, gyanította, hogy a veszély elmúltáig minden lépését figyelni fogják.

Harry a homlokát ráncolva meredt a sötét mennyezetre. Komolyan azt hiszik, hogy nem tud vigyázni magára? Háromszor küzdött meg Voldemorttal, és mindannyiszor ő kerekedett felül – ez azért jelent valamit...

Ekkor felrémlett a fejében a Magnolia közben látott szörnyállat képe. Mi a teendő, ha a sorsunk megpecsételődött....

– Nem fognak meggyilkolni! – jelentette ki fennhangon.

– Ez már beszéd, öregem! – felelte álmosan a tükörképe.

Ötödik fejezet

A dementor

Másnap reggel Tom szokásos fogatlan vigyorával és egy bögre teával ébresztette Harryt. A fiú egykettőre felöltözött, s éppen az ódzkodó Hedviget noszogatta, hogy repüljön be a kalitkájába, amikor beviharzott az ajtón Ron. Menet közben rángatta magára a pulóverét, és igencsak feldúltnak tűnt.

– Minél előbb kiérünk a pályaudvarra, annál jobb – zihálta. – Ott végre megszabadulhatok Percytől. Most azt találta ki, hogy én öntöttem le teával Penelope Clearwater fényképét. – Ron elfintorodott. – Tudod, ő a barátnője. A képe most elbújt a keret mögé, mert szégyelli, hogy felázott az orra...

– El kell mondanom valamit – fogott bele Harry, de nem folytathatta, mert ekkor Fred és George rontott be a szobába. Ront keresték – gratulálni akartak neki, hogy megint sikerült felbosszantania Percyt.

Végül együtt mentek le a bárba, ahol akkor már négyen ültek a reggelizőasztal mellett. Mr. Weasley gondterhelt arccal olvasta a Reggeli Próféta első oldalát, Mrs. Weasley, Hermione és Ginny viszont annál vidámabbak voltak. Mrs. Weasley egy szerelmi bájitalról mesélt a lányoknak, amit egyszer fiatal korában főzött.

– Mit akartál mondani...? – fordult Harryhez Ron, amikor leültek.

– Hagyjuk, majd később... – morogta Harry, miután Percy is csatlakozott hozzájuk.

Reggeli után elkezdődött a szokásos indulás előtti kapkodás, így Harrynek már nem volt alkalma beszélni Ronnal vagy Hermionével. Sorban lecipelték a ládákat a Foltozott Üst szűk lépcsőjén, feltornyozták őket a bejárat mellett, a halom tettjén pedig elhelyeztek két kalitkát, az egyikben Hedvig, a másikban Percy kuvikja, Hermész kuksolt. A ládák mellett fonott kosár állt, amiből dühös fújtatás szűrődött ki.

– Jól van, ne mérgelődj, Csámpás! – gügyögött be Hermione a vesszőfonat résein. – Ha felszálltunk a vonatra, rögtön kiengedlek.

– Még csak az kéne! – fortyant fel Ron. – És mi lesz szegény Makesszal?

A mellkasára mutatott, ahol egy jókora púp jelezte Makesz tartózkodási helyét.

Mr. Weasley, aki az utcán várta a minisztériumi autók érkezését, most bedugta a fejét az ajtón. – Itt vannak a kocsik – jelentette. – Harry, gyere ki.

Mr. Weasley odakísérte Harryt a bejárattól néhány lépésnyire parkoló két régimódi, sötétzöld autó közül a közelebbihez. A kocsik volánjánál egy-egy szúrós tekintetű, smaragdzöld bársonyöltönyt viselő sofőr ült.

Mr. Weasley szüntelenül a zsúfolt utcát fürkészte.

– Szállj be, Harry! – szólt.

Harry bemászott a kocsi hátsó ülésére, ahol kisvártatva csatlakozott hozzá Hermione, Ron és – Ron őszinte sajnálatára – Percy.

Az utazás a King's Cross pályaudvarra jobbára eseménytelenül zajlott. A minisztérium kocsijai hétköznapi járműveknek tűntek, bár Harry észrevette, hogy olyan szűk helyeken is átférnek, ahol erre Vernon bácsi új céges autójának esélye se lett volna. Mikor megérkeztek a King's Crossra, még húsz percük volt a vonat indulásáig. A sofőrök kofferkulikat kerítettek, kirakodták a csomagtartóból a poggyászokat, aztán megbökték a kalapjukat Mr. Weasley felé, és elhajtottak. Furcsamód mindkét kocsinak sikerült befurakodni a piros lámpánál várakozó hosszú sor legelejére.

A vágányokhoz vezető úton Mr. Weasley végig szorosan Harry mellett haladt. Mikor elérték a síneket, megállt, és végignézett népes családján.

– Mivel ilyen sokan vagyunk, kettesével megyünk be – határozott. – Harry meg én kezdjük a sort.

Nyomban el is indult a kilences és a tízes vágány peronját elválasztó korlát felé. Maga előtt tolta Harry kézikocsiját, és élénk érdeklődéssel figyelte a kilences vágányra begördülő Intercity 125-öst. Azután sokatmondó pillantást vetett Harryre, s csak úgy mellesleg nekidőlt a korlátnak. Harry követte a példáját.

A tömör vaskorlát, mintha levegővé vált volna, utat engedett nekik, és egy másodperccel később már a kilenc és háromnegyedik vágány peronján álltak. Ott pöfögött előttük a Roxfort Expressz piros gőzmozdonya, füstfelhőbe burkolva a gyermekeiket kísérő varázslók és boszorkányok sokaságát.

Harry mögött most felbukkant Percy és Ginny is. Úgy tűnt, futva közelítették meg a korlátot, mert mind a ketten ziháltak.

– Áh, ott van Penelope! – rikkantotta kipirult arccal Percy. Sebtében végigsimított a haján, és sietve elindult egy hosszú, göndör hajú lány felé. Menet közben kidüllesztette a mellkasát, hogy még feltűnőbb legyen fényesre suvickolt jelvénye. Ginny és Harry gyors pillantást váltottak, aztán elfordultak, hogy elrejtsék kitörő nevetésüket.

Mikor a többi Weasley és Hermione is átért a korláton, a csapat Harry és Mr. Weasley vezetésével elindult a vonat vége felé. Zsúfolt vagonok mellett haladtak el, míg végül elértek egy kocsit, amiben még voltak szabad helyek. Feltuszkolták a ládákat, elhelyezték Hedviget és Csámpást a poggyásztartón, majd ismét leszálltak, hogy elbúcsúzzanak a Weasley szülőktől.

Mrs. Weasley megcsókolta gyermekeit, majd Hermionét, és végül Harryt. A fiú egy plusz ölelést is kapott, amit az kissé pironkodva, de hálásan fogadott.

– Nagyon vigyázz magadra! – szólt Mrs. Weasley furcsán csillogó szemmel, miután kiengedte karjai közül Harryt. Majd kinyitotta túlméretezett kézitáskáját, s a gyerekekhez fordult: – Mindegyikőtöknek készítettem szendvicset. Tessék, Ron... Nem, nem marhahúsos... Fred? Hol van Fred? Tessék, drágám...

– Harry – szólt Mr. Weasley halkan –, gyere egy percre... Fejével egy közeli oszlop felé intett.

– El kell mondanom neked valamit, mielőtt elindulsz – fogott bele Mr. Weasley fojtott hangon.

– Semmit nem kelt mondania – rázta a fejét Harry. – Már mindent tudok.

– Hogyhogy...?! Honnan...?!

– Hát... szóval, tegnap este véletlenül hallottam a beszélgetésüket Mrs. Weasleyvel. Nem akartam hallgatózni – tette hozzá gyorsan. – Sajnálom...

– Nem éppen így akartam a tudomásodra hozni a dolgot – csóválta a fejét Mr. Weasley.

– Szerintem jó volt ez így. Maga is betartotta, amit Caramelnek ígért, és én is megtudtam, amit kellett.

– Biztosan halálra rémültél...

– Nem – jelentette ki komolyan Harry, majd Mr. Weasley hitetlenkedő pillantását látva hozzátette: – Tényleg nem. Nem akarok hősködni, de úgy gondolom, Sirius Black se lehet veszélyesebb, mint Voldemort.

Mr. Weasley összerezzent a név hallatán, de nem tette szóvá a dolgot.

– Harry, tudom, hogy téged keményebb fából faragtak, mint Caramel gondolja, és persze örülök, hogy nem félsz, de...

– Arthur! – kiáltott oda Mrs. Weasley, aki már a vonat ajtaja felé terelgette a többi gyereket. – Mit csinálsz, Arthur? Indul a vonat!

– Mindjárt megyünk, Molly! – nyugtatta meg Mr. Weasley, majd újra Harryhez fordult, és sietve folytatta: – Harry, ígérd meg nekem...

– ...hogy jó gyerek leszek, és szépen a kastélyban maradok? – darálta csüggedten Harry.

– Nem egészen. – Harry még soha nem látta ilyen komornak Mr. Weasleyt. – Harry, ígérd meg nekem, hogy nem fogod keresni Blacket.

Harry meghökkenve meredt a varázslóra.

– Tessék...?

Éles sípszó hangzott fel. Peronőrök sétáltak végig a vonat mentén, és sorban becsapkodták az ajtókat.

– Ígérd meg, Harry – hadarta Mr. Weasley fojtott hangon –, hogy bármi történik...

– Miért keresnék valakit, akiről tudom, hogy meg akar ölni? – értetlenkedett Harry.

– Esküdj meg, hogy bármit hallasz...

– Arthur, siess! – kiáltotta Mrs. Weasley.

Gomolygó füst szállt fel a mozdony kéményéből, s a vonat lustán elindult. Harry a kocsijuk ajtajához rohant. Ron kinyitotta neki, majd félrehúzódott, hogy Harry felugorhasson. Azután mindketten kihajoltak az ablakon, és addig integettek Mr. és Mrs. Weasleynek, míg azok el nem tűntek a távolban.

– Beszélnem kell veletek – fordult két barátjához Harry, mikor a vonat már utazósebességgel haladt.

– Sipirc innen, Ginny! – szólt rá a húgára Ron.

– Kösz, nagyon kedves vagy! – csattant fel a lány, és sértődötten elvonult.

Harry, Ron és Hermione elindultak keresni egy helyet, ahol zavartalanul beszélgethetnek. Az összes fülke tele volt, kivéve a legutolsót a vonat végében.

Ott csak egy személy ült, egy férfi, aki az ablak mellett aludt. Harry, Ron és Hermione habozva megálltak az ajtóban. A Roxfort Expresszt a diákoknak tartották fenn, s a büfékocsis boszorkányon kívül más felnőtt soha nem utazott a vonaton.

Az idegen elnyűtt, folt hátán folt varázslótalárt viselt, és betegnek, vagy legalábbis kimerültnek tűnt. Bár nem volt idős, barna hajába ősz szálak vegyültek.

A gyerekek leültek az ablaktól legtávolabb eső helyekre, és behúzták maguk mögött a kupé ajtaját.

– Szerintetek ki lehet ez? – suttogta Ron.

– R. J. Lupin professzor – felelte minden gondolkozás nélkül Hermione.

– Honnan tudod?

– Rá van írva a csomagjára. – Hermione az idegen feje fölé mutatott, ahol a poggyásztartón egy hosszú madzaggal körbetekert, viharvert bőrönd feküdt. A bőrönd egyik sarkánál hámló betűkkel az „R. J. Lupin prof.” felirat állt.

– Vajon mit tanít? – töprengett hangosan Ron, Lupin professzor sápadt profilját fürkészve.

– Nem nehéz kitalálni – suttogta Hermione. – Csak a sötét varázslatok kivédése jöhet szóba.

A sötét varázslatok kivédése órákat eddig minden évben más tanár tartotta nekik. Az iskolában sokan arra gyanakodtak, hogy az álláson átok ül.

– Remélem, érti a dolgát – csóválta a fejét Ron. – Így ránézésre úgy tűnik, hogy már egy sötétebb pillantástól beadja a kulcsot... Na mindegy. Szóval, mit akartál mondani nekünk, Harry?

Harry beszámolt Mr. és Mrs. Weasley vitájáról, és elmondta, mire figyelmeztette őt Mr. Weasley a pályaudvaron. Ron kővé dermedt a hallottaktól, Hermione pedig a szájára szorította a kezét döbbenetében. Mikor Harry beszámolója végére ért, egy darabig egyikük sem jutott szóhoz.

– Sirius Black azért szökött meg, hogy rád vadásszon? – hebegte végül Hermione... – Jaj, Harry... Akkor nagyon-nagyon óvatosnak kell lenned. Könyörgök, ne keresd a bajt...

– Nem szoktam keresni a bajt – bosszankodott Harry. – Rendszerint a baj talál meg engem.

– Ki olyan idióta, hogy direkt keressen valakit, aki meg akarja ölni? – jegyezte meg remegő hangon Ron.

Harry nem számított rá, hogy barátait ennyire megrémíti a hír. Úgy tűnt, Ron és Hermione jobban félnek Blacktől, mint ő maga.

– Nem tudni, hogyan szökött meg Azkabanból – szólt nyugtalanul Ron. – Ez előtte senkinek nem sikerült, s őt ráadásul a legszigorúbb őrizet alatt tartották.

– Előbb-utóbb biztosan elfogják – bizonygatta Hermione. – Hiszen még a muglik is mind őt keresik...

– Mi ez a hang? – kapta fel a fejét Ron.

Valahonnan halk, tompa sípolás hallatszott. A gyerekek körülnéztek a kupéban.

– A ládádból jön, Harry – jelentette ki Ron. Felállt, és rövid kotorászás után előhúzta Harry ruhái közül a zsebgyanuszkópot. A búgócsiga fényesen világított, és vadul pörgött Ron tenyerén.

– Ez egy gyanuszkóp? – kérdezte érdeklődve Hermione, és felállt, hogy jobban lássa a bűvös kis szerkezetet.

– Igen, az – felelte Ron –, de egy olcsóbb típus. Akkor is megkergült, amikor Errol lábához próbáltam kötni, hogy elküldjem Harrynek.

– Nem csináltál akkor épp valami csintalanságot? – kérdezte gyanakodva Hermione.

– Nem! Azaz... tulajdonképpen nem volt szép dolog, hogy Errolt használtam. Nemigen bírja már a hosszú utazásokat. De hát hogyan küldtem volna el Harrynek az ajándékát?

A gyanuszkóp továbbra is pörgött, világított és élesen fütyült.

– Dugd vissza a ládába! – tanácsolta Harry, és Lupin felé bökött a fejével –, különben még felébreszti őt.

Ron belegyömöszölte a gyanuszkópot Vernon bácsi egyik csúf régi zoknijába, és rácsukta az utazóládát.

– Majd Roxmortsban megnézetjük – jegyezte meg. – Fred és George mesélték, hogy a Dervish és Durran varázslóboltban is árulnak ilyeneket.

– Ti mit tudtok Roxmortsról? – kapott a témán Hermione. – Azt olvastam róla, hogy az egyetlen teljesen muglimentes település Nagy-Britanniában...

– Igen, lehet – legyintett jólértesülten Ron –, de én nem azért akarok lemenni. Engem a Mézesfalás érdekel!

– Az meg mi? – kérdezte Hermione.

– Egy édességbolt – felelte ábrándos arccal Ron –, ahol mindent lehet kapni... Borsbogyót, amitől füstölni kezd a szád, nagy kövér csokipocakot, tele málnakrémmel és tejszínhabbal, finom cukorpennát, amit óra alatt is lehet szopogatni, mert úgy tűnik, mintha a tolladat rágnád...

– De Roxmorts egyébként is érdekes hely – erősködött Hermione. – A Mágiatörténeti helységkalauz szerint a falu fogadójában volt az 1612-es koboldlázadás főhadiszállása, a Szellemszállás nevű kunyhó pedig a legsűrűbben kísértett hely az egész országban.

– ...és olyan pezsgőcukrot, amitől pár centire a föld fölött lebegsz, miközben szopogatod – folytatta monológját Ron, ügyet se vetve Hermionéra.

Hermione most Harryhez fordult.

– Mindenesetre alig várom, hogy ellátogathassunk Roxmortsba.

– Hát igen – sóhajtott szomorúan Harry. – Aztán majd elmesélitek, mi mindent láttatok.

– Ezt meg hogy érted? – csodálkozott Ron.

– Én nem mehetek le. Dursleyék nem írták alá a nyilatkozatot, és Carameltől se kaptam engedélyt.

Ron elvörösödött felháborodásában.

– Nem jöhetsz velünk a faluba? De hát... ez nem lehet... McGalagony vagy valaki biztos engedélyezi neked!

Harry keserűen felnevetett. McGalagony professzor, a Griffendél-ház feje, híres volt a szigorúságáról.

– ...vagy majd szólunk Frednek és George-nak. Ők ismernek minden titkos alagutat...

– Ron! – csattant fel Hermione. – Amíg Black szabadon garázdálkodik, Harrynek a kastélyban a helye...

– Igen, valószínűleg McGalagony is ezt felelné, ha engedélyt kérnék tőle – kesergett Harry.

– De hát nem egyedül menne, hanem velünk – érvelt Ron. – Black nem merne...

– Ugyan már, Ron, ne beszélj badarságokat! – torkolta le Hermione. – Black képes volt vérfürdőt rendezni a nyílt utcán! Komolyan azt gondolod, hogy megfutamodik, csak azért mert mi ott vagyunk?

Hermione beszéd közben Csámpás kosarának zárjával matatott.

– Nehogy kiengedd azt a bestiát! – horkant fel Ron, de túl későn: Csámpás könnyedén kiszökkent a kosárból, kinyújtóztatta tagjait, és nagyot ásított. Aztán felugrott Ron térdére, akinek erre nyugtalanul mocorogni kezdett a mellényzsebét feszítő dudor. A fiú mérgesen lesöpörte öléből a macskát.

– Nem mész innen!

– Ron, ne bántsd! – méltatlankodott Hermione.

Ron már épp válaszolni akart, amikor Lupin váratlanul megmozdult. A három gyerek várakozva nézett rá, de a professzor csak a másik vállára hajtotta fejét, és félig nyitott szájjal tovább aludt.

A Roxfort Expressz kitartóan robogott észak felé. A táj egyre vadabb és sötétebb képet öltött, s az égen sűrű felhők gyülekeztek. A kupé ajtaja előtt diákok szaladgáltak fel és alá. Csámpás elhelyezkedett az ülésen, belapult pofáját Ron felé fordította, és kitartóan figyelte a kidudorodó mellényzsebet.

Pontosan egy órakor feltűnt a büfékocsis boszorkány.

– Mit gondoltok, ébresszük fel? – kérdezte tétovázva Ron, és Lupin professzor felé bökött a fejével. – Úgy nézem, nem ártana neki, ha enne valamit.

Hermione óvatosan közelebb húzódott Lupinhoz.

– Öhm... professzor úr – szólongatta. – Bocsánat... Professzor úr?

Lupin nem mozdult.

– Hagyd csak, kedvesem! – legyintett a pufók büfés boszorkány, kezében egy csomag Kondéros keksszel, amit Harrynek készült átnyújtani. – Ha majd felébred, és éhes lesz, elöl a mozdonyvezetőnél megtalál.

– De ugye tényleg csak alszik? – kérdezte halkan Ron, mikor a boszorkány végre behúzta maga mögött a kupé ajtaját. – Úgy értem... ugye, nem halt meg?

– Dehogy, hiszen lélegzik – suttogta Hermione.

Lupin professzor nem volt valami szórakoztató útitárs, de néha hasznosnak bizonyult a jelenléte. Három óra tájban eleredt az eső, s a távolban elkúszó hegyek fakó, szürke fátylat öltöttek. Alighogy az első cseppek megtelepedtek a kupé ablakán, ismét közeledő lépések zaja hallatszott. Kisvártatva megjelent az ajtóban az a három roxfortos diák, akiket Harry, Ron és Hermione a legkevésbé akartak látni: Draco Malfoy, valamint barátai, Vincent Crak és Gregory Monstro.

Draco Malfoy és Harry azóta esküdt ellenségek voltak, amióta először utaztak együtt a Roxfort Expresszen. A sápadt, alattomos képű Malfoyt annak idején a Mardekárba osztották be, s azóta bekerült háza kviddicscsapatába. Ő is fogó volt, akárcsak Harry a griffendéleseknél. Két elmaradhatatlan kísérője, vagy inkább szolgája, Crak és Monstro tagbaszakadt, tompa agyú fiúk voltak. Crakot, a magasabbikat gombafrizurájáról és vastag nyakáról lehetett felismerni, Monstro kefehajával és hosszú karjával gorillára emlékeztetett.

Malfoy kinyitotta a fülke ajtaját.

– Nicsak, itt a kis csapat! – szólt szokásos lusta, vontatott modorában. – Pöttöm és a Vízipatkány.

Crak és Monstro bután heherésztek.

– Hallom, az apád végre leakasztott egy kis aranyat a nyáron – folytatta Ronhoz fordulva Malfoy. – Anyád nem kapott szívrohamot?

Ron olyan bőszen pattant fel, hogy még Csámpás kosarát is lesodorta az ülésről. Lupin professzor felhorkant álmában. A tanár láttán Malfoy ösztönösen hátrált egy lépést.

– Az meg kicsoda?

– Egy új tanár – felelte Harry, aki ugyancsak felállt, hogy szükség esetén visszatarthassa Ront. – Mit is mondtál az előbb?

Malfoy fénytelen szeme összeszűkült. Volt annyi esze, hogy ne provokáljon verekedést egy tanár orra előtt.

– Gyerünk – vetette oda bosszúsan csatlósainak, azzal mindhárman továbbálltak.

Harry és Ron visszaültek a helyükre. Ron az öklét dörzsölgette.

– Az idén nem fogom lenyelni Malfoy gúnyolódását – fogadkozott. – Esküszöm, ha még egyszer megjegyzést tesz a családomra, elkapom a fejét, és...

Azzal vad mozdulatot tett a levegőben.

– Ron – sziszegte Hermione, és Lupin felé bökött –, vigyázz, hogy mit beszélsz.

A professzor azonban az igazak álmát aludta.

Az eső nem állt cl, sőt, ahogy észak felé haladtak, egyre jobban rákezdett. A ablakon túli nedves szürke ködön mind kevesebb és kevesebb fény hatolt át, végül pislogva kigyúltak a lámpák a folyosón és a kupé mennyezetén. Zakatolt a vonat, esőcseppek verték az ablakot, és süvített a szél – de Lupin professzor csak aludt, mint a tej.

Ron előredőlt, és a koromfekete ablak felé pislogott.

– Már nem lehetünk messze.

Alighogy kimondta a mondatot, a vonat lassítani kezdett.

– Szuper. – Ron felállt, és a professzort óvatosan megkerülve az ablak elé lépett. – Már alig várom a lakomát. Mindjárt éhen halok...

Hermione az órájára nézett, és a fejét csóválta.

– Még nem lehetünk ott.

– Akkor miért állunk meg?

A vonat egyenletesen fékezett. Ahogy lassult a zakatolás és elhalkult a kerekek zaja, úgy tűnt, mintha a szél és az eső még bőszebben korbácsolná az ablakot.

Harry, aki a legközelebb ült az ajtóhoz, felállt, hogy kinézzen a folyosóra. Nem csak ő volt ilyen kíváncsi, jóformán minden kupé ajtaján kidugta valaki a fejét.

A vonat hirtelen rándulással megállt, távoli puffanások jelezték, hogy egyik-másik csomag tulajdonosa fejére pottyant. Azután egyszer csak kialudtak a lámpák, és az egész szerelvény sötétbe borult.

– Mi ez a cirkusz? – csattant fel Ron valahol Harry háta mögött.

– Au! – jajdult fel Hermione. – Ez a lábam volt, Ron!

Harry tapogatózva visszaült a helyére.

– Lehet, hogy elromlott a mozdony?

– Nem t'om...

Nyikorgó hang hallatszott, s Harry az ablak előtt megpillantotta Ron sötét sziluettjét. A fiú egy folton letörölte a párát az üvegről, és szemét meresztve kibámult.

– Mozgást látok – jelentette. – Mintha emberek szállnának fel a vonatra...

Hirtelen kinyílt a fülke ajtaja, és valaki keresztülesett Harry kinyújtott lábán.

– Bocsánat!... Ti tudjátok, mi történt? Au! Bocsánat...

– Szia, Neville. – Harry némi tapogatózás után talpra állította Nevillet a köpenyénél fogva.

– Harry? Te vagy az? Miért álltunk meg? – Fogalmam sincs. Ülj le...

Szavait vad sziszegés és fájdalmas kiáltás követte, Neville ugyanis ráült Csámpásra.

– Megyek, megkérdezem a mozdonyvezetőt, mi történt – szólt Hermione. Harry érezte, hogy a lány elmegy mellette, majd a hangokból ítélve kinyílt a tolóajtó, és a következő pillanatban két sikkantás hallatszott.

– Ki vagy?

– Te ki vagy?

– Ginny?

– Hermione?

– Mit csinálsz itt?

– Ront keresem.

– Gyere be, és ülj le...

– Ne ide! – szólt gyorsan Harry. – Itt én vagyok! – Au! – jajdult fel Neville.

– Csend! – szólt rájuk egy rekedt hang.

Úgy tűnt, Lupin professzor végre felébredt. A hirtelen beálló csendben Harry mocorgást hallott a sarokból.

A következő pillanatban valami halkan roppant, és a fülkét remegő fény töltötte be. Lupin professzor mintha egy maréknyi lángnyelvet tartott volna a kezében. Arca még mindig betegesen sápadt volt, de a szeme élénken csillogott.

– Maradjatok a helyeteken – utasította rekedt hangján a gyerekeket, majd óvatosan felállt, és kinyújtotta maga előtt a lángot tartó kezét.

Mielőtt azonban az ajtóhoz léphetett volna, az lassan kinyílt.

A táncoló lángnyelvek fényében egy hórihorgas, köpönyeges alak körvonalai rajzolódtak ki. A jövevény arcát mélyen lehúzott csuklya takarta. Harry pillantása lefelé siklott, s amit látott, attól görcsbe rándult a gyorsira. A köpeny résén egy zöldesszürke, nyálkásan fénylő, cafatos kéz lógott ki. Mintha egy oszló vízihulla keze lett volna...

Az alak bizonyára megérezte Harry tekintetét, mert keze egy szempillantás múlva eltűnt a fekete köpeny leomló redői között.

Azután hosszú, elnyújtott hörgés hallatszott a csuklya alól: az arctalan alak mély lélegzetet vett – mintha nem is a levegőt, hanem valami mást akarna beszippantani a környezetéből.

A fülkében tartózkodókon jéghideg fuvallat söpört végig. Harry érezte, hogy elakad a lélegzete. A hideg behatolt a bőre alá, szétáradt a mellkasában, átjárta még a szívét is...

Szemgolyója mintha befelé fordult volna – elsötétült előtte a világ. Fulladozott a hidegtől, s úgy zúgott a füle, mintha egy vízesés alatt állt volna. Érezte, hogy valami ellenállhatatlan erővel húzza lefelé, s a zúgás is egyre erősödött...

Ekkor távoli jajveszékelés hatolt a fülébe – iszonyú, kétségbeesett, velőtrázó sikoltozás. Segíteni akart a szenvedőnek, de még a karját sem tudta felemelni... sűrű, tejfehér köd kavargott körülötte...

– Harry! Harry! Válaszolj!

Valaki az arcát pofozgatta.

– Mi-mi van?

Harry kinyitotta a szemét. Az első két dolog, ami eljutott a tudatáig, a fény és a rázkódás volt – ezek szerint a Roxfort Expressz továbbindult, és a lámpák is újra kigyulladtak. Ő maga lecsúszhatott az ülésről, mert a padlón feküdt. Ron és Hermione mellette térdeltek, s fölöttük megpillantotta Neville és Lupin professzor arcát. Borzalmasan émelygett, s mikor megigazította szemüvegét, észrevette, hogy arca hideg verejtékben fürdik.

Ron és Hermione felsegítették az ülésre.

– Jobban vagy? – kérdezte aggódva Ron.

– Igen. – felelte Harry, és gyorsan az ajtó felé pillantott. A kámzsás alak eltűnt. – Mi történt? Hol van az a... az az izé?

És ki sikoltott?

Ron még jobban összeráncolta a homlokát. – Senki nem sikoltott.

Harry körülnézett a lámpafényben fürdő kupéban. George és Neville sápadtan néztek vissza rá. – De én sikoltást hallottam...

Hangos koppanás hallatszott, amitől valamennyien összerezzentek. Lupin professzor egy óriási tábla csokoládét igyekezett szeletekre törni. Egy különösen nagy darabot Harry felé nyújtott.

– Tessék, edd meg. Jót fog tenni.

Harry elvette a csokoládét, de nem evett belőle.

– Mi volt az a csuklyás lény? – kérdezte Lupintól.

– Egy dementor – felelte a professzor, és szétosztotta a maradék csokoládét. – Az azkabani dementorok egyike.

A gyerekek értetlenül meredtek rá. Lupin összegyűrte és zsebre dugta az üres csokoládés papírt.

– Egyetek – ismételte. – Jót fog tenni. Én megyek, és beszélek a mozdonyvezetővel.

Azzal kilépett a kupé ajtaján, és eltűnt.

– Biztos, hogy jól vagy, Harry? – aggodalmaskodott Hermione.

– Semmit nem értek... – Harry letörölte arcáról a verejtéket. – Mi történt?

– Hát... az a valami – a dementor – megállt az ajtóban, és körülnézett – vagyis csak gondolom, hogy körülnézett, mert az arca nem látszott – és te... te meg...

– Azt hittem, hogy valamilyen rohamot kaptál – szólt közbe Ron, még mindig rémült arccal. – Megdermedtél, leestél az ülésről, és aztán elkezdtél rángatózni...

– Lupin professzor pedig átlépett rajtad, odaállt a dementor elé, és előhúzta a pálcáját – folytatta Hermione. – Azt mondta: „Egyikünk se rejtegeti Sirius Blacket a köpenye alatt. Távozz.” De a dementor nem mozdult. Erre Lupin motyogott valamit, amitől ezüstszínű sugár lövellt ki a pálcájából. Akkor a dementor megfordult, ás elúszott, mintha nem is lábakon járna...

– Iszonyú volt – nyafogta Neville, még a szokásosnál is vékonyabb hangon. – Ereztétek, milyen hideg lett, amikor megjelent?

– Furcsa volt – dörmögte borzongva Ron. – Hirtelen úgy éreztem, hogy soha többet nem lesz jó kedvem...

Ginny, aki sápadtan gubbasztott a sarokban, most halkan hüppögni kezdett. Hermione odament hozzá, és vigasztalóan átölelte.

– De egyikőtök se... egyikőtök se esett össze? – nyögte ki a kérdést Harry.

– Nem – felelte Ron, és megint aggódva nézett Harryre. – Ginny reszketett, mint a nyárfalevél, de...

Harry nem értette, mi történhetett vele. Gyenge és kótyagos volt, mintha súlyos influenzából lábadozna, és egyre jobban szégyellte magát. Hogy lehet az, hogy csak őt viselte meg ennyire a dolog?

Kisvártatva visszatért Lupin professzor. Egy pillanatra megállt az ajtóban, körülnézett, majd bujkáló mosollyal így szólt:

– Nem mérgeztem meg a csokoládét...

Harry harapott egy falatot az édességből, és nagy meglepetésére nyomban melegség áradt szét a testében.

– Tíz perc múlva megérkezünk – mondta Lupin. – Minden rendben, Harry?

Harry nem kérdezte meg, honnan tudja a professzor a nevét.

– Igen – felelte lesütött szemmel.

Az út hátralevő részében nem sokat beszéltek. A vonat végül befutott a roxmortsi állomásra, és a diákok tülekedve leszálltak. Hatalmas volt a kavarodás, baglyok huhogtak, macskák nyávogtak, Neville varangya pedig hangosan brekegett gazdája süvege alatt. A peronon dermesztően hideg volt, viharos szél fújt, és úgy esett, mintha dézsából öntenék.

– Elsőévesek, ide hozzám! – harsant egy ismerős hang. Harry, Ron és Hermione megfordultak, és a peron túlsó végében megpillantották Hagrid toronymagas alakját. Az óriás széles mozdulatokkal terelgette a megszeppent elsősöket a tópart felé, ahol a hagyománynak megfelelően csónakok várták őket.

– Isten hozott! – kiáltott oda Hagrid a diákok feje fölött három barátjának. Azok integettek neki, de válaszolni már nem volt módjuk, mert a meglóduló tömeg magával sodorta őket az ellenkező irányba. Harry, Ron és Hermione a többiekkel együtt egy kátyús földútra tértek le, ahol vagy száz fiáker várta a felsőbb éveseket. Minden kocsit egy-egy láthatatlan ló húzott – legalábbis Harry ezzel magyarázta, hogy mikor beültek a járműbe, az nyomban megrándult, s döcögve-rázkódva elindult a kastély felé.

A fiákerben enyhe föld-és szénaillat terjengett. Harry kissé erőre kapott ugyan a csokoládétól, de még mindig elég kába volt. Ron és Hermione aggódó pillantásokat vetettek rá, mintha attól tartanának, hogy újra elájul.

A fiáker komótosan közeledett egy gyönyörű kovácsoltvas kapu felé, melynek oszlopain egy-egy kőből faragott szárnyas vadkan trónolt. Az oszlopok tövében két újabb hórihorgas, csuklyás dementor posztolt. Harry csak egy pillantást vetett rájuk, s máris újra kerülgetni kezdte a jeges émelygés, inkább hátradőlt a kényelmes ülésen, és addig nem nyitotta ki a szemét, amíg át nem haladtak a kapun. A kastélyhoz vezető szelíd emelkedőn a fiáker kissé felgyorsult, Hermione kidugta a fejét az ablakon, és gyönyörködve nézte a hatalmas, száztornyú épületet.

Mikor a kocsi végre megállt, Hermione és Ron fürgén kiszálltak, majd Harry is kikászálódott a kocsiból. Nyomban egy kaján hang ütötte meg a fülét.

– Elájultál, Potter? Igaz, amit Longbottom mond? Tényleg elájultál?

Malfoy átfurakodott Hermione mellett, és elállta Harry útját. Arcán gonosz vigyor ült, s amúgy fénytelen szeme csillogott a kárörömtől.

– Kopj le, Malfoy – mordult rá Ron.

– Te is elájultál, Weasley? – harsogta Malfoy. – Betojtál a csúnya öreg dementor bácsitól?

– Valami gond van? – csendült egy szelíd hang. Lupin professzor épp akkor szállt ki a fiákeréből.

Malfoy szemtelenül végigmérte a professzort, elidőzve foltos talárján és jobb napokat látott bőröndjén. Azután enyhe gúnnyal a hangjában így szólt:

– Nem, nincs semmi gond, öhm... professzor úr.

Azzal rávigyorgott Crakra és Monstróra, s elindult felfelé a kastély bejáratához vezető lépcsősoron.

Hermione hátba bökte Ront, hogy indulásra bírja. A három jó barát csatlakozott a lépcsőn hömpölygő sokasághoz. A diákok a hatalmas tölgyfaajtón át betódultak a fáklyákkal megvilágított bejárati csarnokba, ahonnan pazar márványlépcső vezetett az emeletekre.

Jobbra tőlük tárva-nyitva állt a nagyterem ajtaja, Harry a többiekkel együtt arrafelé indult. Épp csak annyi ideje volt, hogy egy pillantást vessen az elvarázsolt mennyezetre – mely ezen az estén sötét és borús volt –, máris egy szigorú hang csendült a háta mögött:

– Potter! Granger! Jöjjenek ide!

Harry és Hermione meghökkenve fordultak a hang irányába. Átváltoztatástan tanárnőjük s egyben házfőnökük, McGalagony professzor szólította őket. A szigorú arcú boszorkány mindig szoros kontyba csavarva hordta a haját, s szúrós pillantásait négyszögletes okuláré mögül szórta diákjaira. Harry kissé szorongva vágott utat magának a tömegen keresztül tanárnője felé, ha McGalagony megszólította, valamiért mindig úgy érezte magát, mint egy tetten ért bűnös.

– Nem kell megszeppenniük, csak beszélni akarok magukkal – szólt a tanárnő. – Maga menjen tovább, Weasley.

Így hát Ron csupán nézhette, amint McGalagony kitessékelte Harryt és Hermionét a nagyterem zsibongó forgatagából. Harryék a tanárnő nyomában átvágtak a bejárati csarnokon, felmentek a márványlépcsőn, majd rákanyarodtak az egyik folyosóra.

McGalagony dolgozószobája nem volt valami tágas, de a kandallóban vidám tűz lobogott. Miután mindhárman beléptek az ajtón, a tanárnő intett Harrynek és Hermionénak, hogy üljenek le. Ő maga is helyet foglalt az íróasztala mögött, és rögtön a tárgyra tért.

– Lupin professzor előreküldött egy baglyot a hírrel, hogy maga rosszul lett a vonaton, Potter.

Mielőtt Harry válaszolhatott volna, kopogtattak az ajtón, és belépett Madam Pomfrey, az iskola javasasszonya.

Harry érezte, hogy fülig elvörösödik. Szégyellte, hogy elájult, de hogy még fel is fújják a dolgot, az egyenesen bosszantotta.

– Már teljesen rendbe jöttem – bizonygatta. – Nincs szükségem semmire...

Madam Pomfreynak azonban hiába beszélt.

– Áh, szóval te vagy a beteg – szólt a javasasszony, és lehajolt, hogy alaposan szemügyre vegye Harryt. – Gondolom, már megint valami veszélyes kalandba keveredtél.

– Találkozott egy dementorral, Poppy – magyarázta McGalagony.

A két boszorkány sötét pillantást váltott. Madam Pomfrey rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Dementorokat küldeni egy iskola köré... – dörmögte, miközben hátrasimította Harry haját a homlokából – Nem ő az első, aki elájul tőlük. Tessék, még mindig hideg a homloka. Borzalmas egy társaság, és aki amúgy is érzékeny, gyenge alkat...

– Nem vagyok gyenge! – mordult fel sértődötten Harry.

– Hát persze, hogy nem vagy – hagyta rá szórakozottan Madam Pomfrey, és megtapintotta Harry pulzusát.

– Mire van szüksége? – kérdezte McGalagony. – Feküdnie kell? Töltse az éjszakát a gyengélkedőn?

– Teljesen jól vagyok! – tiltakozott Harry, és felpattant a székből. Esze ágában se volt újabb okot adni Malfoynak a gúnyolódásra.

– Nos, ha mást nem, egy kis csokoládét mindenképp ennie kell – jelentette ki Madam Pomfrey, miután Harry szemét is megvizsgálta.

– Csokoládét már kaptam – mondta Harry. – Mindannyian kaptunk Lupin professzortól.

– Valóban? – Madam Pomfrey elismerően bólintott. – Úgy tűnik, végre van egy sötét varázslatok kivédése tanárunk, aki ért is valamihez.

– Biztos benne, hogy jól érzi magát, Potter? – kérdezte élesen McGalagony.

– Igen.

– Helyes. Akkor legyen szíves, várjon odakint, amíg váltok néhány szót Granger kisasszonnyal az órarendjéről. Azután együtt lemegyünk a nagyterembe.

Harry követte a folyosóra Madam Pomfreyt, aki motyogva elsietett a gyengélkedő irányába. Harrynek nem kellett sokáig várnia, néhány perc múlva csatlakozott hozzá Hermione, aki láthatóan roppantul örült valaminek, és a nyomában McGalagony is kilépett az ajtón. Együtt indultak el lefelé a márványlépcsőn.

A nagyteremben hegyes fekete süvegek tengere fogadta őket. A diákok a házak hosszú asztalai mentén ültek, arcuk ragyogott a több ezer lebegő gyertya fényében. Flitwick professzor, egy ősz hajú, pöttöm varázsló épp egy kopott varázslósüveget és egy háromlábú széket vitt kifelé a teremből.

– De kár – jegyezte meg halkan Hermione – lemaradtunk a beosztásról.

A Roxfort új diákjainak érkezésük után a fejükbe kellett húzniuk a Teszlek Süveget, hogy az kihirdethesse, melyik iskolai házba kerülnek (a Griffendélbe, a Hollóhátba, a Hugrabugba vagy a Mardekárba). McGalagony professzor a tanári asztalhoz sietett, Harry és Hermione pedig lábujjhegyen elindultak az ellenkező irányba, a griffendélesek asztala felé. Láttukra a diákok kíváncsian megfordultak, s néhányan még rá is mutattak Harryre. Ilyen gyorsan elterjedt volna a híre, hogy összeesett a dementor láttán?

Ő és Hermione leültek a székekre, amelyeket Ron foglalt nekik.

– Mit akart McGalagony? – kérdezte Ron.

Harry suttogva belefogott a magyarázatba, de amikor az igazgató ünnepélyesen felállt, elhallgatott.

Dumbledore professzor igencsak benne járt a korban, mégis fiatalos életerő sugárzott belőle. Arcát leomló, hosszú ezüst haj és szakáll keretezte, s hihetetlenül görbe orrán félhold alakú szemüveg ült. Sokan a kor legnagyobb varázslójának tartották, de Harry nem csak ezért tisztelte. Albus Dumbledore olyan ember volt, akire bármikor rábízta volna az életét, s most, hogy a diákjaira mosolygó professzorra tekintett, végre valóban megnyugodott – először azóta, hogy a dementor belépett a fülkéjükbe.

– Isten hozott mindenkit! – szólt Dumbledore, s szakálla megcsillant a gyertyafényben. – Boldog új tanévet kívánok! Mondanom kell nektek néhány dolgot, s mivel van köztűk egy komoly téma is, jobb lesz, ha túlesünk rajta, mielőtt fényűző lakománk megrészegíti a tisztelt társaságot...

Dumbledore megköszörülte a torkát, és folytatta:

– Amint azt a Roxfort Expresszen lezajlott razzia után kitalálhattátok, iskolánk átmenetileg vendégül lát néhány azkabani dementort, akik a minisztérium megbízásából érkeztek ide.

Szünetet tartott, s Harrynek eszébe jutott, mit mondott Mr. Weasley: hogy Dumbledore nem örült igazán a dementorok jelenlétének az iskola körül.

– Dementorok őrködnek a park összes bejáratánál – folytatta az igazgató. – Amíg itt vannak, senki nem hagyhatja el engedély nélkül az iskola területét. A dementorokat nem lehet kijátszani se furfanggal, se álruhával... de még láthatatlanná tévő köpennyel sem – tette hozzá szelíden a professzor. Harry és Ron sokatmondó pillantást váltottak. – A dementorokat nem hatja meg semmilyen könyörgés vagy kifogás, ezért nyomatékosan kérem: ne adjatok okot rá, hogy bántsanak titeket. A prefektusok és új iskolaellőink tegyenek meg mindent, hogy egy diák se kerüljön összeütközésbe a dementorokkal.

Percy, aki néhány széknyire ült Harrytől, megint kidüllesztette a mellét, és fontoskodva ráncolta a homlokát. Dumbledore ismét szünetet tartott, és figyelmeztető komolysággal körülnézett. A teremben egy pisszenés sem hallatszott.

– Most pedig térjük át egy kellemesebb témára – váltott hangot Dumbledore. – Tantestületünk az idén két új taggal gazdagodik.

– Először is bemutatom Lupin professzort, aki volt olyan szíves és elvállalta a sötét varázslatok kivédése tantárgy oktatását.

Lupin meglehetősen gyér tapsot kapott. Csak azok üdvözölték lelkesen, akik a Roxfort Expresszen egy kupéban utaztak vele – vagyis Harry és barátai. Az összes többi tanár a legjobb talárjában feszített, így Lupin szegényes öltözéke most különösen szembeszökő volt.

– Nézd meg Pitont! – súgta Harry fülébe Ron.

Piton professzor az asztal túlsó végéből Lupinra meredt. A sovány, sárgásfakó arcú bájitaltantanárról mindenki tudta, hogy szívesen megkaparintaná magának a sötét varázslatok kivédése tantárgyat, de Harry, aki ki nem állhatta őt, még ezzel együtt is meglepődött Piton arca láttán: az nem pusztán dühöt vagy irigységet, hanem tömény undort tükrözött. Harry nagyon jól ismerte ezt az arckifejezést: Piton őrá is mindig így nézett.

– Ami a másik tanárcserét illeti – folytatta Dumbledore, miután elhalt a Lupinnak szóló lanyha taps –, sajnálattal kell tudatnom veletek, hogy Ebshont professzor, aki diákok nemzedékeit oktatta a legendás lények gondozására, a múlt tanév végével nyugállományba vonult, hogy végre kinyújtóztathassa maradék végtagjait. Örömmel jelenthetem viszont, hogy utódja nem más, mint Rubeus Hagrid, aki így ezentúl vadőri teendői mellett tanári feladatokat is ellát majd.

Harry, Ron és Hermione elkerekedett szemmel néztek egymásra. Azután ők is beszálltak a tapsviharba, ami a griffendélesek asztalánál dörgött a leghangosabban. Harry a nyakát nyújtogatva nézett Hagrid felé. A vadőr elvörösödve bámulta lapátkezeit, és szélesen vigyorgott bozontos, fekete szakálla rejtekében.

– Hát persze, tudhattuk volna! – harsogta Ron az asztalt csapkodva. – Ki más írna elő nekünk egy harapós könyvet?

Harry, Ron és Hermione az utolsók között hagyták abba a tapsot, s mikor Dumbledore professzor újra megszólalt, látták, hogy Hagrid a szemét törölgeti az abrosz szélével.

– Ezzel el is mondtam minden fontos dolgot – fejezte be beszédjét az igazgató. – Kezdődjék a lakoma!

Az asztalokon álló aranytálak és – kancsók egyszerre megteltek étellel-itallal. Harry, akinek hirtelen farkasétvágya támadt, mindenből vett, amihez csak hozzáfért, és lelkesen falatozni kezdett.

Valóban pompás lakoma volt, a nagyterem csak úgy zengett a vidám zsibongástól és a kések-villák csörgésétől. Harry, Ron és Hermione legszívesebben mégis megsürgették volna az asztalbontást, mert alig várták, hogy végre beszélhessenek Hagriddal. Jól tudták, milyen sokat jelent ez a tanári kinevezés a vadőr számára. Hagrid nem volt diplomás varázsló, harmadikos korában ugyanis eltanácsolták a Roxfortból egy olyan bűnért, amit el sem követett. Harry, Ron és Hermione azonban az előző tanévben végre tisztázták őt.

Nagy sokára, mikor a tökös rétes utolsó morzsái is eltűntek az aranytálakról, és Dumbledore kiadta végre a parancsot, hogy mindenki menjen lefeküdni, eljött a várva várt alkalom.

– Gratulálunk, Hagrid! – sikongatott lelkesen Hermione, mikor a tanári asztal mellé értek.

– Nektek: köszönhetem – felelte Hagrid, s megtörölte az asztalkendővel nedvesen csillogó arcát. – El se merem hinni... Mindig mondtam, hogy Dumbledore a legnagyszerűbb ember a világon... az első útja hozzám vezetett, miután Ebshont professzor szólt neki, hogy visszavonul... Erre vágytam egész életemben...

Hagrid most végképp elérzékenyült, az asztalkendőbe temette arcát, McGalagony professzor pedig elhessegette a három jó barátot.

Harry, Ron és Hermione csatlakoztak griffendéles társaikhoz, akik ugyanolyan fáradtnak tűntek, mint ők maguk. Felmentek velük a márványlépcsőn, maguk mögött hagytak számtalan folyosót és újabb lépcsősort, s végül megérkeztek a Griffendéltorony titkos bejáratához. Ott egy kövér, rózsaszín ruhás dáma festett portréja állta útjukat.

– Jelszó? – kérdezte a képhölgy.

– Jövök már, jövök! – csendült fel valahol hátul Percy fontoskodó hangja. – Az új jelszó: Fortuna major!

– Jaj nekem – sóhajtott Neville Longbottom, aki közismerten hadilábon állt mindennel, amit meg kellett jegyezni.

A griffendélesek a portrélyukon át bemásztak a torony klubhelyiségébe, majd ki-ki továbbment a fiúk, illetve a lányok hálótermei felé. Harry társaival együtt felkapaszkodott a csigalépcsőn, s közben egyre csak az járt a fejében, hogy mennyire szeret itt lenni. Mikor belépett a jól ismert kerek hálóterembe az öt baldachinos ágy közé, úgy érezte, végre hazaért.

Hatodik fejezet

Karmok és rémképek

Másnap reggel, mikor Harry, Ron és Hermione lementek reggelizni, a nagyterembe lépve Draco Malfoyon akadt meg a szemük. A fiú egy csapat mardekáros gyűrűjében állt, és a derültségből ítélve valami roppant szórakozató dolgot mesélt nekik. Mikor Harryék elhaladtak mellette, épp látványosan ájulást tettetett. Hallgatósága dörgő kacajjal jutalmazta a paródiát.

– Ne törődj vele – szólt Hermione, aki Harry mögött lépkedett. – Nem érdemel annyit, hogy bosszankodj miatta...

– Hé, Potter! – visította Pansy Parkinson, egy rókaképű mardekáros lány. – Potter! Jönnek a dementorok! Húúúúúú!

A griffendélesek asztalához érve Harry lezuttyant George Weasley mellé.

– Tessék, a harmadikos órarendek – szólt George, és Harry elé tolta a pergamenlapokat. – Neked meg mi bajod, Harry?

Ron leült George jobb oldalán, és sötét pillantást küldött a mardekárosok felé.

– Malfoy – felelte a testvérének Harry helyett.

George épp akkor nézett Malfoyra, mikor az megint ájulást mímelt.

– Kis tetű – szólt megvetően. – Amikor a dementorok a mi fülkénk felé jártak, nem volt ilyen nagy a szája. Úgy menekült be hozzánk, mint akit kergetnek, igaz, Fred?

– Majdnem összepisilte magát – morogta undorodva Fred.

– Én se ugráltam épp az örömtől – folytatta George. – Iszonyú alakok azok a dementorok...

– Valahogy megfagy tőlük az ember – csóválta a fejét Fred.

– De ti nem ájultatok el – jegyezte meg halkan Harry.

– Felejtsd el! – legyintett George. – Apának egyszer el kellett mennie Azkabanba... Emlékszel, Fred? Utána azt mesélte, hogy soha nem járt még olyan rettenetes helyen. Holtsápadtan, remegve jött haza... A dementorok kiszívják az örömöt a levegőből maguk körül. A legtöbb rab megtébolyodik abban a börtönben.

– Majd meglátjuk, hogy a kviddicsmeccs után is lesz-e még kedve Malfoynak nevetni – jegyezte meg Fred. – Mi nyitjuk a szezont, és ellenük játsszunk.

Harry és Malfoy eddig egyetlen kviddicsmeccsen mérték össze tudásukat. Akkor Malfoy húzta a rövidebbet. Harry a meccs emlékétől némiképp felderülve szedett magának egy kis kolbászt és sült paradicsomot.

Hermione az órarendjét böngészte.

– Juj, de jó! – lelkendezett. – Már ma lesznek óráink az új tantárgyakból!

Ron belepillantott a lány órarendjébe, és a fejét csóválta.

– Itt valami nem stimmel, Hermione. Vagy tíz órára akarnak elküldeni téged naponta. Ez képtelenség. – Ne aggódj, megbeszéltem a dolgot McGalagonnyal.

– De hát nézd meg – nevetett Ron. – Mondjuk, ma délelőtt: kilenc óra, jóslástan. És alatta: kilenc óra, mugliismeret. Aztán... – Ron közelebb hajolt a pergamenlaphoz, és hitetlenkedve meredt rá. – Idenézz! Alatta: aritmetodika, kilenc óra. Hermione, tudom, hogy szorgalmas vagy, de ez még neked is sok. Hogy akarsz egyszerre három órán lenni?

– Ne butáskodj, Ron – bosszankodott Hermione. – Persze, hogy nem leszek egyszerre három órán.

– Hát akkor?

– Kérem a lekvárt – váltott témát Hermione. – De hát...

– Miért zavar annyira, hogy egy kicsit zsúfolt az órarendem? – csattant fel Hermione. – Mondom, hogy megbeszéltem McGalagony professzorral.

Ekkor Hagrid lépett be a nagyterembe. Szokásos hosszú vakondbőr kabátját viselte, és egy döglött görényt lóbált a kezében.

– Na, gyerekek? – fordult csillogó szemmel barátaihoz. – Veletek lesz a legeslegelső órám! Rögtön ebéd után! Ötkor keltem, hogy legyen időm mindent előkészíteni. Csak el ne szúrjam... Tanár vagyok! Hát nem hihetetlen?

Hagrid lelkes vigyort eresztett meg a gyerekek felé, s a görényt lóbálva a tanári asztalhoz lépett.

– Kíváncsi vagyok, miféle előkészületekről beszélt – jegyezte meg Ron, nem minden aggodalom nélkül.

A nagyterem lassan kiürült, jelezve, hogy ideje elindulniuk az első órára. Ron az órarendjére pillantott.

– Jó lesz, ha sietünk. A jóslástanterem fent van az Északi Toronyban. Legalább tíz perc, amíg odaérünk...

Kapkodva befejezték a reggelit, elköszöntek Fredtől és George-tól, és elindultak a kijárat felé. Mikor elhaladtak a mardekárosok asztala mellett, Malfoy megint ájulást színlelt. A fel-feltörő nevetés a bejárati csarnok túlsó végéig kísérte Harryt.

Az Északi Toronyba vezető út a vártnál is hosszabbnak bizonyult. A zegzugos kastély még két év után is tartogatott meglepetéseket a számukra – az Északi Toronyban például eddig soha nem jártak.

– Biztosan... van... rövidebb út is – zihálta Ron, miután a hetedik hosszú lépcsősort is maguk mögött hagyták, s megálltak egy ismeretlen, kihalt folyosó közepén. Nem láttak semmit, ami elárulta volna, hogy merre induljanak tovább, közel s távol az egyetlen tárgy egy üres pázsitot ábrázoló, jókora festmény volt.

– Szerintem jobbra kell mennünk – vélekedett Hermione.

– Nem hinném – rázta fejét Ron. – Az a déli irány. Nézd, az ablakból látszik a tó...

Harry ezalatt a festményt nézte. A pázsitra időközben be poroszkált egy kövér, almásderes póni, és békésen legelészni kezdett. Harry rég megszokta, hogy a roxforti festmények figurái ide-oda sétálnak, és rendszeresen átmennek egymáshoz látogatóba, de néha szerette figyelni a mozgékony festménylakók életét. Kisvártatva egy tömzsi, pufók lovag csörtetett be a képbe. Páncélja térdén a zöld foltok arról árulkodtak, hogy nemrég leesett a lováról.

– Hah! – kiáltott fel a lovag, mikor megpillantotta Harryéket. – Galád haramiák! Arcátlanul betörtök birtokomra!? Tán bukásomon jöttetek derülni? No de majd kardom móresre tanít!

Harry, Ron és Hermione meghökkenve nézték a jelenetet. A kis lovag kirántotta kardját a hüvelyéből, hadonászni kezdett vele, s közben dühösen fel-alá ugrált. A kard azonban túl hosszú és nehéz volt neki, egy lendületes suhintás után elvesztette egyensúlyát, és orra bukott a fűben.

– Nem ütötted meg magad? – kérdezte sajnálkozva Harry, és közelebb lépett a képhez.

– Ne közelíts, hitvány, pór kutya! Vissza, beste!

A kis lovag kardjára támaszkodva feltápászkodott – ettől azonban a penge mélyen belefúródott a földbe. A lovag dühödten cibálni kezdte, de a kard meg se mozdult. Végül a hős kimerülten lehuppant a fűbe, és felhajtotta sisakrostélyát, hogy letörölje arcáról a verejtéket.

Harry kihasználta a fegyverszünetet.

– Figyelj, lovag – szólt –, mi az Északi Tornyot keressük. Nem tudod véletlenül, merre van?

A lovag egy szempillantás alatt felderült.

– Kaland és kutatás! – harsogta lelkesen. – Jertek nyomomban, jámbor vándorok! Hitemre, célba érünk, vagy hősként hullunk el a harcmezőn!

A lovag még egy meddő kísérletet tett a kard kiszabadítására, majd miután a póni nyergébe sem sikerült felkapaszkodnia, így kiáltott:

– Gyalog kelünk hát útra! Fel, bájos hölgy és jó urak!

Azzal futásnak eredt, és eltűnt a kép bal szélén.

A három jó barát utánaeredt a folyosón. Többnyire a páncél csörgését követték, de noha látták is kalauzukat, mikor az átszaladt egy-egy festményen.

– Nem lankadhatunk még, hisz most jön a java! – rikkantotta a lovag, s a következő pillanatban Harryék megpillantották őt egy csapat megszeppent, krinolinos hölgy előtt, akiknek a képe egy szűk csigalépcső falán lógott.

Harry, Ron és Hermione zihálva felkaptattak a lépcső meredek spirálján. Már kezdtek elszédülni, amikor tompa zsivaj ütötte meg a fülüket – a többiek közvetlenül fölöttük lehettek.

– Ég áldjon! – kiáltott ki a lovag egy mogorva szerzeteseket ábrázoló festményből. – Isten veletek, fegyvertársaim! Ha úgy hozza a sors, hogy szükségtek leszen egy nemes szívre s két erős karra, hívjátok Sir Cadogant!

– Persze, hívni fogunk – dünnyögte Ron, mikor a lovag eltűnt a képből. – Amint szükségünk lesz egy félnótásra.

A lépcső egy szák pihenőben ért véget, ahol már ott tolongtak osztálytársaik. Erről a pihenőről nem vezetett tovább se lépcső, se folyosó, se ajtó. Ron oldalba bökte Harryt, és felfelé mutatott. A mennyezeten egy réz névtáblával ellátott, kerek csapóajtó helyezkedett el.

– Sybill Trelawney jóslástantanár – olvasta fel a tábla szövegét Harry. – Szerintetek hogyan fogunk felmászni oda?

A kérdésre nyomban megkapta a választ: a csapóajtó kinyílt, és ezüstszínű létra ereszkedett le a lába elé. Az osztály elcsendesedett.

– Csak utánad – szólt vigyorogva Ron, így hát Harry mászott fel elsőként.

A létra tetején a legfurcsább tanterem várta, amit életében látott. A helyiség leginkább egy zsúfolt padláson berendezett régimódi teázóra hasonlított. Vagy húsz kis, kerek asztal állt benne, körülöttük kárpitozott karosszékek és kövér puffok. Minden ablakot sötét függöny takart. A bíborszín kendők alatt rejtőző lámpák kísérteties, vörös fénybe vonták a bútorokat. A helyiségben fullasztóan meleg volt, s a nagy rézkanna alatt lobogó tűz émelyítően fűszeres illatot árasztott. A kandallópárkány és az íves falak mentén álló polcos szekrények zsúfolva voltak a legkülönfélébb holmikkal: a porlepte tollakon, gyertyacsonkokon és elrongyolódott kártyapaklikon kívül sok-sok sápadtan fénylő kristálygömb és egész gyűjteményre való teáscsésze sorakozott rajtuk.

A többiek sorban felmásztak a létrán. A teremben már csak suttogva mertek beszélni, s Ron odahajolt Harryhez.

– Hol lehet a tanárnő? – kérdezte.

Ekkor halk, fátyolos hang búgott fel valahol a sötétben.

– Isten hozott benneteket. Örülök, hogy végre a jelenben is megismerkedhetünk.

Trelawney professzor belépett a tűz fénykörébe. Harry az első pillanatban azt hitte, hogy egy óriási rovart lát: a tanárnő csontsovány volt, fátyolszerű, csillogó kendőt viselt a ruhája fölött, s hatalmas szemüvege természetes méretének sokszorosára nagyította a szemét. Hosszú, vékony nyakában számtalan lánc és gyöngysor lógott, csuklója és ujjai ki se látszottak a karperecek és gyűrűk sokasága alól.

– Üljetek le, gyermekeim, üljetek le.

A diákok felkászálódtak a karosszékekre, illetve lehuppantak a puffokra. Harry, Ron és Hermione együtt ültek le az egyik kerek asztal mellé.

– Üdvözöllek benneteket az első jóslástanórán – folytatta Trelawney, miután maga is helyet foglalt a kandalló előtti karosszékben. – Trelawney professzor vagyok. Nem valószínű, hogy korábban volt alkalmatok találkozni velem. Nem szívesen szállok le a főépület lármás forgatagába, mert olyankor mindig elhomályosul a Benső Szemem.

Senki nem reagált a különös szavakra. Trelawney finom mozdulattal megigazította kendőjét, és folytatta:

– Elhatároztátok hát, hogy elmerültök a mágia legbonyolultabb ága, a jóslástan rejtelmeiben. Kötelességem már elöljáróban figyelmeztetni benneteket: aki nem rendelkezik a Látás képességével, az vajmi keveset tanulhat tőlem. Ezt a tudományt nem lehet könyvekből elsajátítani...

Harry és Ron vigyorogva néztek Hermionéra. A lányt lát hatóan megrémítette a hír, hogy ebben a tantárgyban nem sokra megy a könyveivel.

– Sok olyan boszorkány és varázsló akad, aki, bár nagy jártasságra tett szert a durrogtatás, a bűzkeltés s a szemfényvesztés terén, nem képes eligazodni a jövő ködbe burkolózó titkai között.

Beszéd közben Trelawney professzor végigjáratta hatalmas szemét a megszeppent arcokon.

– A Látás képessége csak keveseknek adatik meg. Mondd, fiam – fordult hirtelen Nevillehez, aki majdnem leesett a puffjáról –, jól van a nagyanyád?

– Úgy tudom, igen – felelte remegő hangon Neville.

– A helyedben nem lennék olyan biztos benne – mondta Trelawney. Lecsüngő smaragd fülbevalója megcsillant a tűz fényében. Neville nyelt egyet, s a tanárnő szenvtelenül folytatta mondókáját:

– A tanév során átvesszük a jövendőmondás legfontosabb módszereit. Karácsonyig a teafűolvasással foglalkozunk, azután rátérünk a tenyérjóslásra. Mellesleg, kedvesem – fordult hirtelen Parvati Patilhoz –, óvakodj a vörös hajútól.

Parvati riadtan nézett Ronra, aki közvetlenül a háta mögött ült, és távolabb húzódott tőle a székével.

– A tavaszi szünet után – folytatta Trelawney – megismerkedünk a kristálygömb használatával – persze előbb megtanuljuk a tűz-ómeneket. Sajnos februárban több óra is elmarad az influenzajárvány miatt. Jómagam be fogok rekedni. Húsvét táján pedig valaki örökre eltávozik közülünk.

A bejelentést döbbent csend fogadta, de Trelawneyt látszólag nem érdekelte szavainak hatása.

– Kedvesem – fordult Lavender Brownhoz, aki a hozzá legközelebb eső székben kuporgott –, megtennéd, hogy idehozod nekem a nagy ezüst teáskannát?

Lavender megkönnyebbült arccal felállt, levette a polcról a tekintélyes méretű edényt, majd letette a tanárnő melletti asztalra.

– Köszönöm, kis drágám. Egyébként a dolog, amitől rettegsz, október tizenhatodikán, pénteken következik be.

Lavender megborzongott.

– Most pedig alkossatok párokat. Mindenki vegyen magának egy csészét a polcról, majd gyertek ide hozzám teáért. Azután üljetek le, és igyátok ki a teát, hogy csak az üledék maradjon a csésze alján. Azt lötyköljétek körbe háromszor bal kézzel, majd fordítsátok a csészét a szájával lefelé, és tegyétek a csészealjra. Várjátok meg, amíg az utolsó csepp tea is kifolyik, azután adjátok át a csészét a párotoknak olvasásra. A minták értelmezéséhez a kulcsot A jövő zenéje ötödik és hatodik oldalán találjátok, de én is segítek majd a munkában. Egy pillanat, gyermekem... – Trelawney elkapta Neville karját, mikor az felállt a székéből – Miután eltörted az első csészét, kérlek, hogy a kék mintásak közül válassz másikat. A rózsaszínűek a kedvenceim.

Valóban, alighogy Neville a polchoz lépett, csörömpölés hallatszott. Trelawney professzor kefével és kislapáttal a kezében odament hozzá.

– Akkor hát a kék mintásak közül, ha megkérhetlek... Köszönöm.

Harry és Ron teli csészéjükkel visszaültek az asztalukhoz, és sietve kiszürcsölték a gőzölgő italt. Azután Trelawney instrukciója szerint háromszor körbelötykölték az üledéket, majd kicsöpögtették a maradék teát, és csészét cseréltek.

– Tessék – szólt Ron, mikor mindketten kinyitották a könyvüket az ötödik-hatodik oldalon. – Mit látsz az enyémben?

– Egy rakás ázott izét – felelte kábán Harry. A termet betöltő tömény, illatos füst egyre jobban eltompította az agyát.

– Tárjátok fel elmétek kapuját, és tekintsetek a látható világon túlra! – kiáltott bele Trelawney professzor a félhomályba.

Harry megpróbálta összeszedni magát.

– Na jó... van egy csálé kereszted – szólt, és a könyvbe pillantott. – Az azt jelenti, hogy „megpróbáltatás és szenvedés” vár rád. Bocs... Ez viszont akár egy nap is lehet. Lássuk csak... A nap nagy boldogságot jelent. Szóval szenvedni fogsz, de nagyon boldog leszel...

– Szerezz egy Benső Szemüveget, Harry – kuncogott Ron. El kellett fojtaniuk a nevetésüket, mert Trelawney épp feléjük nézett. – Én jövök.

Ron belebámult Harry csészéjébe. Még a homlokát is összeráncolta a nagy koncentrálásban.

– Van itt egy folt, ami egy keménykalapra emlékeztet – szólalt meg végül. – Lehet, hogy a Mágiaügyi Minisztériumban fogsz dolgozni...

Megforgatta a csészét, és ismét szemügyre vette a mintát.

– De ha így nézem, akkor inkább makknak tűnik... Az mit jelent? – Gyorsan megkereste a magyarázatot A jövő zenéjében. – „Váratlan haszon, talált arany.” Remek, majd adhatsz kölcsön belőle. És van itt még valami... – Megint fordított egyet a csészén. – Ez meg mintha egy állat lenne. Igen, ha az ott a feje... egy víziló... nem, egy birka...

Harryből kitört a nevetés, mire Trelawney professzor azonnal feléjük fordult.

– Hadd nézzem csak azt a csészét, gyermekem – szólt szemrehányó hangon, azzal odavitorlázott Ronhoz, és elvette tőle Harry csészéjét. A többiek felpillantottak, és kíváncsian várták a fejleményeket.

Trelawney belenézett a csészébe, és lassan forgatni kezdte az óra járásával ellenkező irányban.

– A sólyom... Van egy halálos ellenséged, gyermekem.

– Ezt mindenki tudja – morogta Hermione. Trelawney rámeredt.

– De tényleg – vont vállat Hermione. – Mindenki tudja, mi történt Harry és Tudjaki között.

Harry és Ron ámulattal vegyes elismeréssel néztek a lányra. Még soha nem hallották Hermionét ilyen hangon beszélni egy tanárral. Trelawney professzor nem válaszolt a megjegyzésre. Óriásira nagyított szemét ismét Harry teaüledékére szegezte, és tovább forgatta a csészét.

– A furkósbot... támadás ér. Hát bizony, gyermekem, ez nem egy vidám csésze...

– Én keménykalapnak néztem – jegyezte meg szégyenlősen Ron.

– A koponya... veszély leselkedik rád utadon, drágám...

Mindenki megigézve bámulta Trelawneyt, aki még egy utolsót fordított a csészén, aztán hátrahőkölt és felsikoltott.

Megint porceláncsörömpölés hallatszott, Neville a második csészéjét is leejtette. Trelawney professzor lerogyott egy üres székre, gyűrűktől csillogó kezét a szívére szorította, és behunyta a szemét.

– Szegény gyermekem... szegény, szerencsétlen gyermekem... nem... jobb, ha nem tudod meg... ne kérdezzetek semmit...

– Mit látott, tanárnő? – kérdezte nyomban Dean Thomas.

A többiek mind felálltak a helyükről, és egymás után odasomfordáltak Harry és Ron asztalához. Néhányan körülállták Trelawney székét, hogy jobban lássák Harry csészéjét.

– Gyermekem... – A tanárnő színpadiasan rámeredt Harryre. – Megkaptad a Zordót.

– A micsodát? – pislogott Harry.

Nem ő volt az egyetlen, aki nem értette, miről beszél Trelawney. Dean Thomas vállat vont és a fejét rázta, Lavender Brown is értetlenül pislogott – de szinte mindenki más a szája elé kapta a kezét rémületében.

– A Zordót, gyermekem, a Zordót! – kiáltotta Trelawney. – A temetőkben kísértő óriási szellemkutyát! Ez egy ómen, gyermekem, a legrosszabb ómen – a halál előjele!

Harrynek görcsösen összerándult a gyomra. A kutya a Halálos ómenek borítóján a Czikornyai és Patzában – a kutya a Magnolia Crescent sikátorában... Most már Lavender Brown is a szájára szorította a kezét. Mindenki Harryre meredt, mindenki, kivéve Hermionét, aki felállt, és Trelawney professzor széke mögé lépett.

– Szerintem ez nem úgy néz ki, mint a Zordó – jelentette ki hűvösen.

Trelawney professzor egyre növekvő ellenszenvvel méregette a lányt.

– Ne haragudj, hogy ezt mondom, gyermekem, de igen csekély aurát érzek körülötted. Nem vagy igazán fogékony a jövő rezdüléseire.

Seamus Finnigan felváltva jobbra, majd balra döntötte a fejét.

– Ha így nézem, Zordónak tűnik – mondta résnyire összehúzott szemmel. – De ha így fordulok, inkább szamárhoz hasonlít.

– Jó téma azon vitatkozni, hogy meghalok-e vagy sem! – csattant fel Harry, saját magát is meglepve kifakadásával. Társai elfordultak, hogy ne kelljen a szemébe nézniük.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha ezzel be is fejezzük a mai órát – szólt fátyolos hangon Trelawney. – Igen... szedjétek össze a holmitokat...

A diákok csendben visszavitték a csészéjüket Trelawneynak, és eltették tankönyveiket. Még Ron is kerülte Harry pillantását.

– Viszlát a következő órán! – sóhajtotta Trelawney. – Addig is szép jövőt kívánok. Te, gyermekem – itt Neville-re mutatott –, legközelebb el fogsz késni, úgyhogy igyekezz majd behozni a lemaradást.

Harry, Ron és Hermione némán leereszkedtek a létrán, lebaktattak a csigalépcsőn, és elindultak McGalagony professzor átváltoztatástan órájára. Hiába ért véget korábban a jóslástan, olyan sokáig bolyongtak a folyosókon, hogy mire megtalálták a tantermet, már kezdődött is az óra.

Harry a leghátsó sorban ült le, mégis úgy érezte, mintha rivaldafényben állna. A többiek újra meg újra lopva felé pillantottak – mintha várnák, hogy holtan essen össze. Alig hallotta McGalagony magyarázatát az animágusokról (az olyan varázslókról, akik állatalakot tudnak ölteni), és oda se nézett, amikor a tanárnő az osztály szeme láttára átváltozott szemüvegmintás pofaszőrű macskává.

– Ejnye már, mi ütött belétek? – nézett körül homlokráncolva McGalagony, miután halk pukkanással visszaváltozott emberré. – Nem mintha számítana, de ez az első eset, hogy egy osztály nem tapsolja meg az átváltozásomat.

Most egyszerre mindenki Harryre nézett, de senki nem szólalt meg. Azután Hermione felemelte a kezét.

– Tanárnő, most volt az első jóslástanóránk. Teafüvet olvastunk, és...

– Áh, értem már. – McGalagony megcsóválta a fejét. – Nem is kell tovább mesélnie, Granger kisasszony. Halljuk, az idén melyikük fog meghalni?

Mindenki a tanárnőre meredt.

– Én – szólt végül Harry.

– Értem – bólintott McGalagony, és szigorúan nézett Harryre. – Tudnia kell, Potter, hogy mióta Sybill Trelawney az iskolában tanít, minden évben megjósolta egy diák halálát. Eddig egyikük sem halt meg. A tanárnő előszeretettel lát halálos ómeneket, mikor megismerkedik egy új osztállyal. Elvből nem szoktam kritizálni a kollégáimat, de... – McGalagony elhallgatott, orrcimpái jól láthatóan elfehéredtek. Mikor kissé lehiggadt, folytatta: – A jóslástan a mágia egyik legmegbízhatatlanabb ága. Elárulhatom, hogy a magam részéről cseppet sem kedvelem. Igazi Látóval nagyon ritkán találkozik az ember, és Trelawney professzor...

Ismét elharapta a mondatot, majd szenvtelenül folytatta:

– Potter, maga minden jel szerint kitűnő egészségnek örvend, úgyhogy ha nem haragszik, nem mentem fel a mai házi feladat alól. Megígérhetem, hogy amennyiben elhalálozik, nem kell beadnia.

Hermione felnevetett, s Harry is megkönnyebbült egy kicsit. Most, hogy kiszabadult a vörös félhomályból és a fullasztó füstölőszagból, már nem tudott megrémülni egy marék ázott teafűtől Ezzel azonban nem mindenki volt így. Ron még mindig aggódva pislogott, s Lavender ezt suttogta:

– Na és Neville csészéi?

Az átváltoztatás-óra után ebédszünet következett. Harryék a többiekkel együtt lementek a nagyterembe.

– Fel a fejjel, Ron! – szólt Hermione, s a fiú elé tolt egy tál ragut. – Hallottad, mit mondott McGalagony.

Ron szedett magának a tálból, és kezébe vette a villáját, de nem kezdett el enni.

– Harry – szólalt meg halkan –, ugye, nem láttál mostanában egy nagy fekete kutyát?

– De igen – felelte Harry. – Láttam egyet azon az éjszakán, amikor megszöktem Dursleyéktól.

Ron kezéből kiesett a villa.

– Biztos egy kóbor kutya volt – vonta meg a vállát Hermione.

Ron úgy nézett a lányra, mintha az megtébolyodott volna. – Hermione, ha Harry látta a Zordót, az... az nagyon rossz jel. A nagybátyám, Bilius is látta, és... és egy napra rá meghalt!

– Véletlen – legyintett Hermione, és töltött magának egy pohár töklevet.

– Mi az, hogy véletlen!? – Ront kezdte elfutni a pulykaméreg. – A Zordótól a legbátrabb varázsló is halálra rémül!

– Pontosan erről van szó – tárta szét a karját Hermione. – Meglátják a Zordót, és a félelem a sírba viszi őket. A Zordó nem a halál előjele, hanem a halál oka! Harry viszont él és virul, mert nem olyan ostoba, hogy rögtön azt mondja: jól van, láttam a Zordót, akkor most gyorsan feldobom a talpam.

Ron csak hápogni tudott. Hermione elővette táskájából a számmisztikakönyvét, és a tökleves kancsónak támasztotta.

– Szerintem a jóslástan elég ködös dolog – jelentette ki, miközben a könyvben lapozgatott. – A nagy része találgatás.

– A Zordó a csésze alján egyáltalán nem volt ködös! – heveskedett Ron.

– Érdekes módon te mégis birkának nézted – felelte higgadtan Hermione.

– Trelawney professzor azt mondta, hogy nincs rendes aurád! Bosszant téged, hogy van egy tantárgy, amiben nem te vagy a legjobb!

Ezzel érzékeny pontra tapintott. Hermione olyan hevesen csapta le az asztalra az aritmetodikakönyvet, hogy a tányérokban ugrottak egyet a hús-és répadarabok.

– Ha elvárják tőlem, hogy úgy tegyek, mintha halálos ómeneket látnék egy kupac teafűben, akkor nem sokáig fogok jóslástanra járni! Az egész hókuszpókusz egy nagy nulla volt a számmisztikaórámhoz képest!

Azzal Hermione felkapta a táskáját, és mérgesen elvonult. Ron szemöldökét ráncolva nézett utána. – Miket hord itt össze? – csóválta a fejét. – Hisz még nem is volt számmisztikája.

Harry örült, hogy ebéd után végre elhagyhatta a kastélyt, és kimehetett a szabadba. Az előző esti eső óta kitisztult az idő, felhőtlen, sápadtszürke ég borult föléjük, s lábuk alatt nedvesen besüppedt a fű, mikor elindultak életük első legendás lények gondozása órájára.

Ron és Hermione nem álltak szóba egymással. Harrynek se sok kedve volt beszélgetni, így hát némán baktattak a lankás pázsiton a Tiltott Rengeteg szélén álló vadőrkunyhó felé. Félúton járhattak, amikor megpillantottak három túlságosan is jól ismert alakot – erről jutott csak eszükbe, hogy az állatgondozásórán a mardekárosokkal együtt vesznek részt.

Malfoy lelkesen mesélt valamit Craknak és Monstrónak, akik bután vihogtak, Harrynek volt egy biztos tippje, hogy miről folyik a szó.

Hagrid a kunyhó ajtajában állva várta a csoportot. Látszott rajta, hogy nagyon izgatott. Vakondbőr kabátját viselte, s Agyar, a vadkanfogó kutya ott pihent a lábainál.

– Gyertek csak, gyertek, szaporán! – kiáltotta a közeledő diákok felé. – Igazi csemegét tartogatok nektek! Nagyon izgalmas óra lesz! Mindenki itt van? Jól van, gyertek utánam!

Harry eleinte attól tartott, hogy Hagrid a Tiltott Rengetegbe akarja vezetni őket. Ő, Harry az elmúlt két évben épp elég kellemetlen tapasztalatot szerzett ott ahhoz, hogy egy életre elmenjen a kedve az erdei sétáktól. Hagrid azonban nem ment be a fák közé, hanem továbbhaladt az erdő széle mentén, s a csoport ötperces gyaloglás után egy bekerített, üres kifutóhoz érkezett.

– Álljatok ide a kerítés mellé! – rendelkezett Hagrid. – Így ni... Mindenki jól lát? Most pedig először is nyissátok ki a könyveiteket...

– Hogyan? – kérdezte Draco Malfoy szokásos flegma stílusában.

– Tessék? – hökkent meg Hagrid.

– Hogyan nyissuk ki a könyvet? – ismételte Malfoy, azzal kivette táskájából a Szörnyek szörnyű könyve egy madzaggal megkötözött példányát. A többiek is így tettek, egyesek, mint Harry, összeszíjazva tartották könyvüket, mások zacskóba dugták, vagy jókora szorítókapcsot csíptettek rá.

– Egyikőtök se... egyikőtök se tudta kinyitni a könyvét? – hüledezett Hagrid.

Mindenki a fejét rázta.

– De hisz csak meg kell simogatni őket – tárta szét a karját Hagrid – Így ni...

Kivette Hermione kezéből a könyvet, és letépte róla a Magifixet. A könyv rögtön harapni próbált, de Hagrid gyorsan végighúzta mutatóujját a gerincén. A könyv megborzongott, majd engedelmesen kinyílt, és nem mozdult többet.

– Nahát, milyen buták vagyunk! – gúnyolódott Malfoy. – Meg kellett volna simogatni! Hogy ez nekünk nem jutott eszünkbe!

Hagrid segélykérően nézett Hermionéra.

– Azt hittem, mulatságosnak találjátok majd őket – mondta elbizonytalanodva.

– Hát persze! Roppant mulatságosak! – harsogta Malfoy. – Milyen jó vicc lenne, ha leharapnák a kezünket!

– Fogd be, Malfoy – szólt halkan Harry. Azt akarta, hogy Hagrid első órája a lehető legjobban sikerüljön, s a vadőr már most kissé kedveszegettnek tűnt.

– Na, szóval... – folytatta Hagrid, de látszott, hogy elveszítette a fonalat. – Szóval, akkor megvannak a könyvek, és... és... már csak a legendás lények hiányoznak. Igen... Hát akkor hozom is őket. Várjatok...

Azzal sarkon fordult, és eltűnt az erdőben.

– Te jó ég, micsoda nyomortanya – jegyezte meg fennhangon Malfoy. – Apám szívbajt kap, ha megtudja, hogy ez a féleszű melák órákat tart...

– Fogd be, Malfoy – ismételte Harry.

– Vigyázz, Potter, jönnek a dementorok...

– Hííííí!

Lavender Brown hirtelen felvisított, és mutogatni kezdett a kifutó erdőszéli vége felé.

A fák közül egy csapatnyi leírhatatlan lény bukkant elő. Harry soha életében nem látott ehhez foghatóan bizarr teremtményeket. Olyan testük, hátsó lábuk és farkuk volt, mint a lovaknak, mellső lábaik, szárnyuk és fejük viszont óriási sasokhoz tette őket hasonlatossá. Nagy, görbe, acélszürke csőrük ijesztően fénylett, csakúgy mint hatalmas, borostyánsárga szemeik. Mellső lábuk húszcentis, hegyes karmokban végződött. Mindegyik állat vastag bőr nyakörvet viselt, és láncot húzott maga után. A láncok másik vége Hagrid kezében volt, aki maga is ott kocogott a kifutóban a ló-sasok mögött.

– Gyí, te, gyí! – kiáltozta a láncokat rázva. A kerítésnek ahhoz a szakaszához terelte a lényeket, ahol a csoport gyülekezett. A gyerekek ösztönösen hátráltak egy lépést, Hagrid pedig a láncuknál fogva a kerítéshez pányvázta állatait.

– Hippogriffek! – rikkantott vidáman, és széles mozdulattal a bizarr lények felé mutatott. – Gyönyörűek, igaz?

Harry többé-kevésbé értette, mire gondol Hagrid. Az első döbbenet elmúltával a félig ló, félig madár teremtmények valóban egyre szebbnek tűntek csillogó, sűrű tollbundájukkal és fényes szőrükkel. Mindegyik példánynak más színe volt: akadt köztük viharszürke, barnás rózsaszínű, bronzvörös, gesztenyeszínű, de még éjfekete is.

– Na, hát akkor... – Hagrid összedörzsölte a kezét, és sugárzó arccal körülnézett. – Ha egy kicsit közelebb akartok jönni...

Senki nem akart. Harry, Ron és Hermione se igazán, de ők azért tettek egy óvatos lépést a kerítés felé.

– A hippogriffekről először is azt kell tudni – folytatta Hagrid –, hogy nagyon önérzetes és sértődékeny állatok. Márpedig aki megsért egy hippogriffet, az könnyen fűbe haraphat.

Malfoy, Crak és Monstro nem figyeltek oda összedugták a fejüket, és fojtott hangon sustorogtak valamiről. Harry a nyakát tette volna rá, hogy valamilyen szabotázsakciót tervezgetnek.

– Mindig hagyni kell, hogy a hippogriff tegye meg az első lépést – folytatta Hagrid. – Szépen, udvariasan. Odamész hozzá, meghajolsz, és vársz. Ha ő is meghajol, akkor megérintheted. De ha nem, akkor sipirc, mert nagyon éles a karma.

– Nos, ki megy elsőnek?

A legtöbb diák válaszul még egy lépést hátrált. Még Harry, Ron és Hermione is aggódva pislogtak egymásra. A hippogriffek rázták a fejüket, és hevesen csapkodtak a szárnyukkal, látszott, hogy nincs ínyükre a lánc és a nyakörv.

Hagrid könyörögve nézett a gyerekekre.

– Senki?

– Majd én megyek – jelentkezett Harry.

A háta mögött valaki döbbenten felnyögött, Lavender és Parvati pedig kórusban súgták oda neki:

– Harry, ne! Gondolj a teáscsészére!

Harry azonban elszántan átmászott a kerítésen.

– Ez az, Harry! – örvendezett Hagrid. – Lássuk, hogy boldogulsz Csikócsőrrel.

Eloldotta a szürke hippogriff láncát, kivezette az állatot a többi közül, és lehúzta róla a nyakörvet. A kerítés túloldalán állók mind visszafojtották a lélegzetüket. Malfoy szeme alattomosan összeszűkült.

– Csak szép nyugodtan, Harry – szólt halkan Hagrid. – Most, hogy észrevett, próbálj pislogás nélkül nézni a szemébe... A hippogriffek nem szeretik a pislogó embereket...

Harrynek rögtön szúrni kezdett a szeme, de megállta pislogás nélkül. Csikócsőr oldalt fordította nagy fejét, és fél szemével rezzenéstelenül meredt rá.

– Jól van – mondta Hagrid. – Jól van... És most hajolj meg.

Harry engedelmeskedett, bár nem tartotta valami jó ötletnek, hogy a tarkóját fordítsa Csikócsőr felé. Fejet hajtott az állat előtt, majd ismét a szemébe nézett.

A hippogriff gőgösen meredt rá, és nem mozdult.

– Hm... – Hagrid hangjában aggodalom csendült. – Jól van... most szép lassan kezdj el hátrálni...

Ekkor azonban Harry nagy meglepetésére a hippogriff lehajtotta a fejét, és térdre ereszkedett.

– Gratulálok, Harry! – lelkendezett Hagrid. – Engedi, hogy megsimogasd! Eredj, paskold meg a esőrét!

Harry ugyan sokkal jobban örült volna, ha jutalomból kereket oldhat, de azért odalépett az állathoz, és néhányszor megpaskolta a csőrét. A hippogriff behunyt szemmel tűrte – úgy tűnt, még élvezi is a dolgot.

A csoport nagy része tapssal jutalmazta a mutatványt, csak Malfoy, Crak és Monstro vágtak csalódott képet.

– Jól van, Harry – szólalt meg ismét Hagrid. – Úgy látom, megengedi, hogy felülj a hátára.

Ez már több volt, mint amire Harry szerződött. A seprűnyelet bármikor kész volt meglovagolni, de gyanította, hogy hippogriff háton utazni nem egészen ugyanaz a műfaj.

– Mássz csak fel, és ülj egészen a szárnya tövébe! – noszogatta Hagrid. – De vigyázz, egyetlen tollát se tépd ki, mert azt nem szereti...

Harry rálépett Csikócsőr szárnyára, s átlendítette lábát az állat hátán. Csikócsőr felállt. Harrynek fogalma sem volt, mibe kapaszkodjon, mindenütt csak tollakat látott.

– Na, indulás! – rikkantotta Hagrid, és rácsapott a hippogriff farára.

A négyméteres szárnyak abban a szempillantásban mozgásba lendültek. Harrynek épp csak annyi ideje maradt, hogy átölelje a hippogriff nyakát, s már repültek is az ég felé. Egészen más érzés volt, mint seprűnyélen ülni, és Harry számára az sem volt kérdéses, hogy melyiket élvezi jobban. Lába folyton beleakadt a hippogriff csattogó szárnyába – félő volt, hogy lefordul az állat hátáról, a sima tollak minduntalan kicsúsztak a kezéből, de nem merte szorosabban megmarkolni őket, s míg a Nimbusz Kétezres mindig stabilan és egyenletesen suhant a levegőben, a hippogriff minden szárnycsapással előre-hátra hintázott.

Csikócsőr repült egy kört a kifutó fölött, azután ereszkedni kezdett. Harry ettől a résztől tartott a legjobban, mikor a tollas nyak lefelé hajolt, ő gyorsan hátradőlt, nehogy lecsússzon a hippogriff fején át, végül a két pata és a két karmos láb súlyos puffanással földet ért, s ő a hirtelen rántástól megint kis híján lefordult az állatról.

– Szép volt, Harry! – dicsérte Hagrid. Malfoy, Crak és Monstro kivételével mindenki tapsolt. – Na, ki meri utána csinálni?

A többiek felbátorodtak Harry sikerén, és sorban átmásztak a kerítésen. Hagrid egyenként levette a nyakörvet a hippogriffekről, s a kifutó megtelt bátortalanul hajlongó diákokkal. Neville többször is megfutamodott a saját hippogriffjétől, ami nem akart térdet hajtani neki. Ron és Hermione a gesztenyeszínű példányon gyakoroltak, Harry állt, és nézte őket.

Malfoy, Crak és Monstro Csikócsőrrel próbálkoztak. Az állat meghajolt Malfoy előtt, s a fiú fitymáló arccal megpaskolta a esőrét.

– Ez tök könnyű – szólt jó hangosan, hogy Harry is hallja. – Gondoltam, hogy nem lehet nagy kunszt, ha Potternek sikerült... Nem is vagy te olyan veszélyes, igaz? – mondta a hippogriffnek. – Igaz, te behemót rondaság?

Az egész egy karomvillanásnyi ideig tartott, Malfoy felsikoltott, és a következő pillanatban Hagrid már rá is húzta a láncos bőrövet Csikócsőr nyakára. Ha nem fogja vissza az állatot, az rávetette volna magát Malfoyra, aki véres talárban fetrengett a füvön.

– Meghalok! – hörögte társai nagy rémületére. – Nézzetek rám, meggyilkolt! Meghalok!

– Dehogyis halsz meg – mordult rá Hagrid, de ő maga is holtsápadt volt. – Segítsetek... Ki kell vinni innen...

Amíg ő felnyalábolta Malfoyt, Hermione a kerítés kapujához szaladt és kinyitotta. Mikor Hagrid elhaladt mellette Malfoyjal, Harry látta, hogy a fiú karján hosszú, mély seb tátong. Hagrid futva indult Malfoyjal a kastély felé.

Harry, Ron, Hermione és a többiek sietős léptekkel követték őket. A mardekárosok egymást túllicitálva szidták Hagridot.

– Az ilyet ki kell rúgni! – dühöngött könnyes szemmel Pansy Parkinson.

– Malfoy csak magának köszönheti! – csattant fel Dean Thomas, mire Crak és Monstro fenyegetően dörzsölgetni kezdték az öklüket.

Az egész társaság besereglett a néptelen bejárati csarnokba.

– Megyek, megnézem, hogy van – mondta Pansy, és a többiek pillantásától kísérve felszaladt a márványlépcsőn. A mardekárosok Hagridot átkozva elindultak alagsori klubhelyiségükbe, míg Harryék a Griffendéltorony felé vették az irányt.

– Mit gondoltok, meg fog gyógyulni? – kérdezte aggódva Hermione.

– Madam Pomfrey fél perc alatt begyógyít egy ilyen vágást – legyintett Harry, aki nem egy végtagja épségét köszönhette a javasasszony mágikus képességcinek.

– Azért sajnálom, hogy így végződött Hagrid legelső órája – csóválta a fejét Ron. – Meglátjátok, Malfoy teleharsogja vele az iskolát...

Vacsoraidőben az elsők között mentek le a nagyterembe. Azt remélték, hogy találkoznak Hagriddal, de a vadőr nem volt ott.

– Ugye nem fogják ezért kirúgni Hagridot? – aggodalmaskodott Hermione, és érintetlenül félretolta maga elől a húsos-vesés pudingot.

– Nem ajánlom nekik – dohogott Ron, akinek ugyancsak elment az étvágya.

Harry a mardekárosok asztala felé nézett. Crak, Monstro és még egy pár társuk elmélyülten tanácskoztak valamiről. Harry biztosra vette, hogy a baleset történetének „kiszínezett” változatán dolgoznak.

– Azt mindenesetre nem mondhatjuk, hogy unalmas első napunk volt – jegyezte meg sötéten Ron.

Vacsora után felmentek a Griffendéltorony zsúfolt klubhelyiségébe, és megpróbáltak a házi feladatra koncentrálni, amit McGalagony adott fel nekik. Gondolataik azonban minduntalan elkalandoztak, s többször is azon kapták magukat, hogy kifelé bámulnak az ablakon.

– Hagrid kunyhójából fény szűrődik ki – szólalt meg hirtelen Harry.

Ron az órájára nézett.

– Elég korán van. Még lemehetünk hozzá megnézni, mi van vele...

– Hát, nem is tudom... – Hermione tépelődve pillantott Harryre.

– Az iskola területén szabadon mozoghatok – szögezte le Harry. – Nem tudok róla, hogy Sirius Black kijátszotta volna a dementor őrséget.

Eltették hát a könyveiket, és kimásztak a portrélyukon. Titokban örültek, hogy nem találkoztak senkivel a főbejárat felé menet – valami azt súgta nekik, hogy mégiscsak tilosban járnak.

A nedves fű szinte feketének tűnt az esti szürkületben. Hagrid kunyhójához érve bekopogtak, s egy brummogó hang nyomban felelt nekik:

– Szabad.

Hagrid ingujjban üldögélt az asztal mellett, vadkanfogó kutyája, Agyar az ölébe hajtotta fejét. Első pillantásra látszott, hogy Hagrid rengeteget ivott, vödörnek beillő fedeles ónkupa állt előtte, s ő maga keresztbe álló szemmel pislogott látogatóira.

– Rekordot döntöttem – szólalt meg rekedten, miután nagy nehezen felismerte őket. – Nem hiszem, hogy volt már itt olyan tanár, akit a legelső óra után leváltottak.

– Azt ne mondd, hogy felmondtak neked! – rémüldözött Hermione.

– Még nem – morogta Hagrid, és nagyot kortyolt a kupából. – De meg fogják tenni. Ha Malfoyon múlik...

– Hogy van? – érdeklődött Ron, miután leültek az asztalhoz. – Ugye, nem komoly a sérülése?

– Madam Pomfrey mindent megtett – dörmögte kábán a vadőr –, de Malfoy még mindig panaszkodik... Fájlalja a karját... nem akarja levenni a kötést...

– Rájátszik – mérgelődött Harry. – Madam Pomfrey minden sérülést meg tud gyógyítani. Tavaly még a csontjaimat is visszanövesztette. Malfoy csak bajt akar keverni.

– Persze értesítették a felügyelő-bizottságot – kesergett tovább Hagrid. – Azt mondják, valami kisebb dologgal kellett volna kezdenem... mondjuk futóférgekkel... A hippogriffeket későbbre kellett volna hagynom... De én azt akartam, hogy az első óra izgalmas legyen... Az én hibám, hogy ez lett a vége.

– Malfoy tehet róla, Hagrid! – rázta a fejét Hermione.

– Tanúsíthatjuk – erősítette meg Harry. – Megmondtad, hogy a hippogriff támad, ha megsértik. Ha Malfoy nem figyelt, az az ő baja. Majd mi elmondjuk Dumbledore-nak, mi történt valójában.

– Így van – bólogatott Ron. – Ne félj, Hagrid, kiállunk melletted.

Hagrid bogárfekete szemének sarkában könnycseppek gyülekeztek. Magához húzta Harryt és Ront, és úgy megölelgette őket, hogy ropogtak a csontjaik.

– Eleget ittál – jelentette ki szigorúan Hermione, és már vitte is a kupát, hogy a ház előtt kiöntse belőle a maradék italt.

– Igaza van – motyogta Hagrid, és elengedte a fiúkat, akik még jó darabig a bordájukat dörzsölgették. Azután feltápászkodott a székéből, és imbolygó léptekkel követte Hermionét a kertbe. Kisvártatva hangos csobbanás hallatszott.

– Mit csinál? – kérdezte aggódva Harry, mikor Hermione visszatért az üres kupával.

– Beledugta a fejét a vizeshordóba – felelte a lány, és felrakta a kupát a polcra.

Néhány másodpere múlva Hagrid is visszatért a kunyhóba. Hosszú hajából és szakállából csöpögött a víz.

– Így mindjárt jobb – szólt, és kutyamód megrázta a fejét, kisebb záport zúdítva vendégeire. – Rendesek vagytok, hogy lejöttetek hozzám, köszönöm...

Hirtelen elhallgatott, és úgy meredt Harryre, mintha most venné csak észre, hogy ott van.

– MEG VAGY TE HÚZATVA, HARRY!? – bömbölte olyan váratlanul, hogy a gyerekek nagyot ugrottak ijedtükben. – HOGY JUT ESZEDBE SÖTÉTEDÉS UTÁN A PARKBAN CSATANGOLNI! ÉS TI, TI MEG MIÉRT HAGYJÁTOK!?

Azzal odacsörtetett Harryhez, megragadta a karjánál fogva, és az ajtó felé vonszolta.

– Gyerünk! – mondta mérgesen. – Most szépen visszamegyünk a kastélyba, és meg ne lássam még egyszer, hogy sötétedés után lejöttök hozzám! Nem érek annyit!

Hetedik fejezet

Mumus a szekrénybe

Malfoyjal legközelebb kedden délelőtt, a mardekárosok és a griffendélesek közös dupla bájitaltanóráján találkoztak. Már javában tartott az óra, amikor a fiú vastagon bebugyolált és felkötött karral betámolygott a pinceterembe. Ha nem ismeri Malfoyt, Harry azt hitte volna, hogy egy véres csata hősi túlélőjét látja.

– Hogy vagy, Draco? – kérdezte sajnálkozva Pansy Parkinson. – Nagyon fáj?

– Igen – nyögte mártírarccal Malfoy, de mikor Pansy elfordult, vigyorogva rákacsintott Crakra és Monstróra.

– Gyere csak, fiam, gyere csak – intett neki szórakozottan Piton professzor.

Harry és Ron sokatmondó pillantást váltottak, ha ők érkeztek volna későn az órára, Piton gondolkodás nélkül fenyítést szabott volna ki rájuk. Malfoy azonban bármit megtehetett nála. Piton, mint a Mardekár-ház feje, nyíltan kivételezett saját diákjaival.

Ezen az órán egy új bájital, a zsugorító főzet elkészítését tanulták. Malfoy Harry és Ron szomszédságában állította fel az üstjét, így a hozzávalókat ugyanazon az asztalon készítették elő.

– Tanár úr – szólt Malfoy –, a karom miatt nem tudom felaprítani magamnak a százszorszépgyökeret...

– Weasley, aprítsd fel Malfoy gyökerét – vetette oda Piton.

Ron elvörösödött.

– Semmi baja a karodnak – sziszegte. Malfoy kajánul vigyorgott.

– Hallottad, mit mondott a tanár úr. Gyerünk, Weasley, láss hozzá!

Ron felkapta a kését, és durván aprítani kezdte a gyökeret.

– Tanár úr – nyafogta Malfoy –, Weasley tönkreteszi a százszorszépgyökeremet.

Piton odalépett az asztalukhoz, és kampós orra fölött a gyökérkupacra nézett. Szája rosszindulatú mosolyra húzódott hosszú, zsíros, fekete haja árnyékában.

– Cserélje ki a gyökereit Malfoyéval, Weasley.

– De tanár úr... !

Ron bő negyedórát áldozott rá, hogy takaros kis kockákra vágja a gyökereit.

– Gyerünk – sziszegte fenyegetően Piton.

Ron kelletlenül odatolta Malfoynak saját, mintaszerűen felaprított gyökereit, majd újból a kezébe vette a kést.

– Tanár úr, az aszú fügét se tudom egyedül meghámozni – nyafogta leplezetlen kajánsággal Malfoy.

– Potter, hámozd meg Malfoy aszú fügéjét – szólt Piton, felöltve külön Harry számára tartogatott undorodó arckifejezését.

Miközben Ron a Malfoytól örökölt gyökérroncsokat igyekezett úgy-ahogy megmenteni, Harry a kezébe vette Malfoy aszú fügéjét, és gyorsan meghámozta. Azután szótlanul visszalökte a gyümölcsöt Malfoy elé. A mardekáros fiú elégedetten elvigyorodott.

– Találkoztatok mostanában Hagrid barátotokkal? – kérdezte fojtott hangon.

– Semmi közöd hozzá – vetette oda Ron, fel se pillantva a gyökérszeletelésből.

– Félek, nem sokáig lesz már az iskola tanára – folytatta gúnyos sajnálkozással Malfoy. – Apám eléggé felháborodott a balesetem miatt...

– Ha sokat dumálsz, megmutatom, milyen egy igazi baleset – sziszegte Ron.

– ...panaszt is tett a felügyelő-bizottságnál. És persze a Mágiaügyi Minisztériumban is. Tudjátok, apám elég befolyásos ember. És hát egy ilyen maradandó sérülés... – Malfoy színpadiasan sóhajtott. – Ki tudja, rendbe jön-e valaha is a karom?

– Szóval ezért játszod meg a szenvedőt – mordult fel Harry. Annyira remegett a keze a dühtől, hogy véletlenül lefejezte az egyik döglött hernyót. – Azt akarod, hogy kirúgják Hagridot!

– Hát igen... – Malfoy suttogóra fogta a hangját. – De más előnyei is vannak a dolognak. Weasley, szeleteld fel a hernyóimat...

Ezalatt Neville, aki néhány üsttel odébb dolgozott, szorult helyzetbe került. Számára rémálom volt minden bájitalóra. Enyhén szólva gyenge volt ebből a tantárgyból, s ügyetlenségét még csak fokozta, hogy halálosan rettegett Pitontól. Ezúttal sem volt valami sikeres: az üstjében rotyogó lé nem élénkzöld volt, mint a többiek főzete, hanem...

– Ez narancssárga, Longbottom – állapította meg Piton. Merített egy kanállal Neville főzetéből, magasról visszacsorgatta az üstbe, hogy mindenki láthassa. – Narancssárga. Hogy lehet valakinek ennyire nehéz a felfogása? Ha jól emlékszem, világosan megmondtam, hogy csak egy patkánylépet kell belefőzni, és piócaléből sem kell bele több néhány cseppnél. Mivel lehet téged rábírni, hogy megérts valamit, Longbottom?

Neville fülig elvörösödött, és remegett, mint a nyárfalevél. Nem sok hiányzott hozzá, hogy elsírja magát.

– Tanár úr, kérem – szólalt meg Hermione –, szívesen segítek Nevillenek helyrehozni...

– Nem vagyok kíváncsi a dicsekvésére, Granger – vágott a szavába Piton, mire Hermione ugyanolyan vörös lett, mint Neville. – Longbottom, az óra végén kipróbáljuk a főzetet a varangyodon. Talán ahhoz ragaszkodsz annyira, hogy a kedvéért összeszedd magad.

Azzal Piton faképnél hagyta a holtra vált Nevillet.

– Segíts! – nyöszörögte a fiú Hermionéra pillantva.

– Hallottad az újságot, Harry? – kérdezte Seamus Finnigan, mikor Harryék asztalához lépett, hogy kölcsönkérje a rézmérleget. – A Reggeli Próféta szerint valaki látta Sirius Blacket.

– Hol? – kérdezte kórusban Harry és Ron. Az asztal túloldalán álló Malfoy a fülét hegyezte.

– Nem messze innen – felelte izgatottan Seamus. – Egy mugli nő találkozott vele. Persze azok nem tudnak semmit. Azt hiszik, hogy Black egyszerű bűnöző. A nő rögtön felhívta a rendőrségi számot, de mire a minisztérium emberei odaértek, Black már rég felszívódott.

– Nem messze innen... – ismételte elgondolkozva Ron, majd a hallgatózó Malfoyra tévedt a pillantása. – Mi van, Malfoy? Aprítsam fel valamidet?

Malfoy eleresztette a füle mellett a megjegyzést. Áthajolt az asztal fölött, s szemében gonosz fény csillant.

– Egyedül akarod elkapni Blacket, Potter?

– Igen, persze – hagyta rá gúnyosan Harry. Malfoy alattomosan elmosolyodott.

– Én a te helyedben már rég a nyomába eredtem volna – szólt csevegő hangon. – Nem játszanám itt a suliban a jó kis fiút...

– Mit dumálsz itt össze, Malfoy? – reccsent rá Ron.

– Talán nem tudod, Potter? – suttogta Malfoy, s fakó szeme összeszűkült.

– Mit?

Malfoy elvigyorodott.

– Nem akarod vásárra vinni a bőröd? – mondta. – Inkább a dementorokra bízod a dolgot, mi? Pedig én a helyedben bosszút állnék. Magam kapnám el Blacket.

– Mi a, fenéről beszélsz? – csattant fel dühösen Harry, de mielőtt Malfoy válaszolhatott volna, Piton a csoporthoz fordult:

– Úgy látom, mindenki végzett a hozzávalók bekeverésével. Az italnak még néhány percig főnie kell, addig rakjatok rendet az asztalokon. Utána megnézzük, mit alkotott Longbottom...

Crak és Monstro nyíltan kinevették a verejtékező Nevillet, aki még mindig lázasan kavarta üstje tartalmát. Hermione mindannyiszor súgott neki, ha Piton hátat fordított. Harry és Ron elpakolták a hozzávalók maradékait, majd a sarokban álló kőmedencéhez léptek, hogy elmossák merőkanalaikat.

– Miről beszélt Malfoy? – suttogta Harry, miközben bedugta kezét a vízköpő szörny szájából ömlő jéghideg vízsugárba. – Miért kellene bosszút állnom Blacken? Semmit nem tett ellenem – legalábbis eddig.

– Összevissza beszél – legyintett Ron. – Ki akarja provokálni, hogy valami meggondolatlanságot csinálj...

Néhány perccel az óra vége előtt Piton odalépett Nevillehez, aki az üstje mellett gubbasztott.

– Mindenki jöjjön ide! – harsogta, s fekete szeme gúnyosan megcsillant. – Lássuk, milyen sorsra jut Longbottom varangya. Ha az üstben tényleg zsugorító főzet van, akkor ebihal lesz belőle. Ha viszont a gazdája elrontott valamit, amiben nem kételkedem, akkor a varangy távozik az élők sorából.

A griffendélesek aggódva pislogtak, a mardekárosok ellenben izgatottan várták a fejleményeket. Piton a bal kezére ültette Trevort, a varangyot, majd kivett egy kiskanálra valót Neville – immár zöld – főzetéből, és lecsorgatott néhány cseppet Trevor torkán.

Egy másodpercig néma csend volt, csak Trevor brekegett egyet. Azután halk pukkanás hallatszott, és Piton tenyerén ott ficánkolt Trevor, az ebihal.

A griffendélesek lelkesen tapsoltak. Piton bosszús képpel elővett egy üvegcsét talárja zsebéből, és tartalmát Trevorra cseppentette, aki erre nyomban visszanyerte eredeti méretét.

– Öt pont a Griffendéltől – szólt Piton, s ezzel elérte, hogy a griffendélesek arcáról lefagyjon a mosoly. – Megmondtam, hogy ne segítsen neki, Granger. Az órának vége.

Harry, Ron és Hermione libasorban baktattak fel a bejárati csarnokba vezető lépcsőn. Harry még mindig Malfoy szavain töprengett, Ron viszont Piton eljárását kommentálta.

– Pontlevonást adni azért, mert Neville főzete működött! Miért nem hazudtál neki, Hermione? Le kellett volna tagadnod, hogy segítettél neki.

Hermione nem válaszolt. Ron hátrafordult. – Hová tűnt?

Harry is hátranézett. A lépcső tetején álltak, sorban haladtak el mellettük ebédelni igyekvő társaik.

– De hát itt jött mögöttünk! – dünnyögte Ron.

Malfoy közeledett feléjük, Crak és Monstro kíséretében. Kihívóan rávigyorgott Harryre, aztán továbbállt.

– Ott van Hermione – mondta Harry.

A lány zihálva szaladt felfelé a lépcsőn, egyik kezében a táskáját szorongatta, a másikkal épp betömködött valamit a talárja alá.

– Ezt meg hogy csináltad? – álmélkodott Ron.

– Mit? – kérdezett vissza Hermione.

– Egy ideig mögöttünk jöttél, aztán egyszerre megint a lépcső aljánál voltál.

– Tessék? – Hermione kissé zavartnak tűnt. – Oh... vissza kellett mennem valamiért. Jaj, ne...

Hermione táskáján felszakadt egy varrás. Harry nem csodálkozott rajta – a lány vagy tucatnyi vastag könyvet cipelt benne.

– Miért hordasz magaddal ennyi könyvet? – kérdezte Ron.

– Tudod, hogy rengeteg órára járok – felelte zihálva Hermione. – Megfognád ezeket egy percre?

– De hát... – Ron szemügyre vette a könyveket, amiket a lány a kezébe adott. – Ilyen óráid ma nincsenek. Délután csak sötét varázslatok kivédésre megyünk.

– Aha – hagyta rá Hermione, de azért az összes könyvet visszazsúfolta a táskába. – Remélem, jó kaja van ebédre. Mindjárt éhen halok – tette hozzá, azzal elsietett a nagyterem irányába.

– Az az érzésem, hogy Hermione titkol előlünk valamit... – csóválta fejét Ron.

Ebéd után a griffendélesek összegyűltek a tanév első sötét varázslatok kivédése órájára. Lupin professzor még nem volt a teremben, leültek hát, előkészítették a könyveket, a pennát és a pergament, s beszélgetéssel múlatták az időt. Kisvártatva aztán befutott Lupin, halvány mosollyal üdvözölte a diákokat, és letette kopott aktatáskáját a tanári asztalra. Megszokott folt hátán folt talárját viselte, de arcának most egészségesebb színe volt – úgy tűnt, jót tett neki a rendszeres étkezés.

– Szervusztok! Kérem, rakjátok el a könyveiteket. A mai órán gyakorlati feladatokat végzünk. Csak a varázspálcátokra lesz szükségetek.

Ez a hír kellemes meglepetésként érte az osztályt. A sötét varázslatok kivédése tantárgyból még sosem volt gyakorlati órájuk – leszámítva azt az egyet, amikor a régi tanár rájuk szabadított egy kalitkára való tündérmanót.

– Helyes – folytatta Lupin, mikor látta, hogy mindenki végzett az elpakolással. – És most gyertek velem!

Mindenki érdeklődve várta, mi fog kisülni ebből. Kikászálódtak a padokból, és követték Lupint, aki a kihalt folyosóra vezette őket. Mikor befordultak az első sarkon, összetalálkoztak Hóborccal. A kopogószellem fejjel lefelé lebegett egy ajtó előtt, és azon fáradozott, hogy rágógumival eltömítse a kulcslyukat. Mikor Lupin professzor a közelébe ért, meglengette görbe ujjú lábát, és gúnyos dalra fakadt:

– Lompos-lumpos Lúú-pin – nyekeregte –, lompos-lumpos Lúú-pin, lompos-lumpos Lúú-pin...

Hóborc köztudottan szabad szájú és szemtelen volt, de a tanárokkal szemben többnyire fékezte magát. Mindenki Lupinra nézett, hogy lássák, mit szól a dologhoz. A professzor azonban még csak el se komorodott.

– A helyedben kiszedném azt a rágógumit a kulcslyukból, Hóborc – szólt barátságos mosollyal. – Különben Frics úr nem tudja kivenni a seprűjét.

Fricsről, a Roxfort mogorva gondnokáról tudnivaló volt, hogy esküdt ellenségének tekint minden diákot – és mellesleg Hóborcot is. A kopogószellem Lupin szavaira válaszul szamárfület mutatott, és kiöltötte a nyelvét.

A professzor fejcsóválva sóhajtott, és előhúzta varázspálcáját.

– Ez egy hasznos kis bűbáj – szólt hátra a válla fölött diákjainak. – Jól figyeljetek.

Azzal felemelte a pálcát, Hóborc felé suhintott vele, s közben így szólt:

– Exlukhops!

A rágógumi abban a minutumban kiröppent a kulcslyukból, és eltűnt Hóborc bal orrlyukában. A szellem bukfencet vetett, és szitkozódva kereket oldott.

– Szuper volt, tanár úr! – ámuldozott Dean Thomas.

– Köszönöm, Dean – biccentett Lupin, és eltette pálcáját. – Indulhatunk?

A diákok növekvő tisztelettel néztek a toprongyos Lupinra. A professzor végigvezette őket egy újabb folyosón, majd megállt a tanári szoba ajtaja előtt.

– Fáradjatok be! – szólt, és kinyitotta előttük az ajtót.

Az osztály libasorban bevonult a hosszúkás, fatáblákkal burkolt falú helyiségbe. A tanári berendezését alkotó szedett-vedett székek most mind üresen álltak – egy mély fotel kivételével, amelyben Piton professzor üldögélt. A bűbájtantanár az érkezők felé fordult, szeme gyanúsan csillogott, s szája körül rosszindulatú mosoly bujkált.

– Ne csukd be az ajtót, Lupin – szólt, mikor a diákok nyomában Lupin professzor is belépett a helyiségbe. – Ezt inkább nem nézem végig.

Azzal felállt, és suhogó fekete talárjában elvonult a diákok mellett. Az ajtóban azonban megállt, és hátrafordult.

– Talán még nem figyelmeztettek rá, de ebben az osztályban van Neville Longbottom. A helyedben semmilyen feladatot nem bíznék rá – hacsak nincs ott Granger kisasszony, hogy súgjon neki.

Neville megsemmisülten lehorgasztotta a fejét. Harry dühös pillantást vetett Pitonra – szóval már az sem elég neki, hogy a saját óráján piszkálhatja Nevillet, más tanárok előtt is le akarja járatni.

Lupin professzor felvonta a szemöldökét.

– Pedig én épp Nevillet szeretném megkérni, hogy segítsen nekem a szemléltetésben – mondta. – Biztos vagyok benne, hogy nagyon ügyes lesz.

Neville arca rózsaszínből lángvörösre váltott. Piton elhúzta a száját, majd válasz helyett sarkon fordult, és becsapta maga mögött az ajtót,

– Akkor hát lássuk – szólt Lupin, s egy intéssel a helyiség túlsó vége felé invitálta a diákokat. Ott nem volt más, csak egy régi szekrény, amiben a tanárok a váltás talárjukat tartották. Mikor Lupin professzor odaállt mellé, a szekrény hirtelen rázkódni kezdett.

– Aggodalomra semmi ok – szólt higgadtan Lupin, látva, hogy néhány diák félősen hátrálni kezd – csak egy mumus van benne.

Az osztály nagy része azon a véleményen volt, hogy ez igenis ok az aggodalomra. Neville holtra váltan pislogott a professzorra, Seamus Finnigan pedig a szekrényajtó zörgő gombjára meredt.

– A mumusok a sötét, zárt helyeket kedvelik – magyarázta Lupin. – Előszeretettel rejtőznek el szekrényekben és ágyak alatt, de olyannal is találkoztam már, amelyik egy állóórába vette be magát. A mi példányunk tegnap költözött be ide. A tanárkollégák kérésemre megkímélték, így most gyakorolhatunk rajta.

– Az első kérdés, amire választ keresünk: mi is a mumus valójában?

Hermione azonnal jelentkezett.

– Alakváltó lidérc – hadarta. – Ha találkozik valakivel, azt a külsőt veszi fel, amivel a legjobban rá tud ijeszteni.

– Magam sem foglalhattam volna össze jobban – dicsérte meg Lupin, mire Hermione büszkén kihúzta magát. – A szekrény mélyén lapuló mumus tehát még nem öltött alakot. Előbb ki kell találnia, mivel rémiszthet meg minket. Senki nem tudja, hogyan fest egy mumus, amikor egyedül van – de ha kiengedem, nyomban azzá válik majd, amitől vagy akitől a legjobban rettegünk.

Neville nyöszörögni kezdett a félelemtől, de Lupin nem törődött vele.

– Ez viszont az jelenti – folytatta –, hogy van egy nagy előnyünk a mumussal szemben. Sejted, hogy mi az, Harry?

Harry kimondottan zavarónak találta, hogy Hermione égnek emelt karral nyújtózkodik mellette, de azért megpróbálkozott a válasszal.

– Öh... talán az, hogy sokan vagyunk, és a mumus nem tudja majd, milyen alakot öltsön?

– Pontosan – bólintott Lupin, mire Hermione csalódottan leeresztette a kezét. – Ha mumussal van dolgunk, jobban tesszük, ha többedmagunkkal szállunk szembe vele. Akkor ugyanis megzavarodik. Mivé váljon? Lefejezett holttestté vagy húsevő csigává? Egyszer tanúja voltam egy esetnek, mikor a mumus elkövette azt a hibát, hogy egyszerre két embert akart megrémiszteni. A végén fejetlen csigává változott. Mondanom se kell, hogy minden volt, csak félelmetes nem.

– Az alkalmazandó bűbáj egyszerű, de elvégzése komoly összpontosítást igényel. Tudnivaló, hogy a mumust egyvalamivel lehet elpusztítani, és az a nevetés. Rá kell vennünk tehát, hogy olyan alakot öltsön, amit nevetségesnek találunk.

– Először pálca nélkül gyakoroljuk a varázsigét. Kérem, mondjátok utánam: Comikulissimus!

– Comikulissimus! – ismételték a diákok.

– Helyes – bólintott Lupin. – Kitűnő. De most jön csak a neheze. A varázsszó ugyanis önmagában nem elég. És itt lépsz be te a képbe, Neville.

A szekrény újra megremegett, bár közel sem olyan hevesen, mint Neville. Szegény fiú úgy indult el a professzor felé, mintha a vesztőhelyre menne.

– Először is – fordult hozzá Lupin –, mi az a dolog, amitől a legjobban félsz a világon?

Nevillenek mozgott a szája, de nem jött ki hang a torkán.

– Ne haragudj, de ezt nem értettem – mosolygott Lupin. Neville kétségbeesetten körülnézett, mintha segítségért könyörögne, azután alig hallhatóan ezt suttogta: – Piton professzor.

Szinte mindenki kuncogni kezdett. Még Neville is megeresztett egy szégyellős vigyort. Lupin azonban elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Piton professzor... hmmm... Neville, ha jól tudom, te a nagymamádnál laksz.

– Öh... igen – felelte feszengve Neville. – De... azt se szeretném, ha a mumus úgy nézne ki, mint ő.

– Nem, nem, félreértettél. – Most már Lupin is mosolygott. – Meg tudnád mondani nekünk, milyen ruhát szokott hordani a nagymamád?

Neville meglepődött a kérdésen, de engedelmesen felelt rá:

– Hát... mindig ugyanazt a süveget hordja. Elég magas, és egy kitömött keselyű van a tetején. Hosszú ruhát szokott viselni... általában zöldet. És néha egy rókaprémet a nyakában.

– Táskája nincs? – kérdezte Lupin.

– De, egy nagy piros – felelte Neville.

– Helyes – bólintott Lupin. – Most pedig képzeld magad elé a nagymamád öltözékét... Sikerült?

– Igen – felelte Neville. Kíváncsisága lassan felülkerekedett félelmén.

– A mumus, mikor kijön a szekrényből és meglát téged, Piton professzor alakját fogja ölteni – magyarázta Lupin. – Akkor te emeld fel a pálcádat – így –, mondd ki a varázsigét, s azután koncentrálj erősen a nagymamád ruháira. Ha minden jól megy, Mumus-Piton professzor kénytelen lesz keselyűvel díszített süveget és zöld ruhát ölteni, piros táskával kiegészítve.

Az osztály harsogó nevetéssel jutalmazta az abszurd képzetet. A szekrény vészesen rázkódott.

– Ha Nevillenek sikerül a varázslat, a mumus sorban megpróbálkozik valamennyiünkkel – folytatta Lupin. – Arra kérlek benneteket, gondolkozzatok el, hogy mi az, amitől a legjobban féltek, s hogy mivel lehetne azt nevetségessé tenni...

A teremben csend lett. Harry összeráncolta a homlokát... Vajon ő mitől retteg legjobban a világon?

Az első gondolata Voldemort volt – az ereje teljében levő Voldemort. Mielőtt azonban elkezdhette volna tervezgetni a Mumus-Voldemort eltorzítását, egy iszonyú kép tolakodott be az agyába...

Egy oszlásnak indult, zöldesen csillogó kéz és egy fekete köpeny... egy láthatatlan szájból feltörő elnyújtott, hörgő hang... s aztán a torokszorító, szívbe markoló hideg...

Harry megborzongott, azután lopva körülnézett, hogy észrevette-e valaki. A legtöbb társa behunyta a szemét. Ron valamiféle lábakról motyogott, amiket le kell vágni. Harry sejtette, hogy mire gondol – Ron rettegett a pókoktól.

– Mindenki felkészült? – kérdezte Lupin.

Harry összerezzent ijedtében. Nem, ő egyáltalán nem készült fel. Hogy lehetne egy dementort nevetségessé tenni? Nem akart azonban több időt kérni, mert a többiek mind bólogattak, és elkezdték feltűrni talárjuk ujját.

– Mi most távolabb húzódunk, Neville – szólt Lupin. – Átadjuk neked a terepet. Ha végeztél, én majd szólítom a következőt... Gyertek, húzódjunk hátrébb, hogy ne zavarjuk Nevillet...

A diákok a falhoz hátráltak, s Neville egyedül maradt a szekrény előtt. Sápadt volt, és egy kiesit remegett a kezében a pálca, de nem futamodott meg.

– Háromig számolok, Neville – mondta Lupin, és pálcájával megcélozta a szekrényajtó zárját. – Egy... kettő... három, most!

A varázspálca hegyéből sistergő szikracsomó röppent a zár felé. A szekrény feltárult, és kilépett belőle Piton professzor a maga kampós orrú, fenyegető valójában.

Neville felemelt pálcával, némán hápogva hátrálni kezdett. Piton villogó szemmel meredt rá, és lassan elindult felé.

– C-c-comikulissimus! – visította Neville.

Ostorcsattanás-szerű hang hallatszott, és a következő pillanatban Piton ott állt hosszú, csipkeszegélyes ruhában, kezében egy cseresznyepiros női táskával. A fején díszelgő csúcsos süveg tetején molyrágta keselyű trónolt.

A terem visszhangzott a nevetéstől, a mumus tanácstalanul megállt, s Lupin professzor elkiáltotta magát:

– Parvati! Te jössz!

Parvati eltökélt arccal előrelépett, magára vonva Piton figyelmét. Újabb csattanás hallatszott, s a professzor helyén egy vérfoltos, bepólyált múmia tűnt fel. Nehézkes, merev léptekkel elindult Parvati felé, két karja lassan felemelkedett...

– Comikulissimus! – kiáltotta Parvati.

A múmia lábáról letekeredett a pólya, a szörnyalak megbotlott benne, hasra esett, és elgurult a feje.

– Seamus! – harsogta Lupin.

A fiú egy ugrással Parvati előtt termett. Csatt! A múmia eltűnt, s helyette beesett, zöldes arcú, földig érő, fekete hajú nőalak jelent meg – egy sikítószellem. Hatalmasra tátotta a száját, s a termet földöntúli hang töltötte be – hosszú, panaszos sikoly, amitől a jelenlévők összes haja az égnek állt...

– Comikulissimus! – ordította Seamus.

A sikítószellem rekedten felnyögött, és a torkához kapta a kezét – elment a hangja.

Csatt! A kísértet farkát kergető patkánnyá változott, abból – esett! – tekergő-vonagló csörgőkígyó lett, abból pedig – csatt! – egy csupasz, véres szemgolyó.

– Megzavarodott! – kiáltotta Lupin. – Ez jó jel! Dean!

Dean előresietett.

Csatt! A szemgolyó helyét egy levágott kéz vette át, ami nyomban a tenyerére fordult, és rák módjára mászni kezdett.

– Comikulissimus! – rikkantotta Dean. A kéz belenyúlt egy egérfogóba. – Kitűnő! Te jössz, Ron! Ron elindult a kéz felé. Csatt!

Többen felsikoltottak. Két méter magas, szőrös óriáspók közeledett Ron felé, csáprágóját fenyegetően csattogtatva. Harry egy pillanatig azt hitte, hogy Ront megbénította a félelem. Azután...

– Comikulissimus! – bődült fel Ron, s a póknak azon nyomban eltűnt az összes lába. Már csak gurulni tudott, Lavender Brown sikoltva ugrott félre az útjából, s a csonka szörnyeteg végül Harry lába előtt kötött ki. Harry felemelte a pálcáját...

– Itt vagyok! – kiáltotta hittelen Lupin professzor, és előresietett.

Csatt!

A lábait vesztett pók köddé vált. Egy másodpercig úgy tűnt, mintha a mumus felszívódott volna, azután egy sápadt fényű, lebegő gömb jelent meg Lupin előtt a levegőben. A professzor hanyagul felemelte a pálcáját, és kimondta a varázsszót.

– Comikulissimus!

Csatt!

– Gyerünk, Neville, végezz vele! – rendelkezett Lupin, miután a mumus csótány képében a padlóra pottyant. Csatt! Piton visszatért, de Neville most már nem ijedt meg tőle.

– Comikulissimus! – kiáltotta, s amint Piton felöltötte a nagymamajelmezt, nagyot kacagott. A mumus abban a szempillantásban felrobbant, ezer apró füstgolyóvá vált, és szertefoszlott.

Az osztály lelkes tapsban tört ki.

– Gyönyörű! – örvendezett Lupin. – Mintaszerűen csináltad, Neville. Mind nagyon ügyesek voltatok. Lássuk csak... öt-öt pontot kap a Griffendél mindenki után, aki kiállt a mumus ellen – Nevillenek tíz jár, mert duplán dolgozott – Harry és Hermione ugyancsak öt-öt pontot kapnak.

– De hisz én nem csináltam semmit – jegyezte meg Harry.

– Te és Hermione az óra elején helyesen válaszoltatok a kérdéseimre – felelte könnyeden Lupin. – Mindenkinek köszönöm az órai munkát. Házi feladat: olvassátok el a mumusokról szóló fejezetet, és foglaljátok össze írásban... mondjuk hétfőre. A mai órának vége.

Az osztály lelkesen zsibongva elhagyta a tanárit. Csak Harry jókedve nem volt felhőtlen. Lupin professzor szándékosan közbelépett, amikor magára vonta volna a mumus figyelmét. De vajon miért? Talán mert látta őt összeesni a vonaton, és ezt a gyengeség jeleként fogta fel? Attól félt, hogy ő, Harry megint elájul?

A többieknek látszólag nem tűnt fel a dolog.

– Láttátok, hogy elintéztem azt a sikítószellemet? – lelkendezett Seamus.

– És én a levágott kezet! – dicsekedett Dean, saját csuklóját markolva.

– A süveges Piton volt a legjobb!

– Meg a múmia!

– Csak azt nem értem, miért fél Lupin professzor a kristálygömböktől – tűnődött Lavender.

– Ez volt eddig a legjobb sötét varázslatok kivédése óránk – jelentette ki Ron, miközben a tanterem felé baktattak, ahol a táskáikat hagyták.

– Lupin nagyon jó tanár – szólt elismerően Hermione. – Csak azt sajnálom, hogy én nem állhattam ki a mumus ellen.

– Neked milyen alakban jelent volna meg? – kérdezte vigyorogva Ron. – Fogadnék, hogy mint egy dolgozat, amire tízből csak kilenc pontot kaptál!

Nyolcadik fejezet

A Kövér Dáma

Nem kellett hozzá sok idő, és a sötét varázslatok kivédése a legtöbb roxfortos diák kedvenc tantárgya lett. Csak Draco Malfoy és mardekáros társai köszörülték továbbra is a nyelvüket Lupin professzoron.

– Nézzétek meg, hogy néz ki! – jegyezte meg fojtott hangon Malfoy, valahányszor megpillantotta a tanárt a folyosón. – A régi házimanónknak is jobb ruhái voltak.

A többi diák azonban már rég nem törődött Lupin elnyűtt talárjával. A professzor további órái épp olyan izgalmasnak bizonyultak, mint az első. A mumusok után a rőtsipkásokról esett szó, ezek a csúf, kicsi, koboldszerű lények olyan helyeken ólálkodnak, ahol valaha vérontás történt. Vártömlöcökben és elhagyott csatamezők gödreiben leselkednek az arra tévedőkre, hogy jól elagyabugyálják őket. A rőtsipkások után a kappák következtek. A pikkelyes majmokra emlékeztető undok víziszörnyek abban lelték örömüket, ha úszóhártyás kezükkel jól megszorongathatták a gyanútlan fürdőzők nagy lábujját.

Harry azt kívánta, bár minden órát annyira élvezne, mint a sötét varázslatok kivédését. A legrosszabb a bájitaltan volt. Piton az utóbbi időben különösen bekeményített, s azt sem volt nehéz kitalálni, hogy miért. Az iskolát széltében-hosszában bejárta a történet, hogy a mumus Piton alakját vette fel, s hogy Neville belebújtatta őt a nagymamája ruháiba. Piton valahogy nem találta viccesnek az esetet. Már Lupin professzor nevének említésére is vészjóslóan villogni kezdett a szeme, és még a szokásosnál is igazságtalanabbul bánt Neville-lel.

Harry egyre elviselhetetlenebbnek érezte a fülledt toronyszobában zajló jóslástanórákat is. Nyomasztották a kusza ábrák és ködös szimbólumok, ráadásul Trelawney professzor labdányi szemei mindig megteltek könnyel, valahányszor rá, Harryre nézett. Nem tehetett róla, irtózott Trelawneytól, pedig az osztályból többen is mély tisztelettel, sőt hódolattal tekintettek a tanárnőre. Egyre többször fordult elő, hogy Parvati Patil és Lavender Brown ebédidőben felkeresték a toronyszobát, s ilyenkor mindig roppant titokzatos arccal tértek vissza. Emellett szokásukká vált, hogy Harryt fojtott hangon szólítsák meg, mintha egy haldoklóhoz beszélnének.

Senki nem élvezte a legendás lények gondozását, ami az eseménydús első óra után a másik végletbe csapott át. Hagrid elvesztette az önbizalmát, s most hétről hétre a világ talán legunalmasabb állatai, a futóférgek gondozását gyakoroltatta diákjaival.

– Kinek jut eszébe egyáltalán gondozni ezeket? – mérgelődött Ron, miután újabb órát töltöttek azzal, hogy felaprított salátaleveleket tuszkoltak le a futóférgek nyálkás torkán.

Október elejétől kezdve azonban Harrynek olyan elfoglaltsága akadt, ami bőven kárpótolta az élvezhetetlen tanórákért. Közeledett a kviddicsévad kezdete, s Oliver Wood, a griffendélesek csapatkapitánya csütörtökre szezonnyitó taktikai értekezletet hívott össze.

A kviddicscsapatot hét játékos alkotta: a három hajtó, akiknek az volt a feladatuk, hogy gólt szerezzenek (azaz átdobják a futball labdaforma piros kvaffot a pálya végében tizenöt méter magasan elhelyezett karikák egyikén). A két terelő, akik masszív ütőikkel igyekeztek távol tartani csapattársaiktól a gurkónak nevezett harcias fekete labdákat, az őrző, aki a kapus szerepét töltötte be, és végül a fogó, akire a legnehezebb feladat hárult valamennyi játékos közül: el kellett kapnia egy diónyi méretű, szárnyas golyócskát, az aranycikeszt. Ha ez sikerült neki, a csapata plusz százötven pontot kapott, s a mérkőzés nyomban véget ért.

Oliver Wood fel-alá járkált az alkonyi homályba borult kviddicspálya fűtetlen öltözőjében. A termetes tizenhét éves fiú most kezdte hetedik, vagyis utolsó roxforti tanévét, mikor megszólította hat csapattársát, hangjában komor elszántság csendült.

– Ez az utolsó esélyünk, hogy megnyerjük a kviddicskupát – mondta. – Nekem legalábbis ez az utolsó, mert az év végén elmegyek. A Griffendél hét éve nem volt bajnok. Tény, hogy az elmúlt két évben minden összeesküdött ellenünk – előbb az a sérülés, aztán tavaly lefújták az egész bajnokságot... – Wood nyelt egyet. Még mindig összeszorult a torka az emléktől. – De az is tény, hogy a miénk messze a legjobb csapat az egész iskolában – folytatta, öklével a tenyerét bokszolva s a régi megszállott fénnyel a szemében.

– Van három feltartóztathatatlan hajtónk.

Wood sorban rámutatott Alicia Spinnetre, Angelina Johnsonra és Katie Bellre.

– Van két kijátszhatatlan terelőnk.

– Jaj, ne, Oliver, mindjárt elpirulunk – szabadkozott tettetett zavarral a Fred-George kórus.

– És van egy fogónk, aki eddig minden meccset magnyert nekünk! – harsogta Wood, és dühödt büszkeséggel meredt Harryre. – Plusz itt vagyok én – tette hozzá, csak úgy mellesleg.

– Te is baromi jó vagy, Oliver – szólt George.

– Betonkemény őrző – bólogatott Fred.

– Kétség sem fér hozzá – folytatta Wood, belemelegedve a szónoklásba –, hogy az elmúlt két évben a mi nevünknek kellett volna felkerülnie a kviddicskupára. Mióta Harry beszállt a csapatba, a zsebünkben érzem a bajnoki címet. Eddig mégsem sikerült megszereznünk, s ha idén sem győzünk, akkor az utolsó esélyünk is elúszott...

Wood olyan elkeseredetten mondta ezt, hogy még Fred és George is együtt érzően nézett rá.

– Ez az év a miénk – jelentette ki Fred.

– Megmutatjuk nekik, Oliver! – fogadkozott Angelina. – Sikerülni fog! – erősítette meg Harry.

A csapat minden tagja elszánt lelkesedéssel vetette bele magát a heti három alkalommal tartott alapozó edzésekbe. Az idő mind hidegebbre fordult, s a napok is egyre rövidültek, de nem volt annyi sár, olyan jeges szél vagy eső, ami elhomályosíthatta volna a Harry lelki szemei előtt lebegő kviddicskupa ezüstös csillogását.

Egyik este, mikor edzés után átfázva, dermedt tagokkal, de elégedetten belépett a Griffendél-toronyba, a klubhelyiségben izgatott, lármás sokaságot talált.

– Mi történt? – kérdezte Ront és Hermionét, akik a kandalló melletti karosszékekben üldögéltek, és a csillagászatórára elkészítendő csillagtérképen dolgoztak.

– Az első roxmortsi hétvége – felelte Ron, és az ütött-kopott hirdetőtáblán lógó pergamenlap felé bökött. – Október végén lesz, Halloweenkor.

– Szuper – derült fel Fred, aki Harry nyomában mászott be a portrélyukon – el kell mennem Zonkóhoz, kifogytam a bűzpatronokból.

Harry lelombozódva huppant le a Ron melletti székre. Hermione megértően nézett rá.

– Biztos, hogy legközelebb már te is jöhetsz, Harry – szólt vigasztalóan. – Előbb-utóbb elfogják Blacket, hiszen már látták is valahol.

– Blacknek van annyi esze, hogy ne próbálkozzon Roxmortsban – vélekedett Ron. – Kérdezd meg McGalagonyt, hogy nem jöhetsz-e mégis velünk. Ki tudja, mikor jutunk ki legközelebb...

– Ron! – ripakodott rá Hermione. – Harrynek az iskolában kell maradnia!

– Ő lenne az egyetlen harmadikos, aki nem jöhet velünk – makacskodott Ron. – Kérdezd meg McGalagonyt, Harry, az nem kerül semmibe.

– Igen, azt hiszem, megkérdezem – bólintott elszántan Harry.

Hermione már nyitotta a száját, hogy tovább vitatkozzon a fiúkkal, de ekkor Csámpás ugrott fel az ölébe, egy jókora döglött pókkal a szájában.

– Muszáj végignéznünk, amikor megeszi? – fintorgott Ron.

– Ügyes vagy, kiscicám – gügyögte Hermione. – Egészen egyedül fogtad?

Csámpás lassan rágcsálni kezdte a pókot, s közben szemtelenül bámult Ronra.

– Csak maradjon ott, ahol szem előtt van! – dohogott Ron, miközben újra nekilátott a csillagtérkép-szerkesztésnek. – Makesz itt alszik a táskámban.

Harry nagyot ásított. Legszívesebben ágyba bújt volna, de még neki is el kellett készítenie a saját csillagtérképét. Maga mellé húzta hát táskáját, pergament, tintát és tollat vett elő, s kelletlenül munkához látott.

– Ha akarod, lemásolhatod az enyémet – ajánlotta fel Ron, azzal cikornyás farkat kanyarított az utolsó csillag köré, és Harry elé tolta a térképet.

Hermione, aki mélyen elítélte a leckemásolást, rosszalló pillantást vetett a fiúkra, de nem szólt. Csámpás még mindig meredten nézte Ront, csak bozontos farka hegye ingott jobbra-balra. Azután egyszer csak elrugaszkodott, és támadásba lendült.

– HÉ! – rivallt rá Ron, miután a macska az összes karmát belemélyesztette a táskájába, és eszelősen szaggatni kezdte a szövetet. – TŰNJ EL INNEN, TE RUSNYA DÖG!

Megpróbálta elrántani a táskát Csámpás elől, de a megvadult macska nem hagyta magát lerázni.

– Ne bántsd, Ron! – sikította Hermione.

Most már mindenki őket nézte, Ron körbe-körbelóbálta a táskát a rajta csimpaszkodó Csámpással együtt – mígnem Makesz egyszer csak kirepült a táskából...

– FOGJÁTOK MEG A MACSKÁT! – bömbölte Ron, látva, hogy Csámpás kiszabadítja karmait a táska maradványaiból, átugrik az asztalon, és patkánya nyomába ered.

George Weasley rávetette magát Csámpásra, de elvétette, Makesz átiramodott vagy húsz pár láb között, és beiszkolt egy antik komód alá. Csámpás lefékezett a bútor előtt, behajlította görbe lábait, és mellső mancsával dühödten kapkodni kezdett a komód alatti résbe.

Ron és Hermione fej-fej mellett rohantak oda, Hermione a derekánál fogva felkapta Csámpást, Ron pedig hasra vetette magát, és némi kotorászás után a farkánál fogva előhúzta Makeszt.

– Nézd meg, hogy néz ki! – tajtékzott, és meglengette a patkányt Hermione orra előtt. – Csupa csont és bőr! Megmondtam, hogy tartsd távol tőle a macskádat!

– Csámpás nem tudja, hogy rosszat csinál! – vágott vissza Hermione. – Minden macska kergeti a patkányokat!

Ron megpróbálta visszatömködni a zsebébe a hevesen tiltakozó Makeszt.

– Ez nem egy normális macska! – dühöngött. – Értette, amikor mondtam, hogy Makesz a táskában van!

– Ugyan már, Ron – legyintett mérgesen Hermione. – Csámpás megérezte Makesz szagát, ennyi az egész...

– A macskád direkt kinézte magának Makeszt! – kiabálta Ron, mit sem törődve a körülöttük állókkal, akik közül többen kuncogni kezdtek. – Vedd tudomásul, hogy Makesz volt itt előbb, és ő ráadásul beteg is!

Azzal dühösen átcsörtetett a klubhelyiségen, és eltűnt a fiúk hálószobáihoz vezető lépcsőn.

Ron még másnap is neheztelt Hermionéra. Egész gyógynövénytanórán alig szólt a lányhoz, pedig Harry, Hermione és ő ugyanazon a fürgebabon dolgoztak. Leszedegették a növény kövér, rózsaszínű hüvelyterméseit, és egy fatálba fejtették a fényes babszemeket...

– Hogy van Makesz? – próbálkozott Hermione.

– Reszketve kuksol az ágyam alatt – felelte ingerülten Ron, s olyan ügyetlenül hajított egy marék babot a tál felé, hogy a fele szétgurult az üvegházban.

– Óvatosan, Weasley, óvatosan! – kiáltotta Bimba professzor, miután a babszemek a szemük láttára szárba szökkentek.

A következő órájuk átváltoztatástan volt. Harry eltökélte magában, hogy óra után megpróbál engedélyt szerezni McGalagonytól a roxmortsi kimenőre, s amíg az osztály sorban állt a tanterem előtt, igyekezett kitalálni néhány nyomós érvet. Töprengéséből a sor elejéről hallatszó panaszos hangok zökkentették ki.

Lavender Brown a tenyerébe temette az arcát. Parvati átölelte őt, s valamit magyarázott Seamus Finnigannek és Dean Thomasnak, akik homlokráncolva hallgatták.

– Mi a baj, Lavender? – kérdezte aggódva Hermione, mikor Harry, Ron és ő elérték a kis csoportot.

– Reggel levelet kapott otthonról – súgta Parvati. – Gombócot, a kisnyulát megölte egy róka.

– Oh – sajnálkozott Hermione. – Szegény Lavender.

– Megelőzhettem volna! – zokogta Lavender. – Tudjátok, hányadika van?

– Öh...

– Október tizenhatodika! „A dolog, amitől rettegsz, október tizenhatodikán következik be!” Emlékeztek? Igaza volt. Igaza volt!

Mostanra az egész osztály Lavender köré gyűlt. Seamus komoran csóválta a fejét. Hermione rövid habozás után megkérdezte:

– Te... tényleg attól rettegtél, hogy egy róka megöli a nyuladat?

– Azt nem gondoltam, hogy róka végez szegénnyel – felelte Lavender, és könnyes szemmel Hermionéra pillantott. – De igenis féltem, hogy meghal.

– Hát persze – bólintott Hermione. Kis szünetet tartott, azután...

– Gombóc öreg nyúl volt?

– Nem – hüppögött Lavender. – Még egészen pici volt!

Parvati még szorosabban átölelte barátnőjét.

– Akkor miért féltél tőle, hogy meghal? – kérdezte Hermione.

Parvati döbbenten meredt rá.

– Nézzük logikusan a dolgot – fordult a többiekhez Hermione. – Gombóc nem is ma halt meg. Csak ma érkezett meg a szomorú hír. – Lavender hangosan felzokogott. – És Lavender nem retteghetett a dologtól, hisz látjátok, mennyire megdöbbentette, ami történt.

– Ne is figyelj Hermionéra, Lavender! – szólt közbe Ron. – Tudjuk, hogy hidegen hagyják mások állatai.

McGalagony professzor ekkor kinyitotta a tantermet – szerencsére, mert úgy tűnt, hogy Hermione és Ron mindjárt egymásnak ugranak. Odabent Harry két oldalán ültek le, és egész óra alatt nem szóltak egymáshoz.

Harry még akkor sem tudta, milyen érvekkel álljon elő McGalagonynak, mikor megszólalt az óra végét jelző csengő. A tanárnő azonban maga hozta fel a Roxmorts-témát.

– Egy pillanat! – emelte fel a kezét, mikor a diákok mozgolódni kezdtek. – Mivel mindannyian az én házamhoz tartoznak, nekem kell leadniuk a roxmortsi engedélyező nyilatkozatot. Akitől nem kapom meg Halloweenig, az nem mehet le a faluba, úgyhogy igyekezzenek észben tartani a dolgot!

Neville feltette a kezét.

– Tanárnő, én... azt hiszem, elvesztettem...

– A nagyanyja közvetlenül nekem küldte el, Longbottom – felelte McGalagony. – Gondolom, biztosabb megoldásnak tartotta... Nos, ennyit akartam mondani. Most már elmehetnek.

– Menj, beszélj vele – súgta Harrynek Ron. – De Harry... – kezdte Hermione.

– Menj már! – vágott a szavába Ron.

Harry megvárta, amíg a többiek mind elhagyták a termet. Akkor félszegen elindult a tanári asztal felé.

– Tessék, Potter.

Harry nagy levegőt vett.

– Tanárnő, a nagynéném és a nagybátyám... öhm... elfelejtették aláírni az engedélyemet.

McGalagony felpillantott rá szögletes szemüvege fölött, de nem szólt.

– És hát... arra gondoltam, hogy... hogy nem lehetne-e... szóval, hogy nem mehetnék-e le mégis Roxmortsba.

McGalagony leszegte a fejét, és rendezgetni kezdte a jegyzeteit.

– Sajnálom, Potter, de nem – felelte. – Hallotta, mit mondtam. Ha nincs engedély, nincs kimenő. Ez a szabály.

Harry egy futó pillantást vetett Ronra, aki biztatóan bólogatott.

– De... tanárnő – próbálkozott tovább –, a nagynénémék... hiszen tudja, hogy muglik... nem értik az ilyen roxforti dolgokat. Ha a tanárnő engedélyezné...

– De nem engedélyezem! – vágta rá McGalagony, azzal felállt, és bedugta papírjait az asztalfiókba. – Az az előírás, hogy az engedélyt csak a szülő vagy a gondviselő írhatja alá. – Újra Harryre nézett, s arcán különös kifejezés jelent meg. Talán sajnálat? – Akármi is a személyes véleményem, nem tehetek semmit – szögezte le a professzornő nyomatékosan. – Most pedig jobb lesz, ha elindul, mert még elkésik a következő óráról.

Nem volt mit tenni. Ron mindenféle barátságtalanjelzővel illette McGalagony professzort (Hermione nem kis felháborodására), Hermione pedig felvette az „így van ez rendjén” arckifejezést (amivel viszont ő bosszantotta fel Ront). A tetejébe Harrynek végig kellett hallgatnia, amint társai lelkesen tervezgették, mi mindent fognak csinálni Roxmortsban.

– Azért a lakomáról nem maradsz le – mondta vigasztalásul Ron. – A halloweeni lakoma mindig szuper.

– Az... – dünnyögte mélabúsan Harry. – Szuper.

A mindenszentek előestéjén tartandó halloweeni vacsora valóban ínycsiklandónak ígérkezett, de Harry úgy vélte, minden fogás százszor jobban esne neki egy Roxmortsban eltöltött nap után. A többiek semmi olyat nem tudtak mondani neki, amitől jobb kedvre derült volna. Dean Thomas, aki ügyesen bánt a pennával, felajánlotta, hogy aláírja Vernon bácsi nevében az engedélyt. Mivel azonban Harry már elmondta McGalagonynak az igazságot, ez nem volt járható út. Ron kényszermegoldásként felvetette, hogy használják a láthatatlanná tévő köpönyeget, de Hermione nyomban emlékeztette rá, mit mondott Dumbledore a dementorok képességeiről. A legkevésbé Percy „vigasztaló” szavai érték el a céljukat.

– Hidd el nekem, Harry, nem olyan nagy szám az a Roxmorts – mondta nagy komolyan. – Nem is értem, miért csapnak akkora hűhót körülötte. Elismerem, az édességbolt nem rossz, de Zonko Csodabazára például kimondottan veszélyes hely. Ja, és a Szellemszállást is érdemes megnézni, de ezektől eltekintve tényleg nem maradsz le semmiről.

Halloween napján Harry időben felkelt, együtt reggelizett a többiekkel, s mindent megtett, hogy titkolja elhatalmasodó rosszkedvét.

– Majd hozunk neked sok-sok finomságot a Mézesfalásból – ígérte Hernione, szánakozó pillantást vetve barátjára.

– Igen, mindenből hozunk – bólogatott Ron, aki Harry kedvéért még Hermionéval is hajlandó volt fegyverszünetet kötni.

– Ne aggódjatok miattam, túl fogom élni – szólt könnyednek szánt hangon Harry. – Majd a lakomán találkozunk. Érezzétek jól magatokat.

Kikísérte barátait a bejárati csarnokba, ahol Frics várta a Roxmortsba indulókat. A gondnok a tölgyfaajtó mellett állt, minden diákot, aki odalépett hozzá, sötét gyanakvással végigmért, majd kipipálta a nevét egy hosszú listán.

– Te itt maradsz, Potter? – kiáltott hátra Malfoy, aki Crak és Monstro előtt állt a sorban. – Félsz elmenni a dementorok mellett?

Harry válaszra sem méltatta, sarkon fordult, és magányosan elindult felfelé a márványlépcsőn. Végigment a kihalt folyosókon, s végül megérkezett a Griffendéltorony bejáratához.

A Kövér Dáma éppen szunyókált.

– Jelszó? – kérdezte felriadva.

– Fortuna major.

A portrélyuk feltárult, s Harry bemászott a klubhelyiségbe. Az tele volt zsibongó első-és másodévesekkel, de itt-ott üldögélt egy-egy idősebb diák is – ők nyilván már eleget jártak Roxmortsban ahhoz, hogy ráunjanak.

– Harry! Harry! Szia, Harry!

A lelkes üdvözlés egy Colin Creevey nevű másodéves fiútól érkezett. Colin rajongott Harryért, és soha nem mulasztotta el az alkalmat, hogy megszólítsa.

– Te nem mentél le Roxmortsba, Harry? Miért nem? Figyelj... – Colin a barátai felé mutatott. – Gyere, ülj le hozzánk, ha van kedved.

– Öh... kösz, Colin, de inkább majd máskor. – Harrynek semmi kedve nem volt hozzá, hogy Colin összes barátja megbámulja a sebhelyet a homlokán. – Át kell mennem a könyvtárba. Van egy kis tanulnivalóm.

Ezek után nem tehetett mást, mint hogy sarkon fordult, és újra kimászott a portrélyukon.

– Ezért kellett felébresztened? – szólt utána mogorván a Kövér Dáma.

Harry lehangoltan elindult a könyvtárba, de félúton meggondolta magát, cseppet sem fűlött a foga a tanuláshoz. Elindult hát visszafelé, de néhány lépés után szembetalálkozott Friccsel. A gondnok nyilván végzett a roxmortsi kimenősök ellenőrzésével.

– Te meg mit keresel itt? – mordult rá Harryre.

– Semmit – felelte őszintén Harry.

– Semmit! – fortyant fel Frics, és állkapcsa megremegett mérgében. – Higgyem is el, mi? Miért nem mentél le Roxmortsba bűzpatront, böffentőport meg parittyás férget vásárolni a többi pimasz kölyökkel együtt?

Harry szótlanul megvonta a vállát.

– Na gyerünk, indulj vissza a házad klubhelyiségébe! – recsegte Frics, és gyanakvó pillantással nézett Harry után, amíg a fiú el nem tűnt a szeme elől.

Harry azonban nem tért vissza a Griffendél-toronyba. Felment egy melléklépcsőn, megfordult a fejében, hogy esetleg meglátogatja Hedviget a bagolyházban, s épp egy újabb folyosón baktatott, amikor az egyik helyiségből kiszólt valaki:

– Harry?

Harry hátrafordult, és megpillantotta a dolgozószobája ajtajában álló Lupin professzort. A tanár körülnézett a folyosón.

– Mit keresel itt? – kérdezte, egészen más hangnemben, mint korábban Frics. – Hol van Ron és Hermione?

– Roxmortsban – felelte színlelt közönnyel Harry.

– Aha – bólintott Lupin, majd egy pillanatig némán fürkészte Harry arcát. – Nincs kedved bejönni? Épp most érkezett meg a kákalag, amit a következő óránkra rendeltem.

– A micsoda?

Harry belépett a szobába és körülnézett. A sarokban egy nagy akváriumot pillantott meg. Zöld, hegyes szarvú, ronda lény úszkált benne. A kis szörny az akvárium falának nyomta pofáját, vadul fintorgott, és fenyegetően nyújtogatta hosszú, vékony ujjait.

Lupin tűnődve szemlélte a kákalagot.

– Vízidémon – magyarázta. – A kappák után nem hiszem, hogy nehéz dolgunk lesz vele. A törékenységét kell kihasználni. Abnormálisan hosszú ujjai vannak, látod? Szorongatni jól tud velük, de könnyen eltörnek.

A kákalag rájuk villantotta zöld fogait, azután beúszott az akvárium sarkában burjánzó vízinövények közé.

– Kérsz egy teát? – kérdezte Lupin a vízforraló kanna után kutatva. – Épp főzni akartam.

– Köszönöm – felelte félszegen Harry.

Lupin megkocogtatta pálcájával a kannát, mire az nyomban gőzölögni kezdett.

– Ülj le – mondta Lupin, és egy poros bádogdoboz után nyúlt. – Sajnos csak zacskós teám van, de gondolom, amúgy is eleged van a csupasz teafűből.

Harry csodálkozva nézett a tanárra. Lupin hamiskásan hunyorgott.

– Honnan tudja? – kérdezte Harry.

– McGalagony professzor mesélt a dologról – felelte Lupin, s egy csorba bögrét nyújtott Harry felé. – De nem félsz, ugye?

– Nem – rázta a fejét Harry.

Felmerült benne, hogy beszámol Lupinnak a Magnolia közben látott kutyáról, de aztán meggondolta magát. Lupin már a múltkor azt hitte, hogy nem tud megbirkózni a mumussal – nem akarta, hogy a professzor ezek után még gyávának is tartsa őt.

Gondolatai bizonyára az arcára is kiültek, mert Lupin megkérdezte:

– Aggaszt valami, Harry?

– Nem – hazudta Harry. Ivott egy kortyot a teájából, és az öklét rázó kákalagra nézett. – De igen – szólt hirtelen, és letette a bögrét az asztalra. – Azon az órán, amikor a mumussal harcoltunk...

– Igen? – bólintott lassan Lupin.

– Miért nem hagyta, hogy én is kiálljak ellene?

Lupin felvonta a szemöldökét.

– Azt hittem, ez magától értetődik – felelte.

Harryt meghökkentette a válasz, arra számított, hogy Lupin le fogja tagadni a dolgot.

– Miért? – kérdezte újra.

– Nos... – Lupin a homlokát ráncolta. – Feltételeztem, hogy a mumus veled szemben Voldemort alakját öltené magára.

Harry csodálkozva meredt a tanárra. A válasz is megdöbbentette, de még inkább az, hogy Lupin kimondta a rettegett nevet. Dumbledore professzoron kívül Harry még soha senkivel nem találkozott, aki ki merte ejteni a száján Voldemort nevét.

– Ezek szerint tévedtem – folytatta Lupin Harry arcát fürkészve. – Mindenesetre nem tartottam jó ötletnek, hogy Voldemort nagyúr megjelenjen a tanári szobában. Attól tartottam, hogy mindenki pánikba esne.

– Először tényleg Voldemortra gondoltam – ismerte be Harry. – De azután... azután eszembe jutottak azok a dementorok.

– Vagy úgy – bólintott töprengő arccal Lupin. – Nos, ez... ez igazán elismerésre méltó. – Harry csodálkozása láttán Lupin halványan elmosolyodott. – Ez azt jelenti, hogy amitől legjobban félsz – az maga a félelem. Ez igen bölcs dolog, Harry.

Harry nem tudta, mit mondjon erre, inkább ivott még egy korty teát.

– Szóval azt hitted, nem tartalak elég ügyesnek ahhoz, hogy legyőzd a mumust? – tapintott a lényegre Lupin.

– Hát igen – bólintott megkönnyebbülten Harry. – Tudja, tanár úr, a dementorok...

Szavait kopogtatás szakította félbe. – Tessék – szólt Lupin.

Kinyílt az ajtó, és Piton lépett be a szobába. Egy talpas serleget tartott a kezében, amiből lenge füst szállt fel.

Mikor meglátta Harryt, megtorpant, s fekete szeme összeszűkült.

– Ah, Perselus – fogadta mosolyogva Lupin. – Nagyon köszönöm. Tedd csak le valahova.

Piton az asztalra helyezte a füstölgő serleget, s közben végig Lupint és Harryt méregette.

– Megmutattam Harrynek a kákalagomat – mesélte csevegő hangon Lupin, és az akváriumra mutatott.

Piton egy pillantásra se méltatta a vízidémont. – Csodás – szólt. – Ne hagyd kihűlni, Lupin. – Azonnal megiszom.

– Egy egész kondérral főztem – folytatta Piton. – Hátha nem elég ennyi.

– Igen, lehet, hogy holnap is megiszom egy serleggel. Nagyon köszönöm, Perselus.

– Nincs mit – felelte Piton. A szemében megcsillanó fény gyanakvást ébresztett Harryben. A professzor az ajtóig hátrált, és kiment a szobából.

Harry kíváncsian nézegette a serleget. Lupin elmosolyodott.

– Piton professzor volt olyan kedves, és főzött nekem egy bájitalt – mesélte. – Nem mozgok túl otthonosan a boszorkánykonyhában, ráadásul ez egy különösen bonyolult főzet. Kezébe vette a serleget, és beleszagolt.

– Kár, hogy a cukortól elveszti a hatását – tette hozzá, majd beleszürcsölt az italba, és megborzongott.

– Miért... – kezdte tétován Harry.

Lupin a szemébe nézett, és megválaszolta a befejezetlen kérdést.

– Az utóbbi időben kissé rossz a közérzetem. Ez a bájital az egyetlen hatékony orvosság számomra. Még szerencse, hogy kollégák vagyunk Perselusszal. Nem sok varázsló tudja elkészíteni ezt a főzetet.

Lupin újra belekortyolt az italba. Harry heves késztetést érzett, hogy kiüsse a serleget a tanár kezéből.

– Piton professzor járatos a fekete mágiában – szólt hirtelen ötlettel.

– Valóban? – kérdezte szórakozottan Lupin, és újra a szájához emelte a serleget.

– Sokan úgy gondolják... – Harry habozott, majd elszántan folytatta – ...sokan úgy gondolják, hogy Piton professzor bármire képes lenne, csak hogy ő taníthassa a sötét varázslatok kivédését.

Lupin kiitta az ital maradékát, és elfintorodott.

– Szörnyű íze van – mondta. – Nos, Harry, ideje folytatnom a munkát. A lakomán találkozunk.

– Igen – bólintott Harry, és letette bögréjét. Az üres serleg még mindig füstölgött.

– Tessék – mondta Ron. – Énnyi fért el a zsebünkben. Rikító színes papírokba csomagolt édességek zápora hullott Harry ölébe. Már alkonyodott, mikor Ron és Hermione visszatértek. Bemásztak a klubhelyiségbe, s az élményektől felvillanyozva, kipirult arccal lehuppantak Harry mellé.

– Köszönöm – szólt Harry, és kezébe vett egy csomag borsbogyót. – Milyen volt Roxmortsban? Mit láttatok?

A lelkes beszámoló tanúsága szerint – mindent. Elmentek gőzölgő vajsört inni a Három Seprűbe, jártak a varázsló-felszereléseket kínáló Dervish és Durranban, Zonko Csodabazárában és ki tudja még hány helyen.

– Na és a postahivatal, Harry! Vagy kétszáz bagoly ül a polcokon, és mindegyiken színkód jelzi, hogy milyen gyorsan szállítja a leveleket!

– A Mézesfalásba most érkezett egy újfajta karamella. Ingyen lehetett megkóstolni. Neked is hoztunk egy darabkát...

– A Három Seprűben láttunk valakit, aki szerintünk egy emberevő óriás volt. Ott mindenféle népek megfordulnak...

– Sajnos a vajsörből nem tudtunk hozni. Nagyon finom, és egy pillanat alatt átmelegszel tőle...

– És te mit csináltál? – kérdezte Hermione. – Tudtál egy kiesit tanulni?

– Nem – felelte Harry. – Lupin főzött nekem egy teát a dolgozószobájában. Azután bejött Piton...

Harry elmesélte a füstölgő serleg történetét. Ron eltátotta a száját döbbenetéhen.

– És Lupin képes volt meginni? – hüledezett. – Elment az esze?

Hermione az órájára nézett.

– Gyertek, induljunk. Öt pere múlva kezdődik a díszvacsora...

Gyorsan kimásztak a portrélyukon, s lefelé menet tovább beszélgettek Pitonról

– De hogyha tényleg... – Hermione lehalkította hangját, és lopva körülnézett –, szóval hogyha tényleg meg akarta mérgezni Lupint, akkor miért Harry előtt csinálta?

– Jó kérdés – bólintott Harry.

Átvágtak a bejárati csarnokon, és beléptek a nagyterembe, ami a hagyományoknak megfelelően ünnepi díszben pompázott. Tökhéjlámpások százai világítottak szerte a teremben, az asztalok fölött élő denevérek röpködtek, a viharfelhős mennyezet alatt pedig lángoló narancsszín szerpentinszalagok úsztak lustán, mint holmi tüzes vízisiklók.

A lakoma fenséges volt, még Ron és Hermione is kétszer vettek mindenből, pedig ők már a faluban degeszre tömték magukat édességekkel. Harry egész idő alatt a tanári asztal felé pislogott. Lupin vidámnak és egészségesnek tűnt, élénk beszélgetésbe mélyedt a kis Flitwick professzorral, a bűbájtantanárral. Harry tekintete Pitonra vándorolt. Csak képzelődött, vagy a bájitaltantanár tényleg feltűnő gyakorisággal sandított Lupin felé?

A díszvacsora záróaktusa a roxforti kísértetek fellépése volt. A szellemek kibukkantak a falakból meg az asztalokból, és érdekes alakzatokba rendeződve lebegtek, nagy sikert aratott Félig Fej Nélküli Nick, a Griffendéltorony kísértete, aki pantomim formájában előadta saját részleges lefejezésének történetét.

A vidám este minden búját elfeledtette Harryvel. Még az sem tudta elrontani a kedvét, hogy Malfoy a nagyteremből kivonuló diákok tömegén át odakiáltotta neki:

– A dementorok üdvözletüket küldik, Harry!

Harry, Ron és Hermione a szokásos úton elindultak a Griffendéltorony felé. A Kövér Dáma portréjához vezető folyosón azonban tanácstalanul álldogáló diákok tömege fogadta őket.

– Miért nem mennek be? – csodálkozott Ron.

Harry lábujjhegyre állva pislogott a folyosó vége felé. Csak annyit látott, hogy a portrélyuk zárva van.

– Utat kérek – csendült fel Percy fontoskodó hangja. – Mi ez a csődület? Az nem lehet, hogy mind elfelejtettétek a jelszót... Szabad lesz? Iskolaelső vagyok...

A diákok hirtelen elnémultak – előbb az elöl állók, aztán a dermedt csönd végigsöpört az egész folyosón. Végül Percy hangját hallották:

– Valaki szóljon Dumbledore professzornak. Gyorsan. Most már mindenki a portré felé meresztgette a szemét. – Mi történt? – kérdezte Ginny, aki most ért csak fel a lépcsőn.

Néhány másodpere múlva feltűnt Dumbledore. A griffendélesek tisztelettel utat nyitottak neki, s ő bő talárjában átvágott a tömegen. Harry, Ron és Hermione közelebb furakodtak, hogy lássák, mi történik.

– Te jó ég! – sikkantott fel Hermione, és elkapta Harry karját.

A Kövér Dáma eltűnt a festményből, s a földön mindenfelé vászondarabok hevertek – valaki brutálisan szétszabdalta a képet.

Dumbledore gyors pillantással felmérte a helyzetet, majd nyomában érkező kollégái, McGalagony, Lupin és Piton felé fordult.

– Meg kell keresnünk a Kövér Dámát – jelentette ki. – McGalagony professzor! Kérem, szóbon Frics úrnak, hogy lásson hozzá a kastély átkutatásához. A Kövér Dáma bármelyik festményben ott lehet.

– Nem fog örülni, ha megtalálják! – vihogta egy hang.

Hóborc volt az, a kopogószellem. Ott lebegett a diákok feje fölött, és sugárzott a boldogságtól – mint mindig, ha a mások bajában gyönyörködhetett.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte higgadtan Dumbledore, mire Hóborc vigyora kissé elhalványult. Dumbledoreral nem mert gúnyolódni, de behízelgő hangja épp olyan idegesítő volt, mint a vihogása.

– Szégyelli magát, igazgatóságos uram. Elszaladt szégyenében, Láttam a negyedik emeleti tájképen, ott bujkált a fák kőzött, és szívszaggatóan sírt – mondta vidáman Hóborc, majd a látszat kedvéért hozzátette: – Szegénykém...

– Megmondta, kitette ezt? – kérdezte halkan Dumbledore.

– Meg bizony, főprofesszor úr – susogta Hóborc, olyan hangon, mintha egy bombát dajkálna a karjában. – A Dáma nem akarta beengedni, attól dühödött így fel. – Hóborc kétrét hajolt, és a lába közül vigyorgott Dumbledorera. – Hirtelenharagú fickó az a Sirius Black...

Kilencedik fejezet

Zordó és zivatar

A griffendélesek Dumbledore professzor utasítására visszatértek a nagyterembe. Tíz perccel később csatlakoztak hozzájuk a Hugrabug, a Hollóhát és a Mardekár házak tanulói is, akik semmit nem értettek az egészből.

– Jómagam és a tanáraitok átkutatjuk a kastélyt – jelentette be Dumbledore, miután McGalagony és Flitwick professzor gondosan bezárták a nagyterem minden ajtaját. – A saját biztonságotok érdekében itt kell töltenetek az éjszakát. A prefektusok őrt állnak az ajtóknál, s a távollétemben az iskolaelsők utasításait kell követnetek... Ha bármi történik, azonnal tudni akarok róla – fordult Percyhez, aki láthatóan roppant büszke volt fontos beosztására. – Üzenjetek valamelyik kísértettel.

Dumbledore indulni készült, de az ajtóban visszafordult.

– Majd' elfelejtettem... Ezekre szükségetek lesz. Hanyagul intett varázspálcájával, mire a hosszú asztalok mind a fal mellé repültek. Egy újabb pálcasuhintásra piros hálózsákok százai tűntek fel a padlón.

– Aludjatok jól – búcsúzott Dumbledore.

Amint becsukódott mögötte az ajtó, nyomban izgatott zsivaj tört ki a teremben, a griffendélesek beszámoltak társaiknak a történtekről.

– Mindenki bújjon bele a hálózsákjába! – harsogta Percy. – Tíz pere múlva takarodó!

– Gyertek – intett Ron Harrynek és Hermionénak, mindhárman fogtak egy-egy hálózsákot, és félrevonultak a terem sarkába.

– Szerintetek Black még mindig a kastélyban van? – kérdezte félősen Hermione.

– Úgy tűnik, Dumbledore nem tartja kizártnak – felelte Ron.

Ruhástól belebújtak a hálózsákba, és felkönyökölve folytatták a beszélgetést.

– Még szerencse, hogy épp ma próbálkozott – mondta Hermione. – Pont azon a napon, amikor egy lélek se volt a toronyban.

– Aki szökésben van, nem nézi a naptárat – vont vállat Ron. – Biztos fogalma sem volt arról, hogy ma Halloween van. Különben vacsora közben rontott volna ránk.

Hermione megborzongott.

Körülöttük mindenkit ugyanaz a kérdés foglalkoztatott: Hogyan jutott be Black az iskolába?

– Talán ért a hoppanáláshoz – mondta egy hollóhátas fiú. – Tudjátok, csak úgy fel tud bukkanni valahol.

– Szerintem álruhában jött be – vélekedett egy ötödéves hugrabugos.

– Akár be is repülhetett – vetette fel Dean Thomas.

– Ez nem lehet igaz...! – csóválta mérgesen a fejét Hermione. – Én vagyok itt az egyetlen, aki olvasta a Roxfort történetét?

– Valószínűleg – felelte Ron. – Miért?

– A kastélyt nem csupán falak védik – magyarázta Hermione. – Mindenféle átkot és bűbájt szórtak rá, kimondottan az illetéktelenek távol tartására. Idebent nem lehet csak úgy hoppanálni és dehoppanálni. És szeretném látni azt az álruhát, ami a dementorokat megtéveszti. Ott állnak a park összes bejáratánál. Azt is látták volna, ha Black berepül. Frics pedig ismer minden titkos alagutat – biztos azokat is őrzik...

– Takarodó! – kiáltotta Percy. – Mostantól egy pisszenést se halljak!

A következő pillanatban az összes gyertya kialudt. Nem maradt más fényforrás a teremben, csak a néhány ezüstösen derengő kísértet és az elvarázsolt mennyezet, amelyen – a kinti cg mintájára – csillagok ragyogtak. Ez a látvány és a termet betöltő suttogás azt az érzést keltette Harryben, mintha egy mezőn feküdne, ahol lágyan susog a szél.

Óránként egyszer egy-egy tanár is megjelent, ellenőrizni, hogy minden rendben van-e. Hajnali három körül, mikor a legtöbb diák már aludt, Dumbledore lépett a terembe. Harry követte őt a tekintetével. Az igazgató körülnézett Percy után, aki a hálózsákok között járőrözve beszélgetőkre vadászott. Épp Harry, Ron és Hermione felé közeledett – akik gyorsan úgy tettek, mintha aludnának –, mikor Dumbledore odalépett hozzá.

– Sikerült a nyomára bukkanni, professzor úr? – kérdezte suttogva Percy.

– Nem. Itt minden rendben?

– A legnagyobb rendben, professzor úr.

– Helyes. Most már nincs értelme felébreszteni őket. Találtam egy ideiglenes őrt a griffendélesek portrélyukához. Reggel visszaköltözhetnek.

– A Kövér Dáma előkerült már?

– Argyllshire térképében rejtőzik, a második emeleten. Nem volt hajlandó jelszó nélkül beengedni Blacket, erre az rátámadott. Egyelőre sokkos állapotban van. Ha majd megnyugszik, restauráltatom Friccsel.

Harry fülét ajtónyikorgás és közeledő lépések zaja ütötte meg.

– Igazgató úr?

Piton volt az. Harry most még jobban hegyezte a fülét.

– Gondosan átkutattuk a harmadik emeletet. Ott nyoma sincs. Frics a pincét járta be, de ő se talált semmit.

– A csillagvizsgáló torony? Trelawney professzor szobája? A bagolyház?

– Mindenhol jártunk...

– Akkor hát ennyi volt. Őszintén szólva, magam sem hittem, hogy Black a kastélyban maradt.

– Nincs valamiféle elképzelése, hogy miként juthatott be, igazgató úr? – kérdezte Piton.

Harry kissé megemelte a fejét, hogy a másik füle is szabaddá váljon.

– Rengeteg van, Perselus, de egyik hihetetlenebb, mint a másik.

Harry résnyire nyitotta a szemét, és a beszélgetőkre nézett. Dumbledore háttal állt neki, jól látta viszont Percy arcát és Pitonét, aki ingerültnek tűnt.

– Igazgató úr, emlékszik még, mit mondtam mielőtt... szóval... a tanév kezdete előtt? – Piton szinte mozdulatlan ajkakkal beszélt, mintha ki akarná zárni Percyt a társalgásból.

– Emlékszem, Perselus – felelte Dumbledore, inkább figyelmeztetően, mint nyájasan.

– Egyértelmű, hogy Black csak belső segítséggel juthatott be ide. Szóvá tettem a kétségeimet, amikor felvette...

– Kizártnak tartom, hogy az iskolából bárki is segített bejutni Blacknek – jelentette ki nyomatékosan Dumbledore. Hangsúlyából kiderült, hogy a témát ezzel lezártnak tekinti. – Le kell mennem a dementorokhoz. Megígértem nekik, hogy beszámolok a kutatás eredményéről.

– Ők nem akartak segíteni a keresésben? – kérdezte Percy.

– Dehogynem akartak – felelte hűvösen Dumbledore. – De amíg én vagyok itt az igazgató, addig egyetlen dementor sem lépi át ennek a kastélynak a küszöbét.

Percyt kissé meghökkentette a válasz. Dumbledore sarkon fordult, és halk, de sietős léptekkel elhagyta a nagytermet. Piton néhány másodpercig sötéten nézett utána, azután ő is távozott.

Harry rápillantott barátaira. Nyitott szemük megcsillant az elvarázsolt mennyezet derengő fényében.

– Ez meg mi a fene volt? – suttogta Ron.

A következő néhány napban Sirius Black nevétől volt hangos az iskola. Sorban születtek a légből kapott elméletek arról, hogyan sikerült bejutnia a kastélyba. Hannah Abbott, az egyik hugrabugos lány a következő gyógynövénytanórán mindenkit arról próbált meggyőzni, hogy Black virágzó bokor képében lopakodott be.

A Kövér Hölgy szétszabdalt festménye lekerült a falról, hogy átadja helyét Sir Cadogannek és hájas pónilovának. Az új őrportré azonban nem igazán vált be, Sir Cadogan mindig mindenkivel párbajozni akart, s ha nem volt épp harcos kedvében, nevetségesen bonyolult jelszavakat talált ki, amelyeket napjában legalább kétszer lecserélt.

– Ez komplett bolond! – panaszkodott Seamus Finnigan Percynek. – Nem kereshetnénk valaki mást?

– Egyik kép se akarta vállalni a munkát – felelte Percy. – Félnek, hogy ugyanarra a sorsra jutnak, mint a Kövér Dáma. Csak Sir Cadoganben volt elég bátorság.

Harryt azonban a harcias lovag zavarta a legkevésbé. A történtek óta mindenki őt Egyelte. A tanárok különböző ürügyekkel elkísérték a folyosón, Percy Weasley pedig – bizonyára édesanyja utasítására – úgy ügetett a nyomában, mint egy nagyzási hóbortban szenvedő házőrző kutya. És mindennek a tetejébe McGalagony professzor a szobájába rendelte őt, méghozzá olyan komor arccal, hogy Harry azt hitte, meghalt valaki.

– Nincs értelme tovább titkolni a dolgot maga elől – fogott bele a mondókájába a tanárnő. – Tudom, hogy rettenetes, amit most mondani fogok, de Sirius Black...

– Tudom, hogy meg akar ölni – bólintott fáradtan Harry. – Hallottam, amikor Ron édesapja elmesélte a feleségének. Mr. Weasley a Mágiaügyi Minisztériumban dolgozik.

McGalagony néhány pillanatig elképedve meredt Harryre.

– Vagy úgy – szólalt meg végül. – Nos, akkor bizonyára megérti, miért nem tartom jó ötletnek, hogy részt vegyen az esti kviddicsedzéseken. A pályán, ahol csak a csapattársai vannak maga körül, korántsincs biztonságban...

– Most szombaton lesz az első meccsünk! – fakadt ki Harry. – Edzenem kell, tanárnő!

McGalagony elgondolkozva nézett rá. Harry tudta, hogy a professzornak nem közömbös a kviddicscsapat sorsa, elvégre maga McGalagony ajánlotta be őt fogónak. Visszafojtott lélegzettel várta hát a tanárnő döntését.

– Hmm... – McGalagony felállt, és kinézett az ablakon. A kviddicspályából csak elmosódott folt látszott az esőben. – Mi tagadás, én lennék a legboldogabb, ha végre megnyernénk azt a kupát... De azért... azért nyugodtabb lennék, ha egy tanár is ott lenne magukkal. Megkérem Madam Hoochot, hogy felügyelje az edzéseiket.

A szombati mérkőzés közeledtével az idő egyre rosszabbra fordult, de Harry és társai nem törődtek vele, összeszorított foggal edzettek Madam Hooch felügyelete alatt. A meccs előtti utolsó edzésen aztán Oliver Wood kellemetlen hírrel szolgált a csapatnak.

– Nem a Mardekárral játszunk! – jelentette be dühösen. – Flint az előbb szólt nekem. Helyettük a Hugrabug áll ki ellenünk.

– De miért? – kérdezte a hattagú kórus.

– Az az ürügy, hogy megsérült a fogójuk karja – felelte fogcsikorgatva Wood. – De egyértelmű, hogy mi a valódi ok: nem akarnak ilyen időben játszani. Rontaná az esélyeiket...

Egész nap erős szél fújt, és esett az eső, s Wood szavaiba távoli mennydörgés robaja vegyült.

– Malfoy karjának nincs semmi baja! – mérgelődött Harry. – Csak szimulál!

– Persze, de nem tudjuk bizonyítani – csóválta a fejét keserűen Wood. – Az edzéseken arra készültünk, hogy a Mardekárral fogunk játszani. A hugrabugosoknak egészen más a stílusuk. Új csapatkapitányuk van, aki egyben fogó is: Cedric Diggory...

Angelina, Alicia és Katie kuncogni kezdtek. – Mi van? – ráncolta a homlokát Wood.

– Ő az a magas, jóképű srác, igaz? – kérdezte Angelina.

– Erős és szófiakar – tette hozzá Katie, amire aztán megint vihogni kezdtek.

– Azért olyan szófukar, mert egy értelmes szót se tud kinyögni – legyintett türelmetlenül Fred. – Nem értem, mit vagy úgy oda, Oliver. A Hugrabug nem ellenfél. A legutóbb, ínikor velük játszottunk, Harry öt perc alatt elkapta a cikeszt.

– De most egészen mások a körülmények! – kiabálta kidülledt szemmel Wood. – Diggory nagyon erős csapatot állított össze! Ő maga kitűnő fogó! Tudtam, hogy így fogtok reagálni! Nem lazíthatunk! Koncentrálnunk kell! A Mardekár csapdát állított nekünk! Győznünk kell!

– Nyugi, Oliver! – csitította kissé riadtan Fred. – Komolyan vesszük a Hugrabugot. De tényleg.

A meccs előtti napon a szél viharos erejűvé fokozódott, s csak úgy ömlött az eső. A folyosókon és a tantermekben olyan sötét volt, hogy meg kellett kétszerezni a fáklyák és lámpások számát. A Mardekár csapatának tagjai valóban kárörvendően vigyorogtak – Malfoyjal az élen.

– Oh, bárcsak jobban lenne a karom – sóhajtozott, miközben odakint tombolt az ítéletidő.

Harrynek egész nap csak az előttük álló mérkőzés járt a fejében. Oliver Wood minden szünetben odarohant hozzá, hogy újabb és újabb instrukciókat adjon neki. A harmadik alkalommal különösen hosszan szónokolt, s Harry egyszer csak azon kapta magát, hogy máris tíz percet késett a sötét varázslatok kivédése óráról. Hanyatthomlok rohanni kezdett, de Wood azért még utána kiáltotta:

– Diggory nagyon jól kanyarodik! Bukfenccel nem tudod kicselezni!

Harry becsúszva fékezett a sötét varázslatok kivédése tanterem előtt, zihálva kinyitotta az ajtót, és belépett.

– Elnézést kérek, Lupin professzor, de...

A tanári asztal mellől azonban nem Lupin pillantott fel rá – hanem Piton.

– Az óra tíz perccel ezelőtt kezdődött, Potter, úgyhogy ez tíz pontjába kerül a Griffendélnek. Ülj le. Harry azonban nem mozdult.

– Hol van Lupin professzor? – kérdezte.

– Gyengélkedik – felelte torz mosollyal Piton. – Ha jól emlékszem, azt mondtam, ülj le.

Harry nem mozdult.

– Mi baja van?

Piton fekete szeme megvillant.

– Semmi komoly – felelte, s arckifejezése elárulta, hogy szívesebben számolna be az ellenkezőjéről. – További öt pont a Griffendéltől, és ha még egyszer szólnom kell, ötven lesz.

Harry kelletlenül a helyére ballagott, és leült. Piton körbehordozta pillantását az osztályon.

– Ahogy már mondtam, mielőtt Potter félbeszakított, Lupin professzor nem vezet feljegyzést a tárgyalt témákról...

– Tanár úr, vettük a mumusokat, a rőtsipkásokat, a kappákat és a kákalagokat – hadarta Hermione. – Most akartuk elkezdeni a...

– Fogja be a száját, Granger! – vágott a szavába Piton. – Nem felvilágosítást kértem, csupán utaltam Lupin professzor szervezetlen munkastílusára.

– Ő eddig messze a legjobb sötét varázslatok kivédése tanárunk – jelentette ki merészen Dean Thomas, s az osztályon egyetértő moraj futott végig. Piton szeme villámokat szórt.

– Elég alacsony a mércétek. Nem mondhatnám, hogy Lupin túlterhel benneteket – a rőtsipkás és a kákalag első osztályosoknak való tananyag. A mai téma...

Harry látta, hogy Piton a tankönyv utolsó fejezeteihez lapoz, amelyekről biztosan tudhatta, hogy még nem kerültek sorra.

– ...a vérfarkas – döntött Piton.

– De tanár úr, még nem tartunk a vérfarkasoknál – vetette ellen Hermione, aki láthatóan képtelen volt fékezni magát. – Most a bicegócok következnek.

– Granger kisasszony... – szólt vészjósló nyugalommal Piton. – Ha nem tévedek, ezt az órát én tartom, nem maga. Ezért most mindenki lapozzon a háromszázkilencvennegyedik oldalra. – Még egyszer végignézett az osztályon. – Azt mondtam, most! Mindenki!

A griffendélesek sötét pillantásokat váltottak, és sértődött moraj közepette kinyitották a könyveiket.

– Ki tudja megmondani nekem, hogyan különböztetjük meg a vérfarkast a közönséges farkastól? – kérdezte Piton.

Mindenki némán és mozdulatlanul ült, kivéve Hermionét, aki, mint mindig, nyomban feltette a kezét.

– Nos? – nézett körül Piton, ügyet sem vetve Hermionéra. – Csak nem azt akarjátok mondani, hogy Lupin professzor nem tanította meg nektek az alapvető különbséget a vérfarkas és...

– De hisz megmondtuk, hogy még nem tartunk a vérfarkasnál – méltatlankodott Parvati.

– Csend legyen! – förmedt rá Piton. – Nem hittem volna, hogy valaha találkozni fogok olyan harmadikosokkal, akik nem ismernének fel egy egyszerű vérfarkast. Feltétlenül tájékoztatni fogom Dumbledore professzort a lemaradásotokról.

– Tanár úr, kérem – szólalt meg Hermione, aki mindeddig kitartóan jelentkezett –, a vérfarkas számos külső jegyében különbözik a közönséges farkastól. A vérfarkas pofája...

– Másodszor szólal meg anélkül, hogy szólítottam volna – torkolta le Piton. – Az okoskodása öt pontba kerül a Griffendélnek.

Hermione elvörösödött, és könnyes szemmel meredt maga elé. Piton népszerűtlenségét jelezte, hogy a griffendélesek mind dühösen meredtek rá, pedig aligha volt köztük olyan, aki ne nevezte volna már legalább egyszer okoskodónak Hermionét. Ron heti rendszerességgel tette meg ezt, most mégis felcsattant:

– Kérdezett valamit, és Hermione tudja a választ! Minek kérdez, ha nem érdekli a felelet?

Mindenki érezte, hogy ezzel túl messzire ment. Piton lassan elindult felé, s az osztály dermedt csöndben várta a fejleményeket.

– Ezért büntetőfeladatot kapsz, Weasley. – Piton egészen közel hajolt Ron arcához. – És ha még egyszer megjegyzést mersz tenni a tanítási módszereimre, ígérem, hogy nagyon megbánod!

Az óra hátralevő részében az osztály meg se nyikkant. Némán jegyzetelték a tankönyv vérfarkasokról szóló fejezetét, miközben Piton fel-alá járkált közöttük, s a Lupin professzorral végzett munkájukat elemezte.

– Elég gyenge magyarázat... ez tévedés, a kappa Mongóliában őshonos... Lupin professzor erre tízből nyolc pontot adott? Tőlem hármat se kapnál rá...

Kicsöngetés után Piton visszatartotta őket.

– Mindenki írjon egy tanulmányt a vérfarkas felismeréséről és elpusztításáról. A terjedelem két tekercs pergamen. Hétfő reggel várom a dolgozatokat. Ideje, hogy valaki kézbe vegye ezt az osztályt. Weasley, te maradj itt, meg kell beszélnünk a büntetőfeladatodat.

Harry és Hermione az osztállyal együtt elhagyták a termet. A többiek, amint hallótávolságon kívül tudták Pitont, kórusban szidni kezdték a professzort.

– Piton eddig egyik sötét varázslatok kivédése tanárunkat sem kritizálta ennyit, akármennyire is fájt a foga az állásra – csóválta a fejét Harry. – Mi haja van Lupinnal? Ennyire berágott volna a mumus miatt?

– Nem tudom – felelte elgondolkozva Hermione. – De remélem, hogy Lupin gyorsan meggyógyul... Ron öt perccel később csatlakozott hozzájuk.

– Tudjátok, mit talált ki nekem az a ... ? – (Itt egy olyan szót használt, amit Hermione még ilyen körülmények között sem tartott helyénvalónak.) – Ki kell sikálnom az ágytálakat a gyengélkedőn. Varázslat nélkül! – Ron remegett a dühtől. – Bárcsak Black Piton szobájában bújt volna el! Elintézhette volna őt helyettünk!

Másnap Harry már kora hajnalban felébredt – olyan korán, hogy még sötét volt odakint. Egy pillanatig azt hitte, a szél zúgása verte fel, azután hűvös fuvallatot érzett a tarkóján, mire gyorsan felült – Hóborc, a kopogószellem ott lebegett mellette, és teljes erőből belefújt a fülébe.

– Ez most mire volt jó? – dühöngött Harry.

Hóborc kidagasztotta a képét, fújt még egy utolsót, azután vihogva kihátrált a szobából.

Harry kitapogatta az ébresztőórát, és ránézett. Fél öt volt. Hóborcot átkozva a másik oldalára fordult, megpróbált újra elaludni, de a mennydörgés, az üvöltő szél és a Tiltott Rengeteg fáinak távoli recsegése nem hagyta nyugodni. Eszébe jutott, hogy néhány óra múlva a kviddicspályán a saját bőrén tapasztalja meg majd a szél erejét. Ettől teljesen kiment a szeméből az álom, kimászott hát az ágyból, felöltözött, és Nimbusz Kétezresével a kezében kiosont a hálóteremből.

Mikor kinyitotta az ajtót, valami puha súrolta a lábát. Lehajolt, és még éppen sikerült elkapnia a belopódzó Csámpás bozontos farkát.

– Látom már, hogy Ronnak igaza volt – suttogta rosszallóan. – Tele van a kastély egerekkel. Menj, azokra vadássz. Na, sicc! – tette hozzá, és lábával a csigalépcső felé terelgette Csámpást. – Hagyd békén Makeszt!

A klubhelyiségbe még jobban behallatszott a vihar zaja. Attól nem kellett tartani, hogy a meccs elmarad – kviddicsmérkőzéseket nem fújtak le olyan apróságok miatt, mint egy felhőszakadás. Nem is ez aggasztotta Harryt. Wood megmutatta neki Cedric Diggoryt a folyosón, az ötödéves Diggory jóval magasabb és erősebb volt nála. Bár a fogók többsége a könnyű és fürge játékosok közül került ki, viharos időben előnyt jelenthetett Diggory testalkata – a nagyobb termetűeket ugyanis kevésbé dobálta a szél.

Harry letelepedett a kandalló előtti karosszékbe, és várta a pirkadatot, csak néha állt fel, hogy visszafordítsa a fiúk lépcsője felé sündörgő Csámpást. Mikor aztán úgy tűnt, hogy végre eljött a reggeli ideje, kimászott a portrélyukon.

– Vívj meg velem, bitang! – kiáltott rá Sir Cadogan.

– Szállj le rólam... – ásított Harry.

Egy nagy tányér zabkása kissé magához térítette, s mire hozzálátott a pirítóshoz, a csapat többi tagja is megérkezett a nagyterembe.

– Kemény meccsünk lesz – morogta Wood, akinek egy falat se ment le a torkán.

– Ne aggódj már, Oliver – mondta Alicia. – Egy kis eső meg se kottyan nekünk.

Ám ami rájuk várt, több volt egy kis esőnél. Mint mindig, az iskola ezúttal is egy emberként vonult ki a lelátókra. A diákok talárjai csak úgy csattogtak a szélben, kifordult esernyőiknek sem vették semmi hasznát. Harry már az öltöző bejárata felé közeledett, amikor megpillantotta Malfoyt, Crakot, és Monstrót. A három fiú hahotázva mutogatott felé egy hatalmas esernyő alól.

A csapat tagjai felöltötték skarlátvörös sporttalárjukat, és türelmesen várták Wood szokásos buzdító beszédét. Arra azonban hiába vártak. Wood többször is nekiveselkedett, de nem jött ki hang a torkán. Végül nyelt egyet, reménytelenül megrázta a fejét, és elindult az ajtó felé.

Olyan erősen fújt a szél, hogy a pályára menet lépten-nyomon megtántorodtak. A közönség üdvrivalgását – ha volt ilyen. – elnyomta a szakadatlan mennydörgés. Harry alig látott valamit esőverte szemüvegén keresztül. Hogy a ménkűbe fogja így elkapni a cikeszt?

A kanárisárga taláros hugrabugosok a másik irányból vonultak be a pályára. Mikor összetalálkoztak, a két csapatkapitány kezet rázott, Diggory rámosolygott Woodra, Wood ellenben olyan képet vágott, mintha szájzára lenne, s csupán biccentett egyet. Harry leolvasta Madam Hooch szájáról a „Felszálláshoz készülj!” utasítást. Hangos cuppanással kiszabadította lábát a sárból, és átvetette Nimbusz Kétezrese fölött. Madam Hooch a szájába vette sípját – éles, távolinak tűnő hang harsant fel –, s a játékosok elrugaszkodtak a földtől.

Harry gyorsan emelkedett, de Nimbusza újra meg újra megingott a szélben. Erősen megmarkolta a seprű nyelét, és vizes szemüvegén átpislogva irányba fordult.

Öt perc elég volt hozzá, hogy bőrig ázzon. A csapattársait is alig látta, nemhogy a parányi cikeszt. Fel-alá röpködött a pálya hosszában, de azon kívül, hogy néha elsuhant mellette egy-egy piros vagy sárga folt, fogalma sem volt róla, mi történik körülötte. Az üvöltő szélben nem hallotta a kommentátor hangját, s a lelátókon szorongó tömegből is csak a köpenyek és esernyők erdejét látta. A gurkók két ízben is majdnem lelökték a seprűnyélről, csuromvizes szemüvegében nem vette észre, hogy közelednek.

Lassan az időérzékét is elvesztette, s egyre inkább nehezére esett irányban tartani a Nimbuszt. Az ég lassan elsötétedett, mintha korai alkonyat borult volna a tájra. Kétszer is előfordult, hogy kis híján összeütközött egy másik játékossal, de egyik alkalommal sem tudta megállapítani, hogy griffendéles vagy hugrabugos volt-e az illető. Addigra mindenki úgy átázott, s olyan hevesen zuhogott az eső, hogy szinte képtelenség volt megkülönböztetni a sárga talárt a pirostól...

Az első villámmal egy időben megszólalt Madam Hooch sípja, Harry inkább csak sejtette, mint látta Wood hívogató integetését. A griffendélesek leereszkedtek, és sorban belecsobbantak a sárba.

– Időt kértem! – harsogta Wood. – Gyertek...!

A csapat tagjai összebújtak a pálya szélén álló nagy esernyő alatt. Harry levette a szemüvegét, és gyorsan megtörölgette a talárjával.

– Mennyi az állás? – kérdezte.

– Ötven ponttal vezetünk – felelte Wood –, de ha nem kapod el a cikeszt, még éjszaka is itt fogunk ázni.

– Ebben a szemüvegben esélyem sincs – rázta a fejét Harry.

Ekkor Hermione bukkant fel a háta mögött, a lány arca csak úgy sugárzott az örömtől a fejére borított köpeny alatt.

– Van egy ötletem, Harry! Add, ide gyorsan a szemüveged!

Harry nem ellenkezett, s Hermione a csapattagok kíváncsi pillantásaitól kísérve megkocogtatta varázspálcájával a szemüveget.

– Leperex! – mondta, majd Harryhez fordult. – Tessék. Mostantól taszítja a vizet.

Wood kis híján Hermione nyakába borult.

– Zseniális! – kiáltott utána rekedten, de a lány már el is tűnt a nézők tömegében. – Gyerünk, fiúk – lányok, a miénk a pálya!

Hermione varázslata valóban bevált. Harry még mindig reszketett a hidegtől csuromvizes talárjában, de legalább már látott, és ez visszaadta az önbizalmát. Ide-oda cikázott a viharos szélben, a cikesz után kutatva, ügyesen kitért egy támadó gurkó elöl, kikerülte Diggoryt, aki az ellenkező irányba suhant...

Ismét megdördült az ég, s rögtön utána kétágú villám szelte át a horizontot. A helyzet kezdett valóban veszélyessé válni. El kellett kapnia a cikeszt, méghozzá minél hamarabb...

Hátraarcot csinált, hogy visszatérjen a pálya közepe fölé, de ekkor egy újabb villám fényénél Harry megpillantott valamit, ami nyomban elfeledtette vele a játékot. Ott, ahol a lelátó legfelső, üres sora a szürke éggel találkozott, egy hatalmas, lompos szőrű, fekete kutya sziluettje rajzolódott ki.

Harry zsibbadt keze megcsúszott a seprűnyélen, s a Nimbusz egy-két métert süllyedt. Harry kirázta ázott fürtjeit a szeméből, és újra a lelátóra nézett. A kutya már nem volt ott.

– Harry! – harsant Wood kiáltása a griffendéles gólkarika felől. – Harry, mögötted!

Harry a fejét kapkodva körülnézett. Cedric Diggory száguldva közeledett felé a pálya túlsó végéből, s kettejük között félúton egy apró, aranyszínű folt csillant meg az esőcseppek között...

Harry egy szempillantás alatt ráhasalt a Nimbusz Kétezres nyelére, és már suhant is a cikesz felé. Közben kiabálva biztatta seprűjét:

– Húzz bele! Gyorsabban!

Ekkor azonban valami egészen furcsa dolog történt. Az egész stadionra hátborzongató csönd ereszkedett. A szél, bár ugyanúgy fújt, mint addig, elfelejtett zúgni. Olyan volt, mintha valaki lecsavarta volna a világ nagy hangerő-szabályozóját, vagy mintha ő, Harry egyik pillanatról a másikra megsiketült volna...

Azután egyszerre végigsöpört rajta a szörnyű emlékű, mindent átjáró hideg – s ezzel egy időben észrevette, hogy valami mozog odalent...

Gondolkodás nélkül levette a szemét a cikeszről, és a mélybe pillantott.

Lent a pályán vagy száz dementor állt, s láthatatlan szemükkel mind őrá meredtek. Harry úgy érezte, mintha jeges víztömeg kúszna fel a mellkasában. Azután újra meghallotta a hangot... valaki sikoltozott, jajveszékelt a fejében... egy nő...

– Harryt ne, Harryt ne, könyörgök, csak őt ne!

– Állj félre, te ostoba... Eredj innen...

– Ne bántsd Harryt, könyörgök, inkább engem ölj meg...

Tejfehér, zsibbasztó köd kavargott Harry fejében... Mit csinál? Repül? Segítenie kell a nőnek... meg fog halni... meg fogják gyilkolni...

Csak zuhant és zuhant a jéghideg ködben.

– Ne bántsd Harryt! Kegyelmezz... könyörgök, kegyelmezz...

Éles kacaj harsant, a nő felsikoltott – azután elsötétült Harry előtt a világ.

– Még szerencse, hogy puhára esett.

– Lefogadtam volna, hogy meghalt.

– De még csak a szemüvege se tört el.

Harry hallotta a suttogó hangokat, de nem tudta mire vélni őket. Fogalma sem volt, hogy hol van, és hogyan került oda, vagy hogy mit csinált, mielőtt odakerült. Csak annyit tudott, hogy minden porcikája fáj, mintha agyba-főbe verték volna.

– Életemben nem rémültem meg ennyire.

Rémület... rettegés... fekete csuklyás alakok... hideg... sikoly...

Harry hirtelen kinyitotta a szemét. A gyengélkedőn feküdt, s ágyát körülvették tetőtől talpig sáros csapattársai. Ron és Hermione is ott álltak közöttük – olyan külsővel, mintha akkor másztak volna ki egy úszómedencéből.

– Harry! – szólította meg Fred, aki falfehérnek tűnt az arcát borító sárréteg alatt. – Hogy vagy?

Harry úgy érezte, mintha gyorscsévélésre kapcsolták volna az emlékezetét. A villám... a Zordó... a cikesz... és a dementorok...

– Mi történt velem? – kérdezte, s látogatói döbbenetére hirtelen felült az ágyban.

– Leestél – felelte Fred. – Legalább... nem is tudom... legalább tizenöt métert zuhantál.

– Azt hittük, szörnyethaltál – hüppögte Alicia, aki egész testében remegett.

Hermione halk, nyöszörgésszerű hangot hallatott, és vérvörös szemmel nézett Harryre.

– De hát a meccs... – dadogta Harry. – Mi történt? Újrajátsszuk?

Senki nem válaszolt. Harry úgy érezte, mintha súlyos kő gördülne a mellkasára.

– Csak nem... vesztettünk?

– Diggory elkapta a cikeszt – felelte George. – Közvetlenül azután, hogy leestél. Nem vette észre a balesetet. Mikor hátranézett, és meglátott téged a földön, rögtön szünetet kért. Azt akarta, hogy játsszuk újra a meccset. De hiába, tiszta győzelem volt... még Wood is elismeri.

– Ő hol van? – kérdezte Harry. Most tűnt csak fel neki, hogy Wood nincs ott a többiekkel.

– Még mindig a zuhanyozóban – válaszolta Fred. – Biztos megpróbálja vízbe fojtani magát.

Harry a térdére hajtotta a fejét, és belemarkolt a hajába. Fred megragadta a vállát, és keményen megrázta.

– Ugyan már, Harry, most először hibáztad el a cikeszt!

– A legjobbaknak se sikerül mindig – tette hozzá George.

– Még semmi sincs veszve – érvelt Fred. – Száz ponttal vesztettünk, igaz? Ha a Hugrabug kikap a Hollóháttól, és a Mardekár...

– A Hugrabugnak legalább kétszáz ponttal kell veszítenie – jelentette ki George.

– De ha legyőzik a Hollóhátat...

– Az ki van zárva, a Hollóhát nagyon jó. De ha a Mardekár kikap a Hugrabugtól...

– Minden a pontarányon múlik. Ha bármelyik száz ponttal nyer...

Harry szótlanul feküdt az ágyban. Kikaptak... Életében először elveszített egy kviddicsmeccset.

Tíz perc elteltével belépett Madam Pomfrey, és kiparancsolta a kviddicscsapat tagjait a kórteremből.

– Majd még jövünk – búcsúzott Fred. – Ne emészd magad, Harry, akkor is te vagy az évtized legjobb fogója.

A csapat sárcsíkot húzva kicuppogott az ajtón. Madam Pomfrey rosszalló pillantással nézett utánuk. Ron és Hermione odaléptek Harry ágyához.

– Dumbledore nagyon kiakadt – szólt remegő hangon Hermione. – Még sosem láttam ilyen dühösnek. Miközben zuhantál, berohant a pályára, és rád szegezte a pálcáját. Erre te mintha lelassultál volna esés közben. Aztán a dementorok felé suhintott, és valami ezüstös izét lőtt ki rájuk. Rögtön eltűntek a stadionból... Dumbledore-t nagyon feldühítette, hogy bejöttek az iskola területére, még kiabált is velük...

– Aztán rávarázsolt téged egy hordágyra – vette át a szót Ron –, és a hordágy felrepült veled a kastélyba. Mindenki azt hitte, hogy...

Ron hangja elcsuklott, de Harry észre se vette. Egyre csak a dementorok jártak a fejében... és a sikoltozó nő. Mikor felpillantott Ronra és Hermionéra, azok olyan aggódó arcot vágtak, hogy úgy érezte, gyorsan kérdeznie kell valami értelmeset.

– Elhozta valaki a Nimbuszomat?

Ron és Hermione gyors pillantást váltottak. – Öh...

– Mi van? Nézett rájuk Harry.

– Tudod... miután leestél róla, elragadta a szél – mondta habozva Hermione.

– És?

– És nekiment... jaj, Harry, úgy sajnálom... nekiment a fúriafűznek.

Harry gyomra görcsbe rándult. A park közepén magányosan álló fúriafűz híres volt az agresszivitásáról.

– És? – kérdezte Harry, előre rettegve a választól.

– Hát, tudod, milyen a fúriafűz – csóválta a fejét Ron. – Nem nagyon szereti, ha nekimennek.

– Flitwick professzor hozta be, mielőtt magadhoz tértél – szólt elhaló hangon Hermione, és felemelt egy szatyrot a földről.

A szatyorból egy ripityára törött farúd tucatnyi darabja és egy megtépázott vesszőköteg került elő – Harry hűséges, hősi halált halt seprűjének földi maradványai.

Tizedik fejezet

A Tekergők Térképe

Madam Pomfrey ragaszkodott hozzá, hogy Harry az egész hétvégét a gyengélkedőn töltse. Harry beletörődött az ítéletbe, azt viszont nem engedte meg, hogy a javasasszony kidobja a Nimbusz Kétezres roncsait. Tisztában volt vele, hogy a seprű javíthatatlan, s hogy semmi értelme őrizgetni a maradványait, de hiába: úgy érezte, mintha az egyik legjobb barátját veszítette volna el.

Rengeteg látogatója, volt, s mindenki vigasztalni próbálta. Hagrid küldött neki egy csokor, kis sárga káposztára hasonlatos fülbemászóvirágot, Ginny Weasley pirulva átnyújtott neki egy maga készítette üdvözlőlapot, ami fülsértően mondta a magáét, amíg Harry ártalmatlanná nem tette a rá helyezett gyümölcsöstállal, aztán vasárnap délelőtt a kviddicscsapat is újra befutott – Wooddal együtt, aki síri hangon biztosította Harryt, hogy cseppet sem hibáztatja őt a történtekért, Ron és Hermione pedig reggeltől estig vele őrizték az ágyat. Harryt azonban egyik látogatójának sem sikerült felvidítania – ugyanis csak a feléről tudtak annak, ami a fiú lelkét nyomta.

A Zordót Harry senkinek, még Ronnak és Hermionénak se említette, tudta, hogy Ron megrémülne, Hernione pedig csak bosszankodna rajta. Tagadhatatlan volt azonban, hogy a Zordó immár másodszor jelent meg neki, s mindkét látomás után kis híján életét vesztette. Először majdnem elütötte a Kóbor Grimbusz, most pedig lezuhant a tizenöt méter magasan repülő seprűről. Vajon a Zordó addig fogja kísérteni őt, amíg egyszer tényleg meghal? Vagy élete végéig attól kell majd rettegnie, hogy mikor tűnik fel újra a szörnyeteg?

Aztán meg ott voltak a dementorok. Mardosó szégyenkezés fogta el, valahányszor eszébe jutottak. Mindenki rettenetes alakoknak tartotta az Azkaban őreit, de azért senki nem ájult el minden alkalommal, ha meglátta őket... és senkinek a fejében nem visszhangoztak halott szüleinek utolsó szavai.

Harry ugyanis most már rájött, hogy ki a láthatatlan, jajveszékelő nő. A gyengélkedőben töltött két magányos éjszakán, amíg álmatlanul meredt a holdfény csíkozta mennyezetre, újra és újra felcsendültek a fejében a szívszorító szavak. Mikor megcsapta őt a dementorok szele, édesanyja életének utolsó perceit hallotta: anyja elkeseredett próbálkozását, hogy megmentse őt, Harryt, Voldemort nagyúrtól, és a gyilkos kacajt, amit Voldemort hallatott, mielőtt megölte az asszonyt... Harry néha elbóbiskolt, s álmában karmos, oszlásnak indult kezeket látott – csak hogy felriadva újból felderengjen emlékeiben halálra szánt édesanyja hangja.

Hétfő reggel Harry szinte menekülve távozott a gyengélkedőről, örült, hogy újra elmerülhet az iskola zajos forgatagában, ahol kénytelen volt más dolgokra figyelni – sajnos többek között Draco Malfoy gúnyolódására is. Malfoy magán kívül volt a gyönyörűségtől hogy tanúja lehetett a Griffendél vereségének. Végre levette a kötést a karjáról, s „gyógyulása” örömére lelkesen eljátszotta, hogyan esett le Harry a seprűjéről. A következő bájitaltanórán addig utánozta a járőröző dementorokat, amíg Ron a képébe nem vágott egy friss, nyálkás krokodilszívet. Piton ötven mínuszponttal jutalmazta a telitalálatot.

– Ha a mai sötét varázslatok kivédése órát is Piton tartja, kidobom a taccsot – szólt sötéten Ron, miközben ebéd után barátaival Lupin professzor tanterme felé baktattak. – Nézd meg, ki van bent, Hermione.

Hermione belesett a terem ajtaján. – Minden rendben!

Lupin professzor visszatért a katedrára. A vak is láthatta, hogy tényleg beteg volt, feslett talárja még jobban lötyögött rajta, mint azelőtt, s szeme alatt sötét karikák húzódtak. Mindazonáltal jókedvűen mosolygott diákjaira, akik az óra elején egymás szavába vágva panaszolták el neki, mit művelt velük Piton.

– Ő csak helyettesített, nem volt joga házi feladatot adni nekünk!

– Gőzünk sincs a vérfarkasokról...

– ...kéttekercses házi dolgozat!

– Nem mondtátok Piton professzornak, hogy még nem vettük a vérfarkasokat? – kérdezte homlokráncolva Lupin.

Erre újból kitört a hangzavar.

– De igen, de azt mondta, le vagyunk maradva – ...nem is érdekelte... – ...kéttekercses házi dolgozat!

Lupin professzor mosolyogva nézte a felháborodott arcokat.

– Nyugodjatok meg. Beszélek Piton professzorral. Nem kell megírnotok azt a dolgozatot.

– Jaj, neee! – nyafogott Hermione. – Én már megírtam!

Ezek után az osztály minden tagja nagyon élvezte az órát. Lupin professzor egy üvegdobozt mutatott nekik, amiben egy féllábú bicegóc ücsörgött. A parányi lény úgy festett, mintha füstgomolyagokból rakták volna össze, s valójában ártalmatlan teremtménynek tűnt.

– A bicegóc, avagy lápi lidérc, a mocsárba csalja az utazókat – magyarázta Lupin. – A kis lámpással, amit a kezében láttok, tévútra vezeti a vándort, s ha az követi a fényt, akkor.

A bicegóc hátborzongató, cuppanós hangot hallatott.

Kicsöngetés után mindenki szedelőzködni kezdett. A többiekkel együtt Harry is elindult az ajtó felé, de...

– Várj egy percet, Harry – szólt utána Lupin. – Szeretnék beszélni veled.

Harry engedelmesen megállt. Lupin egy kendőt terített a bicegóc dobozára.

– Hallottam, mi történt a meccsen – szólt, miközben sorban elhelyezte könyveit az aktatáskájában. – Szörnyű, ami a seprűddel történt. Meg lehet javítani?

– Nem – felelte Harry. – A fűzfa ripityára törte.

Lupin együttérzően sóhajtott.

– A fúriafüzet abban az évben ültették, amikor én elsős voltam. Sokáig azt játszottuk, hogy ki meri megfogni a törzsét. De aztán egy Davey Gudgeon nevű fiúnak a fa majdnem kiverte a szemét, és akkor megtiltották, hogy a közelébe menjünk. Egy seprűnek ma már semmi esélye ellene.

– Azt is hallotta, hogy bejöttek a dementorok? – kérdezte óvatosan Harry.

Lupin ránézett.

– Igen, hallottam. Dumbledore professzor olyan mérges volt, mint talán még soha. A dementorok egy ideje zúgolódnak... Nem tetszik nekik, hogy Dumbledore kitiltotta őket az iskolából... Miattuk estél le a seprűről, igaz?

– Igen – bólintott Harry. Kicsit habozott, azután kitört belőle a kérdés: – De amiért? Miért vannak ilyen hatással rám? Talán...

– Ennek semmi köze a gyengeséghez – vágott a szavába Lupin, mintha olvasott volna a gondolataiban. – A dementorok azért gyakorolnak rád erősebb hatást, mint másokra, mert másoknak nincsenek olyan borzalmas emlékeik, mint neked.

Bágyadt téli napsugár sütött he a terembe, fényében megcsillantak Lupin ősz hajszálai fiatal arca felett.

– A dementorok a legvisszataszítóbb lények közé tartoznak, akiket valaha a hátán hordott a föld. Amerre járnak, kiszívják a levegőből a békét, a reményt és a boldogságot. Még a muglik is megérzik a jelenlétüket, pedig számukra láthatatlanok. Ha túl közel mész egy dementorhoz, kiszippant belőled minden kellemes érzést, minden boldog emléket. A dementor, ha megteheti, addig élősködik rajtad, amíg olyanná nem válsz, mint ő maga: lelketlenné és gonosszá. Kiszipolyoz, s végül nem marad benned más, csak a legszörnyűbb emlékeid. A te legszörnyűbb emléked pedig bárkit letaszítana a seprűjéről. Nincs hát miért szégyenkezned.

– Valahányszor a közelembe jönnek – Harry elszorult torokkal meredt maga elé –, azt hallom, ahogy Voldemort megöli az édesanyámat.

Lupin keze elindult a levegőben, mintha meg akarná ragadni Harry vállát – de a mozdulat félbemaradt. Egy pillanatig mindketten hallgattak, azután...

– Miért kellett bejönniük a pályára? – csattant fel keserűen Harry.

– Megéheztek – felelte tárgyilagosan Lupin, és bekattintotta aktatáskája zárját. – Dumbledore nem engedi be őket az iskolába, így hát nem jutnak táplálékhoz... A stadionban összegyűlt tömeg túl nagy csábítást jelentett számukra. Az a nagy izgalom... a sok heves érzés... nekik ez olyan, mint másnak egy ünnepi lakoma.

– Azkaban borzalmas hely lehet – dünnyögte Harry.

Lupin komoran bólintott.

– Maga az erőd egy kis szigeten van, messze kint a tengeren. A rabok azonban akkor sem tudnának megszökni, ha nem állnák falak és hullámok az útjukat, a saját fejükbe vannak bezárva, hisz egyetlen derűs gondolatuk sincs. A többségük néhány hét alatt megőrül.

– Sirius Black mégis megszökött – mondta elgondolkozva Harry. – Kitört a bűvkörükből...

Az aktatáska lecsúszott az asztalról, Lupin gyorsan lehajolt, és elkapta.

– Igen – szólt felegyenesedve. – Black bizonyára rájött, hogyan lehet legyőzni őket. Nem hittem volna, hogy ez lehetséges. A dementorok állítólag a varázserőt is kiszívják az emberből...

– De hát a tanár úrnak is sikerült elkergetnie azt a dementort a vonaton – kapta fel a fejét Harry.

– Igen, vannak bizonyos önvédelmi varázslatok – bólintott Lupin. – De az a dementor egyedül volt. Minél többen vannak, annál nehezebb a védekezés.

– Milyen védővarázslat hat ellenük? – kérdezte mohón Harry. – Megtanítja nekem?

– Nem mondhatnám, hogy túl jól értek a dementorok távol tartásához, Harry. Épp ellenkezőleg...

– De ha a dementorok a következő meccsen is megjelennek, védekeznem kell ellenük...

Harry eltökélt arccal nézett Lupinra. A professzor néhány pillanatig habozott, majd így szólt:

– Nos... nem bánom. Megpróbálok segíteni neked. De csak a karácsonyi szünet után láthatunk hozzá. Az ünnepekig be vagyok táblázva. Sajnos elég rossz időpontot választottam a betegeskedésre.

Lupin dementorellenes tanfolyamának ígérete, a remény, hogy talán soha többet nem kell hallania édesanyja sikolyait, és az a tény, hogy a Hollóhát lesöpörte a pályáról a Hugrabugot a november végi meccsükön – nos, mindez sokat javított Harry kedélyállapotán. A Griffendélnek még mindig volt esélye a kviddicskupa elnyerésért, bár több mérkőzést nem veszíthettek el. Wood visszanyerte mániákus lelkesedését, s minden addiginál keményebb edzéseket tartott a csapatnak a december elejére is áthúzódó cudar, nedves időben. Harry többé színét se látta dementornak az iskola területén, Dumbledore haragja látszólag meggyőzte a csuklyásokat, hogy jobb, ha a parkon kívül maradnak.

Két héttel a téli szünet kezdete előtt az ég egyik napról a másikra vakító, opálos fehér színt öltött, és reggelre csillogó dér lepte be a park felázott füvét. A kastélyban egy csapásra karácsonyi hangulat támadt. Flitwick professzor, a bűbájtan tanár terme egyszerre megtelt apró lámpákkal, amelyekről kiderült, hogy igazi, röpködő tündérkék. A diákok lelkesen tervezgették, mi mindent fognak csinálni a téli szünetben. Ron és Hermione úgy döntöttek, hogy a Roxfortban maradnak. Ron kijelentette, hogy nem bír ki két hetet enyhén szólva nagyképű bátyjával, Percyvel, Hermione pedig a rengeteg tanulnivalóra hivatkozott, de Harry nem dőlt be a meséiknek, tudta, hogy barátai nem akarják egyedül hagyni őt, s ezért nagyon hálás volt nekik.

Harry kivételével mindenki örült a hírnek, hogy az iskolavezetés a szünet előtti utolsó hétvégére újabb roxmortsi kirándulást engedélyezett.

– Ott megvehetjük az összes karácsonyi ajándékot! – lelkendezett Hermione. – Anya és apa el fognak ájulni, ha kapnak egy csomag mentolos fogselyemcukrot a Mézesfalásból!

Harry jobb híján beletörődött, hogy megint ő lesz az egyetlen harmadikos, aki otthon marad, kölcsönkérte Woodtól A seprűk világa című könyvét, és elhatározta, hogy a szombati napot a különböző márkák tanulmányozásával fogja tölteni. Balesete óta az egyik iskolai seprűt használta az edzéseken, az ősrégi Meteor azonban nagyon lassú volt, ráadásul rángatott. Mindenképp be kellett szereznie egy új seprűt magának.

Szombaton reggeli után Harry elbúcsúzott köpenybe és sálba burkolódzott barátaitól, azután elindult felfelé a márványlépcsőn, hogy visszatérjen a Griffendél-toronyba. A kastély csendes és kihalt volt, s az ablakokon túl szállingózó hópelyhek kivételével közel s távol semmi sem mozdult.

– Pszt! Harry!

Harry hátrafordult a harmadik emeleti folyosón. Egy púpos, félszemű boszorka szobra mögül Fred és George pislogtak rá.

– Mit csináltok itt? – csodálkozott Harry. – Hogyhogy nem vagytok Roxmortsban?

– Egy kis előkarácsonyt jöttünk tartani neked – felelte kacsintva Fred. – Menjünk be oda...

A szobortól balra nyíló üres tanterem felé mutatott. Harry követte az ikreket a terembe. George csendben becsukta az ajtót, majd csillogó szemmel Harryhez fordult.

– Előkarácsonyi ajándékot kapsz tőlünk – szólt.

Fred benyúlt talárja belső zsebébe, ünnepélyes mozdulattal előhúzott egy nagy, megsárgult pergamentekercset, majd széthajtva letette azt az egyik padra. A lap teljesen üres volt. Harry kérdő tekintettel nézett az ikrekre – arra gyanakodott, hogy megint valami tréfán törik a fejüket.

– Ez meg mi?

– Ez, Harry, a sikerünk titka – jelentette ki George, és nagy büszkén megveregette a lapot.

– Fájó szívvel válunk meg tőle – tette hozzá Fred –, de beláttuk, hogy neked nagyobb szükséged van rá, mint nekünk.

– Különben is, már kívülről tudjuk – mondta George. – Rád hagyományozzuk. Mi most már nélküle is elboldogulunk.

– Mit kezdjek egy ócska pergamenlappal? – értetlenkedett Harry.

– Még hogy ócska pergamenlap! – Fred olyan fájdalmas grimaszt vágott, mintha Harry a legszentebb érzelmeibe tiport volna bele. – Magyarázd el, George!

– Nos... elsőéves korunkban... mikor még mit sem sejtő, ártatlan gyermekek voltunk...

Harry horkantva felnevetett. Nem igazán tudta elképzelni, hogy Fred és George valaha is ártatlanok voltak.

– ...mindenesetre ártatlanabbak voltunk, mint most... szóval elsőéves korunkban egyszer volt egy kis összezörrenésünk Friccsel.

– Eldobtunk egy trágyagránátot a folyosón, és ez valamiért zavarta őt...

– Ezért becipelt minket a szobájába, és elkezdte a szokásos fenyegetőzést...

– ...büntetőfeladat...

– ...kizsigerelés...

– ...mi pedig egészen véletlenül észrevettük, hogy a kartotékszekrény egyik fiókján ez áll: Különösen veszélyes elkobzott tárgyak.

– Csak azt ne mondjátok, hogy... – vigyorodott el Harry.

– Te mit csináltál volna a helyünkben? – vonta meg a vállát

Fred. – George eldobott még egy trágyagránátot, hogy elterelje Frics figyelmét, én meg kihúztam a fiókot, és ezt találtam benne.

– Nem volt olyan nagy ügy – legyintett George. – Szerintem Frics nem is tudta, hogyan működik. Persze biztos gyanította, mi az, különben nem kobozta volna el.

– És ti tudjátok, hogyan működik?

– De még mennyire – vigyorgott Fred. – Ettől a kis gyönyörűségtől többet tanultunk, mint az összes tanártól együtt véve.

– Most már tényleg kíváncsi vagyok – csóválta fejét Harry, és a gyűrött pergamenlapra nézett.

– Nagyon helyes – kuncogott Fred.

Elővette a varázspálcáját, megérintette vele a pergament, és így szólt:

– Esküszöm, hogy, rosszban sántikálok.

Abból a pontból, ahol George pálcája hozzáért a pergamenlaphoz, hajszálvékony tintapatakok sokasága tűnt fel, s futott szét minden irányba. A vonalkák pókhálószerűen szétterjedtek a lapon, itt-ott egybefutottak, máshol keresztezték egymást, s végül az egész pergament megtöltötték kusza vonalakkal. Ezzel egy időben a lap tetején nagy, cirkalmas, zöld betűk rajzolódtak ki:

A Bűbájos Bajkeverők Kelléktára büszkén prezentálja Holdsáp, Tapmancs, Féregfark és Ágas urak művét:

A TEKERGŐK TÉRKÉPE

A pergamenlap, mint neve is mutatta, egy térkép volt – méghozzá a Roxfort-kastély és – birtok térképe. Azonban nem ez tette igazán különlegessé, hanem a rajzon mozgó apró tintapötty-alakok, melyek mindegyikéhez egy hangyányi betűkkel írt név tartozott. Harry ámulattal hajolt a térkép fölé. A bal felső sarokban mozgó feliratos pötty azt jelezte, hogy Dumbledore professzor fel-alá sétál az irodájában, Mrs. Norris, a gondnok macskája a második emeleten járőrözött, Hóborc, a kopogószellem pedig épp a trófeateremben ugrabugrált. Ahogy Harry az ismerős folyosókat fürkészte, még valami a szemébe ötlött.

A térképen egy sor olyanjárat is fel volt tüntetve, amelyeknek a létezéséről nem is tudott.

– Ezek Roxmortsba vezetnek – magyarázta Fred, s ujjával az egyik vonalra bökött. – Összesen hét ilyen alagút van. Frics erről a négyről tud... de szinte biztos, hogy ezeket csak mi ismerjük. Az, amelyik a negyedik emeleti tükör mögül indul, kiesik. Sokáig azt használtuk, de tavaly télen beomlott. Ezen pedig szerintem még soha senki nem ment végig, mert a bejárata a fúriafűz tövében van... Viszont ez itt, ez egyenesen a Mézesfalás pincéjébe vezet. Ezerszer végigmentünk már rajta. És amint látod, itt indul, közvetlenül az ajtó mellett – a bejárat a félszemű banya púpja.

George megsimogatta a térképet.

– Holdsáp, Tapmancs, Féregfark és Ágas urak – szólt elérzékenyülten. – Örökké hálásak leszünk nektek. George ünnepélyesen rábólintott.

– Négy nemes férfiú, a csínytevők újabb nemzedékeinek önzetlen pártfogói.

– Ez minden – vigyorodott el Fred. – Ja, és még valami: használat után ne felejtsd el kikapcsolni a térképet... – Különben bárki megnézheti – tette hozzá George.

– Csak üss rá a pálcáddal, mondd, hogy „Csíny letudva!”, és a térkép nyomban eltűnik.

– Használd egészséggel, ifjú Harry – szólt Fred, Percy fellengzős stílusát utánozva. – Aztán nehogy jót halljunk felőled!

– Találkozunk a Mézesfalásban – búcsúzott George. Azzal az ikrek vigyorogva elsiettek.

Harry tétován nézegette a titokzatos térképet. Mrs. Norris tintapöttye befordult balra, és megállt, hogy megszagoljon valamit a földön. Ha Frics tényleg nem tud a járatról... És így nem is kellene elhaladnia a dementorok mellett...

Ahogy azonban ott állt, és egyre növekvő izgalommal a térképre meredt, egy mondat ötlött fel az agyában, amit egykor Mr. Weasley szájából hallott:

Ne bízz meg semmiben, ami gondolkodik, de nem látni, hogy hol tartja az eszét.

Mr. Weasley intelme pontosan az olyan veszélyes mágikus holmikra vonatkozott, mint ez a térkép... Bűbájos Bajkeverők Kelléktára... Másfelől viszont, morfondírozott Harry, ő csak egy roxmortsi kiruccanás erejéig próbálná ki a térképet, nem lopni akar, vagy rátámadni valakire... különben is, Fred és George évekig használták, mégsem történt velük semmi szörnyűség...

Harry végigfuttatta ujját a Mézesfalásba vezető titkos alagút vonalán.

A következő pillanatban, mintha parancsra cselekedne, összecsavarta a térképet, elrejtette a talárjában, és a terem ajtajához lépett. Kilesett a folyosóra, s mivel az néptelennek tűnt, kilépett a teremből, és beosont a félszemű boszorka szobra mögé.

Most mit kell tennie? Elővette a térképet, és meglepődve látta, hogy azon egy újabb tintapötty jelent meg, „Harry Potter” felirattal. A pötty-alak a harmadik emeleti folyosó közepe táján állt, pontosan ott, ahol ő maga. Harry alaposabban szemügyre vette pötty-alteregóját. Az mintha a boszorkány szobrát ütögette volna egy miniatűr varázspálcával. Harry gyorsan elővette saját pálcáját, és megkocogtatta vele a szobrot. Semmi nem történt. Újra a térképre nézett. A pötty-Harry mellett parányi szövegbuborék tűnt fel. Egyetlen szó állt benne: Dissendium.

– Dissendium! – suttogta Harry, s újra rákoppintott a szoborra.

Abban a szempillantásban megnyílt a boszorkány púpja. Épp csak akkora rés támadt rajta, amekkorán egy sovány ember befér. Harry még egyszer ellenőrizte, hogy nem közeledik-e valaki a folyosón, aztán eltette a térképet, és fejjel előre bemászott a nyíláson.

Jó ideig lefelé siklott egy kőcsúszdának tűnő hosszú vályúban, majd egy huppanással megállt, s akkor már hideg, nedves földet érzett a tenyere alatt. Felállt és körbefordult, de semmit sem látott a koromsötétben.

– Lumos! – motyogta, mire pálcája hegyén apró láng gyulladt ki. Most már látta, hogy egy szűk, földbe vájt alagútba került. Előhúzta a térképet, és megérintette a pálcájával. – Csíny letudva – mondta.

A pergamenről nyomban eltűntek a vonalak és a pöttyök. Harry gondosan összehajtotta, talárja zsebébe rejtette, és az izgalomtól szaporán dobogó szívvel elindult a sötét járatban.

Az alagút olyan kanyargós volt, mintha egy óriási üregi nyúl vájta volna magának. Harry botladozva bár, mégis szapora léptekkel haladt benne, pislákoló pálcájával világítva meg az utat. A járat végtelenül hosszúnak tűnt, de Harry előtt ott lebegett a Mézesfalás képe, s ez erőt adott neki.

Úgy érezte, már vagy egy órája gyalogol, amikor az alagút végre emelkedni kezdett. Harry összeszedte maradék erejét, s még jobban megszaporázta lépteit.

Újabb tíz perc elteltével egy ódon kőlépcsőhöz ért, amelynek teteje a sötétbe veszett. Óvatos, nesztelen léptekkel elindult felfelé a megsüllyedt, ferde fokokon. Száz lépcsőfok, kétszáz lépcsőfok... már nem is számolta, csak arra figyelt, hogy ne csapjon zajt... s akkor egyszerre csak valami keménybe ütközött a feje.

Az akadály egy csapóajtónak tűnt. Harry fájós fejét dörzsölgetve fülelt. Mivel odafönt csend volt, résnyire felnyitotta a csapóajtót, és kilesett alóla.

Az ajtó egy faládákkal és dobozokkal teli pincébe nyílt. Harry felmászott az utolsó lépcsőfokokon, majd csendesen lehajtotta maga után a csapóajtót. Az olyan tökéletesen belesimult a poros fapadló deszkái közé, hogy jóformán lehetetlen volt észrevenni. Harry lábujjhegyen elindult a pincéből kivezető falépcső felé. Most már jól kivehető hangokat hallott, többek között csilingelést és egy nyíló, majd csukódó ajtó zaját.

Harry tétovázva megállt, s eltöprengett, hogy mitévő legyen. Ekkor azonban egy sokkal közelebbi zár kattanása ütötte meg a fülét, valaki kinyitotta a pinceajtót.

– Egy doboz gumicsigát is felhozhatsz, drágám – csendült egy női hang. – Lassan az is elfogy.

A falépcső tettjén két láb jelent meg. Harry besurrant egy terjedelmes láda mögé, s megvárta, amíg a léptek elhaladnak mellette. Hallotta, hogy a lábak tulajdonosa a szemközti falnál matat. Ilyen lehetősége nemigen lesz több...

Előbújt rejtekhelyéről, és zajtalanul felosont a lépcsőn. Hátranézve egy előregörnyedő férfi széles hátát és kopasz fejét pillantotta meg. Végül elérte a pinceajtót, s mikor kioldalazott rajta, a Mézesfalás pultja mögött találta magát. Gyorsan lehúzódott, elindult jobb felé, majd néhány lépés után felegyenesedett.

A Mézesfalás zsúfolva volt roxfortosokkal, így senkinek nem tűnt fel hirtelen felbukkanása. Harry körülnézett, és nyomban felkuncogott magában, elképzelte, milyen arcot vágna a malacképű Dudley, ha látná, hova került gyűlölt unokatestvére.

Az üzlet hosszú polcain a világ legínycsiklandozóbb nyalánkságai sorakoztak: kövér, krémes nugátok, csillogó, rózsaszín kókuszjégkrém kockák, nagy, mézszínű karamelltömbök és százféle csokoládé, csinos oszlopokba tornyozva. Egy nagy hordó színültig tele volt Bogoly Berti féle Mindenízű Drazséval, egy másik pedig Bűvös Bizserével, azzal a levitációs pezsgőcukorral, amiről Ron mesélt. Külön polcot foglaltak el a „speciális effektus” édességek: Drubli Legjobb Fúvógumija (amiből búzavirágkék gömbök áradtak, melyek napokig nem pukkadtak ki), a furcsa, cérnaszerű mentolos fogselyemcukor, a parányi, fekete borsbogyó („Garantáltan tüzes lehelet!”), a Mirelit Egér („Vacog és cincog tőle a fogad!), a varangy alakú mentolkrémes minyon („Élethűen ugrál a gyomrodban!), a karcsú cukorpennák és a robbanócukorkák.

Harry épp átfurakodott egy csapatnyi hatodikos között, mikor megpillantotta Ront és Hermionét. Barátai a „Különleges ízek” feliratú polc előtt álltak, s a vérízű nyalókákat nézegették. Harry odalopózott mögéjük.

– Fúj, nem, Harry nem örülne ennek – fanyalgott Hermione. – Szerintem ezt csak a vámpírok szeretik.

– Na és ehhez mit szólsz? – vigyorgott Ron, s egy üveg

Csótánycsokrot dugott Hermione orra alá.

– Ennek se örülne – szólt közbe Harry.

Ron kis híján elejtette az üveget.

– Harry! – sikkantotta Hermione. – Te hogy kerülsz ide!? Hogy tudtál... és merre...

– Tyűha! – álmélkodott Ron. – Te megtanultál hoppanálni!

– Dehogy tanultam! – nevetett Harry, majd fojtott hangon, hogy a hatodikosok ne hallják, elmesélte, hogyan kapta meg Fredtől és George-tól a Tekergők Térképét.

– Nekem bezzeg soha nem adták kölcsön! – háborgott Ron. – Pedig én a testvérük vagyok!

– Miért, azt hiszed, Harry meg akarja tartani!? – Hermione olyan arcot vágott, mintha még az ötletet is nevetségesnek tartaná. – Természetesen odaadja McGalagony professzornak. Igaz, Harry?

– Dehogy adom! – vágta rá Harry.

– Te lány! Neked elment az eszed! – méltatlankodott Ron. – Lemondani egy ilyen kincsről!?

– Ha leadom McGalagonynak, meg kell mondanom neki, honnan szereztem. S persze Frics is megtudná, hogy Fred és George tőle lopták.

– De hát gondolj Sirius Blackre! – makacskodott Hermione. – Lehet, hogy egy olyan úton jár be a kastélyba, ami rajta van a térképen! Meg kell mutatnunk a tanároknak!

– Ezeken az alagutakon nem juthatott be – vetette ellen Harry. – A térképen hét titkos járat van feltüntetve. Fred és George azt mondták, Frics négyet már felfedezett. A maradék három közül az egyik beomlott, a másikból pedig a fúriafűz alatt kell kimászni, úgyhogy az se jöhet szóba. A harmadik, amelyiken jöttem... annak itt van a bejárata a pincében, de nem lehet észrevenni, csak ha tudja az ember, hol keresse...

Harry elbizonytalanodott. Mi van, ha Black régebbről ismeri az alagutat? Ron azonban jelentőségteljesen megköszörülte a torkát, és az édességbolt ajtaján függő pergamenlapra mutatott.

A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUM HIRDETMÉNYE

Felhívjuk a lakosság és a látogatók figyelmét, hogy Roxmorts község utcáin minden nap napnyugta után dementorok teljesítenek járőrszolgálatot. Az intézkedés Roxmorts lakóinak biztonságát szolgálja, és Sirius Black elfogásáig marad érvényben. A fenti okból mindenkinek azt tanácsoljuk, hogy igyekezzen napnyugta előtt végezni a bevásárlással.

Boldog karácsonyt!

– Na látjátok! – súgta barátainak Ron. – Kötve hiszem, hogy Black betör a Mézesfalásba, miközben Roxmorts utcáin nyüzsögnek a dementorok. Mellesleg, Hermione, a tulaj és a felesége meghallanák, ha éjjel bejönne ide valaki. Itt laknak közvetlenül a bolt fölött.

– Jó, de... de... – Hermione újabb érveken törte a fejét. – Harrynek akkor se lett volna szabad engedély nélkül lejönnie Roxmortsba! Ha észreveszik, nagyon megjárhatja. És most nappal van. Mi lesz, ha Sirius Black épp ma lopózik be a faluba? Épp most?

– Akkor is csodálnám, ha kiszúrná Harryt. – Ron az ablak felé bökött a fejével. Odakint nagy, sűrű pelyhekben esett a hó. – Nemsokára karácsony van, Hermione. Harry is megérdemel egy kis kikapcsolódást.

Hermione az ajkába harapott, és roppant aggódó arcot vágott.

– Beárulsz a tanároknak? – vigyorgott Harry.

– Jaj, dehogyis... De komolyan, Harry, nem kellene...

– Láttad már a Bűvös Bizserét? – Ron karon ragadta Harryt, és magával vonszolta a Bizserék hordójához. – Hát a gumicsigákat? És a Sav-a-júj cukrot? Hétéves koromban Fred megkínált eggyel, és a cukor lyukat égetett a nyelvemen. Emlékszem, anya a seprűnyéllel náspángolta el Fredet... – Ron révedezve nézte a Sav-a-júj cukros dobozt. – Mit gondoltok, Fred bekapna egy szemet a Csótánycsokorból, ha azt mondanám neki, hogy földimogyoró?

Néhány perccel később, miután Ron és Hermione kifizették édességeiket, mindhárman elhagyták a Mézesfalást, és útnak indultak a hóförgetegben.

Roxmorts úgy festett, mint egy életre kelt karácsonyi képeslap. A zsúpfedelű házikókra és kis üzletekre friss hótakaró borult, minden ajtót magyalkoszorú díszített, s a fák ágain elvarázsolt gyertyák világítottak.

Harry megborzongott, barátaival ellentétben ő nem hozta magával a téli köpönyegét. A süvítő szélben fejüket leszegve baktattak végig a falu főutcáján, Ron és Hermione fülig beburkolóztak sálukba, és a szelet túlkiabálva sorolták a nevezetességeket.

– Az ott a postahivatal...

– Arra van Zonko Csodabazára...

– Felmehetnénk a Szellemszálláshoz...

– Jobb ötletem van – mondta vacogva Ron. – Igyunk egy forró vajsört a Három Seprűben!

Harry, aki addigra csontig fagyott, kapva kapott az ötleten. Átvágtak hát az utca túloldalára, s hamarosan megérkeztek a kis fogadóhoz.

Odabent tömeg, zsivaj, izzasztó meleg és sűrű füst fogadta őket. A csinos arcú, dúskeblű kocsmárosné épp egy csoport nagyhangú táltost szolgált ki a bárpultnál.

– Ő Madam Rosmerta – magyarázta Ron. – Majd én megrendelem az italainkat – tette hozzá, kissé elpirulva.

Harry és Hermione továbbindultak a kocsma füstbe burkolózó mélye felé. Az ablak és a kandalló mellett álló karácsonyfa között találtak is egy szabad asztalt. Ron öt perc múlva bukkant fel, kezében három kupa, gőzölgő vajsörrel.

– Boldog karácsonyt! – emelte fel vidáman a saját kupáját.

Harry kortyolni kezdte a meleg italt. Soha életében nem ivott még ehhez fogható finomságot. Ráadásul a vajsör egy szempillantás alatt a lábujja hegyétől a feje búbjáig átmelegítette.

Ekkor hűvös légvonat csapott az arcába. A Három Seprű ajtaja ismét kinyílt. Harry a kupa pereme fölött a bejárat felé pislogott – s nyomban félrenyelt.

A kinti hóförgetegből McGalagony alakja bontakozott ki. Nyomában Flitwick professzor lépett a kocsmába, őt pedig Hagrid követte, aki élénk beszélgetésbe merült egy neonzöld keménykalapot és hajszálcsíkos köpenyt viselő, pocakos férfival. Ez utóbbiban Harry nyomban felismerte Cornelius Caramel mágiaügyi minisztert.

Ron és Hermione gondolkozás nélkül rávetették magukat Harryre, és letuszkolták öt az asztal alá. Harry vajsörtől csöpögő arccal szorongatta kiürült kupáját, s búvóhelyéről figyelte a négy pár láb mozgását. A három tanár és Caramel a bárpulthoz léptek, majd kisvártatva elindultak – egyenesen feléjük.

Valahol Harry feje fölött Hermione ezt suttogta:

– Mobiliarbus!

A mellettük álló karácsonyfa néhány centire a levegőbe emelkedett, és elindult balra. Mikor az asztaluk elé ért, halk puffanással lezuttyant, eltakarva őket a közeledők szeme elől. Harry kilesett a fa alsó ágai között, s látta, hogy az övékkel szomszédos asztal mellett megmozdulnak a székek. Azután halk nyögéseket és sóhajokat hallott – a tanárok és a miniszter leültek.

Kisvártatva két türkizkék, tűsarkú cipőbe bújtatott láb lépett a szomszéd asztalhoz, és Harry egy nő hangját hallotta: – Egy kis pohár violalikőr...

– Én kérem – szólt McGalagony.

– Két liter forralt mézbor...

– Ide nekem, Rosmerta! – hallatszott Hagrid hangja.

– Meggyszörp és szódavíz jéggel és ernyővel...

– Mmmm! – Flitwick professzor sóvárogva cuppogott. – Ezek szerint a ribizlirum az öné, miniszter úr.

– Köszönőm, Rosmerta kedves – fuvolázta Caramel. – Mindig nagy öröm számomra, ha láthatom magácskát. Meghívhatjuk egy italra? Üljön le hozzánk, ha van ideje... – Köszönöm, miniszter úr.

A türkizkék tűsarkak eltipegtek, majd nemsokára visszatértek. Harry szíve a torkában dobogott. Gondolhatott volna rá, hogy a tanároknak is ez a szünet előtti utolsó hétvégéjük. Vajon meddig fognak ott ülni? Neki még valahogy be is kell lopóznia a Mézesfalásba, ha még napnyugta előtt vissza akar érni az iskolába... Hermione lába nyugtalanul toporogni kezdett mellette.

– No és mi szél hozta ide mifelénk, miniszter úr? – csendült Madam Rosmerta hangja.

Caramel pocakja kissé jobbra, majd balra fordult, jelezve, hogy a miniszter körülnézett – talán meg akart bizonyosodni róla, hogy senki nem hallja őket.

– Mi más, mint Sirius Black – felelte fojtott hangon. – Felteszem, kegyed is hallott róla, mi történt Halloweenkor az iskolában.

– Hallottam pletykálni ezt-azt – ismerte be Madam Rosmerta.

– Szétkürtölted az egész kocsmában, Hagrid? – bosszankodott McGalagony.

– Ön szerint Black még mindig a környéken bujkál, miniszter úr? – suttogta Madam Rosmerta. – Biztos vagyok benne – felelte komoran Caramel.

– Tudja, hogy a dementorok már kétszer is razziát tartottak a kocsmában? – panaszolta Madam Rosmerta, nénei szemrehányással a hangjában. – Elriasztják a vendégeimet. Nem tesz jót az üzletnek, hogy itt őgyelegnek, miniszter úr.

– Én se kedvelem őket, Rosmerta kedves – felelte feszengve Caramel. – De sajnos szükség van rájuk... Éppen most találkoztam néhánnyal. Roppant dühösek Dumbledorera – a professzor nem engedi be őket az iskola területére.

– Még szép, hogy nem – méltatlankodott McGalagony. – Hogy tudnánk tanítani, ha azok a szörnyetegek ott keringenének a gyerekek körül?

– Egyetértek! – sipította a kis Flitwick professzor, kurta lábát lóbálva.

– Akárhogy is, óvatosnak kell lennünk – szögezte le Caramel. – A dementorok megvédenek minket valakitől, aki még náluk is gonoszabb... Valamennyien tudjuk, hogy Black mi mindenre képes...

– Én még mindig alig tudom elhinni róla – jegyezte meg tűnődve Madam Rosmerta. – Sirius Black volt az utolsó, akiről feltételeztem volna, hogy képes átállni a sötét oldalra... Ismertem, amikor még roxfortos diák volt. Ha valaki akkor azt mondja nekem, hogy gonosztevő lesz belőle, biztos nem adtam volna több mézbort az illetőnek.

– És magácska még a felét se tudja, Rosmerta – morogta Caramel. – A legszörnyűbb tettéről még ma is csak kevesen tudnak.

– A legszörnyűbb tettéről?! – Madam Rosmerta hangjában élénk kíváncsiság csendült. – Úgy érti, szörnyűbb dolgot is csinált, mint hogy megölte azt a sok szerencsétlen embert?

– Pontosan úgy értem – felelte sötéten Caramel.

– Nem tudom elhinni. Mi lehet szörnyűbb egy ilyen gyilkosságnál?

– Azt mondta, emlékszik még rá diákkorából – szólt McGalagony. – Arra is emlékszik, hogy ki volt a legjobb barátja?

– Hogyne emlékeznék! – nevetett Rosmerta. – Hisz mintha össze lettek volna nőve. Hányszor ültek itt nálam... Istenem, mennyit nevettünk. Az volt csak a páratlan páros! Sirius Black és James Potter!

Harry kupája koppanva landolt a padlón. Ron figyelmeztetően belerúgott barátjába.

– Pontosan – folytatta McGalagony. – Black és Potter. A kis csapat két főkolomposa. Meg kell hagyni, mindkettő nagyon értelmes gyerek volt – kivételesen értelmesek. De hogy a Roxfortba azóta se járt két akkora csibész, mint ők, az is biztos.

– Na várjunk csak – kuncogott Hagrid. – Fred és George Weasley azért felvehetik velük a versenyt.

– Black és Potter olyanok voltak, mint egy testvérpár! – cincogta Flitwick professzor. – Elválaszthatatlanok!

– Hát persze – szólt Caramel. – Potter az összes barátja közül Blackben bízott meg a legjobban, s ez azután sem változott, hogy kikerültek az iskolából. Mikor James feleségül vette Lilyt, Black volt a násznagy, és később ő lett Harry keresztapja is. Ezt persze sosem mondtuk el Harrynek. Képzelhetik, mennyire felkavarná őt, ha megtudná.

– Azért, mert Black átállt Tudjaki oldalára? – suttogta Madam Rosmerta.

– Rosszabbat is tett annál, kedvesen... – Caramel még jobban lehalkította a hangját, s szinte motyogva folytatta. – Potterék ugyanis annak idején tudomást szereztek róla, hogy Tudjukki feni rájuk a fogát. Dumbledore-nak, aki minden erejével harcolt Tudjukki ellen, megbízható kémek jelentették a dolgot, s ő azonnal figyelmeztette Jameset és Lilyt. Azt tanácsolta nekik, hogy rejtőzzenek el. No persze, Tudjukki elől nem volt olyan könnyű elbújni. Dumbledore úgy vélte, hogy a Fidelius bűbájt kell alkalmazniuk.

– Az hogyan működik? – kérdezte Madam Rosmerta a kíváncsiságtól remegő hangon.

Flitwick professzor megköszörülte a torkát.

– A Fidelius roppant bonyolult bűbáj – cincogta. – Az a lényege, hogy egy titkot mágikus úton elrejtünk egy emberi lélek mélyén. Az információ sehol máshol nem lelhető fel, csak a ki

választott személy, a titokgazda lelkében, így nem is juthat illetéktelenek tudomására – hacsak a titokgazda önszántából ki nem szolgáltatja. Tudjukki akár százszor is tűvé tehette volna a falut, ahol Lily és James rejtőztek, mégse bukkant volna rájuk. Akkor se látta volna meg őket, ha ott áll a szobájuk közepén!

– Ezek szerint Black volt Potterék titokgazdája? – suttogta Madam Rosmerta.

– Természetesen – vette át a szót McGalagony. – James Potter biztosította Dumbledore-t, hogy Black inkább meghalna, semmint hogy beszéljen. Azt mondta, Black maga is el akar rejtőzni... Dumbledore-nak mégsem tetszett a dolog. Emlékszem, még azt is felajánlotta Potteréknek, hogy ő maga lesz a titokgazdájuk.

– Black már akkor gyanús volt neki? – hüledezett Madam Rosmerta.

– Biztos volt benne, hogy valaki, aki közel áll Potterékhez, folyamatosan tájékoztatja Tudjukkit a hollétükről – felelte McGalagony. – Mi több, egy ideje gyanította, hogy van köztünk egy áruló, aki információkat szolgáltat ki a sötét nagyúrnak.

– James Potter ennek ellenére ragaszkodott Blackhez?

– Igen – sóhajtott Caramel. – És alig egy héttel azután, hogy elvégezték a Fidelius bűbájt...

– Black elárulta őket? – sikkantott fel Madam Rosmerta.

– Úgy van. Megunta a kettős ügynök szerepét, s arra készült, hogy nyíltan Tudjukki mellé áll. Feltehetőleg Potterék halálának percében akart színt vallani. Azonban, mint tudjuk, a nagyúr alaposan megjárta a kis Harry Potterrel. Minden hatalmát elvesztette, s menekülnie kellett. Black roppant kínos helyzetbe került, alighogy végre kiállt a mestere mellett, az elbukott. Nem tehetett mást, ő is menekült...

– Az aljas köpönyegforgató! – fakadt ki Hagrid, olyan hangosan, hogy a fél kocsma feléjük fordult.

– Csss! Csendesebben! – figyelmeztette McGalagony.

– Még találkoztam is vele! – háborgott Hagrid. – Én mentettem ki Harryt James és Lily házából, miután meghaltak. Alighogy kihoztam a szegény, sebes homlokú kis árvát a romok közül, megjelent Sirius Black a repülő motorbiciklijén. Eszembe se jutott megkérdezni, hogy mit keres ott. Azt se tudtam, hogy ő volt Lily és James titokgazdája. Gondoltam, hallotta a hírt, és odasietett segíteni. Fehér volt, mint a fal, és csak úgy remegett. És tudják, mit csináltam?

VIGASZTALTAM A GYILKOS ÁRULÓT!

– Halkabban, Hagrid! – szólt rá McGalagony.

– Honnan tudhattam volna, hogy nem Lilyt és Jameset sajnálja? Tudjukki miatt volt annyira oda! Azt mondja nekem: „Hagrid, bízd rám, Harryt. Én vagyok a keresztapja, majd én vigyázok rá...” Hah! De én parancsot kaptam Dumbledore-tól, hát mondtam Blacknek, hogy nem, Dumbledore azt mondta, Harrynek a nagynénjéékhez kell kerülnie. Black erősködött, hogy így meg úgy, de aztán végül beletörődött. Nekem adta a motorját, hogy azon vigyem el Harryt. „Nekem már nem kell” – mondta.

– Már akkor feltűnhetett volna, hogy valami nem stimmel. Miért adta nekem a kedvenc motorját? Miért nem kellett már neki? Mert túl feltűnő járgány volt, azért! Tudta, hogy el kell húznia a csíkot, mielőtt a minisztériumban észbe kapnak, és keresni kezdik!

– De mi lett volna, ha rábízom Harryt, eh? Biztos beledobta volna szegényt a tengerbe. A legjobb barátja fiát! Hiába, ha egy varázsló átáll a sötét oldalra, attól fogva nem ismer se istent, se embert...

Hagrid befejezte monológját, s a társaság elgondolkozott a hallottakon. Végül Madam Rosmerta törte meg a csendet.

– De nem sikerült kereket oldania – jegyezte meg némi elégtétellel. – A minisztérium emberei már másnap megtalálták.

– Bár úgy lett volna – morogta keserűen Caramel. – De nem mi találtuk meg, hanem a kis Peter Pettigrew – Potterék másik barátja. Semmi kétség, eszét vette a gyász, s mivel tudta, hogy Black volt a Potter család titokgazdája, a nyomába eredt.

– Pettigrew, Pettigrew... – töprengett Madam Rosmerta. – Az a kis kövér fiú, aki folyton ott loholt mögöttük a Roxfortban?

– Hősként tisztelte Blacket és Pottert – mondta McGalagony. – Nem volt olyan tehetséges, mint ők, s én sokszor túl szigorú voltam vele. Gondolhatják, ma már... ma már mennyire bánom. – McGalagony hangja úgy csengett, mintha hirtelen benáthásodott volna.

– Ne eméssze magát, Minerva – vigasztalta Caramel. – Pettigrew hősként halt meg. A szemtanúk – néhány mugli, akiknek persze később kitöröltük az emlékeit – elmesélték, hogyan szorította sarokba Blacket. Sírva rákiáltott: „Lily és James...! Sirius! Hogy tehetted ezt!?” Aztán a pálcája után kapott, de Black gyorsabb volt nála. Az átka apró darabokra szaggatta Pettigrew-t.

McGalagony professzor kifújta az orrát.

– Ostoba fiú... – szólt rekedten. – Mit képzelt... sosem tudott párbajozni... Miért nem bízta a minisztériumra...

– Bizonyisten, ha én kapom el Blacket, nem vesződtem volna a varázspálcával – füstölgött Hagrid. – Puszta kézzel ütöttem volna agyon...

– Nem tudod, mit beszélsz, Hagrid – mordult fel Caramel. – A sarokba szorított Blackkel szembeír csak a Varázsbűn-üldözési Kommandó profi pálcatörőinek lett volna esélyük. Én abban az időben a mágikus katasztrófák ügyosztályán dolgoztam, úgyhogy az elsők között siettem a helyszínre. Életem végéig kísérteni fog az a látvány. Az utca közepén olyan mély kráter tátongott, hogy az alja a csatornát érte. Körős-körül holttestek hevertek, és zengett az utca a muglik sikoltozásától. Black meg csak állt és nevetett – s a lába előtt ott hevert mindaz, ami Pettigrew-ból megmaradt... egy véres talár és néhány... néhány darabka...

Caramel hirtelen elhallgatott, s a hangokból ítélve öt ember egyszerre fújta ki az orrát.

– Ennyi a történet, Rosmerta – folytatta kissé rekedten Caramel. – Blacket elvezette a Varázsbűn-üldözési Járőrszolgálat húsz embere, Pettigrew pedig megkapta a Bűbáj-rend arany fokozatát – ami talán enyhítette szegény édesanyja fájdalmát. Black Azkabanba került.

Madam Rosmerta mélyet sóhajtott.

– Igaz, hogy Black megőrült, miniszter úr?

– Bár az mondhatnám, hogy igen – felelte Caramel. – Biztos, hogy Tudjukki kudarca kezdetben megzavarta az elméjét. Az az öncélú kegyetlenség, ahogy Pettigrew-val és azokkal a mugli járókelőkkel bánt... épeszű ember nem tesz ilyet. A legutóbbi azkabani szemlém alkalmával viszont megint találkoztam vele. Tudják, Azkabanban a legtöbb fegyenc csak gubbaszt a sötétben, és maga elé mered, vagy legfeljebb motyog magában. Black viszont normálisan viselkedett. Értelmesen beszélt hozzám. Kimondottan nyugtalanító volt. Úgy tűnt, mintha csupán unatkozna. Elkérte az újságomat, azt mondta, meg akarja fejteni a keresztrejtvényt... Megdöbbentő volt látni, hogy mennyire hidegen hagyja a dementorok jelenléte. Pedig ő volt az egyik legszigorúbban őrzött rab. Éjjel-nappal dementorok álltak a cellája előtt.

– És mit gondol, vajon miért szökött meg a börtönből? – kérdezte Madam Rosmerta. – Jesszusom, miniszter úr, csak nem azért, hogy újra összeálljon Tudjakivel?

– Nos, bizonyára ez is szerepel a tervei között – felelte kitérően Caramel – De merem remélni, hogy nem lesz rá alkalma. A magányos és elszigetelt Tudjukki nem jelent túl nagy veszélyt... de ha a legodaadóbb csatlósa visszatérne hozzá... még rágondolni is szörnyű, milyen gyorsan új erőre kapna.

Finom koppanás hallatszott. Valaki letette a poharát az asztalra.

– Nos, Cornelius – szólt McGalagony –, ha maga az igazgató úrral vacsorázik, akkor mi jobb, ha most visszatérünk a kastélyba.

Az asztal körül sorakozó lábak mozgolódni kezdtek. Harry köpenyszegélyeket pillantott meg, Madam Rosmerta csillogó tűsarkai pedig visszatértek a bárpult mögé. Hamarosan kinyílt a Három Seprű ajtaja, s a tanárokat elnyelte a kavargó hó.

– Harry?

Ron és Hermione arca tűnt fel az asztal alatt. Mindketten a döbbenettől némán meredtek Harryre.

Tizenegyedik fejezet

A Tűzvillám

Harry később nem is emlékezett rá, hogyan jutott be a Mézesfalás pincéjébe, s onnan az alagútba. A kocsmában hallott beszélgetés járt visszafelé a fejében, s mire észbe kapott, már újra a kastélyban volt.

Miért nem beszélt neki soha senki minderről? Dumbledore, Hagrid, Mr. Weasley, Cornelius Caramel – miért titkolták előle, hogy a szüleinek azért kellett meghalniuk, mert a legjobb barátjuk elárulta őket?

Ron és Hermione egész vacsora alatt aggódó pillantásokat vetettek rá. Nem hozhatták szóba a hallottakat, mert Percy ott ült a közelükben. Mikor aztán felmentek a Griffendél-toronyba, ott találták Fredet és George-ot, akik a téli szünet örömére fél tucat trágyagránátot robbantottak fel a zsúfolt klubhelyiségben. Harry el akarta kerülni, hogy be kelljen számolnia az ikreknek roxmortsi kirándulásáról, ezért egyenesen a csigalépcső felé vette az irányt. Felment az üres hálóterembe, és az éjjeliszekrényéhez lépett. Addig kotorászott benne, amíg meg nem találta a bőrkötésű fotóalbumot, amit két éve Hagridtól kapott, s amely tele volt a szüleiről készült varázsfényképekkel. Leült az ágyra, összehúzta maga körül a függönyt, és lapozgatni kezdett az albumban.

Egy esküvői képnél aztán megállt. A fotóról az apja integetett rá, rakoncátlan fekete haja, amit Harry is örökölt, tincsenként más és másfelé meredt. A képen kart karba öltve állt az édesanyjával, s mindkettőjük arca sugárzott a boldogságtól.

De volt ott egy harmadik alak is... A násznagy. Harrynek eddig soha nem akadt meg rajta a tekintete.

Magától biztosan nem jött volna rá, hogy ugyanazt az embert látja, akinek a fotója az újságban megjelent. Ez a Black jóképű és mosolygós volt, nem beesett arcú és viaszsápadt. Vajon már akkor is Voldemortnak dolgozott, mikor a kép készült? Vajon már akkor is a mellette álló két ember halálát kívánta? És vajon sejtette-e, hogy tizenkét évet fog Azkabanban tölteni, tizenkét évet, ami a felismerhetetlenségig elcsúfítja?

De rá nincsenek hatással a dementorok, gondolta Harry, miközben a csinos, nevető arcra meredt. Ő nem halja az anyára halálsikolyát, valahányszor a közelébe mennek...

Harry becsapta az albumot, és visszadugta az éjjeliszekrénybe. Azután kibújt a talárjából, levette a szemüvegét, még egyszer ellenőrizte, hogy jól be van-e húzva az ágy függönye, majd bebújt a takaró alá.

Ekkor kinyílt a hálóterem ajtaja

– Harry? – hallatszott Ron tétova hangja.

Harry úgy tett, mintha aludna. Mikor az ajtó újra becsukódott, a hátára fordult, és tágra nyílt szemmel az ágy mennyezetére meredt.

Egy addig ismeretlen érzés járta át a lelkét: a határtalan, emésztő gyűlölet. Olyan élesen látta maga előtt Black nevető arcát, mintha valaki az albumból az ágy mennyezetére másolta volna a fényképet. Aztán egy képsor pergett le a szemei előtt, Sirius Blacket látta, amint egy átokkal ezer apró darabra szaggatja Peter Pettigrew-t (aki képzeletében Neville Longbottomra hasonlított). S bár még sosem hallotta Black hangját, szinte hallotta, ahogy a varázsló izgatottan suttogja: Megtörtént, uram ... Potterék rám bízták a titkukat... És akkor egy éles kacaj harsant, ugyanaz a nevetés, amit mindig hallott, ha a dementorok a közelébe mentek...

– Borzalmasan nézel ki.

Harry csak pirkadatkor tudott elaludni, s mikor felébredt, a hálóterem már üres volt. Felöltözött, és lement a csigalépcsőn a klubhelyiségbe. Ott csak két embert talált: Ront, aki egy mentolos varangyot evett, s a hasát dörzsölgette, és Hermionét, aki a helybőséget kihasználva három asztalt rakott tele a könyveivel.

– Hol vannak a többiek? – csodálkozott Harry.

– Elutaztak! – felelte Ron, s gyanakvó pillantást vetett barátjára. – Ha nem tudnád, elkezdődött a téli szünet. Mellesleg mindjárt dél van. Most akartam felmenni, hogy felébresszelek.

Harry lehuppant a kandalló előtti karosszékbe, és kinézett az ablakon. Még mindig esett a hó. Csámpás úgy nyúlt el a lábánál, mint egy vörös csergeszőnyeg.

– Tényleg elég rosszul nézel ki – jegyezte meg aggódó arccal Hermione.

– Pedig jól vagyok.

– Figyelj, Harry... – Hermione gyors pillantást váltott Ronnal. – Tudom, hogy nagyon felkavart, amit tegnap hallottunk. De ez nem ok arra, hogy butaságot csinálj.

– Milyen butaságot?

– Mondjuk, hogy elkezded keresni Blacket – felelte élesen Ron.

Harry hallgatott. Le merte volna fogadni, hogy barátai előre begyakorolták ezt a beszélgetést.

– Ugye nem akarod megkeresni? – kérdezte Hermione.

– Black nem ér annyit, hogy meghalj miatta – tette hozzá Ron.

Harry szomorúan nézett a barátaira. Semmit nem értenek, gondolta.

– Tudjátok, mit látok és hallok, valahányszor egy dementor a közelembe jön?

Ron és Hermione a fejüket rázták.

– Hallom, ahogy az anyám sikoltozik és könyörög Voldemortnak. Ha nektek kellene ilyet végighallgatnotok, ti se felejtenétek el egyhamar. És ha megtudnátok, hogy egy olyan ember, akit a szüleitek a barátjuknak hittek, elárulta őket és rájuk uszította Voldemortot...

– Akkor sem tehetsz semmit! – csattant fel Hermione. – A dementorok majd elfogják Blacket, és visszaviszik Azkabanba, ahová való!

– Hallottátok, mit mondott Caramel. Blackre nincs olyan hatással Azkaban, mint a többi emberre. Neki ez nem büntetés.

– Mire akarsz kilyukadni? – kérdezte nyugtalanul Ron. – Talán... talán meg akarod ölni Blacket?

– Miket beszélsz!? – kiáltott fel rémülten Hermione. – Harry senkit nem akar megölni! Ugye, Harry?

Harry nem válaszolt. Fogalma sem volt, hogy mit akar tenni. Egy dolgot azonban biztosan tudott: nem ülhet ölbe tett kézzel, amíg Black szabadon garázdálkodik.

– Malfoy tudja – szólalt meg hirtelen. – Emlékeztek, mit mondott nekem bájitaltanórán? Én a helyedben bosszút állnék. Magam kapnám el Blacket.

– Malfoy tanácsát akarod megfogadni a miénk helyett!? – fakadt ki Ron. – Tudod, mit küldtek el Pettigrew anyjának, miután Black végzett a fiával? Apa elmesélte nekem – a Bűbáj-rend arany fokozatát és Pettigrew ujját egy dobozban. Az volt a legnagyobb darab, ami egyben maradt belőle. Black dühöngő őrült, Harry. Nagyon veszélyes...

Harry azonban nem figyelt rá.

– Az apja mondhatta el Malfoynak – folytatta makacsul. – Az öreg Malfoy Voldemort bizalmasa volt...

– Muszáj kimondanod a nevét!? – vágott közbe dühösen Ron.

– ...nyilván azt is tudta, hogy Black is Voldemortnak dolgozik...

– És Malfoy repesne az örömtől, ha Black téged is miszlikbe tépne, mint Pettigrew-t! Fogd már fel, Harry! Malfoy azt akarja, hogy megölesd magad, s lehetőleg még a Griffendél-Mardekár meccs előtt!

– Könyörgök, Harry – rimánkodott könnyes szemmel Hermione. – Könyörgök, térj észhez! Borzalmas, amit Black csinált, de ne kockáztasd miatta az életedet... Azzal neki teszel szívességet... Pontosan azt szeretné, ha a nyomába erednél. A szüleid sem akarnák, hogy bajod essen! Nem akarnák, hogy keresni kezd Blacket!

– Sosem fogom megtudni, mit akarnának – felelte szárazon Harry –, mert Black jóvoltából meghaltak, mielőtt beszélhettem volna velük.

A klubhelyiségre csend borult. Csámpás lustán nyújtózkodott egyet, és a karmait próbálgatta. Ron zsebe reszketni kezdett.

– Figyelj – szólt végül megenyhülve Ron –, téli szünet van! Mindjárt itt a karácsony! Gyertek, menjünk le, látogassuk meg Hagridot. Nem is tudom, mikor voltunk nála utoljára.

– Nem! – vágta rá Hermione. – Harry nem hagyhatja el a kastélyt...

– Helyes, menjünk. – Harry kihúzta magát a székben. – Legalább megkérdezhetem tőle, miért nem említette Blacket, amikor a szüleimről mesélt.

Ron szemmel láthatóan nem arra vágyott, hogy tovább taglalják a Sirius Black-témát.

– Vagy esetleg sakkozzunk – javasolta gyorsan. – De köpkövezhetünk is. Percy hagyott itt egy zacskóval...

– Nem, menjünk csak le Hagridhoz – döntött Harry.

Felmentek hát a hálószobába a köpenyeikért, azután kimásztak a portrélyukon („Kard ki kard, ti gyáva, korcs ebek!”), végigmentek a néptelen folyosókon, és a tölgyfaajtón át elhagyták a kastélyt.

Óvatos léptekkel legyalogoltak a lankán, ösvényt taposva a szikrázó mély porhóba. Zoknijuk és köpenyük széle átázott és nyomban meg is fagyott. A Tiltott Rengeteg, amely felé közeledtek, úgy festett, mintha elvarázsolták volna, minden fája ezüstösen csillogott. Hagrid erdőszéli kunyhója cukormázas minyonra emlékeztetett.

Ron kopogtatott, de odabentről nem érkezett válasz.

– Lehet, hogy nincs is itthon? – kérdezte dideregve Hermione.

Ron az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Fura zajt hallok – mondta. – Hallgassátok csak... Ez nem Agyar?

Harry és Hermione is hallgatóztak. A kunyhóból halk, dohogó hang szűrődött ki.

– Be kéne menni megnézni, mi az – nyugtalankodott Ron. – Hagrid! – kiáltott be Harry, és dörömbölni kezdett az ajtón. – Hagrid, itthon vagy?

Súlyos léptek zaja hallatszott, aztán kinyílt az ajtó. Hagrid állt előttük, kivörösödött, duzzadt szemekkel. Bőrmellényén fekete foltokat áztattak könnyei.

– Hát hallottátok! – zokogta a vadőr, és Harry nyakába vetette magát.

Mivel Hagrid körülbelül kétszer annyit nyomott, mint egy átlagos ember, ez nem volt tréfadolog. Ron és Hermione gyorsan a roskadozó Harry segítségére siettek, kétfelől Hagrid hóna alá nyúltak, és visszakísérték az óriást a kunyhóba. Hagrid hagyta, hogy egy székhez vezessék, leroskadt rá, és az asztalra könyökölve folytatta a zokogást. Áradó könnyei végigcsorogtak az arcán, és eltűntek bozontos szakállában.

– Mi a baj? – kérdezte rémülten Hermione.

Harry egy hivatalos levélnek tűnő pergament pillantott meg az asztalon.

– Ez mi, Hagrid?

A vadőr erre még keservesebb sírásra váltott, de azért vendégei felé lökte a levelet. Harry felemelte, és hangosan olvasni kezdte:

Tisztelt Hagrid úr!

Az iskola tanulóját megtámadó hippogriff ügyének vizsgálata tárgyában ezúton értesítjük hogy elfogadtuk Dumbledore professzor biztosítékait arra vonatkozólag, hogy önt semmiféle felelősség nem terheli a sajnálatos incidenssel kapcsolatban.

– De hisz ez jó hír, Hagrid! – nevetett Ron, és vállon veregette a vadőrt. Hagrid azonban csak zokogott, s intett Harrynek, hogy olvassa tovább a levelet.

A hippogriff felelősségének kérdését ezzel szemben továbbra sem tekintjük tisztázottnak. Ezért úgy határoztunk, hogy helyt adunk Lucius Malfoy úr hivatalosan benyújtott panaszának, s az ügyet átutaljuk a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság hatáskörébe. A bizottsági meghallgatásra április 20-án kerül sor. Kérjük hogy a fenti napon hippogriffjével együtt jelenjen meg a bizottság londoni üléstermében. A hippogriff addig kipányvázva és elkülönítve tartandó.

Kollegiális tisztelettel...

A levelet az iskolai felügyelőbizottság tagjainak aláírása zárta.

– Hm – csóválta a fejét Ron. – De hát azt mondtad, hogy Csikócsőr nem rossz hippogriff. Biztos látják majd rajta, hogy...

– Ti nem tudjátok, milyen szörnyetegek ülnek a Veszélyes Lények Bizottságában! – kesergett Hagrid, és megtörölte arcát az inge ujjában. – Pikkelnek az érdekes állatokra!

Ekkor valami megdobbant a hátuk mögött. Harry, Ron és Hermione a zaj irányába kapták a fejüket, s döbbenten látták, hogy Csikócsőr ott fekszik a sarokban. A hippogriff békésen eszegetett valamit, ami egy vértócsa közepén hevert a padlón.

– Nem hagyhattam ott szegényt megkötözve a hóban – szipogott Hagrid. – Magányosan! Karácsony idején!

Harry, Ron és Hermione egymásra néztek. Volt alkalmuk megtanulni, hogy Hagrid általában olyan lényeket nevez érdekes állatoknak, amelyekre mások a borzalmas szörnyeteg kifejezést használnák. Másfelől Csikócsőr éppenséggel nem tűnt vérengző fenevadnak, sőt, Hagrid többi kedvencéhez képest egyenesen jámbor állat volt.

Hermione leült Hagrid mellé, és a vadőr karjára tette a kezét.

– Ha ügyes védőbeszéddel készülsz a meghallgatásra – mondta –, biztosan meg tudod győzni a bizottságot, hogy Csikócsőr ártalmatlan.

– Mondhatok nekik, amit akarok! – siránkozott Hagrid. – Azok a likvidálási gazemberek Lucius Malfoy markában vannak! Félnek tőle! Ha rajtuk múlik, akkor Csikócsőrt...

Hagrid végighúzta hüvelykujját a torka előtt, aztán újra felzokogott, és ráborult az asztalra.

– Dumbledore nem tud segíteni? – kérdezte Harry.

– Máris többet tett, mint amit elvárhattam – hüppögött Hagrid. – Pedig van épp elég baja nélkülem is. A dementorokkal meg Sirius Blackkel...

Ron és Hermione nyugtalan pillantást vetettek Harryre, attól tartottak, hogy mindjárt leteremti Hagridot, amiért az nem említette neki Black előéletét. Harryt azonban nem vitte rá a lélek, hogy szemrehányással illesse amúgy is elkeseredett barátjukat.

– Nem adhatod fel, Hagrid – szólalt meg Harry. – Hermionénak igaza van: az a lényeg, hogy jó védőbeszédet tarts. Ha akarod, mi is tanúskodunk...

– Valahol olvastam egy hasonló ügyről, aminek a végén a hippogriffet felmentették – mondta Hermione. – Majd utánanézek, pontosan hogyan is zajlott a dolog.

Hagrid azonban nem nyugodott meg, sőt egyre keservesebben zokogott. Harry és Hermione segélykérően néztek Ronra.

– Öh... Csináljak egy teát? – kérdezte tétován Ron.

Harry értetlenül meredt rá.

– Anyám mindig teát főz, ha valaki kiborul – motyogta vállvonogatva Ron.

Végül hosszas győzködés után, mikor már egy bögre gőzölgő tea állt előtte, Hagrid kifújta az orrát egy lepedő méretű zsebkendőbe, és így szólt:

– Igazatok van. Össze kell szednem magam...

Agyar, a vadkanfogó kutya kimászott az asztal alól, és gazdája térdére hajtotta a fejét.

– Rám jár a rúd mostanában – dörmögte szomorúan Hagrid. Közben egyik kezével Agyarat simogatta, a másikkal megtörölte arcát. – Senki nem szereti az óráimat, most meg aggódhatok Csikócsőr miatt...

– Mi szeretjük az óráidat! – hazudta gondolkodás nélkül Hermione.

– Igen, szuper órákat tartasz! – tódította Ron. – Tényleg, hogy vannak a futóférgek?

– Megdöglöttek saláta-túladagolásban – felelte csüggedten Hagrid.

– Jaj, de kár! – sajnálkozott Ron vigyorra görbülő szájjal.

– És a dementoroktól is kiráz a hideg – panaszolta Hagrid. – El kell mennem mellettük, valahányszor le akarok ugrani a Három Seprűbe. Mindig Azkabant juttatják eszembe...

Elhallgatott, és belekortyolt a teájába. Harry, Ron és Hermione lélegzetvisszafojtva vártak. Hagrid még soha nem beszélt nekik Azkabanban tett látogatásáról. Rövid hallgatás után Hermione bátortalanul megkérdezte:

– Nagyon rossz volt ott, Hagrid?

– El se tudjátok képzelni – felelte csöndesen a vadőr. – Azt hittem, beleőrülök. Csupa szörnyű emlékjárt a fejemben... az a nap, amikor kicsaptak a Roxfortból... amikor apám meghalt... amikor meg kellett válnom Norberttől...

Hagrid szeme újra megtelt könnyel. Norbert egy sárkánybébi volt, amit az óriás egykor kártyán nyert a kocsmában.

– Egy idő után azt is elfelejted, hogy ki vagy. És úgy érzed, semmi értelme az életednek. Azt kívántam, bárcsak meghalnék álmomban... Aztán mikor kiengedtek, olyan volt, mintha újjászülettem volna. Sorban visszatért az összes szép emlékem... Boldog voltam, mint még soha. Persze a dementorok nem örültek, hogy elmegyek.

– De hisz ártatlan voltál – értetlenkedett Hermione. Hagrid sötéten felnevetett.

– Azt hiszed, foglalkoznak vele? Őket csak az érdekli, hogy mindig legyen ott nekik pár száz ember, akikből kiszívhatják az örömöt. Tesznek rá, hogy ki ártatlan és ki bűnös.

Hagrid a bögréjébe meredt, aztán csöndesen folytatta:

– Arra is gondoltam, hogy elengedem Csikócsőrt... Megpróbálom elkergetni innen. De hát hogyan lehet egy hippogriffnek elmagyarázni, hogy bujdosnia kell? Meg aztán... félek is megszegni a törvényt. – Hagrid a barátaira nézett, s szeméből ismét kicsordultak a könnyek. – Nem akarok visszamenni Azkabanba...

A Hagridnál tett látogatás nem volt éppenséggel vidámnak mondható, de megtette azt a hatást, amit Ron és Hermione elvártak tőle. Harry, bár nem felejtette el Blacket, immár nem törhette naphosszat a bosszún a fejét, hisz segítenie kellett Hagridnak, hogy lehetőleg helytálljon a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság előtt. Ő, Ron és Hermione másnap délelőtt kikeresték a könyvtárban az összes olyan könyvet, ami használhatónak tűnt Csikócsőr védelmének előkészítésében. Miután felhordták szerzeményeiket az üres klubhelyiségbe, elhelyezkedtek a kandalló előtt, és hozzáláttak a munkához. Sorban végigböngészték a megvadult bestiák híres pereit taglaló ásatag köteteket, s csak akkor szóltak egymáshoz, ha valamelyikük egy-egy érdekes adatra bukkant.

– Itt van egy eset... 1722-ben történt... de sajnos elítélték a hippogriffet – fúj, nézzétek, mit csináltak vele...

– Ez jól hangzik. 1296-ban egy mantikór megtámadott valakit, és mégis futni hagyták... ja, de csak azért, mert senki nem mert a közelébe menni...

Amíg Harryék a kutatómunkával voltak elfoglalva, a kastély többi részében megkezdődtek a karácsonyi előkészületek. Mindenütt helyükre kerültek a szokásos díszek – jóllehet alig néhány diák maradt az iskolában, hogy gyönyörködjön bennük. Hosszú magyal-és fagyöngyfüzérek tűntek fel a folyosók falán, a lovagi páncélokban hangulatos fény gyúlt, a nagyteremben pedig felállították a szokásos tizenkét, arany csillagokkal díszített karácsonyfát. Szentestére aztán az egész épületet olyan ínycsiklandó illat töltötte be, hogy még Makesz is kidugta a fejét Ron zsebéből, s reménykedve beleszimatolt a levegőbe.

Karácsony reggelén Harry arra ébredt, hogy Ron párnákkal dobálja őt.

– Hahó! Ajándékbontás!

Harry felvette szemüvegét, és a félhomályban az ágy lába felé pislogott. Ott egy kisebb kupac csomag várta őt. Ron ekkor már javában szaggatta a csomagolópapírt saját ajándékairól.

– Anyától az idén is pulóvert kaptam... Jaj, ne, megint gesztenyebarna!... Nézd meg, te is kaptál-e tőle valamit.

Harry is kapott. Mrs. Weasley küldött neki egy Griffendél oroszlánnal díszített piros pulóvert, egy tucat finom házi gyümölcskosárkát, némi karácsonyi süteményt és egy doboz diós ropogóst. Miután Harry megszemlélte mindezen nyalánkságokat, egy hosszú, vékony csomagon akadt meg a tekintete.

– Az mi? – nyújtogatta a nyakát Ron, kezében egy pár frissen kicsomagolt gesztenyebarna zoknival.

– Nem t'om...

Harry feltépte a csomagot – és elakadt a lélegzete. A papírból egy gyönyörű, polírozott nyelű seprű gördült a lepedőre. Ron eldobta a zoknit, és leugrott az ágyáról, hogy közelebbről megnézze.

– Ezt nem hiszem el... – nyögte rekedten.

Az ajándék egy Tűzvillám volt – annak az álomseprűnek a testvére, amihez Harry naponta elzarándokolt az Abszol úton. Felemelte a remekmívű sporteszközt, s mikor érezte, hogy az vibrálni kezd, elengedte – a seprű tovább lebegett a levegőben, épp olyan magasságban, hogy gazdája kényelmesen ráülhessen. Harry lassan végigjáratta rajta a tekintetét, a nyél végére festett arany számtól egészen a farkat alkotó tökéletesen sima, áramvonalas nyírfavesszőkig.

– Ki küldte ezt neked? – kérdezte suttogva Ron. – Nézd meg, van-e a csomagban levél. Ron széthajtotta a Tűzvillám csomagolópapírját. – Nincs! Te jó ég, ki költött rád ennyi pénzt?

– Nem Dursleyék, az biztos – csóválta a fejét Harry.

Ron többször is körüljárta a Tűzvillámot. Szinte felfalta a tekintetével.

– Lefogadom, hogy Dumbledore-tól kaptad – jelentette ki. – A láthatatlanná tévő köpenyt is névtelenül küldte...

– Az más, az az apámé volt – vetette ellen Harry. – Dumbledore csak megőrizte nekem. Ő nem költene rám több száz galleont. Nem vásárolhat ilyen drága dolgokat a diákoknak.

– De hát épp ezért titkolja, hogy tőle van! – erősködött Ron. – Így nem mondhatják a Malfoy-féle tetűk, hogy kivételez veled. Tényleg, Harry... – Ron harsányan felkacagott. – Malfoy! Mi lesz, ha meglát téged ezen! El fog kékülni a dühtől! Ez egy világszínvonalú seprű!

– Nem tudom elhinni – motyogta Harry, végighúzva kezét a Tűzvillám nyelén. – Ki küldhette?

Ron lehuppant Harry ágyára, és a térdét csapkodva nevetett Malfoy várható elképedésén.

– Tudom már – mondta a szemét törölgetve. – Tudom, hogy ki vehette neked: Lupin!

Most Harryn volt a nevetés sora.

– Mi? Lupin? Ha ennyi pénze lenne, nem járna ilyen szakadt talárban.

– Lupin kedvel téged – szögezte le Ron. – Nem volt Roxfortban, amikor a Nimbuszod tönkrement, de biztos hallott a dologról, és elhatározta, hogy elmegy az Abszol útra, venni neked egy ilyet...

– Mi az, hogy nem volt Roxfortban? – kérdezte Harry. – De hisz a meccs idején beteg volt.

– A gyengélkedőn nem láttam – mondta Ron. – Jártam ott, mert Piton parancsára ki kellett sikálnom az ágytálakat. Nem emlékszel?

Harry összeráncolta a homlokát.

– Szerintem Lupinnak nincs pénze ilyesmire – ismételte. – Ti meg min nevettek?

Hermione lépett be az ajtón. Hálóköntöst viselt, s a kezében tartotta Csámpást, aki feltűnően mogorva volt – talán a nyakára kötött díszes szalag miatt.

– Nehogy behozd ide! – rémüldözött Ron, kapkodva kiásta Makeszt az ágya mélyéből, és beletömködte pizsamája zsebébe.

Hermione azonban nem figyelt rá, letette Csámpást Seamus üres ágyára, és megbabonázva meredt a Tűzvillámra. – Nahát! Ezt meg ki küldte neked?

– Fogalmam sincs – felelte Harry. – Nem volt levél a csomagban.

A két fiú nagy csodálkozására Hermione a hír hallatán nem vágott se meglepett, se izgatott arcot. Épp ellenkezőleg: elkomorodott, és az ajkába harapott.

– Neked meg mi bajod? – kérdezte megütközve Ron.

– Nem is tudom – csóválta a fejét Hermione. – Ez azért elég furcsa. Végül is ez egy elég jó seprű, nem?

Ron méltatlankodva felnyögött.

– Ez a világ legjobb seprűje, Hermione. – Akkor biztos nagyon drága volt...

– Szerintem többe került, mint a mardekárosok összes seprűje együttvéve – bólogatott lelkesen Ron.

– Ki lehet az, aki egy ilyen drága dolgot küld Harrynek – folytatta az okfejtést Hermione –, és még csak el se árulja a nevét?

– Kit érdekel? – legyintett türelmetlenül Ron. – Harry, megengeded majd, hogy kipróbáljam?

– Szerintem egyelőre senki ne repüljön ezzel a seprűvel – szólt szigorúan Hermione.

Harry és Ron megütközve néztek rá.

– Akkor mit csináljon vele Harry? – fintorgott Ron. – Söpörje fel a folyosót?

Mielőtt azonban Hermione válaszolhatott volna, Csámpás elrugaszkodott Seamus ágyáról, és Ron mellkasának ugrott.

– VIDD – KI – INNEN – A MACSKÁDAT! – bömbölte Ron.

Abban a szempillantásban, hogy a macska karmai elérték a pizsamát, Makesz kiugrott a zsebből, és gazdája vállára iramodott. Ron elkapta a patkány farkát, és Csámpás felé rúgott, de elvétette – helyette Harry utazóládáját találta el. Ennek az lett a következménye, hogy a láda felborult, Ron pedig fél lábon ugrált, és üvöltött a fájdalomtól.

Csámpás egyszerre megdermedt, és felborzolta a szőrét. A szobát éles hang töltötte be, a zsebgyanuszkóp kiesett Vernon bácsi régi zoknijából, és villogva-sípolva pörgött a padlón.

– Erről teljesen megfeledkeztem! – Harry lehajolt, és felemelte a gyanuszkópot. – Ezt a zoknit csak végszükség esetén veszem fel...

A gyanuszkóp tovább pörgött a tenyerén. Csámpás fújtatva-sziszegve meredt rá.

– Tüntesd már el innen ezt a vadállatot! – zihálta Ron, s leroskadt Harry ágya szélére, hogy megdörzsölje fájós lábujjait. – Te meg hallgattasd el azt az izét! – tette hozzá Harrynek címezve.

Hermione felkapta macskáját, és sértődötten kivonult vele. Csámpás még az ajtóból is gonoszul meresztgette Ronra sárga szemét.

Harry visszadugta a gyanuszkópot a zokniba, azt pedig a ládába. Ezután már csak Ron fájdalmas és dühös motyogása törte meg a csendet. Makesz ott gubbasztott gazdája tenyerén. Harry rég nem látta a patkányt, hisz az az utóbbi időben mindig Ron zsebében rejtőzött, s most döbbenten állapította meg, hogy a hajdan oly jól táplált Makesz csontsoványra fogyott, s helyenként mintha a szőre is kihullott volna.

– Elég rossz bőrben van – jegyezte meg Harry.

– A stressz miatt! – siránkozott Ron. – Nem lenne semmi baja, ha az az ostoba szőrgolyó békén hagyná!

Harry azonban nem felejtette el, mit mondott a Mágikus Menazséria tulajdonosa a közönséges patkányok rövid életéről. Makeszen tehát valószínűleg a végelgyengülés jelei mutatkoztak – hacsak nem rendelkezett mindaddig titkolt mágikus képességekkel S bár Ron korábban gyakran elpanaszolta, hogy patkánya lusta és teljességgel használhatatlan, Harry biztosra vette, hogy barátját nagyon megviselné Makesz halála.

Nem mondhatni, hogy karácsonyi hangulatban telt volna a délelőtt a Griffendél klubhelyiségében. Hermione végül bezárta Csámpást a hálószobájába, de halálosan megsértődött Ronra, amiért az meg akarta rúgni a macskát, Ron pedig még mindig füstölgött magában Csámpás legújabb akciója miatt. Harry egy idő után feladta a próbálkozást, hogy összebékítse barátait, helyette levitte a Tűzvillámot a klubhelyiségbe, és minden figyelmét a seprű tanulmányozásának szentelte. Hermionét azonban mintha ez is bosszantotta volna. Nem tett megjegyzést a dologra, de ugyanolyan sötét pillantásokkal méregette a Tűzvillámot, mint Ront – mintha a seprű is nekitámadt volna a macskájának.

Ilyen hangulatban telt a délelőtt. Mikor végre eljött az ebéd ideje, mogorván leballagtak a nagyterembe. A hosszú asztalok ezen a napon ismét a fal mellé kerültek, s csak egyetlen, tizenkét személyre terített asztal állt középen. Dumbledore, McGalagony, Piton, Bimba és Flitwick professzorok már elfoglalták a helyüket, csakúgy mint Frics, a gondnok, aki szokásos barna köpenyét ez alkalomból egy régi, penészfoltos frakkra cserélte. Harryéken kívül még három diák volt jelen: két megszeppent elsős és egy mogorva, ötödéves mardekáros.

– Boldog karácsonyt! – szólt Dumbledore, mikor Harry, Ron és Hermione az asztalhoz léptek. – Mivel ilyen kevesen vagyunk, felesleges a nagy asztalokat használni. Üljetek le közénk!

Harry, Ron és Hermione helyet foglaltak az asztal végén.

– Pukkantsunk! – indítványozta lelkesen Dumbledore, és Piton felé nyújtotta egy ezüst színű pukkantós bonbon végét. Piton kelletlenül meghúzta. A pukkantó puskalövésszerű durranással kinyílt, s egy kitömött keselyűvel díszített hosszú, hegyes varázslósüveg került elő belőle.

Harrynek és Ronnak rögtön eszébe jutott a mumus, s lopva egymásra vigyorogtak. Piton dühösen elhúzta a száját, és Dumbledore elé lökte a süveget. Az igazgató habozás nélkül felcserélte rá saját fejfedőjét, majd sugárzó arccal körülnézett.

– Jó étvágyat!

Harry épp sült krumplit szedett magának, amikor ismét kinyílt a nagyterem ajtaja, és belépett Trelawney professzor. Úgy siklott az ünnepi asztal felé, mintha kerekeken gurítanák. Az ünnep tiszteletére flitteres, zöld estélyi ruhát öltött, amiben úgy festett, mint egy ormótlan, csillogó szitakötő.

– Sybill! – köszöntötte felállva Dumbledore. – Milyen kellemes meglepetés!

– A kristálygömb titkait fürkésztem, igazgató úr – susogta Trelawney, a tőle telhető legfátyolosabb hangon –, és nagy ámulatomra megpillantottam benne önmagamat, amint felállok magányos asztalom mellől, és csatlakozom önökhöz. Ki vagyok én, hogy szembe merjek szegülni a sors óhajával? Nyomban lesiettem hát a toronyból... Kérem, bocsássanak meg a késésért.

– Szóra sem érdemes – felelte vidáman hunyorogva Dumbledore. – Hívok egy széket kegyednek.

És valóban, csak intett egyet a pálcájával, s máris odarepült egy szék – néhány másodpercig forgott a levegőben, mintha habozna, majd puffanva leesett Piton és McGalagony közé. Trelawney professzor azonban nem ült le rá: hatalmas szemével az asztalnál ülőkre meredt, majd halkan felsikkantott.

– Nem maradhatok itt, igazgató úr! Ha leülök, tizenhárman leszünk!

Köztudomású, hogy ha tizenhárman étkeznek együtt, aki elsőnek áll fel, elsőként hal meg!

– Vállaljuk a kockázatot, Sybill – legyintett türelmetlenül McGalagony. – Üljön le, ha nem akarja jéghidegen enni a pulykát.

Trelawney professzor habozott. Végül rászánta magát, és helyet foglalt, de közben behunyta szemét és összeszorította ajkait, mintha arra számítana, hogy menten belecsap a ménkű az asztalba. McGalagony professzor fogott egy merőkanalat, és a legközelebbi tál felé nyúlt vele.

– Pacalt, Sybill?

Trelawney eleresztette a füle mellett a kérdést. Kinyitotta a szemét, még egyszer körülnézett, majd megkérdezte:

– Hol van a kedves Lupin professzor?

– Szegény barátunk sajnos újfent gyengélkedik – felelte Dumbledore, és udvariasan intett az asztalnál ülőknek, hogy szolgálják ki magukat. – Igazán kár, hogy épp karácsonykor esett ágynak.

– De maga ezt biztosan előre tudta, Sybill – vonta fel a szemöldökét McGalagony.

Trelawney jeges pillantást vetett kolléganőjére.

– Természetesen tudtam, Minerva – felelte halkan. – A mindentudás azonban nem arra való, hogy hencegjenek vele. Hogy ne nyugtalanítsam a környezetemben élőket, gyakran úgy teszek, mintha nem élvezném a Benső Szem csodáját.

– Meggyőző magyarázat – felelte csípősen McGalagony.

– Ha épp tudni akarja, Minerva – folytatta Trelawney, akinek érdekes módon egyszerre cseppet sem volt fátyolos a hangja –, azt is tudom, hogy Lupin professzor már nem sokáig lesz köztünk. Ha nem tévedek, ő maga is tisztában van vele, hogy fogytán az ideje. A szó szoros értelmében megfutamodott, amikor felajánlottam, hogy jósolok neki a kristálygömbből...

– Azt aztán nem is csodálom – jegyezte meg szárazon McGalagony.

– Kétlem, hogy Lupint közvetlen veszély fenyegetné – szólt közbe Dumbledore derűs, de kissé emelt hangon, jelezve, hogy megelégelte McGalagony és Trelawney szóváltását. – Ugye, megfőzte neki a bájitalt, Perselus?

– Igen – felelte kurtán Piton.

– Helyes – bólintott Dumbledore. – Ez esetben egykettőre erőre fog kapni... Derek, megkóstoltad már a kolbászt? Érdemes, mert nagyon finom.

Derek, az egyik elsős fiú fülig elpirult a nagy megtiszteltetéstől, hogy Dumbledore a nevén szólította, és remegő kézzel átvette az igazgatótól a kolbászos tálcát.

A lakoma még két órán át tartott, s ez idő alatt Trelawney professzor többé-kevésbé normálisan viselkedett. Mikor azonban Harry és Ron degeszre tömött pocakkal, pukkantós süveggel a fejükön felálltak az asztaltól, a jósnő rémülten felsikoltott.

– Szerencsétlenek! Melyikőtök emelkedett fel előbb a székből?

– Nem t'om – felelte Ron, és aggódó pillantást vetett Harryre.

– Nem hinném, hogy számítana – jegyezte meg McGalagony –, hacsak nem ólálkodik egy baltás gyilkos a bejárati csarnokban.

Ezen még Ron is elnevette magát. Trelawney sértődött hallgatásba burkolózott.

– Te nem jössz? – fordult Hermionéhoz Harry.

– Nem – motyogta a lány. – Még beszélnem kell McGalagony professzorral.

– Biztos engedélyt akar kérni, hogy még több órára járhasson – szólt ásítva Ron, miközben Harryvel átvágtak a bejárati csarnokon (ahol egy fia baltás gyilkos sem ólálkodott).

A portrélyukat őrző Sir Cadogan épp karácsonyi dínomdánomon vett részt néhány szerzetes és a Roxfort több hajdani igazgatójának társaságában. A közeledők láttán felcsapta sisakrostélyát, és a magasba emelt egy kancsó mézsört.

– Boldog... hikk! ... karácsonyt! Jelszó?

– Galád kutya – felelte Ron.

– Szintúgy néked is, jó lovag! – harsogta Sir Cadogan, s a festmény felcsapódott.

Harry első útja a hálóterembe vezetett. Felnyalábolta a

Tűzvillámot meg a Hermionétól kapott seprűkarbantartó készletet, majd kincseivel együtt visszatért a klubhelyiségbe. Feltett szándéka volt, hogy keres valami javítgatnivalót a seprűn, de hiába: nem akadt azon egyetlen szál metszeni való görbe vesszőcske sem, és csillogó-villogó nyelét sem volt érdemes tovább polírozni. Jobb híján tehát Ron és ő csak ültek, és némán gyönyörködtek a seprűben.

Váratlanul kinyílt a portrélyuk, és bemászott rajta Hermione – McGalagony professzor kíséretében. Bár McGalagony a házuk vezető tanára volt, Harry csak egyszer látta őt a Griffendél-toronyban, s akkor a professzor igen szomorú hírt hozott. Ron és ő kezükben a Tűzvillámmal McGalagonyra meredtek. Hermione megkerülte őket, leült, és beledugta az orrát a legelső könyvbe, ami a kezébe akadt.

McGalagony érdeklődve nézte a seprűt.

– Szóval ez volna az – szólt csevegő hangon, és közelebb lépett a kandallóhoz. – Granger kisasszony épp az imént tájékoztatott róla, hogy kapott egy új seprűt, Potter.

Harry és Ron Hermionéra néztek. A lánynak csak a homloka látszott ki a könyv mögül (amit fejjel lefelé tartott), de az is elvörösödött.

– Szabad? – kérdezte McGalagony. Választ sem várva kivette a fiúk kezéből a Tűzvillámot, és figyelmesen végignézett rajta, a nyelétől a vesszőnyaláb végéig. – Hmm. És nem volt mellette levél? Egy üdvözlőkártya se? Semmiféle üzenet?

– Nem – felelte Harry.

– Értem... – bólogatott McGalagony. – Nos, attól tartok, magamhoz kell vennem a seprűt, Potter. Harry felpattant a székről.

– Mi-micsoda? Miért?

– Ellenőriznünk kell, hogy nincs-e rajta átok – felelte McGalagony. – Bár ez nem az én szakterületem, felteszem, hogy Madam Hooch és Flitwick professzor szétszedik, és tüzetesen megvizsgálják minden alkotórészét...

– Szétszedik? – hüledezett Ron. Úgy nézett McGalagonyra, mintha a tanárnő közveszélyes őrült lenne.

– Néhány hét alatt végeznek vele – folytatta McGalagony. – Amint biztosak lehetünk benne, hogy rontásmentes, nyomban visszakapja, Potter.

– Ennek a seprűnek semmi baja! – bizonygatta Harry a felindultságtól remegő hangon. – Higgye el, tanárnő...

– Arról csak úgy győződhetne meg, ha kipróbálná – rázta a fejét McGalagony. – Márpedig nem repülhet vele, amíg meg nem bizonyosodunk róla, hogy nem manipulálták. Azonnal tájékoztatom, amint megtudunk valamit. Azzal a professzor sarkon fordult, és az elkobzott seprűt a hóna alá csapva kimászott a portrélyukon. Harry csak állt, kezében a magasfényű nyélápoló pasztával, és megkövülten bámult utána. Ron viszont nyomban Hermionéra támadt.

– Mért kellett neked rögtön McGalagonyhoz rohanni, mi!? Hermione az asztalra dobta a könyvet. Arca még mindig égett a szégyentől, de felállt és elszántan farkasszemet nézett Ronnal.

– Mert úgy gondolom – és McGalagony professzor is egyetért velem –, hogy a seprűt valószínűleg Sirius Black küldte!

Tizenkettedik fejezet

A patrónus

Harry nem kételkedett Hermione jó szándékában, ennek ellenére haragudott a lányra. Néhány röpke óráig a világ legjobb seprűjét mondhatta a magáénak, de Hermione árulkodása miatt most már abban se lehetett biztos, hogy valaha viszontlátja a Tűzvillámot. Meggyőződése volt, hogy a seprűnek semmi baja – de vajon milyen állapotban lesz a százféle átokkimutató vizsgálat után?

Ron is dühös volt Hermionéra. Szétszedni egy vadonatúj Tűzvillámot – ez az ő szemében felért egy emberiségellenes bűntettel. Hermione viszont cseppnyi megbánást sem mutatott, sőt kerülni kezdte a klubhelyiséget. Harry és Ron feltételezték, hogy a könyvtárba menekült, és meg sem próbálták visszacsábítani. Ezek után egyenesen megkönnyebbültek, mikor január elején visszatértek a többiek, és a Griffendél-toronyban újra felpezsdült az élet.

A szünet utolsó napjának estéjén Wood odalépett Harryhez.

– Jól telt a karácsony? – kérdezte, majd válaszra sem várva leült, és fojtott hangon folytatta: – A szünetben volt időm végiggondolni a dolgokat, Harry. Aggasztó, ami a múltkori meccsen történt. Ha a dementorok legközelebb is megjelennek... Úgy értem, nem engedhetjük meg magunknak, hogy... szóval... – Wood zavartan elhallgatott.

– Mindent elkövetek, hogy ez még egyszer ne forduljon elő – sietett a válasszal Harry. – Lupin professzor megígérte, hogy megtanít védekezni a dementorokkal szemben. Ha igaz, már a héten elkezdjük a gyakorlást. Azt mondta, karácsony után ráér.

Wood arca felderült.

– Akkor jó. Nem szívesen mondanék le rólad, Harry. Jut eszembe, rendeltél magadnak új seprűt? – Nem – felelte Harry.

– Micsoda? Akkor sürgősen intézkedj. A Hollóhát elleni meccsen nem repülhetsz azon az ócska Meteoron!

– Kapott egy Tűzvillámot karácsonyra – szólt közbe Ron.

– Egy Tűzvillámot? Ne! Komolyan? Egy... egy igazi Tűzvillámot?

– Ne éld bele magad, Oliver – legyintett csüggedten Harry. – Már nincs meg. Elkobozták.

Azzal beszámolt a seprű méltatlan sorsáról.

– Átkokat keresnek? De hát ki átkozta volna meg?

– Sirius Black – felelte fásultan Harry. – Állítólag el akar tenni láb alól. McGalagony gyanítja, hogy ő küldte nekem a seprűt.

Woodot látszólag sokkal jobban izgatta a seprű sorsa, mint az a tény, hogy egy hírhedt gyilkos a fogójátékosa életére tör.

– De hát Black nem vásárolhatott neked egy Tűzvillámot! – tárta szét a karját. – Hiszen bujkálnia kell! A fél ország őt keresi! Nem sétálhat be csak úgy a Kviddics a javából boltba seprűt venni!

– Tudom – felelte vállvonogatva Harry. – McGalagony mégis ragaszkodik hozzá, hogy szétszedjék... Wood elsápadt.

– Majd én beszélek vele – ígérte. – Rám hallgatni fog... Egy Tűzvillám... egy igazi Tűzvillám a mi csapatunkban... McGalagony is azt akarja, hogy megnyerjük a bajnokságot... Én majd észhez térítem... Egy Tűzvillám...

Másnap elkezdődött a tanítás. Eleinte senkinek nem fűlött hozzá a foga, hogy a fagyos januári reggelen két órát a szabadég alatt töltsön, de aztán kiderült, hogy Hagrid tűzgyíkokkal zsúfolt tábortüzet készített elő a számukra. Az óra szokatlanul kellemesen telt: nem volt más dolguk, mint rőzsét gyűjteni a tűz táplálására, és figyelni, hogyan mászkálnak a tűzimádó gyíkok fel és alá az izzó ágakon. A szünet utáni első jóslástan óra annál kevésbé volt szórakoztató. Trelawney professzor belekezdett az új témakörbe, a tenyérjóslásba, s nem mulasztotta el már az óra elején közölni Harryvel, hogy az övénél rövidebb életvonalat még soha nem látott.

Harry alig várta az első sötét varázslatok kivédése órát. A Wooddal folytatott beszélgetés után eltökélte, hogy a lehető legsürgősebben elkezdi az anti-dementor tanfolyamot.

– Á, igen – bólintott Lupin, mikor Harry emlékeztette az ígéretére. – Lássuk csak... mit szólsz a csütörtök este nyolc órához? A mágiatörténet-terem, azt hiszem, elég tágas... Még ki kell találnom, hogyan csináljuk a dolgot... Például... hogy min fogunk gyakorolni? Igazi dementort nem hozhatunk be a kastélyba...

– Még mindig nincs valami jó színben – jegyezte meg Ron, mikor már a folyosón baktattak Harryvel. – Szerinted mi baja van?

Valaki gúnyosan ciccentett a hátuk mögött. Hermione volt az, a lány egy lovagi páncél tövében guggolt, és azon fáradozott, hogy becsukja könyvekkel degeszre tömött táskáját.

– Te meg mit ciccegsz itt nekünk? – mérgelődött Ron.

– Semmit – felelte lekezelően a lány, és a hátára vetette táskáját.

– De igen, ciccegtél! – erősködött Ron. – Megkérdeztem, mi baja lehet Lupinnak, erre te...

– De hiszen egyértelmű – felelte Hermione vérlázítóan tudálékos arccal.

– Ha nem akarod megmondani, tartsd meg magadnak – mordult rá Ron.

– Meg is tartom – biccentett Hermione, azzal gőgösen elvonult.

Ron mérgesen nézett utána.

– Fogalma sincs – legyintett végül. – Az egész arra megy ki, hogy újra szóba álljunk vele.

Csütörtök este nyolc órakor Harry kimászott a portrélyukon, és elindult a mágiatörténet tanterem felé. Azt sötéten és üresen találta. Egy pálcasuhintással meggyújtotta a lámpákat, és várt. Öt perccel később fel is tűnt Lupin professzor, karjában egy jókora ládával, amit sietve lerakott Binns professzor asztalára.

– Az meg mi? – érdeklődött Harry.

– Egy új mumus – felelte Lupin. – Kedd óta az egész kastélyt átkutattam, és a végén rábukkantam erre a példányra Frics úr irattartó szekrényében. Ennél jobb dementorutánzatot nem találunk. A mumus, ha meglát téged, nyomban dementorrá változik, így aztán gyakorolhatunk rajta. Mikor nem használjuk, az irodámban tárolom majd, az íróasztalom aljában jó helye lesz.

– Rendben – bólintott Harry. Igyekezett leplezni izgalmát, s úgy tenni, mintha roppant elégedett lenne, hogy Lupin ilyen jó dementorpótlékot szerzett neki.

– Nos... – Lupin előhúzta pálcáját, és intett Harrynek, hogy ő is vegye elő az övét. – A varázslat, amivel megismertetlek, a mágia magasiskolája – messze meghaladja a Rendes Bűbájos Fokozat szintjét. A neve: patrónusbűbáj.

– És hogy működik? – kérdezte lámpalázasan Harry.

– Ha tökéletesen végzik el – magyarázta Lupin –, megidéz egy patrónust. A patrónus egyfajta dementorűző védőszellem, ami pajzsként működik közted és a dementor között.

Harry egy pillanatig elképzelte magát, amint elbújik egy Hagrid méretű, furkósbottal felszerelt alak mögött. Lupin professzor közben folytatta:

– A patrónus valójában egy pozitív erőtér, magába foglalja mindazt, amivel a dementor táplálkozik – a reményt, a boldogságot, az életkedvet –, viszont nem képes elcsüggedni, mint a hús-vér emberek, így a dementor nem árthat neki. Azonban hangsúlyoznom kell, Harry: a patrónusbűbáj nagyon nehéz. Még a diplomás varázslók közül se mindenki boldogul vele.

– Hogy néz ki egy patrónus? – kérdezte Harry.

– Attól függ, ki idézi meg. Minden varázslónak megvan a maga patrónusa.

– És hogyan kell előhívni?

– Egy varázsigével, ami azonban csak akkor hat, ha nagyon erősen összpontosítasz egy felhőtlenül boldog emlékre, miközben kimondod.

Harry eltöprengett, hogy mi lehetne az a boldog emlék. A Dursleyékkal töltött évek eseményei közül természetesen egy se jöhetett szóba. Végül azt a pillanatot választotta, amikor először repült seprűnyélen.

– Megvan – bólintott, s igyekezett minél pontosabban felidézni a bizsergető, boldog izgalmat, amit akkor érzett.

– A varázsige így szól... – Lupin megköszörülte a torkát. – Expecto patronum!

– Expecto patronum – ismételte motyogva Harry. – Expecto patronum.

– Erősen koncentrálsz a boldog emlékedre?

– Öh... igen – Harry gondolatban gyorsan visszakanyarodott az első seprűlovagláshoz. – Expecto patrono... nem, patronum... bocsánat... expecto patronum, expecto patronum...

Pálcája hegyéből kicsiny, ezüstös, gázfelhő tört elő.

– Látta, tanár úr? – lelkesült fel Harry. – Történt valami!

– Remek – mosolygott Lupin. – Kipróbálod egy dementoron is?

– Igen – felelte elszántan Harry. Jó erősen megmarkolta varázspálcáját, és beállt az üres tanterem közepébe. Igyekezett a repülésre összpontosítani, de most valami más is befurakodott az agyába... pillanatokon belül újra hallani fogja édesanyja hangját... de most nem gondolhat erre, mert akkor tényleg hallani fogja, és azt nem akarja... vagy mégis?

Lupin felhajtotta a fadoboz tetejét.

A ládából egy dementor emelkedett ki. Kámzsa mögé rejtett arcát Harry felé fordította, s ahogy felegyenesedett, nyálkásan csillogó, fekélyes kezével összehúzta testén a köpönyeget. A teremben a lámpák pislákolni kezdtek, majd kialudtak. A dementor kilépett a ládából, zajtalanul Harry felé siklott, s közben hosszan, hörögve beszívta a levegőt. Harryt megcsapta a dermesztő hideg...

– Expecto patronum! – kiáltotta. – Expecto patronum! Expecto...

A tanterem és a dementor képet azonban elnyelte a sűrű, tejfehér köd... Harry ismét érezte, hogy zuhan, s édesanyja sikolyai olyan hangosan csengtek a fejében, mint még soha...

– Harryt ne, Harryt ne, könyörgök, csak öt ne!

– Állj félre... Állj félre, ostoba...

– Harry!

Harry felriadt kábulatából. Hanyatt feküdt a tanterem padlóján, s körülötte újra égtek a lámpák. Meg sem kellett kérdeznie, mi történt.

– Sajnálom – motyogta. Ahogy felült, homlokáról hideg verejtékcseppek csordultak a szemüvege mögé. – Jobban vagy? – kérdezte Lupin.

– Igen... – Harry megkapaszkodott a legközelebbi padban, és nagy nehezen feltápászkodott.

Lupin egy csokibékát nyújtott felé.

– Tessék, edd meg ezt, mielőtt újra megpróbáljuk. Valami ilyesmire számítottam. Őszintén szólva csodálkoztam volna, ha rögtön elsőre sikerül.

– Egyre rosszabbul viselem – csóválta a fejét Harry, miközben leharapta a csokibéka fejét. – Ilyen hangosan még soha nem hallottam... És Voldemort is beszélt...

Lupin a szokásosnál is sápadtabb volt.

– Harry, hidd el, megértem, ha nem akarod folytatni...

– De akarom! – jelentette ki eltökélten Harry, és a szájába tömte a csokibéka maradékát. – Folytatnom kell. Mi lesz, ha a dementorok a Hollóhát elleni meccsünkön is megjelennek?

Nem eshetek le megint a seprűről! Ha veszítünk, a Griffendél búcsút mondhat a kviddicskupának!

– Ahogy gondolod – hagyta rá Lupin. – Talán választanod kellene egy másik, egy igazán boldog emléket, amire összpontosíthatsz... Ez az első nem tűnt elég erősnek...

Harry a homlokát ráncolva töprengett. Az előző tanév végén a Griffendél megnyerte a házak versenyét – azon a napon nagyon boldog volt. Újból megmarkolta hát a varázspálcát, és elfoglalta helyét a terem közepén.

– Mehet? – kérdezte Lupin.

– Mehet – felelte Harry. Igyekezett felidézni a győzelmi mámort, s megfeledkezni arról, hogy mi vár rá a következő pillanatban.

– Most! – szólt Lupin, és kinyitotta a ládát.

A terem ismét sötétbe borult, és Harryt megcsapta a dermesztő hideg. A dementor hörögve beszívta a levegőt, rothadó kezével Harry után nyúlt, és...

– Expecto patronum! – kiabálta Harry. – Expecto patronum! Expecto pat...

A fehér köd eltompította érzékeit... hatalmas, elmosódott alakok mozogtak körülötte... azután felcsendült egy új hang, egy rémülten kiabáló férfi hangja...

– Lily, fogd Harryt, és menekülj! Ő az! Fuss! Menekülj! Majd én feltartóztatom...

Botorkáló léptek zaja – kicsapódó ajtó – egy rövid, éles kacaj...

– Harry! Harry... térj magadhoz...

Harry érezte, hogy valaki pofozgatja az arcát. Ezúttal egy egész percbe telt, mire megértette, hogy miért hever a tanterem poros padlóján.

– Az apámat hallottam – suttogta elcsukló hangon. – Életemben most először hallottam a hangját. Szembeszállt Voldemorttal, hogy anyámnak legyen ideje elmenekülni...

Egyszerre rádöbbent, hogy az arcán lecsorduló verejtékbe könnycseppek vegyülnek. Lehajtotta a fejét, és talárja ujjával megtörölte az arcát, de közben úgy tett, mintha csak a cipőjét kötné be.

– Jameset hallottad? – kérdezte kissé rekedten Lupin. Harry felpillantott.

– Igen... Miért? De hisz a tanár úr nem ismerte az apámat. Lupin habozott.

– Nos – felelte végül –, ami azt illeti, ismertem. Barátok voltunk itt, a Roxfortban. Figyelj, Harry – szerintem ennyi elég volt mára. Ez egy nagyon nehéz varázslat... Jobb lett volna bele se kezdeni...

Harry gyorsan felállt.

– Nem! – ellenkezett. – Még egyszer meg akarom próbálni! Biztos rosszul választottam meg az emléket... egy pillanat...

Lázasan kutatni kezdett az agyában egy igazán, de igazán boldog emlék után... amiből egy nagy és erős patrónus születhet...

Az a perc, amikor megtudta, hogy varázsló, és hogy ősztől a Dursley-ház helyett a Roxfort lesz az otthona! Ha valamikor, hát akkor igazán boldog volt...

Újból a láda felé fordult, s minden más gondolatát félretéve arra a érzésre összpontosított, ami abban a csodálatos pillanatban eltöltötte.

– Készen állsz? – nézett rá Lupin, akinek lerítt az arcáról, hogy jobb meggyőződése ellenére cselekszik. – Erősen koncentrálsz? Figyelj... Most!

Harmadszor is kinyitotta a ládát, s abból ezúttal is egy dementor emelkedett ki. A terem elsötétült, szétáradt benne a lélekbe markoló hideg...

– EXPECTO PATRONUM! – ordította Harry. – EXPECTO PATRONUM! EXPECTO PATRONUM!

Fejében újra felhangzottak a sikolyok – de ezúttal úgy, mintha egy rosszul behangolt rádióból szólnának: halkabban, hangosabban, majd megint halkabban... És még mindig látta a dementort... az megállt... ekkor hirtelen kirobbant valami a pálcája végéből, s hatalmas, ezüstszürke árnyékfalként lebegve megállt közte és a dementor között. Harry érezte, hogy még áll, de mintha vízzé váltak volna a csontjai... fogalma sem volt, meddig bír még talpon maradni...

– Comikulissimus! – kiáltotta Lupin, és a dementor elé ugrott.

Csattanás hallatszott, s a ködös patrónus a dementorral együtt semmivé foszlott. Harry leroskadt egy padra, remegett a lába, s olyan kimerült volt, mintha kilométereket futott volna. Szeme sarkából látta, hogy Lupin pálcájával visszaparancsolja a mumust a ládába: az ismét sápadt fényű gömbbé vált a professzor előtt.

– Kitűnő! – szólt Lupin, és odalépett Harryhez. – Pompásan csináltad! Ezt nevezem ígéretes kezdetnek!

– Megpróbálhatom még egyszer? Csak egyszer, utoljára.

Lupin azonban most már hajthatatlan volt.

– Ma már nem – rázta a fejét. – Ennyi bőven elég volt egy alkalomra. Tessék...

Azzal Harry kezébe nyomott egy jókora tábla Mézesfalás-béli csokoládét.

– Edd meg az egészet, különben Madam Pomfrey kitekeri a nyakam. A jövő héten folytatjuk. Maradhat a csütörtök este?

– Persze – bólintott Harry. Beleharapott a csokoládéba, és elmélázva nézte, hogyan oltogatja Lupin a lámpákat a teremben. Aztán valami szöget ütött a fejében.

– Lupin professzor – szólalt meg. – Ha ismerte az apámat, akkor Sirius Blacket is ismernie kellett.

Lupin megpördült a tengelye körül.

– Ezt meg miből gondolod? – kérdezte élesen.

– Semmiből... Csak hát tudom, hogy ők is barátok voltak a Roxfortban...

Lupin kissé megenyhült.

– Igen, ismertem – válaszolta kelletlenül. – Legalábbis azt hittem, hogy ismerem. Későre jár, Harry, ideje lefeküdnöd.

Harry kilépett a teremből, és elindult a folyosón, majd miután befordult az első sarkon, keresett magának egy lovagi páncélt, és behúzódott mögé. Leült, hogy befejezze a csokoládéját, és végiggondolja a történteket. Mindenekelőtt sajnálta, hogy szóba hozta Blacket – Lupin számára láthatóan kínos volt a téma. Aztán gondolatai a szülei felé vándoroltak...

Hiába ette tele magát csokoládéval, még mindig furcsán üresnek és elcsigázottnak érezte magát. A kínok kínját állta ki, valahányszor felcsendültek a fejében a rémült kiáltások, és mégis: valahol mélyen szomjazta édesanyja és édesapja hangját. Tudta azonban, hogy amíg egy cseppet is vágyik ezekre a hátborzongató találkozásokra, esélye sincs rá, hogy sikerüljön egy épkézláb patrónust megidéznie.

– Anyáék meghaltak – győzködte magát. – Meghaltak, és hiába hallgatod a hangjuk emlékét, attól nem fognak feltámadni. Ha meg akarod nyerni a kviddicskupát, össze kell szedned magad.

Azzal felállt, szájába tömte a maradék csokoládét, és elindult a Griffendéltorony felé.

A hét végén lejátszották a Hollóhát-Mardekár meccset. A Mardekár csekély pontkülönbséggel bár, de győzött. Wood úgy vélte, hogy ezzel javultak a Griffendél esélyei (ha nekik is sikerül megverni a Hollóhátat, a második helyre kapaszkodnak fel), és heti ötre növelte a csapatedzések számát. Harrynek emellett ott volt a csütörtökönkénti gyakorlás Lupinnal – ami hat kviddicsedzésnél is jobban kimerítette –, így csak heti egy estéje maradt arra, hogy elkészítse a házi feladatait. Mindezek ellenére távolról sem tűnt olyan hajszoltnak, mint Hermione, akin immár egyértelműen megmutatkoztak a túlterheltség jelei. A lány kivétel nélkül minden este ott ült a klubhelyiség sarkában, könyvkupacok, számmisztikatáblázatok, rúnaszótárak, szorgalmas muglikat ábrázoló képek és sűrűn teleírt jegyzetlapok között. Sokszor órákig nem szólt senkihez, és jaj volt annak, aki zavarni merte.

– El se tudom képzelni, hogyan csinálja – dörmögte Ron egyik este, mikor Harryvel a klubhelyiségben ültek. Harry a kimutathatatlan mérgekről szóló dolgozattal szenvedett, amit Piton másnapra kért tőlük. Most felpillantott a pergamenről, és egy ingatag könyvtorony felé nézett, ami mögött vélhetően ott gubbasztott Hermione.

– Mit hogyan csinál? – kérdezett vissza.

– Hogyan tud eljárni az összes órájára! Ma reggel véletlenül hallottam, amikor Vector professzorral, a számmisztikatanárral beszélt. A tegnapi órát emlegették, pedig azon Hermione nem lehetett ott, hiszen velünk együtt volt a legendás lények gondozásán! Ráadásul Ernie McMillan azt állítja, hogy Hermione egyszer sem hiányzott mugliismeretről. Pedig a mugliismeret szinte mindig egybeesik a jóslástanórával, és Hermione azon is mindig ott van!

Harry nem tehette meg, hogy Hermione lehetetlen órarendjének titkán töprengjen, mert be kellett fejeznie a dolgozatát. Azonban alighogy ismét a pergamen fölé hajolt, Wood lépett oda hozzá.

– Rossz hírem van, Harry. Most jövök McGalagonytól. Beszéltem vele a Tűzvillámról, és hát... eléggé kiakadt. Azt vágta a fejemhez, hogy nekem fontosabb a kviddicskupa, mint a te életed. Pedig csak annyit mondtam, hogy ha már elkaptad a cikeszt, akkor felőlem akár le is dobhat téged a seprű.

Wood döbbenten csóválta a fejét.

– Ha hallottad volna, hogyan ordított velem... mintha valami szörnyűséget mondtam volna. Aztán megkérdeztem, hogy meddig akarja még magánál tartani a Tűzvillámot...

Wood megrovó képet vágott, és utánozta McGalagony szigorú hangját.

– „Ameddig szükséges, Wood”... Szerintem jobb lesz, ha beszerzel egy másik seprűt, Harry. A seprűk világa hátuljában van egy megrendelőlap... Vehetnél egy Nimbusz Kétezeregyest. Malfoynak is olyan van.

– Ami Malfoynak tetszik, abból én nem kérek – jelentette ki sötéten Harry.

***

A januári fogcsikorgató hideg február elején sem enyhült. A Hollóhát elleni mérkőzés napja vészesen közeledett, de Harry még mindig nem rendelt új seprűt magának. Az átváltoztatástan-órák után menetrendszerűen odament McGalagony professzorhoz, és megkérdezte tőle, hogy visszakaphatja-e már a Tűzvillámot. Ron ilyenkor mindig ott toporgott mögötte, Hermione viszont szemlesütve kisietett a teremből.

A tizenkettedik ilyen alkalommal McGalagony már meg se várta a kérdést.

– Nem, Potter, még nem kaphatja vissza – rázta a fejét. – A szokásos átkokon már végigmentünk, de Flitwick professzor szerint meglehet, hogy a seprűben a robogó rontás lappang. Szólni fogok, ha végeztünk a vizsgálattal Nagyon kérem, hogy addig ne szekírozzon engem.

Mindennek a tetejébe Harry az anti-dementor varázslat begyakorlásával sem haladt úgy, ahogy szeretett volna. Odáig ugyan eljutott, hogy most már minden alkalommal sikerült megidéznie az elmosódott, ezüstszürke árnyékot, de ez a patrónus nem volt elég erős hozzá, hogy elkergesse a mumus-dementort. Csupán lebegett, mint egy ködfelhő, s azt is csak akkor tette, ha Harry erejét megfeszítve koncentrált rá. Harry önmagát vádolta a kudarcért, amit azzal indokolt, hogy titkon újra hallani szeretné szülei hangját.

– Túl sokat vársz magadtól – mondta fejcsóválva Lupin a negyedik anti-dementor edzésük alkalmával – Egy tizenhárom éves varázslótól már egy elmosódott patrónus is hatalmas teljesítmény. Most már soha nem ájulsz el, és ez nagy szó.

– Arra számítottam, hogy a patrónus... megtámadja a dementorokat, vagy ilyesmi – felelte kedveszegetten Harry. – Hogy eltünteti őket...

– Egy igazi patrónus valóban azt teszi – bólintott Lupin. – De te így is nagyon sokat fejlődtél rövid idő alatt. Ha a dementorok a következő kviddicsmeccsen is megjelennek, kordában tudod tartani őket, amíg leszállsz a földre.

– De hiszen azt mondta – vetette ellen Harry –, hogy nehezebb elbánni velük, ha sokan vannak.

– Bízom a képességeidben, fiam – mosolygott Lupin. – Tessék, megérdemelsz egy kis jutalmat. Nem hinném, hogy kóstoltál már ilyet. A Három Seprűből való...

Lupin két palackot vett elő a táskájából.

– Vajsör! – örvendezett Harry. – Nagyon szeretem!

Lupin felvonta a szemöldökét. Harry rádöbbent, hogy elszólta magát.

– Oh... Ron és Hermione hoztak nekem egy kis kóstolót Roxmortsból – füllentette.

– Vagy úgy. – Lupin még mindig gyanakodva nézett Harryre. – Hát akkor... igyunk a Griffendél győzelmére a Hollóhát ellen! Persze nekem mint tanárnak, pártatlannak kell lennem... – tette hozzá gyorsan.

Egy darabig csendben iszogatták a vajsörüket. Végül Harrynek eszébe jutott valami, amit már egy ideje meg akart kérdezni Lupintól.

– Mi van a dementorok csuklyája alatt?

Lupin elgondolkodva leeresztette a vajsörös üveget.

– Hmm... nos, azok, akik ezt pontosan tudják, már nem mondhatják el nekünk. Tudod, a dementor csak akkor veszi le a csuklyáját, mikor a legvégső, legszörnyűbb fegyveréhez folyamodik.

– Az micsoda?

– Úgy hívják: a dementor csókja – felelte keserű mosollyal Lupin. – A dementorok azon végzik el ezt a műveletet, akit egyszer és mindenkorra ártalmatlanná akarnak tenni.

Harry kis híján kiköpte a vajsört.

– Micsoda? Megölik...?

– Nem, nem ölik meg – felelte Lupin. – Sokkal szörnyűbb dolgot tesznek vele. Kiszippantják a lelkét. Amíg az agy és a szív működik, addig az ember lélek nélkül is életben marad. Épp csak nincs többé öntudata, nincs emlékezete, nincs... semmije. Csupán működik, mint egy gép. A lelke pedig örökre eltűnik a semmiben.

Lupin belekortyolt a vajsörbe, majd folytatta:

– Ez a sors vár Sirius Blackre is. Benne volt a mai Reggeli Prófétában. A minisztérium engedélyt adott a dementoroknak, hogy elvégezzék a csókot, ha rátalálnak Blackre.

Harry egy percig szóhoz sem jutott, annyira megdöbbentette a gondolat, hogy egy embernek kiszippanthatják a lelkét. Azután eszébe jutott, hogy kiről is van szó.

– Black megérdemli – szólt komoran.

– Úgy gondolod? – kérdezte csendesen Lupin. – Tényleg úgy gondolod, hogy szabad ilyet tenni egy emberrel?

– Igen – jelentette ki makacsul Harry. – Bizonyos... bizonyos bűnökért...

Szívesen elmondta volna Lupinnak, amit a Három Seprűben Blackről és aljas árulásáról hallott. Ehhez azonban meg kellett volna említenie az illegális roxmortsi kirándulást is – attól pedig Lupin egész biztosan nem lett volna elragadtatva. Így hát inkább kihörpintette a vajsör maradékát, megköszönte Lupinnak a csemegét, és csendben távozott,

Lupin szavai mélyen felkavarták, s félig-meddig azt kívánta, bár meg se kérdezte volna, mi van a dementorok csuklyája alatt. A Griffendéltorony felé menet megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehet, ha az embernek kiszívják a lelkét. Annyira belemerült sötét fantáziálásába, hogy észre sem vette a lépcsőn szembe jövő McGalagonyt, és egyenesen belerohant a tanárnőbe.

– Nézzen az orra elé, Potter!

– Bocsánat, tanárnő...

– Egyébként épp a Griffendél-toronyból jövök. Magát kerestem. Nos, tessék... Kívül-belül átvizsgáltuk, és a jelek szerint minden rendben van vele. Úgy tűnik, van egy roppant bőkezű barátja, Potter...

Harrynek leesett az álla. McGalagony visszahozta neki a Tűzvillámot – méghozzá tökéletes épségben.

– Visszakapom? – hitetlenkedett Harry. – Komolyan?

– Komolyan – bólintott McGalagony, s csodák csodájára elmosolyodott. – Jó lesz, ha repül vele néhány próbakört még a szombati meccs előtt. És még valami – igyekezzen megnyerni azt a meccset. Ellenkező esetben ez lesz sorozatban a nyolcadik év, amikor nem sikerül első helyen végeznünk a bajnokságban – ahogy arra Piton professzor volt szíves felhívni a figyelmemet a minap...

Harry a boldogságtól megrészegülten indult el kincsével a Griffendéltorony felé. Az egyik folyosón összetalálkozott Ronnal, aki fülig érő szájjal sietett elébe.

– Megkaptad? Szuper! Figyelj, még mindig megengeded, hogy kipróbáljam? Mondjuk, holnap?

– Persze, bármikor – felelte örömittasan Harry. – Tudod, mit? Béküljünk ki Hermionéval. Végül is jót akart...

– Egye fene – egyezett bele Ron. – A klubhelyiségben van. A változatosság kedvéért tanul...

A portrélyukhoz vezető folyosóra érve megpillantották Neville Longbottomot. A fiú Sir Cadogan képe előtt állt, és rimánkodott a lovagnak, aki feltehetőleg nem akarta beengedni.

– Leírtam az összeset – bizonygatta Neville könnyes szemmel –, de valahol elvesztettem a papírt!

– Dajkamese! – harsogta Sír Cadogan, majd a közeledő Harryhez és Ronhoz fordult: – Az ég küldött, nemes ifjak! Verjétek vasra e hitvány latort! Nem átallaná betolni pimasz ábrázatát féltve őrzött termeinkbe!

– Fogd be a szád – mordult a lovagra Ron, mikor Harryvel Neville mellé értek.

– Nincs meg a jelszó-listám – panaszolta Neville. – Lediktáltattam a lovaggal, hogy milyen jelszavakat fog ezen a héten használni, mert folyton cserélgeti őket. De nem tudom, hova tettem a papírt!

– Mordizomadta – vetette oda Harry.

Sir Cadogan csalódott képet vágott, s kénytelen-kelletlen utat engedett nekik. A fiúk bemásztak a portrélyukon, s a klubhelyiségbe lépve nyomban minden fej feléjük fordult. Egy szempillantás múlva az összes griffendéles Harry körül tolongott.

– Hol szerezted, Harry?

– Repülhetek vele egy kört?

– Kipróbáltad már, Harry?

– A hollóhátasoknak esélyük sem lesz a Jólsep-R 7-eseikkel!

– Megengeded, hogy megfogjam, Harry?

Tíz perccel később, miután mindenki kigyönyörködte magát a Tűzvillámban, a tömeg szétszéledt, és Harry meg Ron végre megkereshették tekintetükkel Hermionét – az egyetlen embert a helyiségben, aki nem rohant oda hozzájuk. A lány egy könyv fölé hajolt, és gondosan kerülte a két fiú pillantását. Csak akkor nézett fel rájuk, mikor azok odaléptek az asztalához.

Harry büszkén felemelte a Tűzvillámot.

– Visszakaptam – szólt széles vigyorral.

– Látod, Hermione? – tárta szét a karját Ron. – Nem volt semmi baja!

– De lehetett volna! – replikázott a lány. – Harry most legalább nyugodt lélekkel használhatja.

– Ez igaz – hagyta rá Harry. – De most jobb lesz, ha felviszem...

– Majd én! – ajánlkozott lelkesen Ron. – Úgyis be kell adnom Makesznak a délcegítőt.

Azzal átvette Harrytől a Tűzvillámot, és olyan óvatosan, mintha üvegből volna, elindult vele a fiúk lépcsője felé.

– Leülhetek? – fordult Hermionéhoz Harry.

– Persze – felelte a lány, és lepakolta a jegyzeteit az egyik székről.

Harry végignézett a zsúfolt asztalon. A hosszú számmisztika-dolgozaton még meg se száradt a tinta, mellette ott feküdt a még hosszabb mugliismeret-dolgozat („Fejtsd ki, hogy miért van szükségük a mugliknak villamos áramra!”), amellett pedig a rúnafordítás, amin Hermione épp dolgozott.

– Hogy bírsz egyszerre ennyi mindent csinálni? – kérdezte Harry.

– Hát... csak szorgalom kérdése – felelte Hermione. Így, közelről nézve jól látszott, milyen nyúzott az arca – már-már Lupinéra emlékeztetett.

– Miért nem adsz le egy-két tantárgyat? – csóválta a fejét Harry.

Hermione épp a rúnaszótárat próbálta kibányászni egy könyvrakás alól, de a kérdés hallatán megbotránkozva felkapta a fejét.

– Még csak az kellene! – méltatlankodott.

– A számmisztika borzalmas lehet – fintorgott Harry, kezébe véve egy igen bonyolultnak tűnő táblázatot.

– Dehogyis, csodálatos tudomány! – bizonygatta nagy komolyan Hermione. – A kedvenc tantárgyam! Egyszerűen...

Hogy pontosan mitől olyan csodálatos a számmisztika, az sajnos már nem derült ki, mert ebben a pillanatban artikulátlan bömbölés ütötte meg a fülüket. A hang valahonnan a fiúk hálótermei felől zúdult lefelé. A klubhelyiségben egyszerre néma csönd lett, mindenki várakozva meredt a lépcsőre. Közeledő, sebes léptek zaja hallatszott – azután megjelent Ron, kezében egy használt lepedővel. Odacsörtetett Hermione asztalához, és hadonászni kezdett a gyűrött vászonnal a lány arca előtt.

– TESSÉK! – üvöltötte tajtékzó dühvel. – NÉZD MEG!

– Mi törté...

– MAKESZ! NÉZD MEG! MAKESZ!

Hermione döbbent-értetlen arccal hátrahúzódott a székében. Harry homlokát ráncolva nézte a lepedőt. Azt egy piros folt szennyezte be. Egy folt, ami nem lehetett más, csak... – VÉR! – ordított bele a dermedt csöndbe Ron. – MAKESZ ELTŰNT! ÉS TUDOD, MIT TALÁLTAM A PADLÓN?

– Nem – motyogta megszeppenve Hermione.

Ron rádobott valamit a lány rúnafordítására. Harry és Hermione az asztal fölé hajoltak. A titokzatos, szögletes szimbólumokkal telerajzolt pergamenlapon egy kis csomó hosszú, vörös macskaszőr hevert.

Tizenharmadik fejezet

Griffendél kontra Hollóhát

Minden jel arra mutatott, hogy Ron és Hermione barátságának örökre befellegzett. Olyan megátalkodott dühvel fújtak egymásra, hogy Harry jószerével semmi esélyt nem látott a békülésre.

Ron azt vetette Hermione szemérc, hogy a lány nem vette komolyan Csámpás korábbi merényleteit, és nem tette meg a szükséges óvintézkedéseket Makesz védelmében, a tetejébe még a történtek után is volt képe ártatlannak beállítani a macskáját, és azt mondani neki, Ronnak, hogy keresse tovább Makeszt a többi fiú ágya alatt. Hermione ezzel szemben makacsul ismételgette, hogy Ronnak nincs bizonyítéka Csámpás ellen, hogy a vörös szőrcsomó talán már karácsony óta ott hevert, és hogy Ron azóta acsarog a macskára, mióta az ráugrott a Mágikus Menazsériában.

Harry a maga részéről meg volt győződve róla, hogy Csámpás tényleg felfalta Makeszt. Mikor ezt közölte Hermionéval, és felsorolta a macska bűnösségére utaló körülményeket, a lány őrá is megsértődött.

– Persze, állj csak ki Ron mellett! – kiabálta. – Nem is számítottam másra! Előbb a Tűzvillám, most Makesz, mindenről én tehetek, mi? Hagyj engem békén, Harry, épp elég bajom van nélküled is!

Ront tényleg nagyon megviselte Makesz elvesztése.

– Ugyan már, hisz folyton panaszkodtál, hogy semmire nem lehet használni – próbálta vigasztalni az öccsét Fred. – Már réges-rég csak vegetált. Ha úgy vesszük, jobb is volt neki így. Hamm, és kész. Szerintem nem is érzett semmit. – Fred! – csattant fel méltatlankodva Hermione.

– Makesz mást se csinált, csak evett és aludt – tette hozzá George. – Te magad mondtad.

– Egyszer megharapta Monstrót! – vette védelmébe néhai kedvencét Ron. – Emlékszel, Harry?

– Igen, ez igaz – bólintott Harry.

Fred nem tudott elfojtani egy vigyort.

– Az volt Makesz karrierjének fénypontja – jelentette ki gúnyos ünnepélyességgel. – A heg Monstro ujján örök időkig őrzi majd dicső emlékét. Ugyan már, Ron, mire jó ez a siránkozás? Menj le Roxmortsba, és vegyél magadnak egy másik patkányt.

Utolsó próbálkozás gyanánt Harry felajánlotta Ronnak, hogy ha elkíséri őt a szombati meccs előtti utolsó csapatedzésre, utána kipróbálhatja a Tűzvillámot. Ettől Ron egy percre tényleg megfeledkezett Makeszról („Persze, hogy lemegyek! Majd megpróbálhatok gólt is dobni róla?”), így hát együtt indultak el a kviddicspálya felé.

Madam Hooch, aki továbbra is minden edzésüket végigülte, éppen annyira el volt ragadtatva a Tűzvillámtól, mint bárki más. Felszállás előtt kezébe vette a seprűt, és rögtönzött sportszerismereti kiselőadással tisztelte meg a Griffendél csapatát.

– Nézzétek, milyen tökéletes a súlyelosztása! Ha a Nimbusz sorozatnak van gyengéje, akkor az az enyhe farnehézség – számos példánynál megfigyelhető, hogy pár év után lógatni kezdi a farkát. A nyelet is tökéletesítették, egy leheletnyivel karcsúbb, mint a Jólsep-R-eké, inkább a régi Ezüst Nyilakra emlékeztet – azok kiváló seprűk voltak, nagy kár, hogy leálltak a gyártásukkal. Én magam is egy Ezüst Nyílon tanultam meg repülni...

És ez így ment tovább hosszú percekig. Végül Wood udvariasan közbeszólt:

– Elnézést, tanárnő. Megtenné, hogy visszaadja Harrynek a seprűjét? Tudja, edzenünk kellene...

– Oh... persze, persze – kapott észbe Madam Hooch. – Tessék, Potter. Mi majd Weasleyvel leülünk ott oldalt.

Ron és a tanárnő levonultak a pályáról, a játékosok pedig Wood köré gyűltek, hogy meghallgassák a kapitány utolsó instrukcióit a másnapi meccs előtt.

– Harry, ma tudtam meg, hogy a hollóhátasok fogója mégis Cho Chang lesz. Ő egy negyedikes lány, és elég ügyes... Reméltem, hogy nem vállalja a meccset, mert volt egy elég komoly sérülése... – Wood egy fintorral érzékeltette Cho Chang gyógyulása miatt érzett csalódottságát. – Másrészt viszont neki egy Kométa Kettő-Hatvanasa van, ami egy ócska hajítófa a Tűzvillámhoz képest. – Tiszteletteljes pillantást vetett Harry seprűjére, majd tapsolt egyet. – És most gyerünk, hölgyeim és uraim, munkára!

Végre eljött a várva várt pillanat: Harry a lába közé kapta új seprűjét, és elrúgta magát a földtől.

Álmodni se merte, hogy ilyen csodálatos lesz. A Tűzvillám pöccintésre fordult, mintha nem is a kéz, hanem a gondolatok irányították volna. Olyan iszonyatos sebességgel suhant végig a pálya hossza mentén, hogy köröskörül minden zöldesszürke folttá olvadt össze. Harry leírt vele egy nyaktörően éles, száznyolcvan fokos kanyart – Alicia Spinnet fel is sikoltott a rémülettől –, majd bemutatott egy tökéletesen kiszámított zuhanórepülést, lábujja a pálya füvét súrolta, mielőtt újra felemelkedett öt, tíz, tizenöt méter magasra...

– Harry! – kiáltotta Wood. – Kiengedem a cikeszt!

Harry vízszintesbe fordult, és versenyt repült egy gurkóval a karikás póznák felé. Könnyedén maga mögé utasította a nehéz golyót. Ekkor meglátta a cikeszt – az épp akkor röppent ki Wood háta mögül –, s tíz másodpere múlva a markában vergődött a szárnyas aranylabdácska.

A csapat üdvrivalgással fogadta a mutatványt, s Harry ismét szabadon engedte a cikeszt. Adott neki egy pere egérutat, majd csapattársai között szlalomozva a keresésére indult. Hamarosan meg is pillantotta – a kis golyó ott lebegett Katie Bell térde mellett. Harry leírt egy könnyed bukfencet a lány körül, és újra elkapta a cikeszt.

Ennél sikeresebb edzésük még sose volt. A Tűzvillám jelenléte az egész csapatot felvillanyozta, hibátlanul hajtották végre a legnehezebb figurákat is, s mikor végül leszálltak a pálya füvére, Wood egyetlen kritikus megjegyzést sem tett rájuk. Pedig ez – amint arra George Weasley nyomban felhívta a figyelmet – még sohasem fordult elő.

– Semmi sem állíthat meg minket holnap! – lelkendezett Wood. – Hacsak... Mondd, Harry, kiküszöbölted a dementorproblémát?

– Igen – felelte bizonytalanul Harry, és vérszegény patrónusára gondolt.

– A dementorok nem zavarnak be többet, Oliver – jelentette ki szilárd meggyőződéssel Fred. – Dumbledore leállította őket.

– Kívánom, hogy igazad legyen – bólintott Wood. – Köszönöm, fiúk-lányok, szép munka volt. Menjünk vissza a toronyba, és mindenki rendesen aludja ki magát.

– Én még maradok egy kicsit – fordult Woodhoz Harry. – Ron ki akarja próbálni a Tűzvillámot.

A többiek elmentek átöltözni, Harry pedig elindult barátja felé. Ron átugrott a pályát a lelátóktól elválasztó korláton, és elébe sietett. Madam Hooch a nagy őrködésben elszunyókált.

– Tessék, repülj vele! – nyújtotta át Harry a Tűzvillámot.

Ron átszellemült arccal a térde közé szorította a seprűt, és megcélozta vele az alkonyi homályba burkolózó eget. Harry a pálya szélén sétálgatva figyelte röptét.

Már sötét este volt, mikor Madam Hooch felriadt álmából. Jól leteremtette Harryt és Ront, amiért nem ébresztették fel őt, és azonnali hatállyal visszaparancsolta a fiúkat a kastélyba. Harry a vállára vette a Tűzvillámot, és Ron oldalán kisétált a sötét stadionból. Útközben egymást túllicitálva dicsérték a Tűzvillám kifogástalan kormányozhatóságát, felülmúlhatatlan gyorsulását és hihetetlen kanyarodóképességét. Félúton járhattak a pálya és a kastély között, amikor Harry halra pillantott, és meglátott valamit, amitől egy pillanatra a szívverése is elállt: a sötétségből egy világító szempár meredt rá.

Harry megtorpant, mintha falnak ütközött volna.

– Mi a baj? – nézett rá Ron.

Harry a szempár felé mutatott. Ron elővette a pálcáját.

– Lumos!

A pálca hegyén kigyúló lángocska fényében egy fa körvonalai rajzolódtak ki. Az ágak között ott gubbasztott Csámpás.

– Sicc innen! – kiáltott rá Ron, azzal felkapott egy kavicsot a fűből. Mielőtt azonban elhajíthatta volna, a macska suhintott egyet hosszú, vörös farkával, és eliszkolt.

– Látod? – háborgott Ron. – Még mindig engedi szabadon kószálni ezt a fenevadat. Most, hogy jóllakott Makesszal, biztos néhány madarat is lenyel, desszert gyanánt...

Harry nem kommentálta a dolgot, csak megkönnyebbülten felsóhajtott, egy percig biztos volt benne, hogy a sötétből a Zordó mered rá. Továbbindultak Ronnal a kastély felé. Harry szégyellte, hogy annyira megijedt, és nem szólt Ronhoz – de nem is nézett se jobbra, se balra, amíg be nem értek a fényesen kivilágított bejárati csarnokba.

Másnap reggel Harry együtt ment le reggelizni szobatársaival, akik a jelek szerint egyöntetűen úgy vélték, hogy a Tűzvillám díszkíséretet érdemel. A nagyteremben minden szem a seprűre szegeződött, s útjukat izgatott moraj kísérte. Harry jóleső elégtétellel látta, hogy a Mardekár kviddicscsapatának tagjai a döbbenettől tátogva merednek rá.

– Láttad Malfoy arcát? – kérdezte kaján örömmel Ron. – Nem hisz a szemének! Micsoda látvány!

Wood is élvezettel fürdött a Tűzvillám dicsőségének fényében.

– Tegyük le ide, Harry – mondta, és az asztal közepére fektette a seprűt, gondosan ügyelve arra, hogy a felirata is jól látható legyen. Hamarosan kezdtek is odaszállingózni a kíváncsi hugrabugosok és hollóhátasok. Cedric Diggory gratulált Harrynek, hogy ilyen kiváló seprűt sikerült szereznie tönkrement Nimbusza helyett, Percy hollóhátas barátnője, Penelope Clearwater pedig megkérdezte, hogy a kezébe veheti-e a Tűzvillámot.

– Nana, Penelope, csak semmi csalás! – szólt rá tréfásan Percy. – Penelope és én fogadást kötöttünk – magyarázta a csapatnak. – Tíz galleont tettünk fel a meccsre!

Penelope letette a Tűzvillámot, köszönetet mondott Harrynek, és visszament a Hollóhát asztalához.

– Mindenképp győznötök kell – súgta oda Harrynek Percy. – Nincs tíz galleonom. Igen, Penny, megyek már! – Azzal elsietett, hogy megfelezzen a lánnyal egy pirítóst.

– Gondolod, hogy elbírsz ezzel a seprűvel, Potter? – nyekeregte egy ismerős hang.

Draco Malfoy lépett az asztalukhoz, Crak és Monstro kíséretében.

– Igen, azt hiszem – felelte higgadtan Harry.

– Egy csomó extrája van, mi? – Malfoy szemében gonosz fény csillant. – Kár, hogy ejtőernyőt nem szereltek rá – mi lesz, ha meglátsz egy dementort?

Crak és Monstro heherésztek.

– A te seprűdről pedig egy harmadik kéz hiányzik – vágott vissza Harry. – Ami elkapja helyetted a cikeszt.

A griffendéles csapat hahotába tört ki. Malfoy dühösen összehúzta szemét, és sarkon fordult. Mikor újra leült a helyére, mardekáros csapattársai izgatottan odahajoltak hozzá, bizonyára arról faggatták, hogy Harry új seprűje valóban egy igazi Tűzvillám-e.

Háromnegyed tizenegykor a griffendéles játékosok elindultak átöltözni. Derült, hűvös idő volt, s szinte állt a levegő, ezúttal tökéletes látási viszonyokra számíthattak, nem úgy, mint a Hugrabug elleni találkozón. Harry lámpalázas volt, de lassan úrrá lett rajta az a fajta kellemes izgatottság is, amit csak a kviddicsmeccsek előtt érzett. A távoli zsivaj elárulta, hogy az egész iskola felkerekedett, és útra kelt a lelátók felé. Harry levette fekete iskolai talárját, és bedugta varázspálcáját a póló alá, amire a kviddicstalárt készült felhúzni. Ezzel együtt remélte, hogy nem lesz szüksége a pálcára. Erről eszébe jutott Lupin professzor. Vajon ő is ott ül-e a nézők között?

– Tudjátok, mi a helyzet – szólt Wood, mikor mindannyian végeztek az átöltözéssel. – Ha ezt a meccset elveszítjük, a kupának lőttek. Nem kérek mást, csak annyit, hogy repüljetek úgy, ahogy tegnap. Akkor nem lehet baj.

A kivonuló csapatot a közönség mennydörgésszerű üdvrivalgással fogadta. A kék taláros hollóhátasok már ott álltak a pálya közepén. Fogójuk, Cho Chang, volt az egyetlen lány a csapatban. Egy fejjel alacsonyabb volt Harrynél – akinek lámpaláza ellenére is feltűnt, hogy ellenfele kivételesen csinos. Mikor a kapitányaik mögött felsorakozó csapatok szembefordultak egymással, Cho rámosolygott Harryre, és a fiú olyan rándulást érzett a gyomrában, aminek semmi köze nem volt a lámpaláz szokásos tüneteihez.

– Wood, Davies, fogjatok kezet – utasította őket a meccset vezető Madam Hooch. A két kapitány engedelmeskedett.

– Felszálláshoz készülj! Sípszóra indul a mérkőzés... Három... kettő... egy...

Harry elrugaszkodott a földről, s a Tűzvillám minden más seprűt megelőzve a magasba röppent. Harry körberepülte a stadiont, és kutatni kezdett a cikesz után. Közben fél füllel hallgatta a Weasley-ikrek barátja, Lee Jordan kommentárját.

– És ezzel elkezdődött a mai találkozó, amelynek legnagyobb szenzációja a Griffendél színeiben repülő Harry Potter Tűzvilláma. A seprűk világában megjelent cikk szerint a nemzeti válogatottak is Tűzvillámokat használnak majd az idei világbajnokságon...

– Jordan, arról is hallhatnánk valamit, ami a meccsen történik? – vágott a szavába McGalagony professzor.

– Hogyne, tanárnő, csak egy kis háttér-információt próbálok adni. A Tűzvillám szériatartozéka az automata fékezőrendszer és a...

– Jordan!

– Jó, jó... a Griffendélnél van a labda, Katie Bell közeledik vele a karikák felé...

Harry elsuhant Katie mellett, és körülnézett, ekkor vette észre, hogy Cho Chang szorosan a nyomában repül. A lány kétségkívül remekül bánt a seprűvel – újra meg újra keresztezte Harry útját, irányváltásokra kényszerítve őt.

– Mutasd meg neki, hogyan gyorsul a Villám! – rikkantotta Fred, miközben elhúzott Harry mellett, hogy utolérjen egy gurkót, ami Alicia felé tartott.

Miközben megkerülték a Hollóhát póznáit, Harry begyorsított, s Cho valóban lemaradt mögötte. Néhány másodperccel később, alighogy Katie a griffendéles szurkolótábor nagy örömére bedobta a mérkőzés első gólját, Harry megpillantotta a cikeszt – a szárnyas labdácska a korlát mellett lebegett, közvetlenül a föld fölött.

Harry előredöntötte seprűjét, Cho látta, mire készül, és szélsebesen a nyomába eredt. Harry egyre jobban begyorsított, s minden porcikája bizsergett az izgalomtól, a zuhanórepülés volt a specialitása. Már csak három méterre volt a cikesztől...

Ekkor felbukkant a semmiből egy gurkó, ami az egyik hollóhátas terelő jóvoltából repült felé. Harry az utolsó pillanatban félrerántotta a Tűzvillámot – de mire újból irányba állt, a cikesznek nyoma veszett.

A griffendéles szurkolókórus csalódottan óh-zott, az ellentábor viszont megtapsolta a Hollóhát szemfüles terelőjét. George Weasley azzal állt bosszút, hogy a másik gurkót a terelő felé pofozta, s az csak úgy tudott kitérni a támadás elől, hogy seprűstől fejjel lefelé fordult.

– A Griffendél nyolcvan-nullára vezet, és milyen gyönyörűen repül az a Tűzvillám! Potter tényleg mindent kihoz abból a seprűből. Micsoda kanyar! Chang Kométája a nyomába se ér. A hosszú egyenes röpszakaszokon megfigyelhetjük a Tűzvillám tökéletes iránytartását...

– JORDAN! MAGÁT LEFIZETTÉK, HOGY A TŰZVILLÁMOT REKLÁMOZZA!? A MECCSEL FOGLALKOZZON!

A Hollóhát lassan magára talált, gyors egymásutánban három gólt szereztek, így a Griffendél előnye ötven pontra csökkent. Harry tisztában volt vele, hogy ha Chónak most sikerül elkapnia a cikeszt, a Hollóhát megnyeri a meccset. Alacsonyabbra ereszkedett hát – közben kis híján összeütközött az egyik hollóhátas hajtóval –, és lázasan fürkészte a pályát. A távolban megcsillant egy aranyszínű pont és két apró szárny – a cikesz a Griffendél egyik póznája körül röpködött.

Harry a labdácskára szegezte a szemét, és begyorsította a Tűzvillámot – a következő pillanatban azonban beröppent elé Cho, és elállta az útját.

– HARRY, NE JÁTSZD MEG ITT AZ ÚRIEMBERT! – üvöltötte Wood, miután Harry kitért, hogy elkerülje az ütközést. – LÖKD LE A SEPRŰJÉRŐL, HA AZ UTADBA ÁLL!

Harry visszafordult, és Chóra nézett. A lány vigyorgott, a cikesz pedig ismét eltűnt. Harry a magasba rántotta a Tűzvillámot, és egy szempillantás múlva már hat méterrel a többi játékos fölött lebegett. A szeme sarkából látta, hogy Cho követi... Egyértelmű volt, hogy a lány következetesen akadályozásra játszik, ő maga nem is keresi a cikeszt. Nos, rendben, gondolta Harry, ha így döntött, viselje is a következményeit...

Újabb zuhanásba kezdett, és Cho, abban a hitben, hogy a cikesz felé indul, a nyomába szegődött. Harry félúton hirtelen felrántotta a seprű nyelét, a lány viszont tovább suhant a föld felé. Ekkor Harry harmadszor is megpillantotta a cikeszt – a labdácska ott csillogott magasan a Hollóhát térfele fölött.

Harry gyorsított, s Cho néhány méterrel lemaradva ugyanígy tett. Másodpercről másodpercre nőtt közöttük a távolság, de ekkor...

– Oh! – sikoltott fel Cho, és a mélybe mutatott.

Harry megzavarodva lenézett.

A pálya füvéről három dementor, három magas, fekete, csuklyás dementor meredt rá.

Harry gondolkodás nélkül cselekedett. Fél kezével benyúlt a pólója nyakán, kirántott a pálcáját, és elordította magát:

– Expecto patronum!

A pálca végéből hatalmas, ezüstszürke felhő robbant ki. Harry a zsigereiben érezte, hogy a patrónus a dementorok felé suhan, de nem nézett hátra, hogy megbizonyosodjon róla. Elméje csodálatos módon tiszta maradt, s látta, hogy hamarosan célba ér. Kinyújtotta a varázspálcát markoló kezét, és a következő pillanatban már az ujjai között érezte a ficánkoló, szárnyas labdácskát.

Madam Hooch belefújt sípjába. Harry hátraarcot csinált a levegőben, s látta, hogy hat piros folt közeledik felé. Meglepődni se volt ideje, s máris ott lógott a nyakában összes csapattársa – kis híján lerántották őt a seprűjéről. Odalent a lelátókon a griffendéles szurkolótábor őrjöngve ünnepelte a győzelmet.

– Elkaptad! Elkaptad! – ordította újra meg újra Wood. Alicia, Angelina és Katie cuppanós csókokat nyomtak Harry arcára, Fred pedig olyan erővel szorította magához, hogy Harry úgy érezte, menten leszakad a feje. Az örömtől megrészegült csapat végül nagy nehezen leereszkedett a földre. Közben Ron vezetésével betódult a pályára egy csapatnyi Griffendél-drukker, s szoros gyűrűbe fogta a seprűjéről lekászálódó Harryt.

– Győzelem! – harsogta Ron, és a magasba rántotta Harry karját. – Győzelem! Győzelem!

– Szép volt, Harry – lelkendezett Percy. – Tíz galleont nyertem! Bocsánat, meg kell keresnem Penelope-ot... – Szuper voltál, Harry! – rikkantotta Seamus Finnigan.

– Azt a kutyafáját! – bömbölte Hagrid az odagyűlt griffendélesek feje fölött.

– Ez patrónus volt a javából – csendült egy hang Harry háta mögött.

Harry megfordult, és tekintete találkozott Lupin professzoréval. A tanár arca ámulattal vegyes elégedettséget tükrözött.

– Meg se éreztem a dementorokat! – újságolta boldogan Harry. – Meg se szédültem tőlük!

– Nos, ennek az lehet az oka, hogy... szóval, hogy nem is dementorok voltak. Gyere csak...

Azzal Lupin kivezette Harryt a gratulálók gyűrűjéből, és a pálya széle felé mutatott.

– Alaposan ráijesztettél Malfoyra...

Harry szeme elkerekedett. Malfoy, Crak, Monstro és Marcus Flint, a mardekárosok csapatkapitánya egymás hegyén-hátán hevertek a fűben, és kapkodva próbáltak kikecmeregni hosszú, fekete, kámzsás köpenyeikből. Úgy tűnt, mintha Malfoy Monstro nyakában ült volna. A rakás mellett ott állt McGalagony professzor, arca csak úgy lángolt a dühtől.

– Undorító, aljas trükk! – kiabálta. – Gyáva, alantas szabotázs a Griffendél fogója ellen! Büntetőfeladat mind a négyüknek, és ötven pont levonás a Mardekártól! Erről Dumbledore professzor is értesülni fog, arra mérget vehetnek! Tessék, már jön is!

Ennél gyönyörűbben semmi nem koronázhatta volna meg a Griffendél győzelmét. Ron, miután nagy nehezen átverekedte magát a tömegen, és csatlakozott Harryhez, kétrét görnyedt a nevetéstől Malfoy láttán, aki még mindig nem tudta lehámozni magáról Monstróval közös köpönyegüket.

– Gyere, Harry! – kiáltott oda George a tömegből. – Bulizunk! Irány a klubhelyiség!

– Megyek – bólintott sugárzó arccal Harry, és piros taláros csapattársai nyomában elindult a kastély felé.

A griffendélesek úgy érezték magukat, mintha máris a zsebükben lenne a kviddicskupa. Kora délutántól késő éjszakáig ünnepeltek. Fred és George közben egy-két órára eltűntek, majd jó pár üveg vajsörrel, tökpezsgővel és több szatyor mézesfalásos csemegével tértek vissza.

– De jó! – sikkantott fel Angelina Johnson, mikor George mentolos varangyokat kezdett szórni a tömegbe. – Hogyan szereztétek?

– Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas segítségével – súgta oda Harrynek Fred.

Csak egyvalaki nem vett részt az ünneplésben. Hermione felháborító módon ott gubbasztott a sarokban, és kitartóan meredt a Brit muglik társasági és magánélete című vaskos könyv lapjaira. Harry otthagyta Fredet és George-ot, akik elkezdtek üres vajsörös üvegekkel zsonglőrködni, és odalépett a lány asztalához.

– Lejöttél egyáltalán a meccsre? – kérdezte.

Hermione nem nézett fel a könyvből.

– Persze, hogy lementem – felelte elcsukló hangon. – Örülök, hogy győztünk, remekül játszottál, de hétfőre el kell olvasnom ezt a könyvet.

– Ugyan már, Hermione, gyere, és egyél vélünk valamit. – Harry hátrapillantott a válla fölött, rémélté, hogy Ron a győzelem örömére hajlandó lesz elásni a csatabárdot.

– Nem mehetek, Harry, még négyszázhuszonkét oldal van hátra! – felelté kissé hisztérikus hangon Hermione, majd ő is Ron felé pillantott. – Különben is... ő biztos nem örülne, ha odamennék.

Ron, mintha csak hallotta volna, ezt a pillanatot választotta ki arra, hogy fennhangon megjegyezze:

– Ha Makeszt nem falták volna, fel, most ő is ehetne pár légybonbont. Az volt a kedvenc csemegéje...

Hermione hangosan felzokogott, s mielőtt Harry szóhoz juthatott volna, könyvét magához ölelve elrohant a lányok lépcsője félé.

– Nem bírsz leszállni róla? – szólt oda Ronnak rosszallóan Harry.

– Nem – felelte kurtán Ron. – Ha legalább látnám rajta, hogy megbánta. De nem, Hermione képtélén elismerni, hogy ő is tévedhet. Úgy csinál, mintha Makesz nyaralni mént volna.

A griffendélesek bulijának végül McGalagony vétett végét.

A tanárnő hajnali egy órakor megjelent kockás hálóköntösében, és mindenkit ágyba parancsolt. Harry és Ron még a hálóterem felé menet is a meccset elemezgették. Végül Harry kimerülten leroskadt az ágyára, gondosan összehúzta a függönyt, hogy né zavarja a holdfény, azután ledőlt, és szinté azonnal elaludt...

Roppant különös álma volt. Vállán a Tűzvillámmal egy erdőben gyalogolt, és egy ezüst színű valamit követett. A fénylő alak cikcakkban haladt előtte, s csak egy-egy pillanatra tűnt fél a lombos fák között. Ő mindenáron utol akarta érni, ezért megszaporázta lépteit, de ahogy ő gyorsított, úgy gyorsított az is, amit üldözött. Mikor aztán futásnak eredt, szapora patadobogást hallott. Végül már lélekszakadva rohant, s a paták is vágtattak előtte. Azután egyszerre kiért egy tisztásra, és...

– ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁH! NEEEEEEEEEEEEEEE!

Harry olyan hirtelen riadt fel, mintha megpofozták volna. Megzavarodva tapogatózott a vaksötétben a függöny után. Léptek zaját hallotta, majd a szoba túlsó végében felcsendült Seamus Finnigan hangja:

– Mi a fene van?

Becsapódott égy ajtó – bizonyára a hálóteremé. Harry végre megtalálta a függönyszárnyak közötti rést, és kinézett. Abban a pillanatban kigyulladt Dean Thomas lámpája.

Ron az ágya közepén ült, és a leszakadt függönyt markolta. Arca halálos rémületet tükrözött.

– Black! Sirius Black! Egy késsel!

– Micsoda?

– Itt volt! Most, az előbb! Szétvágta a függönyt! Arra ébredtem fél!

– Álmodtad, Ron – rázta a fejét Dean.

– Nézd még a függönyt! Mondom, hogy itt volt!

Mindannyian kiugrottak az ágyból, Harry érte el elsőként az ajtót, és a többiekkel a nyomában lerohant a klubhelyiségbe. Mögöttük sorban nyíltak az ajtók, és álmos hangok szóltak utánuk.

– Ki kiabált?

– Mit csináltok?

A partiról maradt szeméttel teledobált kandallóban már kialudtak a lángok, de a parázs halvány fényénél is látszott, hogy a klubhelyiség üres.

– Biztos, hogy nem álmodtad, Ron?

– Hányszor mondjam még, hogy láttam! Mit zajongtok még?

– Rátok is vonatkozik, amit McGalagony mondott!

Néhány lány botladozott lefelé a lépcsőn, ásítozva, sebtében felhúzott hálóköntösben. A fiúk közül is követték páran Harryéket.

– Szuper! – örvendezett Fred Weasley. – Folytatjuk a bulit?

Ekkor Percy is megjelent a lépcsőn.

– Mindenki menjen vissza a szobájába! – parancsolta, s beszéd közben a pizsamájára tűzte frissen kifényesített jelvényét.

– Percy... – hebegte a félelemtől kábán Ron. – Sirius Black! Bejött a hálótermünkbe! Késsel a kezében! Ő ébresztett fel!

A klubhelyiségben egy csapásra néma csend lett.

– Badarság! – vágta rá Percy, de ő is megzavarodott kissé.

– Túl sok édességet ettél, Ron... Rosszat álmodtál. – Hidd el, hogy...

– Ami sok, az sok!

McGalagony professzor visszatért. Bemászott a portrélyukon, becsapta maga mögött a festményt, és villogó szemmel körülnézett.

– Nagyon örülök, hogy a Griffendél megnyerte a mérkőzést, de amit csinálnak, az már nevetséges! Percy, magától azért több józanságot vártam!

Percy sértődötten kihúzta magát.

– Természetesen nem adtam engedélyt erre, tanárnő! Épp azért jöttem le, hogy visszaküldjek mindenkit az ágyába. Ron öcsémnek lidérces álma volt...

– NEM ÁLMODTAM! – tajtékzott Ron. – TANÁRNŐ, ARRA ÉBREDTEM, HOGY SIRIUS BLACK OTT ÁLL FÖLÖTTEM, KÉSSEL A KEZÉBEN!

McGalagony professzor döbbenten meredt rá.

– Ne beszéljen badarságokat, Weasley. Hogyan juthatott volna be Black a portrélyukon?

– Kérdezze meg! – erősködött Ron, és Sir Cadogan képének hátuljára mutatott. – Kérdezze meg őt, hogy látta-e... McGalagony vetett még egy gyanakvó pillantást Ronra, azután a portrélyukhoz lépett, és kimászott rajta. A klubhelyiségben mindenki lélegzetvisszafojtva fülelt.

– Sir Cadogan, beengedett az utóbbi időben egy férfit a Griffendél-toronyba?

– Be én, ó, tisztes matróna! – rikkantotta Sir Cadogan. Egy pillanatig a portré mindkét oldalán döbbent csend volt. – Úgy értsem... tényleg járt itt egy férfi? – hebegte McGalagony. – De hát... de hát a jelszó!

– Minden jelszót tudott! – felelte büszkén a lovag. – Meg volt neki a hét összes jelszava, kegyes hölgyem! Egy darab pergamenről olvasta fel őket!

McGalagony professzor visszamászott a klubhelyiségbe, és falfehér arccal megállt a dermedt diákok előtt.

– Ki volt az – szólalt meg dühtől remegő hangon –, ki volt az a kötöznivaló bolond, aki leírta az összes e heti jelszót, és aztán elhányta a papírt?

A szavait követő néma csendet halk, rémült nyöszörgés törte meg. Azután a szőrpapucsos lábától a feje búbjáig reszkető Neville Longbottom lassan felemelte a kezét.

Tizennegyedik fejezet

Piton sérelme

Aznap éjjel senki nem aludt a Griffendéltorony lakói közül. Tudták, hogy a tanárok megint átkutatják a kastélyt, és éberen virrasztottak a klubhelyiségben, várva a híreket. Már pirkadt, amikor McGalagony végre visszatért, és közölte velük, hogy Black ismét kereket oldott.

Másnap a diákok kastélyszerte szigorított biztonsági intézkedéseket tapasztaltak. Flitwick professzor kiképezte rá a tölgyfaajtót, hogy felismerje Sirius Blacket. Frics egész nap fel-alá szaladgált a folyosókon, és a falak repedéseitől az egérlyukakig mindent bedeszkázott. Sir Cadogant érdemei elismerése nélkül felmentették tisztségéből, és festményével együtt visszaköltöztették a kihalt hetedik emeleti lépcsőfordulóba. A Kövér Dáma, aki időközben teljes restauráláson esett át, újra elfoglalta őrhelyét. Rettegése azonban még mindig nem múlt el, és csak azzal a feltétellel volt hajlandó visszatérni állásába, ha őt magát is őrzi valaki. Szerződtettek hát a védelmére néhány tagbaszakadt biztonsági trolit, akik fel-alá cammogtak a folyosón, mordulásokkal beszélgettek, és időtöltés gyanánt a furkósbotjaikat méricskélték.

A harmadik emeleten járva Harrynek szemet szúrt, hogy a félszemű boszorka szobrát nem őrzik, és nem is kerítették el. Úgy tűnt, Fred és George nem alaptalanul állították, hogy rajtuk kívül senki nem tud a szoborból kiinduló titkos alagútról.

– Szerinted szólnunk kellene róla valakinek? – kérte ki Ron véleményét Harry.

– Már tisztáztuk, hogy Black nem azt az utat használja – legyintett Ron. – Különben be kellett volna törnie a Mézesfalásba, arról pedig hallottunk volna.

Harry örült, hogy Ron így vélekedik. Ha a félszemű boszorka púpját is bedeszkázzák, soha többet nem juthatott volna el Roxmortsba.

Ron egy csapásra híres ember lett. Roxforti pályafutása során most először fordult elő, hogy diáktársai többet foglalkoztak vele, mint Harryvel – és le sem tagadhatta, hogy roppantul élvezi a reflektorfényt. Bár még nem heverte ki teljesen a rémisztő éjszakai incidenst, készségesen beszámolt a történtekről minden érdeklődőnek.

– ...Szóval aludtam, és egyszer csak olyan hangot hallottam, mint amikor elszakad valami. Először persze azt hittem, hogy csak álmodom, de akkor megcsapta az arcom a huzat. Erre felébredtem, és látom, hogy le van szakadva az ágyam függönye. Átfordultam a másik oldalamra... és ott állt fölöttem. Olyan volt, mint egy csontváz... hosszú, csimbókos haj, és a kezében egy iszonyú nagy kés. Legalább harminc centis volt a pengéje... Rám nézett, én meg őrá, és akkor elkezdtem ordítani, ő meg elmenekült.

– De miért? – fordult Harryhez Ron, miután másodikos lányokból álló hallgatósága szétszéledt. – Miért menekült el?

Harry ugyanezt kérdezte magától. A merénylő, miután eltévesztette az ágyat, miért nem hallgattatta el Ront, és ment tovább hozzá, Harryhez? Black, aki tizenkét évvel korábban gátlástalanul legyilkolt egy csomó ártatlan embert, megijedt volna öt fegyvertelen gyerektől, akik közül négy ráadásul aludt?

– Talán rádöbbent, hogy nehéz lesz kijutnia a kastélyból, miután felverted az egész házat a kiabálásoddal – szólt töprengve Harry. – Mindenkit meg kellett volna ölnie, hogy eljusson a portrélyukig... odakint meg a tanárok várták volna...

Neville-re alaposan rájárt a rúd. A felbőszült McGalagony örökre eltiltotta őt a roxmortsi kirándulásoktól, büntetőfeladatot szabott ki rá, és kihirdette, hogy senki nem árulhatja el Nevillenek a Griffendéltorony jelszavát. Szegény Nevillenek ezután minden áldott este ott kellett ácsorognia a barátságtalan trollok között, arra várva, hogy valaki beengedje a portrélyukon. Ezek a büntetések azonban mind eltörpültek amellett, amit a nagyanyja tartogatott neki. Két nappal Black éjszakai látogatása után kézbesítették Nevillenek a legszörnyűbb küldeményt, amit roxfortos diák reggeli közben kaphatott – egy Rivallót.

Az iskolai baglyok csapata szokás szerint beröppent a nagyterem ablakán, meghozva az aznapi postát. Nevillenek torkán akadt a falat, mikor egy jókora gyöngybagoly leszállt elé, csőrében egy tűzpiros borítékkal. Harry és Ron, akik vele szemben ültek, azonnal felismerték a Rivallót – az előző tanévben Ron is kapott egyet az édesanyjától.

– Gyorsan ess túl rajta, Neville – tanácsolta Ron.

Nevillenek nem kellett kétszer mondani. Messze eltartotta magától a levelet, mintha bomba volna benne, és a mardekárosok harsány kacagásától kísérve kiiszkolt a teremből. A Rivalló a bejárati csarnokban indult be, de a nagyteremben ülők is tisztán hallották Neville nagyanyjának a normális hangerő százszorosával zengő szemrehányásait unokája felé, aki, úgymond, szégyent hozott az egész családra.

Harry együttérzéssel gondolt szegény Neville-re, s a nagy sajnálkozásban észre sem vette, hogy ő maga is kapott egy levelet. Csak akkor zökkent ki mélázásából, mikor Hedvig jó erősen belecsípett a csuklójába.

– Au!... Oh... köszönöm, Hedvig.

A bagoly hozzálátott, hogy elfogyassza Neville gazdátlanná vált kukoricapehely-adagját, Harry pedig feltépte a borítékot. Az egy rövid levelet rejtett.

Kedves Harry és Ron!

Nem volna kedvetek meginni velem egy teát este hat óra tájban? Felmegyek értetek a kastélyba. VÁRJATOK MEG A BEJÁRATI CSARNOKBAN, MERT FELÜGYELET NÉLKÜL NEM HAGYHATJÁTOK EL A KASTÉLYT.

Ölel Benneteket:

Hagrid

– Biztos kíváncsi a sztorira Blackkel – vélekedett Ron.

Így hát Harry és Ron hat órakor kimásztak a portrélyukon, futva elhaladtak a biztonsági trollok mellett, és a bejárati csarnok felé vették az irányt.

A vadőr már várta őket.

– Itt vagyok, Hagrid – szólt köszönés helyett Ron. – A szombat éjszakai kalandomra vagy kíváncsi, igaz?

– Arról már eleget hallottam – felelte Hagrid (Ron nem kis csalódására), és kitessékelte a fiúkat a tölgyfaajtón.

Az első dolog, amit Hagrid kunyhójába lépve megpillantottak, Csikócsőr volt. A hippogriff behúzott szárnnyal, békésen hevert Hagrid takaróján, és egy nagy tálca döglött menyétet lakmározott. Harry borzadva elfordította a fejét. A következő dolog, ami a szemébe ötlött, a ruhásszekrény ajtaján lógó hatalmas méretű, kibolyhosodott barna öltöny s a hozzá tartozó hátborzongatóan csúnya sárga-narancsszín mintás nyakkendő volt.

– Minek neked az a ruha, Hagrid?

– Pénteken tárgyalja Csikócsőr ügyét a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság – magyarázta a vadőr. – Fel kell utaznunk Londonba. Már lefoglaltam két ágyat a Kóbor Grimbuszon...

Harry elszégyellte magát. Teljesen megfeledkezett Csikócsőr közelgő tárgyalásáról, Ron arckifejezése arról árulkodott, hogy ő is. Ezenkívül azt is elfelejtették, hogy segítséget ígértek Hagridnak a védelem előkészítésében. Mióta azonban a Tűzvillám megérkezett, egyszer sem jutott eszükbe a hippogriff.

Hagrid teát töltött, és megkínálta a fiúkat saját készítésű molnárkával. Azok elfogadták a teát, de a süteményből nem kértek, túlságosan is jól ismerték Hagrid konyhaművészetét.

A vadőr szokatlanul komoly arccal ült le közéjük.

– Meg kell beszélnem veletek valamit – mondta.

– Mit?

– Hermione dolgát.

– Mi van vele? – kérdezte Ron.

– Ki van készülve, az van. Karácsony óta egy csomószor járt itt lenn nálam. Egyedül érzi magát. Az elsősök a Tűzvillám miatt nem állnak szóba vele, ti meg azért, mert a macskája.

– Felfalta Makeszt! – vetette közbe ingerülten Ron.

– ...mert a macskája úgy viselkedik, mint bármelyik normális macska – fejezte be makacsul Hagrid. – Sokat sírt itt nekem szegény. Nehéz idők járnak rá. Nagyobb volt a szeme, mint a szája. Reggeltől estig csak tanul... Jut eszembe, arra azért szakított időt, hogy segítsen nekem... nagyon jó dolgokat talált... azt hiszem, Csikócsőrnek lesz esélye rá, hogy felmentsék...

– Hagrid, tudjuk, hogy nekünk is segítenünk kellett volna – motyogta bűntudatosan Harry. – Ne haragudj...

– Nem erről beszélek – legyintett Hagrid. – Épp elég bajod volt neked enélkül is. Láttam, hogy nap mint nap kviddicsedzésre jársz – de azt nem hittem volna, hogy egy seprű vagy egy patkány fontosabb nektek, mint a barátotok. Csak ennyit akartam mondani.

Harry és Ron lesütötték a szemüket.

– Hermione nagyon megijedt, mikor Black megtámadott téged, Ron. Rendes lány az, jólelkű teremtés, ti meg szóba se álltok vele...

– Ha lemondana a macskájáról, megbocsátanék neki! – csattant fel Ron. – De még mindig védi azt a vérengző fenevadat! Ártatlan báránynak állítja be!

– Hát igen, az ember egy kiesit elfogult, ha a kedvenceiről van szó – jegyezte meg bölcsen Hagrid. A háta mögött Csikócsőr menyétcsontokat köpködött a párnára.

Az este további részében erről kényes témáról többet nem esett szó. A Griffendél megnövekedett esélyeiről beszélgettek a kviddicskupa elnyerésére. Kilenc óra tájban aztán Hagrid visszakísérte a fiúkat a kastélyba.

Mikor Harry és Ron beléptek a klubhelyiségbe, rögtön feltűnt nekik a nagy tolongás a faliújság előtt.

– A hét végén lemehetünk Roxmortsba! – újságolta Ron, miután ágaskodva kibetűzte az új hirdetményt. – Mi a véleményed? – tette hozzá fojtott hangon.

– Hát... Frics nem barikádozta el a Mézesfalásba vezető alagutat – felelte Harry, miközben leültek az egyik asztal mellé.

– Harry! – csendült egy hang a jobb fülében. Harry összerezzent. A szomszéd asztalnál ülő Hermione rést nyitott a könyvbástyán, ami mögött rejtőzött.

– Harry, ha megint lemész Roxmortsba... szólni fogok McGalagony professzornak a térképről.

– Beszél valaki, vagy csak a szél fütyül? – fintorgott Ron, tüntetően hátat fordítva a lánynak.

– Ron, nem engedheted meg, hogy veled menjen! Azok után, hogy Sirius Black majdnem megölt téged! Komolyan mondom, szólni fogok...

– Szóval azt akarod, hogy kicsapják Harryt! – acsargott Ron. – Már csak ez hiányzik az éves programodból?

Hermione válaszra nyitotta a száját, de ekkor halk nyávogással felugrott az ölébe Csámpás. Hermione rémült pillantást vetett Ron dühtől eltorzult arcára, aztán felnyalábolta a macskáját, és elsietett vele a lányok lépcsője felé.

– Nos, mit szólsz hozzá? – folytatta a témát Ron, említésre sem méltatva Hermione fenyegetését. – Figyelj, a múltkor szinte semmit nem láttál a faluból. Még Zonko Csodabazárában se voltál!

Harry körbepillantott, hogy nem hallja-e őket valaki – például Hermione.

– Nem bánom – felelte végül. – De ezúttal magammal viszem a láthatatlanná tévő köpenyt.

Szombat reggel Harry berakta táskájába a bűvös köpönyeget, zsebre dugta a Tekergők Térképét, majd a többiekkel együtt lement reggelizni. Hermione gyanakodva méregette őt az asztal túloldaláról, de Harry végig kerülte a lány pillantását, s mikor a többiek elindultak a tölgyfaajtó felé, úgy intézte, hogy Hermione lássa őt felmenni a márványlépcsőn.

– Jó mulatást! – kiáltott oda Ronnak. – Este találkozunk!

Ron vigyorogva kacsintott rá.

Harry egyenesen a harmadik emeleti folyosó felé vette az irányt. Már útközben előhúzta zsebéből a Tekergők Térképét, s mikor megérkezett a félszemű boszorka szobrához, nyomban leguggolt, és kiterítette a térdén a pergamenlapot. Azon egy másik pötty közeledett az ő pöttye felé. Szemét meresztgetve elolvasta a hozzá tartozó bolhabetűs névtáblácskát: Neville Longbottom.

Gyorsan elővette a varázspálcáját. – Dissendium! – morogta, és bedobta a táskáját a szoborba. Mielőtt azonban ő maga is bemászhatott volna a nyíláson, Neville befordult a sarkon.

– Harry! El is felejtettem, hogy te se mehetsz le Roxmortsba!

Harry gyorsan hátat fordított a szobornak, és sebtében zsebre dugta a térképet.

– Szia, Neville. Mit tervezel mára?

– Semmit – felelte vállvonogatva Neville. – Nincs kedved robbantósdit játszani?

– Nem... most nincs... Épp a könyvtárba készültem. Be kell fejeznem azt a vámpíros dolgozatot Lupinnak.

– Veled megyek! – kapott az ötleten Neville. – Azt még én se írtam meg!

– Öh... várj csak, most jut eszembe, már tegnap este befejeztem.

Neville ettől csak még jobban fellelkesült.

– De jó, akkor segíthetsz nekem! Nem értem azt a dolgot a fokhagymával. Szerinted meg kell etetni velük, vagy csak...

Neville elharapta a mondatot, és ijedten pislogott át Harry válla fölött.

Piton közeledett feléjük. Neville riadtan bemenekült Harry háta mögé. A bájitaltantanár megállt előttük, és gyanakvó tekintettel méregette őket.

– Ti meg mit kerestek itt? – kérdezte. – Elég furcsa helyet választottatok a találkozásra.

Harry aggódva figyelte Pitont. A tanár tekintete a közeli ajtókra, azokról pedig a félszemű boszorkára siklott.

– Nem volt találkozónk – motyogta Harry. – Épp csak... találkoztunk.

– Csakugyan? – vonta fel a szemöldökét Piton. – Te feltűnően sokszor bukkansz fel váratlan helyeken, Potter, és általában nem véletlenül... Azt ajánlom, mindketten induljatok vissza a Griffendél-toronyba. Ott van a helyetek.

Harry és Neville szótlanul sarkon fordultak. A folyosó végére érve Harry még egyszer hátranézett. Piton a félszemű boszorka fejét tapogatta.

A Kövér Dáma portréjánál Harrynek végre sikerült leráznia Nevillet. Beengedte a fiút a portrélyukon, majd hirtelen kijelentette, hogy a könyvtárban felejtette a vámpíros dolgozatát, és kereket oldott. Mikor látótávolságon kívül tudta a biztonsági trollokat, megállt, és újra elővette a Tekergők Térképét.

A térkép szerint a harmadik emeleti folyosó immár üres volt, a „Perselus Piton” névvel jelölt pötty visszatért dolgozószobájába.

Harry visszasietett a szoborhoz, kinyitotta a boszorka púpját, és bemászott a nyíláson. Táskája a kőcsúszda aljában várt rá. Gyorsan kikapcsolta a térképet, és futva elindult a föld alatti alagútban.

Nem sokkal később Harry a láthatatlanná tévő köpönyeg védelmében kilépett a Mézesfalás ajtaján, és megbökte Ron hátát.

– Itt vagyok – suttogta.

– Mi tartott ilyen sokáig? – sziszegte Ron.

– Piton megpróbált bekavarni... Elindultak a falu főutcáján.

– Hol vagy? – morogta újra meg újra Ron. – Itt vagy még?

Olyan fura érzés...

Először a postahivatalt látogatták meg. Ron úgy tett, mintha baglyot akarna küldeni Bill bátyjának Egyiptomba, és hosszasan tanulmányozta a díjszabási táblázatot, hogy Harrynek legyen ideje alaposan körülnézni. A helyiségben legalább háromszáz huhogó madár zsúfolódott össze. A gyűjtemény a baglyok teljes szín-és méretskáláját felvonultatta, a nagy teljesítményű óriásoktól egészen a verébforma apróságokig („Csak helybeni kézbesítésre”).

A posta után Zonko Csodabazára következett. A boltban rengetegen voltak, s Harrynek igencsak oda kellett figyelnie, hogy ne lépjen rá senkinek a lábára. A Csodabazárban kínált tréfák és trükkök némelyike még Fred és George legvadabb ötleteit is felülmúlta. Harry választott magának egy-két dolgot, majd suttogva leadta a rendelést Ronnak, és néhány aranypénzt csempészett barátja tenyerébe. Mire kiléptek a boltból, erszényük jelentős súlyveszteséget szenvedett, zsebeikben viszont alig fért el a sok trágyagránát, cukor és békanyálkás szappan. Ezenkívül egy-egy orr-rágó teáscsészével is meglepték magukat.

Derűs, kellemesen szellős idő volt, úgy döntöttek hát, hogy nem ülnek be a Három Seprűbe, hanem felsétálnak megnézni a Szellemszállást, Nagy-Britannia legzsúfoltabb kísértettanyáját. A nevezetes épület magányosan állt egy dombtetőn, magasan a falu házai fölött, bedeszkázott ablakaival és elvadult kertjével fényes nappal is meglehetősen rémisztő látványt nyújtott.

– Még a roxforti kísértetek is elkerülik – mesélte Ron, miközben a kerítésre könyökölve a házat nézegették. – Megkérdeztem Félig Fej Nélküli Nicket... azt mondta, úgy hírlik, hogy elég vad népség lakja. Még nappal se lehet bemenni.

Fred és George persze megpróbáltak, de az összes bejáratot zárvarázslatok védik...

Harry alaposan megizzadt a hegymászásban, épp azt latolgatta, hogy néhány percre leveszi a köpönyeget, amikor váratlanul emberi hangok ütötték meg a fülüket. Valaki közeledett a házhoz a domb túloldali lejtője felől. Kisvártatva az is kiderült, hogy ki: Malfoy volt az, és elmaradhatatlan csatlósai, a Crak-Monstro páros. Mint mindig, most is Malfoy beszélt:

– ...talán már holnap megjön a bagoly apámtól. El kellett mennie a meghallgatásra, hogy beszámoljon a sérülésemről... Biztos elmondta, hogy három hónapig mozdítani se bírtam a karomat...

Crak és Monstro bután heherésztek.

– Bár hallhattam volna, hogyan mentegeti a kedvencét az a féleszű behemót... „Kérem szépen, tessék elhinni, nem bánt az senkit se!”... De majd rádöbben, hogy a hippogriffjének befellegzett...

Malfoy most észrevette Ront, sápadt arcán alattomos vigyor terült szét.

– Mit keresel itt, Weasley? – kérdezte, majd a düledező házra pillantott. – Szívesen laknál itt, mi? Lehetne végre saját szobád. Azt mondják, ti otthon mind egy szobában alusztok. Tényleg így van?

Harry hátulról megmarkolta Ron talárját, nehogy barátja rávesse magát Malfoyra.

– Bízd csak rám – súgta oda Ronnak.

Bűn lett volna kihagyni egy ilyen remek alkalmat. Harry zajtalanul Malfoyék mögé lopózott, és felvett egy jó nagy marék sarat az ösvényről.

– Épp Hagrid barátodról beszélgettünk – folytatta Malfoy. – Próbáltuk kitalálni, mit mondhatott a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság előtt. Szerinted sírni fog, amikor majd levágják a hippogriffje...

PLACCS!

Malfoy feje előrebukott a tarkóját ért találattól, szőke hajából sáros lé csöpögött.

– Mi a f...?

Ronnak meg kellett kapaszkodnia a kerítésben, úgy szédelgett a nevetéstől. Malfoy, Crak és Monstro riadtan pislogva forgatták a fejüket, Malfoy bőszen törölgette sárcsimbókos haját

– Mi volt ez? Ki dobott meg?

– Vigyázni kell, sok a kísértet errefelé – jegyezte meg csevegő hangon Ron.

Crak és Monstro reszketni kezdtek. Kísértetek ellen nem sokra mentek dudorodó izmaikkal. Malfoy dühösen pásztázta a környéket.

Harry időközben felfedezett egy kátyút, amiben valami különösen büdös, zöld mocsok tenyészett.

PLOTTY!

Ezúttal Crak és Monstro kapták a javát. Monstro körbe-körbe ugrándozott, és a sarat törölgette a szeméből.

– Onnan jött! – kiáltott fel Malfoy, s arcát törölgetve egy Harrytől két méterre eső pont felé meredt.

Crak zombi módjára kitárta a karját, és a mondott irányba szaladt. Harry mögé került, felkapott egy ágat, és nekidobta a hátának. Aztán a néma nevetéstől görnyedezve figyelte, hogyan pördül meg Crak a levegőben, és meresztgeti a szemét támadója után. Mivel Ron volt az egyetlen lehetséges gyanúsított, Crak nagy bőszen elindult felé. Harry habozás nélkül elgáncsolta, Crak megbotlott, és ormótlan lábával rálépett Harry köpenyének szegélyére. Harry érezte a rántást – s egy szempillantás múlva a köpeny lecsúszott az arcáról.

Malfoy egy másodpercig farkasszemet nézett vele.

– OOAAAH! – ordította Harry fejére mutogatva. Azután hátraarcot csinált, és hanyatthomlok lerohant a domboldalon, nyomában Crakkal és Monstróval.

Harry visszahúzta arcára a köpenyt, de a bakit nem tudta meg nem történtté tenni. Ron tehetetlenül pislogott arra a pontra, ahol barátja feje eltűnt.

– Indulj, Harry! Ha elterjed, hogy mit látott Malfoy... Jobb lesz, ha sürgősen visszamész a kastélyba...

– Odafent találkozunk – felelte Harry, és már szaladt is lefelé a Roxmortsba vezető ösvényen.

Vajon mert-e hinni a szemének Malfoy? Vajon fog-e hinni valaki Malfoynak? A láthatatlanná tévő köpenyről senki nem tudott... Dumbledore kivételével. Harry gyomra görcsbe rándult – ha Malfoy szétkürtöli a dolgot, az igazgató rögtön kitalálja majd, mi történt.

Be a Mézesfalásba, le a lépcsőn, végig a pincén, a csapóajtón át le az alagútba – ott Harry gyorsan kibújt a köpenyből, a hóna alá gyűrte, aztán nekiiramodott, és rohant, ahogy a lába bírta... Malfoy előbb fog visszaérni... Mennyi időbe telhet, amíg talál egy tanárt?

Veszettül szúrt az oldala, de nem lassított, amíg el nem érte a csúszdát. Ott eszébe jutott, hogy jobb lesz, ha a láthatatlanná tévő köpenyt az alagútban hagyja: ha no adj' isten lefülelik, az csak terhelő bizonyíték lenne. Elrejtette hát a köpenyt egy sötét sarokban, aztán mászni kezdett felfelé a meredek csúszdán. Nem tudott olyan gyorsan haladni, mint szeretett volna, mert izzadó tenyere újra és újra megcsúszott a sima kövön. Végre aztán elérte a boszorka púpját, rákoppintott a pálcájával, elhadarta a varázsigét, és kikecmergett a nyíláson. A púp nyomban bezárult mögötte. Alighogy kiugrott a szobor mögül, szapora léptek zaja ütötte meg a fülét.

Piton közeledett felé. Fekete talárja úgy lobogott a nagy sietségben, mint egy halálmadár verdeső szárnya.

– Lám csak – sziszegte, és megállt Harry előtt.

Piton hangjában diadalittas káröröm csendült. Harry igyekezett ártatlan képet vágni, s gyorsan zsebre dugta sáros kezét. Verejtékező arcát azonban nem tudta elrejteni.

– Na gyerünk, Potter.

Elindultak lefelé a lépcsőn, menet közben Harry igyekezett tisztára törölni a kezét talárjában. Lementek a földszintre, s onnan egy másik lépcsőn tovább a pincébe, Piton dolgozószobája felé.

Az elmúlt évek során Harry egyetlenegyszer járt csak Piton szobájában, s akkor sem önszántából. Időközben Piton újabb darabokkal gazdagította hátborzongató preparátumgyűjteményét. A különböző nyálkás szörnyeket rejtő üvegpalackok kísértetiesen csillogtak a tűz fényében, nagyban hozzájárulva a helyiség nyomasztó hangulatához.

– Ülj le! – parancsolta Piton.

Harry engedelmeskedett. Piton maga állva maradt.

– Draco Malfoy néhány perce igen különös történetet mesélt el nekem.

Harry nem felelt.

– Fent járt a Szellemszállásnál – folytatta Piton –, és összetalálkozott Ron Weasleyvel, aki látszólag egyedül volt.

Harry konokul hallgatott.

– Malfoy azt állítja, hogy miközben Weasleyvel beszélgetett, valaki tarkón dobta őt egy marék sárral. Szerinted hogyan történhetett ez?

Harry meglepetést színlelt.

– Nem tudom, tanár úr.

Piton tekintete belefúródott Harryébe. A feladat ugyanaz volt, mint a hippogriffek esetében: Harry igyekezett nem pislogni.

– Azután Malfoynak egy egészen rendkívüli jelenése volt. Tudod, mit látott, Potter?

– Nem – felelte ártatlan kíváncsisággal Harry. – Mit?

– A te fejedet látta... Ott lebegett a fejed a levegőben.

Hosszú csend következett.

– Malfoynak meg kellene vizsgáltatnia magát Madam Pomfreyvel – szólalt meg végül Harry. – Ha repülő fejeket lát...

– Vajon mit keresett a fejed Roxmortsban, Potter? – vágott a szavába Piton. – A fejednek tilos Roxmortsban tartózkodnia. Egyetlen testrészednek sem szabad lemennie a faluba.

– Tudom, tanár úr – bólogatott Harry a tőle telhető legkifejezéstelenebb arccal. – Malfoy bizonyára hallucinált...

– Malfoy nem hallucinált – torkolta le Piton. Előredőlt, s kinyújtott karral rátámaszkodott Harry székének karfájára, úgyhogy arca most alig két arasznyira volt Harryétől. – Ha a fejed lement Roxmortsba, akkor lement vele a többi részed is.

– Végig a Griffendél-toronyban voltam – bizonygatta Harry. – Ahogy a tanár úr kérte.

– Tanúsítja ezt valaki?

Harry nem válaszolt. Piton vértelen ajkai rémisztő mosolyra húzódtak.

– Szóval így állunk – szólt felegyenesedve. – Az egész Mágiaügyi Minisztérium a nyakát töri, hogy megvédje a híres Harry Pottert Sirius Blacktől. A híres Harry Potter azonban törvényen felül áll. Ő nem foglalkozik ilyen alantas dolgokkal, mint a saját biztonsága. A híres Harry Potter oda megy, ahova épp kedve szottyan, fittyet hányva a következményekre.

Harry hallgatott. Provokálni próbál, gondolta, mert nincs bizonyítéka ellenem. De belőlem nem szed ki semmit.

– Megdöbbentő, hogy mennyire hasonlítasz az apádra – folytatta villogó szemmel Piton. – Ő is pontosan ilyen arrogáns volt. Azt hitte, mindnyájunknál kiválóbb, csak mert volt némi érzéke a kviddicshez. Beképzelten, pöffeszkedve járta a folyosókat a barátai és a csodálói gyűrűjében... Kísérteties a hasonlóság köztetek.

– Az apám nem volt beképzelt – fakadt ki Harry. – És én sem vagyok az.

Piton sovány arca gyűlölködő fintorba torzult.

– Az apád is semmibe vette a szabályokat – ütötte tovább a vasat. – A szabályok csak az egyszerű halandókra érvényesek, a kviddicskupa-győztesekre nem. Olyan felfuvalkodott volt, mint...

– FOGJA BE A SZÁJÁT!

Harry felpattant a székből. Olyan iszonyú indulat kerítette hatalmába, amihez foghatót utoljára akkor érzett, mikor elrohant a Privet Drive-ról.

– Mit mondtál, Potter?

– Azt mondtam, hogy hallgasson, és ne sértegesse az apámat! – kiabálta Harry. – Tudom, mi zavarja magát! Az, hogy az apám megmentette az életét! Dumbledore elmondta nekem! Ha az apám nem lett volna, maga már nem élne!

Piton fakó arca olyan színt öltött, mint a megsavanyodott tej.

– És azt is elmondta az igazgató – suttogta –, hogy milyen körülmények között mentette meg apád az életemet? Vagy a kellemetlen részletektől megkímélte a drágalátos Harry Potter törékeny lelkét?

Harry az ajkába harapott. Nem tudta, hogyan történt a dolog, de irtózott tőle, hogy ezt beismerje. Nem is volt rá szükség, mert Piton rögtön kitalálta.

– Nem szeretném, ha téves elképzeléseid lennének az apádról, Potter – sziszegte jéghideg vigyorral. – Azt hitted, dicső és hősies tettet vitt véghez? Mert akkor sajnos ki kell ábrándítsalak. A te szentéletű apád és a hasonszőrű barátai egy roppant szórakoztató tréfát űztek velem, ami az életembe került volna, ha az apádnak az utolsó pillanatban inába nem száll a bátorsága. Semmi hősies nem volt abban, amit csinált. A saját bőrét is mentette vele, nem csak az enyémet. Ha a hecc sikerül, kicsapták volna őt a Roxfortból!

Piton sárgás fogsora kivillant sápadt ajkai közül.

– Ürítsd ki a zsebeidet, Potter! – mordult fel hirtelen.

Harry nem mozdult. A szíve mintha az agya helyén dübörgött volna.

– Ürítsd ki a zsebeidet, vagy most rögtön viszlek az igazgatóhoz! Gyerünk, Potter, egykettő!

Harry a rémülettől zsibbadt tagokkal a zsebébe nyúlt, és elővette a Csodabazárban vásárolt holmikkal teli zacskót. Azután vonakodva előhúzta a Tekergők Térképét is.

Piton először a zacskót vette szemügyre.

– Ezeket Rontól kaptam – sietett a magyarázattal Harry. Remélte, hogy alkalma lesz beszélni Ronnal, mielőtt Piton őt is kikérdezi. – Még a múltkor hozta nekem Roxmortsból.

– Csakugyan? És azóta is magaddal hordod? Milyen megható... És ez micsoda?

Piton kezébe vette a térképet. Harry minden erejével igyekezett szenvtelen arcot vágni.

– Egy darab pergamen – felelte vállvonogatva.

Piton megfordította a lapot, de egy pillanatra se vette le tekintetét Harry arcáról.

– Mi szükséged lenne egy ilyen régi pergamendarabra? – mondta. – Legjobb lesz, ha... elégetjük. Azzal lassan a kandalló felé nyúlt.

– Ne! – rémüldözött Harry.

– Nocsak! – Piton orrcimpája megremegett. – Talán ez is egy becses ajándék Weasley úrtól? Vagy ez – valami más? Esetleg egy láthatatlan tintával írt levél? Vagy útikalauz, ami elárulja, hogyan lehet a dementorokat megkerülve lejutni Roxmortsba?

Harry pislogott egyet. Pitonnak felcsillant a szeme.

– Lássuk csak, lássuk csak... – morogta, azzal kiterítette a térképet az asztalon, és elővette a pálcáját. – Tárd fel titkodat! – szólt, és megérintette a pergament a pálcával.

Nem történt semmi. Harry ökölbe szorította a kezét, hogy ne remegjen.

– Mutatkozz meg! – parancsolta Piton, és ezúttal nagyobbat ütött a térképre.

Az fehér és üres maradt. Harry mélyet sóhajtott.

– Én, Perselus Piton, az iskola professzora parancsolom, hogy tárd fel a titkodat!

A pergamenlapon erre kacskaringós betűk tűntek fel, mintha egy láthatatlan kéz írni kezdett volna rá.

Holdsáp úr nagyrabecsüléséről biztosítja Piton professzort, s ezúton kéri, hogy legyen szíves és ne üsse bele azt a csúf görbe orrát a mások dolgába.

Piton arca megrándult. Harry dermedten bámult a szövegre. A térkép azonban nem elégedett meg ennyivel. Az első mondat alatt újabb sorok tűntek fel.

Ágas úr csatlakozik az előtte szólóhoz, hozzátéve, hogy Piton professzor egy gonosz vén trotty.

A dolog roppant szórakoztató lett volna, ha Harry nincs épp ilyen szorult helyzetben. És még nem volt vége...

Tapmancs úr hangot kíván adni afeletti megrökönyödésének, hogy egy ilyen címeres ökör katedrát kaphatott.

Harry behunyta szemét borzalmában. Mire újból kinyitotta, a lapon már ott díszelgett az utolsó üzenet is.

Féregfark úr további sok sikert kíván Piton professzornak, és bátorkodik javasolni neki, hogy mossa meg néha a mocskos üstökét.

Harry felkészült a legrosszabbra.

– Hát így állunk – szólalt meg remegő hangon Piton. – Na majd meglátjuk...

Azzal odacsörtetett a kandallóhoz, belenyúlt a párkányon álló egyik edénybe, s egy marék csillogó port szórt a lángok közé.

– Lupin! – kiáltott bele a tűzbe. – Beszédem van veled!

Harry ámulva meredt a kandallóra. A tűzben ember nagyságú, sebesen pörgő felhőörvény tűnt fel, s néhány másodperccel később kilépett a kandallóból Lupin professzor. Lesöpörte kopott talárjáról a rátapadt hamuszemcséket, majd kollégájához fordult:

– Szólítottál, Perselus? – kérdezte szelíden.

– Igen, Lupin – vágta rá Piton dühtől eltorzult arccal, azzal visszasietett az asztalához. – Kiüríttettem Potterrel a zsebeit, és ezt találtam nála.

A pergamenlapra mutatott, melyen még mindig ott csillogtak Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas urak szavai. Lupin arcán furcsa, zárkózott kifejezés jelent meg. – Nos? – sürgette Piton.

Lupin a térképre meredt. Harry lemerte volna fogadni, hogy a professzor fejében egymást kergetik a gondolatok.

– Nos? – ismételte Piton. – Ez a pergamenlap minden kétséget kizáróan a fekete mágia eszközeivel készült. Úgy tudom, hogy ez a te szakterületed, Lupin. Szerinted, hol juthatott hozzá Potter ilyesmihez?

Lupin felemelte a fejét, és egy szemvillanással figyelmeztette Harryt, hogy ne szóljon közbe.

– Fekete mágia? – visszahangozta derűsen. – Ezt komolyan mondod, Perselus? A magam részéről úgy látom, hogy ez egy darab pergamen, ami előszeretettel sértegeti a kíváncsiskodókat. Én inkább gyermetegnek tartom, mint veszélyesnek. Harry biztos egy bazárban vásárolta...

– Igen? – Piton állkapcsa megfeszült a dühtől. – Úgy véled, hogy a bazárok tartanak ilyesmit? Nem tűnik valószínűbbnek, hogy Potter közvetlenül a gyártótól szerezte be a pergament?

Harrynek fogalma se volt, mire céloz Piton, s úgy tűnt, Lupinnak se.

– Mármint Féregfarktól, vagy valamelyik másik úrtól? – kérdezett vissza értetlenül. – Harry, ismered ezeket az embereket?

– Nem – vágta rá Harry.

– Látod, Perselus? – fordult ismét Pitonhoz Lupin. – Minden jel arra mutat, hogy a pergamen Zonko Csodabazárából való...

Erre a végszóra rontott be a szobába Ron. Úgy zihált, mint aki kilométereket vágtázott, s mikor lefékezett Piton íróasztala előtt, pár másodpercig meg se bírt szólalni.

– Tőlem... kapta... Harry... az összes... holmit – zihálta a mellkasát szorongatva. – Én ... vettem... Zonkónál... még réges... régen.

Lupin tapsolt egyet, és vidáman körülnézett.

– No lám! Minden világos! Ezt el is teszem, Perselus, rendben? – Azzal felkapta és a talárjába süllyesztette a térképet. – Harry, Ron, gyertek velem. Volna egy-két megjegyzésem a vámpírdolgozattal kapcsolatban. Ha megbocsátasz, Perselus...

Harry rá se mert nézni Pitonra, lesütötte a szemét, és kiiszkolt a szobából. Ő, Ron és Lupin elindultak a lépcső felé. Amíg fel nem értek a bejárati csarnokba, egyetlen szó sem esett közöttük, ott Harry Lupinhoz fordult.

– Tanár úr, én...

– Felesleges magyarázkodnod – vágott a szavába Lupin. Körülnézett az üres bejárati csarnokban, és fojtott hangon folytatta: – Véletlenül tudom, hogy Frics úr sok-sok évvel ezelőtt elkobozta ezt a térképet... Igen, tudom, hogy ez egy térkép – tette hozzá Harry és Ron megrökönyödését látva. – Nem vagyok kíváncsi rá, hogyan került a birtokotokba. Azt viszont megdöbbentőnek tartom, hogy nem adtátok át a tanáraitoknak. Annál is inkább, mivel személyesen tapasztalhattátok, mi történik, ha egy bizalmas információkat tartalmazó irat illetéktelen kezekbe kerül. Sajnálom, Harry, de nem adhatom vissza neked a térképet.

Harryt ez cseppet sem lepte meg, s különben is abban a pillanatban egészen más kérdések izgatták.

– Miért gondolta Piton, hogy a „gyártótól” kaptam a térképet?

– Mert... – kezdte habozva Lupin – mert a térkép készítői adott esetben szívesen kicsalogatnának téged az iskolából. Roppant jó tréfának tartanák.

– A tanár úr ismeri őket? – ámuldozott Harry.

– Futólag – felelte kurtán Lupin. Olyan komoly arccal nézett Harryre, mint még soha. – Ne számíts rá, hogy legközelebb is kihúzlak a csávából, Harry. Arra nem tudlak rávenni, hogy komolyan vedd Sirius Blacket, de azt hittem, nagyobb hatással lesz rád az a jelenet, amit a dementorok jóvoltából többször is végighallgattál. A szüleid az életüket adták érted... Nem épp a hála jele, hogy egy zacskóra való bűvészmutatványért kockára teszed azt, amiért ők meghaltak.

Azzal Lupin sarkon fordult, és otthagyta a fiúkat. Harry borzalmasan érezte magát – ezerszer rosszabbul, mint Piton szobájában. Lassan elindultak Ronnal a márványlépcsőn. Mikor elhaladtak a félszemű boszorka mellett, Harrynek eszébe jutott a láthatatlanná tévő köpeny, amit az alagútban hagyott – de nem mert lemenni érte.

– Én tehetek az egészről – szólalt meg hirtelen Ron. – Én beszéltelek rá, hogy gyere le a faluba. Lupinnak igaza van: nem lett volna szabad...

Hirtelen elhallgatott. Azon a folyosón, ahol a biztonsági trollok járőröztek, Hermione jött szembe velük. Harrynek elég volt egy pillantást vetnie a lány arcára, és tudta, hogy Hermione már értesült a történtekről. Szíve nagyot dobbant rémületében – vajon beváltotta-e fenyegetését a lány, tényleg kitálalt-e McGalagonynak?

– Jöttél megbámulni minket? – mordult fel Ron. – Vagy McGalagonynál voltál árulkodni?

– Egyik sem – felelte remegő hangon Hermione. Kezében egy levelet tartott. – Csak gondoltam, ez rátok is tartozik... A bizottság nem hallgatott Hagridra. Csikócsőrt ki fogják végezni.

Tizenötödik fejezet

A kviddicsdöntő

– Ez tőle jött – mondta Hermione, és a fiúk felé nyújtotta a levelet.

Harry átvette tőle. A pergamenlap nedves volt, és a ráhullott könnycseppektől helyenként teljesen elmaszatolódott rajta a tintával írt szöveg.

Kedves Hermione!

Vesztettünk. Megengedték, hogy visszahozzam őt a Roxfortba. A kivégzés időpontját még nem tűzték ki. Csikócsőrnek nagyon tetszik London.

Még egyszer köszönöm a sok segítséget.

Hagrid

– Ez képtelenség – rázta a fejét Harry. – Nem ölhetik meg. Csikócsőr nem dúvad.

– Malfoy apja csikarta ki az ítéletet – mondta a szemét törölgetve Hermione. – A szokásos eszközeivel. Az a sok vén bolond a bizottságban hagyta magát megfélemlíteni. Hagrid persze fellebbezni fog, de mit számít az? Úgysem változtatják meg az ítéletet.

– De meg fogják – jelentette ki eltökélten Ron. – És most nem marad rád az egész munka, Hermione. Segítek neked.

– Oh, Ron!

Hermione Ron nyakába vetette magát, és keserves sírásra fakadt. Ron rémülten pislogott, és sután megveregette a lány feje búbját. Mikor aztán Hermione nagy sokára elengedte, láthatóan megkönnyebbült.

– Hidd el, Ron – szipogta a lány –, nagyon-nagyon sajnálom Makeszt...

– Ugyan, ne emészd magad – legyintett Ron. – Öreg volt már szegény, és hát nem is vettem sok hasznát. Ki tudja, talán most végre kapok egy baglyot anyáéktól.

A Black második látogatása után bevezetett biztonsági intézkedések miatt Harrynek, Ronnak és Hermionénak le kellett mondaniuk arról, hogy esténként meglátogassák Hagridot. Az egyetlen alkalom, amikor beszélhettek a vadőrrel, a legendás lények gondozása óra volt.

Hagridot nagyon megviselte az ítélet.

– Én rontottam el. Csak hebegtem-habogtam. Azok ott ültek velem szemben a fekete talárjaikban, engem meg olyan lámpaláz fogott el, hogy folyton elejtettem a jegyzeteimet, és kiment a fejemből az összes dátum, amit kikerestél nekem, Hermione. Aztán felállt Lucius Malfoy, előadta a mondókáját, és a bizottság pontosan azt csinálta, amit parancsolt nekik...

– Még semmi nincs veszve! – győzködte nagy bőszen Ron. – Fellebbeztünk! Már dolgozunk az ügyön, Hagrid!

A többiekkel együtt a kastély felé sétáltak. Malfoy, aki előttük haladt Crak és Monstro társaságában, újra meg újra hátranézett, és gúnyosan a képükbe nevetett.

– Kár a gőzért, Ron – szólt csüggedten Hagrid, mikor elérték a kastély bejárati lépcsőjét. – Az öreg Malfoy a markában tartja a bizottságot. Most az a fontos, hogy megszépítsem Csikócsőr utolsó napjait. Tartozom neki ennyivel...

Hagrid a zsebkendőjébe temette arcát, sarkon fordult, és elsietett a kunyhója felé.

– Nézzétek, bőg a behemót!

Malfoy, Crak és Monstro a tölgyfaajtón túlról hallgatóztak.

– Soha életemben nem láttam ilyen szánalmas alakot – nyekeregte Malfoy. – És még ez nevezi magát tanárnak!

Harry és Ron dühödten elindultak Malfoy felé, de Hermione megelőzte őket, és – CSATT!

Teljes erőből pofon csapta Malfoyt. A fú megtántorodott. Harry, Ron, Crak és Monstro tátott szájjal bámulták a jelenetet. Hermione keze újra a magasba lendült.

– Ne merészeld még egyszer azt mondani Hagridra, hogy szánalmas, te gonosz... lelketlen...

– Hermione... – szólt rá tétován Ron, és megpróbálta elkapni a lány kezét.

– Eressz el, Ron!

Hermione előhúzta a varázspálcáját. Malfoy hátrahőkölt. Crak és Monstro tanácstalanul néztek rá, várták az utasítást.

– Gyerünk – morogta Malfoy, és a következő pillanatban mindhárman eltűntek a pincébe vezető lépcsőn.

– Hermione! – hebegte ámuldozva Ron.

– Harry, muszáj legyőznöd ezt az undok férget a kviddicsdöntőn! – fakadt ki indulatosan a lány. – Nem tudnám elviselni, ha a Mardekár nyerne!

Ron még mindig elképedve pislogott Hermionéra.

– Kezdődik a bűbájtan – szólt. – Gyertek, mennünk kell.

A három jó barát sietős léptekkel elindult a márványlépcsőn Flitwick professzor tanterme felé.

– Elkéstetek, fiúk! – szólt szemrehányóan a professzor, mikor Harry benyitott a terembe. – No gyertek, szaporán, és elő a pálcákkal. Ma a vidító varázst gyakoroljuk. A többiek már párokat alkottak...

Harry és Ron az egyik hátsó padhoz siettek, és kinyitották a táskájukat. Ron homlokát ráncolva hátrapillantott.

– Hová tűnt Hermione?

Harry is körülnézett. Hermionét sehol nem látta, pedig emlékezett rá, hogy mikor kinyitotta az ajtót, a lány még ott állt mellette.

– Ez fura – csóválta a fejét. – Talán... talán elment vécére vagy valahova.

Hermione azonban később sem érkezett meg.

– Pedig ráfért volna a vidító varázs – jegyezte meg Ron, mikor az osztály nagy vigyorgás közepette elindult a nagyterembe ebédelni – a vidító varázstól valamennyien felettébb derűs hangulatban voltak.

Hermione az ebédnél sem tűnt fel. Mire az almás pitét is elfogyasztották, a vidító varázs hatása már múlófélben volt, s Harryék aggódni kezdtek.

– Remélem, nem Malfoy keze van a dologban – zihálta Ron, miközben felfelé szaladtak a márványlépcsőn.

Elhaladtak a biztonsági trollok mellett, felmondták a Kövér Dámának a jelszót („Tarkabarkaszarka!”), és a portrélyukon át bekecmeregtek a klubhelyiségbe.

Hermione a megszokott asztalánál ült, fejét egy nyitott számmisztikakönyvön nyugtatta, és mélyen aludt. Harry és Ron két oldalról leültek mellé, s Harry szelíden megrázta a vállát.

Hermione felriadt, és rémülten körbepislogott.

– Mi-mi van? – dadogta. – Indulnunk kell? Mi-mi-milyen óránk lesz?

– Jóslástan, de csak húsz perc múlva kezdődik – nyugtatta meg Harry. – Miért nem jöttél bűbájtanra?

– Tessék?... Jaj, ne! Elfelejtettem bűbájtanra menni!

– De hát hogyan felejthettél el? – tárta szét a karját Harry. – Hisz az ajtóban még ott álltál mellettünk!

– Ez nem lehet igaz! – kesergett Hermione. – Nagyon mérges volt Flitwick professzor? Malfoy tehet róla, ő járt a fejemben, azért kevertem össze a dolgokat!

– Idefigyelj, Hermione – szólt Ron, és a vaskos számmisztikakönyvre bökött, amit a lány párna gyanánt használt. – Szerintem kezdesz kikészülni. Túl sokat vállaltál.

– Nem, nem igaz! – ellenkezett Hermione. Sebtében hátrasimította az arcába lógó hajszálakat, és fejét forgatva keresni kezdte a táskáját. – Csak egy kicsit összezavarodtam. Megyek, és bocsánatot kérek Flitwick professzortól... Találkozunk jóslástanon!

Húsz perccel később, mikor Harryék már a Trelawney szobájába vezető létra aljánál álltak, Hermione valóban felbukkant, de még feldúltabb volt, mint annak előtte.

– Miért pont a vidító varázsról kellett lemaradnom? – sopánkodott. – Biztos, hogy kérni fogják a vizsgán! Flitwick professzor nemrég célzott is rá!

Egymás után felmásztak a sötét, fülledt levegőjű toronyszobába. A kis asztalok mindegyikén egy-egy fénylő, ködgomolyaggal teli kristálygömb állt. Harry, Ron és Hermione együtt ültek le az egyik rozoga asztal mellé.

Ron körülnézett, hogy nincs-e a közelben Trelawney.

– Arról volt szó, hogy a kristálygömböt csak a tavaszi szünet után vesszük – jegyezte meg halkan.

– Ne panaszkodj – suttogta Harry. – Ez azt jelenti, hogy befejeztük a tenyérjóslást. Már nagyon untam, hogy mindig elsírta magát, ha a kezemre nézett.

– Szerencsés napot mindenkinek! – susogta a jól ismert fátyolos hang, és Trelawney professzor előadta a megszokott, homályból kibontakozós belépőjét. Parvati és Lavender megborzongtak az izgalomtól, arcukat megvilágította a kristálygömb sejtelmes fénye.

Trelawney professzor leült a kandalló előtt álló székbe, és végighordozta tekintetét tanítványain.

– Úgy határoztam – szólt –, hogy a tervezettnél korábban avatlak be benneteket a kristálygömb titkaiba. A sors szándékait fürkészve tudomásomra jutott, hogy a Gömb áll majd a júniusi vizsgátok középpontjában, s szeretném, ha elég időtök lenne gyakorolni.

Hermione gúnyosan felhorkant.

– Ez nem lehet igaz – szólt félhangosan. – A sors szándékait fürkészve tudomására jutott... De hisz ő maga dönti cl, hogy miből vizsgázunk! Mondhatom, nagy kunszt megjósolni a saját szándékát!

Trelawney arca homályba burkolózott, így nem lehetett megállapítani, hogy csak eleresztette a füle mellett a megjegyzést, vagy nem is hallotta.

– A gömbkémlelés nehéz és összetett tudomány – folytatta álmodozó hangon. – Nem is várom el tőletek, hogy tisztán lássatok, mikor először belepillantotok a Gömb feneketlen mélységeibe. Mindenekelőtt el kell lazítanunk tudatos elménket és testi szemünket...

Ronból kitört a nevetés, s a szájába kellett tömködnie az öklét, hogy tompítsa a zajt.

– ...hogy benső szemünk és felettes tudatunk átvehesse az irányítást. Ha minden jól megy, az óra végére néhányan közületek megtapasztalják a látás páratlan élményét.

A diákok az asztalok fölé hajoltak, és megkezdték a gömbkémlelést. Harry elég nevetségesnek érezte, hogy ott ülnek, és hosszasan bámulnak egy üveggolyóbist, s hiába próbálta kiüríteni az agyát, abba minduntalan betolakodtak az olyan zavaró gondolatok, mint például hogy „micsoda marhaság ez”. Az sem segítette a koncentrálásban, hogy Ron görcsösen kuncogott mellette, Hermione pedig folyton ciccegett.

– Ti láttok már valamit? – kérdezte Harry negyedórányi néma gömbkémlelés után.

– Igen, van egy égésnyom az asztalon – felelte Ron. – Valaki feldöntötte a gyertyáját.

– Csak az időnket pocsékoljuk – sziszegte Hermione. – Itt ücsörgünk, ahelyett hogy értelmes dolgokat gyakorolnánk. Ennyi idő alatt megtanulhattam volna a vidító varázst...

Trelawney professzor elvitorlázott mellettük csörgő karpereceiben.

– Ha kéritek – szólt sejtelmes, búgó hangon –, szívesen segítek értelmezni a Gömbben feltűnő árnyakat.

– Nekem nem kell segítség – súgta barátainak Ron. – Ezt egyedül is tudom értelmezni: ködös éjszakánk lesz.

Harry és Hermione prüszkölve felnevettek. Nyomban minden fej feléjük fordult. Parvati és Lavender felháborodva néztek rájuk.

– Ejnye már! – csattant fel Trelawney. – Összekuszáljátok a jövő rezgéseit!

Azzal odalépett a három jó barát asztalához, és belenézett a kristálygömbjükbe. Harry lemondóan sóhajtott. Tudta, hogy mi következik...

– Itt van valami! – suttogta Trelawney professzor, s olyan mélyen előrehajolt, hogy a gömb tükörképe megjelent hatalmas szemüvege lencséin, – Egy mozgó alak... De mi lehet az?

Harry bármiben lemerte volna fogadni, hogy a dologból megint valami borzalom fog kisülni. És nem is tévedett...

Trelawney váratlanul felkapta a fejét, és borzadva nézett Harryre.

– Szentséges ég – hápogta. – Itt van, tisztábban, mint eddig bármikor... egyre csak nő, és egyenesen feléd tart... a Zor...

– Ez már tényleg túlzás! – fakadt ki türelmét vesztve Hermione. – Ne jöjjön megint azzal a nevetséges Zordóval!

Trelawney professzor a lány felé fordította hatalmas szemeit. Parvati súgott valamit Lavendernek, azután ők is Hermionéra meredtek. Trelawney felállt, s leplezetlen dühvel méregette Hermionét.

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, kedvesem, de már az első találkozásunk alkalmával nyilvánvalóvá vált számomra, hogy képtelen leszel elsajátítani a jövendőmondás nemes művészetét. Pályafutásom során egyszer sem volt még dolgom ilyen megátalkodottan földhözragadt diákkal.

Egy pillanatig néma csönd volt a toronyszobában. Azután.

– Helyes! – Hermione felpattant, és dühösen beletömködte A jövő zenéjét a táskájába. – Helyes! – ismételte, s a vállára vetette a táskát, kis híján lelökve Ront a székéről. – Elég volt! Nem jövök soha többet!

Azzal társai nagy megrökönyödésére odacsörtetett a csapóajtóhoz, egy rúgással felnyitotta, és lemászott a létrán.

Beletelt néhány percbe, amíg az osztályban megnyugodtak a kedélyek. Trelawney professzor egy csapásra megfeledkezett a Zordóról. Faképnél hagyta Harryéket, és a felindultságtól zihálva igazgatni kezdte fátyolvékony kendőjét.

– Óóóh! – sipított fel hirtelen Lavender, alaposan ráijesztve a többiekre. – Óóóh, Trelawney professzor, most jut csak eszembe! A tanárnő tudta, hogy Hermione el fog menni! Már az év elején tudta! Emlékszem, azt mondta: „Húsvét táján valaki örökre eltávozik közülünk.”

Trelawney fájdalmas mosollyal bólintott.

– Igen, valóban sejtettem, hogy Granger kisasszony egyszer eltávozik közülünk. De tudod, kedvesem, az ember néha reménykedik benne, hogy talán rosszul értelmezte a Jeleket... A benső szem áldása néha súlyos terhet ró ránk...

Lavender és Parvati mély tisztelettel néztek Trelawneyre, és sietve odébb húzódtak, hogy a tanárnő leülhessen az asztalukhoz.

– Mozgalmas napja van Hermionénak, mi? – suttogta fejcsóválva Ron.

– Az biztos...

Harry belenézett a kristálygömbbe, de a kavargó ködön kívül semmit nem látott benne. Vajon Trelawney tényleg látta a Zordót? Vajon ő, Harry is ismét találkozik majd vele? Most, a kviddicsdöntő közeledtével a legkevésbé sem vágyott egy újabb életveszélyes balesetre...

A húsvéti szünet mindenre jó volt, csak arra nem, hogy kipihenjék magukat. A harmadikosok elképesztő mennyiségű házi feladatot kaptak tanáraiktól Neville Longbottom az idegösszeroppanás szélén állt, s ezzel nem volt egyedül.

– Szép kis szünet! – csapott az asztalra Seamus Finnigan a klubhelyiségben töltött unalmas délutánok egyikén. – Még hónapok vannak hátra a vizsgákig! Nem értem, minek kínoznak minket!

Hermionénak lett volna a legtöbb oka panaszkodni, hiszen ő még a jóslástan nélkül is több órára járt, mint bármelyik évfolyamtársa. Minden este utolsóként ment fel lefeküdni, s reggelente elsőként érkezett a könyvtárba. Ugyanolyan sötét karikák éktelenkedtek a szeme alatt, mint Lupinnak, és naphosszat olyan arccal ült a könyvei fölött, mint aki mindjárt elsírja magát.

Ron teljes egészében magára vállalta Csikócsőr újabb tárgyalásának előkészítését. Ha épp nem házi feladatot írt, akkor A hippogriffek lélektanát, a Jómadár-e a Tómadár? Adalékok a hippogriffek agresszivitásának vizsgálatához című könyvet vagy valamely másik ezeroldalas tanulmánykötetet böngészte nagy szorgalommal.

Harry a leckeíráson kívül részt vett heti hét kviddicsedzésen és a véget nem érő taktikai megbeszéléseken. A Griffendél-Mardekár meccset a szünet utáni első szombatra írták ki. A Mardekár az összesítésben kétszáz ponttal vezetett, következésképpen a Griffendélnek – ezt Wood legalább százszor elmondta nekik – ennél nagyobb pontkülönbséggel kellett győznie ahhoz, hogy megnyerje a bajnokságot. A siker Harry teljesítményén állt vagy bukott, hiszen a meccs nyomban véget ért, amint valamelyik fogó a markába kaparintotta a százötven pontot érő cikeszt.

– Csak akkor kapd el, ha több mint ötven ponttal vezetünk – ismételgette fáradhatatlanul Wood. – Csak ha több mint ötven ponttal vezetünk, különben megnyerjük a meccset, de elveszítjük a bajnokságot. Világos, ugye? Csak akkor kaphatod el, ha...

– FELFOGTAM, OLIVER! – fakadt ki türelmét vesztve Harry.

Az egész Griffendél-ház kviddicslázban égett. Azóta nem sikerült bajnokságot nyerniük, hogy legendás fogójuk, Charlie Weasley (Ron második legidősebb bátyja) kivált a csapatból – annak pedig már nyolc éve volt. Harry mégis biztosra vette, hogy nála jobban senki, még Wood sem áhítja a győzelmet. Ő nem is elsősorban a bajnoki címre vágyott, hanem arra, hogy megalázza Malfoyt. A mardekáros fiúval még soha nem utálták egymást ennyire. Malfoyban mély nyomokat hagyott a roxmortsi sárdobálás, az pedig különösen dühítette, hogy Harry büntetés nélkül megúszta a dolgot. Harry sem felejtette el, mit csinált Malfoy a Hollóhát elleni meccsen, ám elsősorban a Csikócsőr elleni ármánykodást akarta megbosszulni azzal, hogy az iskola színe előtt legyőzi Malfoyt.

A legöregebb roxfortosok sem emlékeztek olyan kviddicsmeccsre, ami annyira felborzolta volna a kedélyeket, mint a küszöbön álló találkozó. A két csapat és a két ház közötti feszültség már a húsvéti szünet utolsónapjaiban a tetőpontjára hágott. A folyosókon rendszeressé váltak a kisebb-nagyobb összezördülések, az egyik incidens után egy negyedikes griffendélest és egy hatodikos mardekárost a gyengélkedőbe kellett kísérni, mert mindkettőjüknek egy-egy póréhagyma nőtt ki a füléből.

Harryt mindenki másnál több atrocitás érte. Nem tudott úgy végigmenni a folyosón, hogy egy-két mardekáros ne próbálta volna elgáncsolni, Crak és Monstro árnyékként követték mindenhová, és lesték, hogy mikor vethetik rá magukat. Wood, aki pontosan az ilyen merényletektől tartott, utasításba adta, hogy valakinek mindig lennie kell Harry mellett. A feladatra rengeteg lelkes jelentkező akadt, s Harry attól fogva minden óráról elkésett nagyszámú és bőbeszédű testőrsége jóvoltából. Őt magát kevéssé izgatta a saját biztonsága, annál jobban aggódott viszont a Tűzvillámért. Mikor épp nem használta, gondosan bezárta a ládájába, és a szünetekben rendszeresen felszaladt a Griffendél-toronyba, hogy ellenőrizze, megvan-e még.

***

A mérkőzés előestéjén senki nem nyúlt a tankönyveihez a Griffendéltorony lakói közül. Még Hermione is felhagyott a próbálkozással.

– Nem tudok koncentrálni – panaszolta.

A klubhelyiség ezúttal tényleg nem volt alkalmas hely a csendes elmélyülésre. Fred és George Weasley úgy próbálták levezetni izgalmukat, hogy még a szokásosnál is vadabbul tomboltak. Oliver Wood a sarokban felépített kviddicspályamodell fölé görnyedt, varázspálcájával apró bábukat lökdösött ide-oda, s közben szüntelenül motyogott magában. Angelina, Alicia és Katie jóízűen kacagtak Fred és George tréfáin. Harry kissé félrehúzódva üldögélt Ron és Hermione társaságában. Igyekezett nem gondolni a másnapi megmérettetésre, ugyanis valahányszor eszébe jutott a meccs, úgy érezte, mintha egy zsák macska kergetőzne a gyomrában.

– Minden rendben lesz – nyugtatgatta Hermione, de szavait meghazudtolta holtra vált arca.

– Gondolj a Tűzvillámra – mondta Ron.

– Jó – nyögte Harry, és görcsösen rángatózó gyomrára szorította a kezét.

Csak akkor könnyebbült meg, mikor Wood végre felegyenesedett, és elkurjantotta magát:

– Kviddicscsapat! Takarodó!

Harrynek nyugtalan éjszakája volt. Először azt álmodta, hogy elaludt, és Wood kiabálva fogadta a pályán: „Te meg hol voltál? Nevillet kellett beállítanunk helyetted!” A következő álmában Malfoy és az egész mardekáros csapat sárkányháton érkezett a meccsre. Ő eszelős sebességgel röpködött, hogy kitérjen a lángcsóvák elől, amit Malfoy sárkánya fújt rá, de egyszer csak észrevette, hogy a toronyban felejtette a Tűzvillámot. Erre nyomban zuhanni kezdett – és akkor felriadt.

Beletelt néhány másodpercbe, mire tisztázta magában, hogy a meccs csak másnap lesz, hogy ő maga az ágyában fekszik, és hogy a mardekárosoknak senki nem adott engedélyt sárkányok használatára. Ekkor rájött, hogy nagyon szomjas. Csendben kimászott az ágyból, és elindult, hogy töltsön magának egy serleg vizet az ablak mellett álló ezüstkancsóból.

Odakint a parkban minden csendes és nyugodt volt. A Tiltott Rengeteg lombjai meg se rezzentek, még a fúriafűz is ártalmatlan növénynek tűnt néma mozdulatlanságában. Minden jel arra mutatott, hogy a másnapi meccset szép időben játsszák majd.

Harry letette a serleget, és már indult volna az ágya felé, amikor megakadt a tekintete egy mozgó ponton. A holdfényben ezüstösen csillogó pázsiton egy állat kószált.

Harry odasietett az éjjeliszekrényéhez, felkapta a szemüvegét, és már szaladt is vissza az ablakhoz. Nem lehet a Zordó, gondolta, nem lehet, hogy pont most, a meccs előtt...

Újra kinézett az ablakon. Vagy egy percig kellett meresztgetnie a szemét, mire tekintetével megtalálta az állatot, amely most az erdő közelében kószált. Nem a Zordó volt... valami kisebb... egy macska... Harry örömében megmarkolta az ablakpárkányt, mikor felismerte a bozontos farkat. Csak Csámpás volt az...

De tényleg csak Csámpás volt? Harry összehúzta a szemét, és az ablaküvegnek nyomta az orrát. A macska most megállt, de ekkor mintha az erdő szélén mozdult volna meg valami...

A következő pillanatban egy hatalmas, lompos fekete kutya lopakodott ki a fák árnyékából a holdfényben fürdő mezőre. Csámpás csatlakozott hozzá, és együtt ügettek tovább. Harry szeme elkerekedett. – Hogy lehet ez? – gondolta. Ha a kutya az ő halálának ómene, hogy lehet, hogy Csámpás is látja?

– Ron! – szólt hátra fojtott hangon. – Ron! Ébredj!

– Höh?

– Gyere gyorsan, szeretném, ha megnéznél valamit!

– Késő van, Harry – dörmögte álmosan Ron. – Mit akarsz tőlem az éjszaka közepén?

– Odakint van egy... egy...

Harry újra az ablak felé fordult.

Csámpás és a kutya eltűntek. Harry felmászott az ablakpárkányra, hogy a kastélyfal tövébe is lelásson, de az állatok ott se voltak. Mintha a föld nyelte volna el őket...

A háta mögött hangos horkolás jelezte, hogy Ron újra elaludt.

Másnap reggel a nagyteremben dörgő taps fogadta a Griffendél csapatát. Harry boldog vigyorral nyugtázta, hogy a Hollóhát és a Hugrabug asztalánál ülők is kiveszik a részüket a lelkes üdvözlésből A mardekárosok mellett elhaladva persze csak barátságtalan sziszegést kaptak. Harry figyelmét nem kerülte el, hogy Malfoy ezen a reggelen a szokásosnál is sápadtabb volt.

Wood egész reggeli alatt evésre biztatta csapattársait, de ő maga hozzá sem nyúlt az ételhez. Végül azonban meg se várta, hogy a többiek jóllakjanak, máris kiparancsolta őket a pályára, mondván: idő kell, amíg hozzászoknak az időjárási viszonyokhoz. A csapat kifelé menet is nagy tapsot kapott.

– Hajrá, Harry! – kiáltott oda Cho Chang. Harry érezte, hogy elpirul.

– Remek... gyakorlatilag szélcsend van... a nap elég erősen süt, könnyen elvakíthat, erre figyeljetek majd oda... a talaj kemény, könnyű lesz a felszállás...

Wood keresztülkasul bejárta a pályát, a többiek pedig a nyomában loholtak. Végül a távolban kinyílt a kastély tölgyfaajtaja, és diákok kisebb-nagyobb csoportjai indultak el a stadion felé.

– Irány az öltöző! – adta ki az utasítást Wood.

Átöltözés közben nem sok szó esett közöttük. Harry szívesen megtudakolta volna társaitól, hogy az ő gyomrukban is ficánkoló halacskákká változott-e a reggeli. Erre azonban nem maradt ideje, mert alighogy magára öltötte piros talárját,

Wood már indult is az ajtó felé.

– Gyerünk, emberek. Itt az idő...

Odakint, mint az orkán tombolt a közönség. Háromnegyed részük piros kokárdát viselt, vagy a Griffendél címeroroszlánjával ékesített piros zászlócskát lobogtatott, többen pedig „HAJRÁ, GRIFFENDÉL!”, „TIED A KUPA, OROSZLÁN!” és hasonló feliratú transzparenseket lengettek. A Mardekár póznái mögött összegyűlt kétszáz fős tábor ellenben egyöntetűen zöldbe öltözött, s zászlóikat ezüst kígyó díszítette. Piton professzor a legelső sorban ült, diákjaihoz hasonlóan zöld talárban, arcán vicsornak is beillő mosollyal.

A kommentátor szerepét ezúttal is Lee Jordan töltötte be.

– És íme a Griffendél csapata! – rikkantotta, mikor Harryék a pályára léptek. – Potter, Bell, Johnson, Spinnet, Weasley, Weasley és Wood. Sokak szerint az utóbbi évek legjobb roxforti csapata...

Lee hangját elnyomta a mardekáros táborból felzúgó fújolás.

– És itt jön a Mardekár csapata, Marcus Flint vezetésével. A kapitány változtatásokat eszközölt a csapatösszeállításban, s úgy tűnik, a képességek helyett a méretekre helyezte a hangsúlyt.

A mardekáros szurkolók erre is fújolással válaszoltak. Harry azonban egyetértett Lee-vel. Malfoy szinte eltörpült csapattársai mellett – a többiek mind nagydarab gorillák voltak.

– Csapatkapitányok, fogjatok kezet! – szólt Madam Hooch.

Flint és Wood engedelmeskedtek. Olyan erővel szorították meg egymás kezét, mintha az lett volna a feladatuk, hogy morzsolják össze a másik ujjait.

– Felszálláshoz készülj! – harsogta Madam Hooch. – Három... kettő... egy...

A sípszót elnyelte a hatalmas üdvrivalgás, amivel a közönség a levegőbe emelkedő tizennégy seprűt köszöntötte. Harry érezte, hogy fürtjei hátracsapódnak homlokából, s a repülés mámorától egy csapásra elmúlt minden lámpaláza. Körülnézett – látta, hogy Malfoy követi –, és elindult megkeresni a cikeszt.

– A Griffendél indíthat támadást. Alicia Spinnet sebesen közeledik a Mardekár karikái felé. Szépen csinálod, Alicia! Aj-jaj, nem – Warrington elkapja a kvaffot, és már indul is vele az ellenkező irányba – szép terelőmunka George Weasleytől, Warrington elejti a kvaffot. Ki fogja elkapni?... Johnson! Újra a Griffendélnél a kvaff, gyerünk, Angelina! Szép csellel kikerüli Montague-t – vigyázz, Angelina, az egy gurkó! – ÉS BEDOBJA! TÍZ-NULLA A GRIFFENDÉL JAVÁRA!

Angelina öklével a levegőbe bokszolt, és nagy ívben körberepülte a mardekáros póznákat. A piros tenger örömujjongásba tört ki...

– AU!

Marcus Flint egyenesen nekirepült Angelinának, aki kis híján leesett a seprűjéről. A közönség fújolt.

– Elnézést! – szabadkozott Flint. – Nem láttam, hogy ott van.

A következő pillanatban Fred Weasley ütőbotja már koppant is Flint tarkóján. A mardekáros csapatkapitány lefejelte saját seprűjét, és vérző orral egyenesedett fel.

– Na, ez már túlzás! – fakadt ki Madam Hooch, és odaröppent a szabálytalankodókhoz. – Büntetőt dob a Griffendél az indokolatlan támadásért a hajtójuk ellen. Büntetőt dob a Mardekár az ő hajtójuk szándékos megsebesítéséért.

– Hagyjuk ezt, tanárnő! – kiáltott oda Fred, de Madam Hooch már bele is fújt a sípjába, és Alicia indult, hogy elvégezze a büntetőt.

– Gyerünk, Alicia! – harsogta bele Lee a hirtelen támadt csöndbe. – IGEN! LÓVÁ TETTE AZ ŐRZŐT! HÚSZ-NULLA A GRIFFENDÉL JAVÁRA!

Harry befordult a Tűzvillámmal, és tekintetével követte a vérző orrú Flintet, aki most a griffendéles póznák felé röppent. Wood ott lebegett a karikák előtt, és összeszorított fogakkal várta a dobást.

– Mint tudjuk, Wood remek őrző – kommentálta az eseményeket Lee, miközben Flint Madam Hooch sípszavára várt. – Kitűnő őrző, Flintnek nem lesz könnyű dolga vele... EZ HIHETETLEN! KIFOGTA!

Harry megkönnyebbülten a magasba emelkedett, de továbbra is nyitva tartotta a fülét, hogy Lee egyetlen szavát se mulassza el. Amíg a Griffendél legalább ötven pontos előnyt nem szerzett, távol kellett tartania Malfoyt a cikesztől...

– A Griffendél szerzi meg a kvaffot, nem, szerel a Mardekár – nem! – újra a Griffendél támadhat. A griffendéles Katie Bellnél van a kvaff, és már suhan is a karikák felé – EZ SZÁNDÉKOS VOLT!

Montague, a mardekárosok hajtója bekanyarodott Katie elé, de a labda helyett a lány fejét kapta el. Katie hátraszaltót csinált a levegőben, s bár nem esett le a seprűről, a kvaffot elejtette.

Madam Hooch ismét megfújta a sípját, majd odarepült Montague-hoz, és dühösen kiabálni kezdett vele. Egy fél perccel később Katie a második büntetőt is értékesítette.

– HARMINC-NULLA! MEGÉRDEMLITEK, GÁTLÁSTALAN, CSALÓ...

– Jordan, ha nem tud pártatlanul kommentálni...

– De hisz csak a tényeket mondom, tanárnő!

Harry torka elszorult az izgalomtól. Meglátta a cikeszt – az ott csillogott az egyik griffendéles pózna tövében – de még nem kaphatta el. Viszont ha Malfoy is észreveszi...

Úgy tett, mintha figyelmesen nézne valamit, megfordította a seprűjét, és elrepült a mardekáros póznák felé. A csel bejött. Malfoy habozás nélkül követte, abban a hitben, hogy Harry a cikeszért indul...

HUSS!

Az egyik gurkó centiméterekkel Harry jobb füle mellett zúgott el a tagbaszakadt mardekáros terelő, Derrick ütése nyomán. Egy szempillantás múlva...

HUSS!

A másik gurkó Harry könyökét súrolta. Bole, a másik terelő, egyenesen feléje tartott.

Harry jobbra, majd balra nézett: Bole és Derrick felemelt ütővel száguldottak felé.

Az utolsó pillanatban a magasba rántotta a Tűzvillámot, és a két terelő csúnya koppanással összeütközött.

– Hah-haaa! – kiabált diadalmasan Lee Jordan, mikor Bole és Derrick a fejüket fogva szétváltak. – Ez nem jött össze, fiúk! Korábban kell felkelnetek, ha ki akartok fogni egy Tűzvillámon! És ismét a Griffendél támadhat, Johnson szerezte meg a kvaffot – mellette ott repül Flint – szúrd ki a szemét, Angelina! – csak vicceltem, tanárnő, csak vicceltem – jaj, ne – Flint elhalászta a kvaffot, és a Griffendél póznái felé repül vele, gyerünk, Wood, helyezkedj!

Flint azonban ezúttal eredményes volt. A mardekáros tábor ujjongva ünnepelte a gólt, Lee pedig olyan csúnyán káromkodott, hogy McGalagony professzor megpróbálta kivenni a kezéből a mágikus mikrofont.

– Elnézést, tanárnő, elnézést! Többet nem fordul elő... Szóval a Griffendél vezet, harminc-tíz az állás, és náluk a kvaff...

A mérkőzés egyre jobban eldurvult. A mardekárosokat feldühítették a gyors egymásutánban kapott gólok, és immár nem válogattak az eszközökben, ha a kvaff megszerzéséről volt szó. Bole fejbe kólintotta Aliciát az ütőbotjával, és azzal védekezett, hogy gurkónak nézte a lányt. George Weasley bosszúból könyökkel arcul ütötte Bole-t. Madam Hooch mindkét csapatnak büntetőt ítélt, és Wood újabb parádés védést mutatott be. Az eredmény így negyven-tízre módosult.

A cikesznek időközben nyoma veszett. Harry – s a nyomában Malfoy – a magasban körözött, tekintetével a szárnyas aranylabdát kereste, és várta az újabb gólt. Húsz pont kellett még...

Katie jóvoltából hamarosan már csak tíz. Ötven-tíz volt az állás. Fred és George Weasley közrefogták a lányt, hogy megvédjék a mardekárosok esetleges bosszújától. Bole és Derrick kihasználták távollétüket, és mindkét gurkót Wood felé terelték. A fekete labdák gyomorszájon találták a csapatkapitányt, aki a fájdalomtól elvesztette az egyensúlyát, és kis híján lezuhant.

Madam Hooch magánkívül volt.

– Az őrzőt csak akkor támadhatjátok, ha a kvaff a dobómezőn belül van! Büntetőt dob a Griffendél!

Angelina nem hibázott. Hatvan-tíz. Néhány másodperccel később George az egyik gurkó segítségével kiütötte Warrington kezéből a kvaffot, amit Alicia kapásból karikára dobott: hetven-tíz.

A piros kokárdás szurkolók rekedtre kiabálták magukat. A Griffendél immár hatvan ponttal vezetett – már csak a cikeszért járó százötvenre volt szükségük a kupagyőzelemhez. Harry érezte, hogy több száz szempár szegeződik rá, továbbra is magasan a többiek fölött röpködött, és Malfoy még mindig a nyomában volt...

És akkor meglátta. A cikesz ott lebegett hat méterrel a feje fölött.

Harry az ég felé rántotta seprűje nyelét, és függőlegesen emelkedni kezdett. A fülében fütyült a szél – és akkor egyszerre érezte, hogy a Tűzvillám lelassul...

Rémülten hátranézett, és tekintete találkozott Malfoyéval. A mardekáros fiú fél kézzel a Tűzvillám farkát markolta, és teljes erőből húzta lefelé a seprűt.

– Tee...!

Harryben elég indulat volt ahhoz, hogy lekeverjen egyet Malfoynak, de hiába nyújtózkodott, nem tudta elérni a fiút. Malfoy zihált az erőlködéstől, de azért gonoszul vigyorgott. Elérte, amit akart: a cikesznek újból nyoma veszett.

– Büntető! – sipította Madam Hooch, és odaröppent a Nimbusz Kétezeregyesére visszakászálódó Malfoy mellé. – Büntetőt dob a Griffendél! Ez példátlan!

– ALJAS CSALÓ! – üvöltötte Lee Jordan, és odébb táncolt, hogy McGalagony ne érhesse el a megafonját. – POFÁTLAN, ALAMUSZI, SZE...

McGalagony azonban még csak rá se szólt. Mi több, ő maga is az öklét rázta Malfoy felé, és paprikapiros arccal kiabált. Még a süvege is leesett a fejéről.

Alicia elvégezte a büntetőt, de olyan dühös volt, hogy méterekkel elvétette a dobást. A Griffendél jócskán veszített a lendületéből, a mardekárosokat viszont fellelkesítette Malfoy sikeres szabálytalankodása, és átvették a meccs irányítását.

– A Mardekárnál a kvaff, közelednek a karikák felé – Montague bedobja... – Lee lemondóan nyögött. – Hetven-húsz a Griffendél javára.

Harry most olyan szorosan rátapadt Malfoyra, hogy minduntalan összekoccant a térdük. Eltökélte, hogy a közelébe se engedi Malfoyt a cikesznek...

– Szállj le rólam, Potter! – dühöngött Malfoy, mikor egy kanyar után ismét szembe találta magát Harryvel.

– A griffendéles Angelina Johnson megszerzi a kvaffot. Gyerünk, Angelina, MINDENT BELE!

Harry körülnézett. Malfoy kivételével a Mardekár összes játékosa, még az őrző is Angelina felé indult – hatszoros túlerőben akarták blokkolni a lányt...

Harry megfordította seprűjét, vízszintesen ráfeküdt a nyélre, és gyorsított. Úgy zúgott a mardekárosok felé, mint egy élő ágyúgolyó.

– AAAAAAAH!

A mardekárosok a közeledő Tűzvillám láttán ijedten szétrebbentek, s Angelina zöld utat kapott.

– ÉS BEDOBJA! GÓÓÓL! Nyolcvan-húszra vezet a Griffendél!

Harry centiméterekkel a lelátó előtt fékezett le. Gyorsan hátramenetbe kapcsolt, majd száznyolcvan fokos fordulatot vett.

Amit ekkor látott, attól egy pillanatra a szívverése is elállt. Malfoy diadalittas arccal suhant a föld felé – s odalent, alig egy méterrel a pálya füve fölött megcsillant egy aranyló folt.

Harry megsarkantyúzta a Tűzvillámot, de Malfoy méterekkel vezetett.

Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! – biztatta a seprűjét Harry. A távolság egyre csökkent... Bole egy gurkót küldött Harry felé, de ő a nyélre hasalva kitért a nehéz golyó útjából... már Malfoy derekánál járt... már fej fej mellett haladtak...

Harry mindkét kezével elengedte a seprűnyelet, és előrevetette magát. Félrelökte Malfoy kezét, és... – IGEN!

Két karját a magasba emelve röppent újra az ég felé. Furán csengett a füle, de azon át is hallotta, hogy odalent a közönség eszeveszett tombolásba kezd. Az aranylabda ott vergődött a markában, apró szárnyaival a tenyerét csiklandozva.

Egyszer csak megjelent mellette a könnyáztatta arcú Wood, átölelte a nyakát, és ott zokogott a vállán. Két erőteljes lökés jelezte, hogy Fred és George is megérkeztek, azután felharsant Angelina, Alicia és Katie kórusa: – A miénk a kupa! A miénk a kupa! – Hét test és tizennégy kar fonódott össze egyetlen nagy, boldog ölelésben.

A piros kokárdás szurkolók feltartóztathatatlan hullámokban árasztották el a pályát. A földre ereszkedő játékosok hátán és vállán tenyerek százai csattantak. Harrynek káprázott a szeme, semmit nem látott, csak hallotta a bömbölő zsivajt, és érezte, hogy megannyi idegen test préselődik a testére. Azután a tömeg a többi játékossal együtt a magasba emelte őt. Most végre körülnézhetett, s nyomban megpillantotta Hagridot, aki tucatnyi piros kokárdával a mellkasán ott ujjongott néhány méterre tőle.

– Megmutattad nekik, Harry! Megmutattad nekik!

Percy, sutba vetve fennkölt modorát, úgy szökdécselt, mint egy ötéves gyerek. McGalagony professzor még Woodnál is hangosabban zokogott, s egy hatalmas griffendéles zászló sarkával törölgette a szemét, valahol messze a tömegben pedig ott nyújtózkodott Ron és Hermione. Egy hang se jött ki a torkukon, csak álltak, és sugárzó arccal nézték, ahogy a diadalittas szurkolók Harryvel és a többiekkel a vállukon odatódulnak a dobogó elé, ahol Dumbledore várta őket a győztesnek járó hatalmas kupával.

Ha ekkor lett volna egy dementor a közelben... Harry átvette a kupát a zokogó Woodtól, s mikor a magasba emelte, arra gondolt, hogy ebben a percben a világ legfényesebb patrónusát is meg tudná idézni.

Tizenhatodik fejezet

Trelawney professzor jóslata

Harry eufórikus hangulata több mint egy hétig tartott. Úgy tűnt, még az időjárás is a győztesekkel ünnepel: a június közeledtével korai kánikula köszöntött be, s a diákoknak semmi máshoz nem volt kedvük, csak sétálgatni a parkban, egy nagy üvegből jégbe hűtött töklevet iszogatni, esetleg lejátszani egy-egy köpkőmeccset, vagy épp nézegetni a tó felszínén lustán lebegő óriáspolipot.

Ezek közül azonban semmit nem tehettek meg. Damoklész kardjaként lebegett a fejük fölött a közelgő vizsgaidőszak, így parkbéli lustálkodás helyett a kastély ódon falai között kuksoltak, és erőnek erejével igyekeztek ellenállni az ablakokon betóduló nyári illatár csalogató kísértésének. Csodák csodájára, néha még Fred és George Weasleyt is magoláson lehetett kapni, tanulniuk kellett az R. B. F. (Rendes Bűbájos Fokozat) vizsgáikra. Percy a Roxfort kínálta legmagasabb szintű vizsgát, a RAVASZt (Rémisztően Agyfacsaró Varázstani Szigorlatot) készült letenni. Mivel a Mágiaügyi Minisztériumban szeretett volna álláshoz jutni, színjelessel kellett diplomáznia. A vizsgadrukk ingerlékennyé tette, így súlyos büntetésre számíthatott az, aki esténként a klubhelyiségben hangoskodni merészelt. Volt azonban valaki, aki Percynél is jobban izgult a vizsgák miatt: Hermione.

Harry és Ron abba már beletörődtek, hogy sosem fogják megtudni, miként képes a lány egyszerre több órára járni, mikor azonban meglátták Hermione vizsgabeosztását, nem tudták tovább türtőztetni magukat. A kézzel írott táblázat első oszlopa így festett:

HÉTFŐ

9 óra – Számmisztika

9 óra – Átváltoztatástan

Ebéd

13 óra – Bűbájtan

13 óra – Rúnaismeret

– Hermione – fogott bele óvatosan Ron, felkészülve arra, hogy a lány az első szó után dührohamot kap. – Mondd csak... biztos, hogy így gondoltad ezt a beosztást?

– Mi van? – reccsent rá Hermione, majd kezébe vette a táblázatot, és gyorsan átolvasta. – Igen, persze, pontosan így gondoltam.

– Ha megkérdezem, hogyan akarsz egyszerre két vizsgát letenni, számíthatok a válaszodra? – érdeklődött Harry.

– Nem – hangzott a tömör felelet. – Nem láttátok valahol a számmisztika könyvemet?

– Dehogynem, kölcsönvettem könnyű esti olvasmánynak – morogta maga elé Ron. Hermione kotorászni kezdett a pergamenkupacok között, de ekkor szárnycsattogás ütötte meg a fülüket. Hedvig röppent be a nyitott ablakon, csőrében egy lepecsételt levéllel.

– Hagridtól jött – állapította meg Harry, miközben feltörte a pecsétet. – Azt írja, hogy... hatodikára tűzték ki Csikócsőr újabb tárgyalását.

– Azon a napon lesz az utolsó vizsgánk – jegyezte meg Hermione, és tovább kutatott a könyve után.

– Itt tartják a Roxfortban – folytatta a levél ismertetését Harry. – Leküldenek valakit a minisztériumból... és lejön egy hóhér.

Hermione döbbenten kapta fel a fejét.

– Rögtön egy hóhért is küldenek a tárgyalásra? De hisz ez olyan, mintha már előre döntöttek volna!

– Pontosan olyan – bólintott sötéten Harry.

– Ez nem igazság! – háborgott Ron. – Akkor minek rágtam magam végig azon a sok unalmas könyvön? Ezt nem tehetik!

Harrynek azonban az a szörnyű gyanúja támadt, hogy már Mr. Malfoy meghozta a végső döntést a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság nevében. Draco, aki az elvesztett kviddicsdöntő után egy ideig feltűnően visszahúzódó volt, az utóbbi napokban ismét megtalálta a hangját. Kaján megjegyzései mind arról szóltak, hogy elintézettnek tekinti a hippogriff ügyét, és roppant elégedett saját intrikusi teljesítményével. Harry, valahányszor fültanúja volt egy ilyen megnyilvánulásnak, erős kísértést érzett, hogy kövesse Hermione példáját, és képen törölje Malfoyt. Az egészben az volt a legrosszabb, hogy se ő, se barátai nem kereshették fel Hagridot a kunyhójában, mivel a szigorított biztonsági előírások továbbra is érvényben voltak, s Harry nem mert lemenni a titkos járatban elrejtett láthatatlanná tévő köpenyért.

A vizsgahét kezdetével szokatlan csend borult a kastélyra. Hétfő délben a harmadévesek hamuszínű arccal kullogtak ki az átváltoztatástan-teremből, a folyosón lemondóan beszámoltak egymásnak teljesítményükről, és kórusban panaszkodtak a nehéz vizsgafeladatokra – különösen arra, amelyben vörösfülű ékszerteknőssé kellett változtatniuk egy teáskannát. Hermione mindenkinek az idegeire ment, mikor hangosan sopánkodni kezdett, hogy az ő ékszerteknősének csak halványpiros volt a füle. A többieknek ennél sokkal súlyosabb gondjaik voltak.

– Az enyémnek kancsócsőr volt a farka helyén...

– Az normális, ha egy teknősnek gőzölög az orra?

– Az enyémnek porcelánból volt a páncélja. Az nagy hiba?

Épp csak annyi idejük volt, hogy sebtében megebédeljenek, és már kezdődött is a bűbájtanvizsga. Flitwick professzor valóban a vidító varázst adta fel. Harry izgalmában kicsit eltúlozta a dolgot, és Ron, akin bemutatta tudását, egy órán át nevetőgörcsben fetrengett. Vacsora után a diákok hanyatthomlok rohantak a klubhelyiségekbe – no nem pihenni, hanem hogy átismételjék a legendás lények gondozását, a bájitaltant és az asztronómiát.

Másnap reggel először a legendás lények gondozásából vizsgáztak. Hagrid nem vette valami komolyan a dolgát, látszott, hogy a gondolatai egészen máshol járnak. Bevitt a terembe egy befőttesüvegnyi friss futóférget, és kijelentette, hogy az megy át a vizsgán, akinek a férge az óra végén is életben lesz. Mivel a futóférgek akkor érezték magukat a legjobban, ha békén hagyták őket, a feladat nem volt valami nehéz, ráadásul Harryéknek végre alkalmuk volt szót váltani Hagriddal.

– Csikócsőr kedélybeteg lett – mondta a vadőr, s közben Harry futóférge fölé hajolt, mintha ellenőrizni akarná annak egészségi állapotát. – Túl sok ideig volt bezárva. De holnapután véget ér a rabsága... vagy így, vagy úgy.

A délutáni bájitaltanvizsga teljes kudarccal végződött. Harry sehogyan se tudta besűríteni az észbontó kompótját, s Piton, miután egy darabig élvezettel figyelte ügyetlenkedését, gyanúsan rövid bejegyzést biggyesztett a füzetébe.

Az asztronómiavizsgát éjfélkor tartották, a kastély legmagasabb tornyában, szerda reggel aztán következett a mágiatörténet, ahol Harry mindent lekörmölt, amit Florean Fortescue a középkori boszorkányüldözésekről mesélt neki. Közben arról álmodozott, hogy bár odavarázsolhatná Fortescue finom csokis-mogyorós jégkrémét a tikkasztóan meleg tanterembe. Szerda délután gyógynövénytanból vizsgáztak a nyitott üvegházakban, a tűző napon. Azután leégett nyakkal visszatértek a klubhelyiségbe a könyveikhez, és azzal vigasztalódtak, hogy huszonnégy óra múlva már túl lesznek az egészen.

Az utolsó előtti vizsgát, a sötét varázslatok kivédését, csütörtök reggelre tűzték ki. Lupin professzor izgalmas feladatot készített elő számukra: végig kellett menniük a parkban felépített akadálypályán, amely egy kákalagot rejtő tavacskából, egy rőtsipkásoktól nyüzsgő aknamezőből, egy bicegócos mocsárból és egy régi ládából állt. Ez utóbbiban egy mumus várta a vizsgázókat.

– Kitűnő, Harry – bólintott elismerően Lupin, miután Harry vigyorogva kimászott a ládából. – Jelesre vizsgáztál.

Harry jókedvre derült a sikertől, megállt a pálya szélén, hogy megnézze, hogyan teljesítenek barátai. Ron ügyesen vette az első két akadályt, de a bicegócnak sikerült becsalogatnia őt az ingoványba, ahonnan derékig sárosan mászott ki. Hermionénak a mumussal gyűlt meg a baja, alig néhány másodperc után sikoltozva kiugrott a ládából.

– Hermione – nézett rá döbbenten Lupin. – Mi a baj?

– M-M-McGalagony professzor – dadogta Hermione, és a ládára mutogatott. – Azt mondta, mindenből megbuktam!

Eltartott vagy öt percig, mire sikerült megnyugtatniuk Hermionét. Végül a lány úgy-ahogy összeszedte magát, és barátaival együtt elindult a kastély felé. Ron még mindig kuncogott Hermione mumusán, de mielőtt összeveszhettek volna, valami más vonta magára a figyelmüket.

A tölgyfaajtóhoz vezető lépcsősor tetején egy hajszálcsíkos köpönyeget viselő, verejtéktől gyöngyöző homlokú férfi állt – Cornelius Caramel. A miniszter gondolataiba mélyedve meredt a park felé, s csak akkor zökkent ki töprengéséből, mikor észrevette Harryt.

– Szervusz, Harry! – köszöntötte a fiút. – Csak nem vizsgázni voltál? De már nincs sok hátra, igaz?

– Nincs – felelte Harry. Ron és Hermione, akik nem ismerték személyesen a minisztert, zavartan tébláboltak a háttérben.

Caramel a tó felé pillantott.

– Gyönyörű napunk van – szólt. – Milyen kár, milyen kár...

Mélyet sóhajtott, majd újból Harry felé fordult.

– Szomorú ügyben járok itt, Harry. A Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság elítélt egy megvadult hippogriffet, és kellett nekik egy tanú, aki végignézi a kivégzést. Mivel én úgyis Roxmortsba készültem a Black-ügyből kifolyólag, beugrottam a szerepre.

Ron előrelépett.

– Úgy érti, miniszter úr, hogy a fellebbezési eljárás már lezárult? – kérdezte.

Caramel kissé megütközve nézett Ronra.

– Nem, nem, délután még lesz egy tárgyalás – felelte.

– Akkor az is lehet, hogy nem lesz semmiféle kivégzés! – húzta ki magát Ron. – Lehet, hogy a hippogriffet felmentik!

Mielőtt Caramel válaszolhatott volna, két másik varázsló tűnt fel a tölgyfaajtóban: egy reszketeg aggastyán és egy izmos, fekete bajuszos férfi. Harry arra következtetett, hogy a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság képviselői állnak előtte, mivel a hajlott korú varázsló Hagrid kunyhója felé hunyorított, és cérnavékony hangon így szólt:

– Istenem, istenem, öreg vagyok én már ehhez... Kettőkor kezdünk, igaz, Caramel?

A bajuszos varázsló a derékszíjához emelte kezét, Harry odanézett, és látta, hogy a férfi széles hüvelykujja végigfut egy fényes bárd éle mentén. Ron már nyitotta a száját, hogy elmondja véleményét, de Hermione figyelmeztetően oldalba bökte, és fejével a tölgyfaajtó felé intett,

– Miért nem hagytál beszélni? – kérdezte szemrehányóan Ron, mikor beléptek a nagyterembe. – Hát nem láttad? Még bárdot is hoztak magukkal! Ez nekik igazságszolgáltatás!?

– Ron, az apád a minisztériumban dolgozik – rázta a fejét Hermione, de látszott, hogy ő is fel van háborodva. – Nem kezdhetsz el szemtelenkedni a főnökével! Ha Hagrid délután összeszedi magát, és elmondja mindazt, amit a szájába rágtunk, nem végezhetik ki Csikócsórt...

Harry azonban tudta, hogy Hermione maga sem hiszi, amit mond. Néhány óra múlva az utolsó vizsgán is túl lesznek – ettől a tudattól rajtuk kívül mindenki megkönnyebbült. Míg a többiek egymás szavába vágva meséltek nyári terveikről,

Harry, Ron és Hermione hallgattak – nekik egyre csak Hagrid és Csikócsőr járt az eszükben.

Harrynek és Ronnak a jóslástanvizsga maradt legutoljára, Hermionénak a mugliismeret. Ebéd után együtt indultak el a márványlépcsőn, majd Hermione az első emeleten elvált a fiúktól, akik továbbmentek, egészen fel a hetedikre. Nem egy társuk már ott üldögélt a csapóajtóhoz vezető csigalépcsőn, s többen még most, az utolsó percekben is a tételeket bújták.

– Egyenként hív be minket – tájékoztatta Harryéket Neville, miután azok leültek mellé a lépcsőre. Neville ölében ott feküdt a Jövő zenéje, a gömbkémlelést taglaló fejezetnél fellapozva. – Nektek sikerült akár egyszer is látni valamit a kristálygömbben?

– Nem – felelte velősen Ron, és az órájára nézett. Harry tudta, miért: Ront a vizsgánál sokkal jobban érdekelte Csikócsőr közelgő tárgyalása.

A toronyszoba előtt kígyózó sor csigalassúsággal haladt. Ha egy diák végzett, a többiek nyomban kérdezgetni kezdték:

– Mit volt a feladat? Nehéz volt?

Azonban egy vizsgázó sem volt hajlandó felvilágosítást adni.

– Trelawney megjósolta, hogy ha elárulom nektek, mit kérdezett, szörnyű balesetem lesz! – hebegte rémülten Neville, miközben lefelé mászott az ezüstlétrán. Harry és Ron addigra elérték a csigalépcső tetejét.

– Elég átlátszó duma – dohogott Ron. – Kezdem azt hinni, hogy Hermionénak igaza volt. – Itt hüvelykujjával a csapóajtó felé bökött. – Ez a nő profi szélhámos.

– Egyetértek – bólintott Harry, és az órájára nézett. Két óra volt. – Csak ne húzná így az időt.

Kisvártatva megjelent a létrán Parvati. Arca csakúgy sugárzott a büszkeségtől.

– A tanárnő azt mondta, belőlem akár igazi jövendőmondó is lehet! – újságolta. – Egy csomó mindent láttam... Na, sok sikert! Azzal le is szaladt a csigalépcsőn, hogy csatlakozzon Lavenderhez.

– Ronald Weasley – búgott fel a jól ismert, fátyolos hang a fejük felett. Ron fintorogva Harryre pillantott, majd felkapaszkodott a létrán, és eltűnt a csapóajtó mögött. Harry, aki az utolsó volt a sorban, egyedül maradt. Leült a földre, hátát a falnak vetette, és hallgatta az ablaküveget ostromló légy zümmögését. Gondolatai Hagrid kunyhója körül jártak.

Beletelt vagy húsz percbe, mire Ron pipaszárlábai végre megjelentek a létrán. Harry feltápászkodott a földről.

– Na, hogy ment? – érdeklődött.

– Hagyjuk – legyintett Ron. – Semmit nem láttam, úgyhogy kitaláltam mindenféle zagyvaságot. Nem hiszem, hogy bevette...

– Harry Potter! – hallatszott Trelawney hangja.

– Találkozunk a klubhelyiségben – búcsúzott Harry.

A toronyszobában tikkasztó hőség volt. A sötétítőfüggönyök ezúttal is össze voltak húzva, a kandallóban lángolt a tűz, s a levegőben olyan émelyítő füstölőillat terjengett, hogy Harryt elfogta a köhögés, miközben átbotladozott a székek és asztalok között.

Trelawney egy jókora kristálygömbbel felszerelkezve várta öt.

– Isten hozott, kedvesem – susogta. – Kérlek, pillants bele a Gömbbe... Csak nyugodtan, nem kell sietned... Azután mondd el szépen, hogy mit látsz.

Harry a kristálygömb fölé hajolt, és kimeresztette a szemét. Minden erejével azon volt, hogy mást is lásson benne, mint gomolygó fehér ködöt, de hiába.

– Nos? – unszolta szelíden Trelawney. – Mit látsz?

Harryt elkábította a fülledt meleg, s kiszáradt torkát kaparta a kandallóból gomolygó illatos füst. Eszébe jutott, mit mesélt Ron, s elhatározta, hogy ő is hazudni fog.

– Hát... látok egy sötét alakot...

– Mire emlékeztet? – suttogta Trelawney. – Gondolkodj ...

Harry eltöprengett, s az első dolog, ami eszébe jutott, Csikócsőr volt.

– Egy hippogriffet látok.

– Remek – duruzsolta Trelawney, és lelkesen jegyzetelni kezdett az ölében fekvő pergamenlapra. – Könnyen lehet, hogy feltárul előtted szegény Hagrid ügyének kimenetele. Nézd meg jobban azt a hippogriffet. Megvan neki... a feje?

– Meg – jelentette ki határozottan Harry.

– Biztos? – ráncolta a homlokát Trelawney. – Nem azt látod, hogy a földön vergődik, és mögötte egy sötét alak bárdot emel a magasba?

– Nem! – vágta rá Harry. Lassan kezdett felfordulni a gyomra.

– Nincs vérpatak? Zokogó Hagrid?

– Nincs! – erősködött Harry. Úgy érezte, elájul, ha még sokáig kell a fullasztó melegben ülnie. – A hippogriff él... és elrepül...

Trelawney lemondóan sóhajtott.

– Köszönöm, kedvesem, ennyi elég... Sajnálom... de látom, hogy igyekeztél...

Harry megkönnyebbülten felállt, fogta a táskáját, és már indult volna a csapóajtó felé, amikor egy éles hang harsant fel a háta mögött:

– Ma este beteljesedik.

Harry megpördült a tengelye körül. Trelawney megfeszült tagokkal, mozdulatlanul ült a székében, szája félig nyitva volt, szeme üvegesen meredt a semmibe.

– Te-tessék? – dadogta Harry.

A jósnő nem felelt, csak a szeme fordult az ég felé, mintha valamiféle merevgörcsroham tört volna rá. Harrynek átfutott az agyán, hogy talán jobb lesz, ha elszalad a gyengélkedőre, és segítséget hív. Ekkor azonban Trelawney újra megszólalt – ugyanazon az éles, rekedtes hangon, mint előtte:

– A Sötét Nagyúr most erőtlen s magányos. Hívei elfordultak tőle. Szolgája tizenkét éve rabságban senyved. Ma este, még éjfél előtt, a szolga kiszabadul, és visszatér urához. Segítségével a Sötét Nagyúr erőre kap, s hatalma rettentőbb lesz, mint valaha. Ma este... éjfél előtt... a szolga... visszatér urához...

Trelawney feje ernyedten előrebukott. Egy pillanatig csend volt, majd a tanárnő nyögött egyet, és felkapta a fejét.

– Oh, bocsáss meg – szólt álomittas hangon. – Tudod, a nagy meleg... Úgy látszik, elbóbiskoltam... Harry még mindig dermedten állt.

– Valami baj van, kedvesem?

– Az előbb... a tanárnő azt mondta, hogy... hogy a Sötét Nagyúr visszanyeri a hatalmát... hogy a szolgája visszatér hozzá...

Trelawney megütközve nézett rá.

– A Sötét Nagyúr? Tudodki? Ejnye, kedves fiam, ilyesmivel nem szabad tréfálni... még hogy visszanyeri a hatalmát... – De hát a tanárnő mondta! Hogy a Sötét Nagyúr...

– Úgy látom, te is elaludtál! – vágott a szavába Trelawney. – Álmomban se jutna eszembe ilyen tökéletes képtelenséget jövendölni!

Harry leereszkedett a létrán, majd lebaktatott a csigalépcsőn. Nem tudta, mire vélje a történteket. Lehet, hogy kivételesen egy igazi jóslatot hallott Trelawneytól? Vagy a tanárnő ezzel a hatásos mutatvánnyal akarta lezárni a vizsgát?

Trelawney szavai még akkor is a fülében csengtek, mikor elhaladt a biztonsági trollok mellett. Nevető, tréfálkozó diákok jöttek szembe vele a folyosón, mindenki a parkba igyekezett, hogy kiélvezze a régen várt szabadság első óráit. Mire Harry a klubhelyiségbe ért, az már majdnem üres volt, csak Ron és Hermione üldögéltek az egyik sarokban.

– Trelawney professzor – zihálta Harry – azt jósolta nekem...

Barátai felpillantottak rá, s komor arcuk láttán Harry elharapta a mondatot.

– Csikócsőrt elítélték – szólt megsemmisülten Ron. – Ez az előbb jött Hagridtól.

Az újabb levélen nem voltak könnyfoltok, de írójának annyira remegett a keze, hogy a szöveg szinte olvashatatlan volt.

Teljes kudarc. Az ítéletet napnyugtakor hajtják végre. Nem tehettek semmit. Ne gyertek le. Jobb, ha nem látjátok.

Hagrid

– Igenis lemegyünk – jelentette ki eltökélten Harry. – Nem ülhetünk itt ölbe tett kézzel, amíg ő odalent a hóhérra vár. Ron az ablakhoz lépett, és kibámult a parkba. – Napnyugtakor lesz... – szólt. – Nem engednek ki minket. Főleg téged nem, Harry...

Harry a tenyerébe temette az arcát, s úgy töprengett.

– Ha legalább nálunk lenne a láthatatlanná tévő köpeny... – Miért, hol van? – kérdezte Hermione.

Harry röviden elmesélte, hogyan rejtette el a köpenyt a félszemű boszorka szobra alatti alagútban.

– ... És ha Piton rajtakap, hogy megint a szobornál ólálkodom, akkor nekem végem – fejezte be beszámolóját. Hermione bólintott.

– Ha téged rajtakap... Mit mondtál, hogy kell kinyitni a boszorka púpját?

– Rákoppintasz, és azt mondod: „Dissendium” – felelte vállvonogatva Harry. – De miért...

Hermione nem várta meg a mondat végét. Felpattant, a portrélyukhoz rohant, s mielőtt barátai észbe kaphattak volna, már be is csapódott mögötte a festmény.

– Csak nem akar lemenni érte? – hitetlenkedett Ron. Pedig Hermione pontosan arra készült. Negyedórával később, mikor visszatért, már nála is volt az ezüstösen csillogó köpeny.

– Hermione, az utóbbi időben rád se lehet ismerni – csóválta a fejét Ron. – Felpofozod Malfoyt, kirohansz Trelawney órájáról, és most ez...

Hermione büszkén kihúzta magát.

Mikor eljött a vacsora ideje, Harry a talárja alá rejtette a köpenyt, majd barátaival együtt csatlakozott a nagyterem felé induló sokasághoz. Vacsora után azonban nem tértek vissza a Griffendél-toronyba, helyette észrevétlenül beosontak egy üres földszinti helyiségbe, s ott várakoztak, amíg a bejárati csarnok el nem csendesedett. Miután becsapódott a nagyterem ajtaja az utolsóként távozók mögött, Hermione óvatosan kikukucskált a bejárati csarnokba

– Tiszta a levegő – jelentette suttogva. – Köpenyt fel...

Szorosan össze kellett bújniuk, hogy beférjenek a bűvös köpeny alá. Lábujjhegyen átvágtak a csarnokon, majd kiosontak a tölgyfaajtón, és elindultak a parkon át. A nap már alacsonyan járt, sugarai aranysárgára festették a Tiltott Rengeteg fáinak csúcsát.

Néhány perc gyaloglás után megérkeztek Hagrid kunyhójához, s Harry bekopogott. Beletelt bő egy percbe, mire kinyílt az ajtó. Hagrid sápadtan, reszkető tagokkal állt előttük.

– Csak mi vagyunk – szólt fojtott hangon Harry. – A láthatatlanná tévő köpeny van rajtunk. Engedj be, akkor levesszük.

Hagrid utat engedett nekik.

– De hisz megírtam, hogy ne gyertek le – suttogta szemrehányóan, miközben becsukta mögöttük az ajtót.

Harryék kibújtak a köpeny alól. Hagrid nem zokogott, és nem is vetette a nyakukba magát. Úgy viselkedett, mint akinek fogalma sincs róla, hogy hol van és mihez kezdjen. Kába tehetetlenségében még sajnálatraméltóbb volt, mint ha sírt volna.

– Főzök egy teát – szólt, és remegő kézzel a vízforraló kanna után nyúlt.

– Hol van Csikócsőr, Hagrid? – kérdezte óvatosan Hermione.

– Hát... odakint – felelte a vadőr. Megpróbált tejet tölteni egy kancsóba, de helyette az asztalt árasztotta el. – Kipányváztatni hátul a tökágyásnál. Gondoltam, hadd lássa még egyszer az erdőt, hadd szívjon friss levegőt, mielőtt...

Hagridnak most már olyan hevesen remegett a keze, hogy elejtette a tejeskancsót, s az ezer darabra tört a padlón.

– Hagyd csak, majd én – szólt Hermione, azzal sietve hozzálátott, hogy eltakarítsa a romokat.

Hagrid leroskadt egy székre, és megtörölte verejtékező homlokát.

– Van egy másik kancsó a szekrényben – motyogta.

Harry Ronra pillantott, aki tanácstalanul nézett vissza rá.

– Nem tudom elhinni, hogy nincs segítség – csóválta a fejét Harry, és leült Hagrid mellé. – Dumbledore biztosan...

– Dumbledore mindent megpróbált – vágott a szavába a vadőr –, de az ítéletet nem másíthatja meg. Hiába mondta el, hogy Csikócsőr ártalmatlan, a bizottság beijedt... Tudjátok, miféle ember Lucius Malfoy... gondolom, megfenyegette őket... Macnair, a hóhér pedig Malfoy régi barátja... de nem fog sokáig szenvedni szegény... és végig ott leszek mellette...

Hagrid nagyot nyelt. Tekintetével kétségbeesetten pásztázta a szobát, mintha abban reménykedne, hogy valamelyik sarokban gyógyírt talál a fájdalmára.

– Dumbledore is lejön. Írt nekem ma reggel. Itt akar lenni velem, amikor... eljön az idő. Dumbledore jó ember. Nagyon jó ember...

Hermione, aki eddig a szekrényben keresgélt, csendesen szipogni kezdett. Mikor a tartalék tejeskancsóval a kezében barátai felé fordult, mind látták rajta, hogy a könnyeivel küszködik.

– Mi is itt maradunk veled – mondta.

Hagrid azonban a fejét rázta.

– Nem, nektek vissza kell mennetek a kastélyba. Nem akarom, hogy végignézzétek. Különben sem lett volna szabad lejönnötök. Ha Caramel és Dumbledore itt találnak benneteket, abból nagy baj lehet.

Hermione szeme elfátyolosodott. Hogy elrejtse Hagrid elől könnyeit, gyorsan elfordult, és folytatta a teakészítést. Mikor azonban a tejesüveggel a kezében a kancsó fölé hajolt, egyszerre felsikoltott.

– Ron! Ez... ez nem lehet igaz! Itt van Makesz!

Ron megütközve meredt rá. – Mit beszélsz?

Hermione az asztalhoz lépett, és megfordította a kancsót, Abból visítás és vad kaparászás hallatszott, majd kipottyant belőle Makesz, a patkány.

– Makesz! – hebegte elképedve Ron. – Hogy kerülsz te ide?

Azzal kezébe vette az állatot, és a fény felé emelte. Makesz szörnyű állapotban volt. Jóformán csontvázzá fogyott, jókora foltokban hiányzott a szőre, és kétségbeesett kapálózásából ítélve az idegei is végképp felmondták a szolgálatot.

– Nyugalom, Makesz – csitította Ron. – Nincs itt a macska. Senki nem akar bántani téged.

Hagrid hirtelen az ablak felé fordult, és felpattant. Máskor pirospozsgás arca egyszerre olyan színt öltött, mint a legfehérebb pergamen.

– Jönnek...

Erre Harry, Ron és Hermione is az ablak felé kapták a fejüket. A kastély bejárati lépcsőjén négy férfi vonult lefelé. A élen haladó Albus Dumbledore ezüstősz szakálla megcsillant a lemenő nap fényében. Mögötte Cornelius Caramel haladt, őt pedig az öreg bizottsági tag és Macnair, a hóhér követte.

– Indulnotok kell – szólt Hagrid, aki most újra egész testében remegett. – Nem találhatnak itt titeket... no, menjetek már...

Ron a zsebébe tuszkolta Makeszt, Hermione pedig felkapta a köpenyt.

– Hátul engedlek ki titeket – mondta Hagrid.

Az ajtón át a hátsó kertbe jutottak. Harry úgy érezte, mintha egy rossz álomba csöppent volna, s ez az érzése csak erősödött, mikor megpillantotta a tökágyás kerítéséhez kikötött

Csikócsőrt. A hippogriff érezte, hogy valami készül, nyugtalanul forgatta a fejét, s karmos lábával a földet kaparta.

– Semmi baj, Csikó – nyugtatgatta Hagrid. – Itt vagyok... – Azután barátaihoz fordult. – Induljatok – szólt. – Menjetek...

Harry, Ron és Hermione azonban nem mozdultak.

– Hagrid, nem hagyhatunk itt...

– Elmondjuk nekik, mi történt valójában...

– Nem ölhetik meg...

– El kell mennetek! – csattant fel Hagrid. – Még csak az hiányzik, hogy titeket is megbüntessenek!

Nem volt mit tenni. Alighogy Harry, Ron és Hermione magukra kanyarították a bűvös köpenyt, már hallották is a kunyhó ajtajához érkező férfiak hangját. Hagrid arra nézett, ahol a gyerekek eltűntek.

– Menjetek – szólt rekedten. – Ne nézzétek végig, és ne is hallgatózzatok...

Azzal sietve elindult a kunyhó felé, hogy ajtót nyisson.

Harry, Ron és Hermione a döbbenettől kábán, botladozva elindultak. Még meg sem kerülték a kunyhót, amikor az ajtó csattanva bezárult a négy férfi mögött.

– Gyertek, siessünk – suttogta Hermione. – Nem akarom hallani...

Elindultak a kastély felé vezető füves emelkedőn. A nap már félig eltűnt a Tiltott Rengeteg fái mögött, de nyugaton még rubinpirosra festette az eget az alkonyat.

Ron egyszerre megtorpant.

– Kérlek, Ron, menjünk – rimánkodott Hermione.

– Jó, jó, csak... Makesz... nem akar nyugton maradni...

Ron előregörnyedve igyekezett a zsebében tartani a patkányt, de az teljesen megvadult. Visított, kapálózott, mi több, meg akarta harapni a gazdáját.

– Megőrültél, Makesz? – sziszegte mérgesen Ron. – Én vagyok az!

Mögöttük kinyílt egy ajtó, és férfihangok hallatszottak.

– Könyörgök, Ron, menjünk már, most fogják megölni! – rémüldözött Hermione.

– Megyünk... Makesz, maradj már veszteg!

Végre továbbindultak. Harry, akárcsak Hermione, a legszívesebben befogta volna a fiúlét, hogy semmit ne halljon abból, ami a kunyhó mögött zajlik. Ron pár lépés után megint megállt.

– Nem bírok vele... Makesz, fogd már be a szád, a végén lebukunk miattad...

A patkány torkaszakadtából visított, de a hangja nem tudta elnyomni a Hagrid kertje felől érkező zajokat. Egy darabig úgy tűnt, mintha a négy férfi egymás szavába vágva vitatkozna, azután egy pillanatig csend volt, majd suhintás és tompa puffanás hallatszott.

Hermione megtántorodott.

– Megtették... – suttogta holtra váltan Harry. – Ez nem lehet igaz. Tényleg megtették...

Tizenhetedik fejezet

Patkány, macska és kutya

Harry, Ron és Hermione a döbbenettől megkövülten álltak a láthatatlanná tévő köpeny rejtekében. A nap utolsó sugarai vérvörös sávot rajzoltak a park füvére. Azután egyszerre elnyújtott óbégatás hangzott fel a hátuk mögött.

– Ez Hagrid – motyogta Harry. Ösztönösen megfordult, hogy elinduljon a kunyhó felé, de Ron és Hermione elkapták a karját.

– Nem mehetünk vissza – szólt Ron, aki maga is holtsápadt volt. – Hagrid még nagyobb bajba kerül, ha kiderül, hogy jártunk nála.

Hermione alig kapott levegőt a döbbenettől.

– Hogy tehettek ilyet? – suttogta rekedten. – Hogy tehettek ilyet?

– Gyertek – mondta Ron, s összeszorította fogait, hogy ne vacogjanak.

Óvatos léptekkel továbbindultak a kastély felé, ügyelve arra, hogy a köpeny mindhármukat eltakarja. Ekkor már rohamosan sötétedett – az egész parkra ráterítette nagy bűvös köpönyegét az alkonyat.

– Nyughass már, Makesz – sziszegte Ron, és a mellkasára szorította a kezét. A patkány vadul kapálózott. Ron újra megállt, hogy visszatuszkolja a zsebébe.

– Mi ütött beléd, bolond patkány? Nyughass... AU! Megharapott!

– Ne kiabálj – szólt rá suttogva Hermione. – Caramel bármelyik percben kijöhet...

– De ha egyszer nem marad nyugton...

Makesz erejét megsokszorozta a rettegés, s Ron egyre nehezebben bírta a markában tartani.

– Csak tudnám, hogy mi baja!

Harry már tudta. A sötétben egy sárgán villogó szempár és a hozzá tartozó szőrös test kúszott feléjük a fűben – Csámpás. Hogy a macska látja őket, vagy csak Makesz visítását követi, azt nem lehetett tudni, de végeredményben mindegy is volt.

– Csámpás! – szólt fojtott hangon Hermione. – Csámpás, menj innen! Menj innen, nem hallod!?

A macska azonban nem tágított.

– Makesz... NE!

Hiába – a patkány kitornászta magát Ron ujjai között, leugrott a fűbe, és futott, ahogy a lába bírta. Csámpás üldözőbe vette, mielőtt Harry és Hermione észbe kaphattak volna, Ron is kiugrott a köpönyeg alól, és eltűnt a sötétben.

– Ron!

Harry és Hermione tanácstalanul egymásra néztek – azután ők is futásnak eredtek. A köpeny zászló módjára lobogott mögöttük. Hallották Ron léptcinek zaját, s még inkább dühös kiáltásait:

– Hagyd békén... Sicc! Makesz, gyere ide! Hangos puffanás hallatszott.

– Megvagy! Tűnj innen, undok vadállat!

Harry és Hermione kis híján keresztülestek barátjukon. Ron hason feküdt a fűben, de amit akart, azt elérte: Makesz ismét a zsebében volt. Most már mindkét kezét a ficánkoló púpra szorította.

– Gyere – zihálta Hermione. – Bújj vissza a köpeny alá... Dumbledore és a miniszter... mindjárt kijönnek...

Mielőtt azonban újra elrejtőzhettek, vagy akár csak lélegzethez juthattak volna, hatalmas mancsok tompa dobogása ütötte meg a fülüket. Valami közeledett feléjük... a következő pillanatban már azt is látták, mi: egy óriási, sárgás szemű, éjfekete kutya.

Harry a pálcája után kapott, de már későn – az állat egy hatalmas ugrással rávetette magát, s mellső mancsai Harry mellkasának csapódtak. Harry megtántorodott, és hanyatt esett, arcán érezte a kutya forró leheletét, látta a villogó fogakat...

A lendület azonban továbbsodorta a bestiát. Legurult Harryről, aki szédülve, fájós bordákkal megpróbált feltápászkodni. A háta mögül hallotta az újabb támadásra készülő állat morgását.

Addigra Ron is felállt, s mikor a kutya megint feléjük ugrott, félrelökte Harryt. Az állat fogai belemélyedtek kinyújtott karjába. Harry nyomban a segítségére sietett, de csak egy marék szőrt sikerült kitépnie a kutya bundájából. A bestia úgy rángatta magával Ront, akár egy rongybabát...

Ekkor kinyúlt valami a semmiből, és arcul ütötte Harryt – méghozzá olyan erővel, hogy a fiú megint elnyúlt a földön. Hallotta, hogy Hermione felsikolt fájdalmában, és egy puffanás jelezte, hogy ő is elesett. Harry egyik kezével kitörölte szeméből a vért, a másikkal előhúzta varázspálcáját.

– Lumos! – suttogta.

A pálca fénye egy fa öles törzsérc esett – Makeszt üldözve a fúriafűz közvetlen közelébe kerültek. A fa úgy hajladozott, mintha viharos szélben állna, dühödten csapkodott ágaival, hogy elkergesse a hívatlan vendégeket.

A következő pillanatban újra megpillantották a kutyát, már csak a feje látszott ki egy jókora lyukból, ami a fűzfa törzsének tövében, a gyökerek között tátongott. Hátrálva húzta-vonta maga után Ront, aki kétségbeesetten kapálózott, de hiába: először a feje, aztán a felsőteste is eltűnt a lyukban ...

– Ron! – ordította Harry. Oda akart rohanni a fatörzshöz, de egy halálos lendülettel lesújtó vastag fűzfaág meghátrálásra kényszerítette.

Ronnak már csak a fél lába lógott ki a lyukból, azt rákulcsolta egy gyökérre, hogy a kutya ne tudja még mélyebbre vonszolni. Azután egyszerre hátborzongató reccsenés hallatszott: Ron lába eltört – s egy szempillantás múlva elnyelte őt a sötét lyuk.

– Harry... segítséget kell hívnunk – nyögte Hermione. Ő is vérzett, a fúriafűz hosszú sebet ejtett a vállán.

– Nem! Az a bestia akár fel is falhatja Ront! Nincs vesztegetni való időnk!

– Segítség nélkül oda se tudunk menni a lyukhoz...

Újabb karvastagságú ág lendült feléjük, minden göcsörtje mintha egy-egy bütykös ököl lett volna.

– Ha a kutya bejutott, nekünk is sikerül – zihálta Harry. Sietve körüljárta a fát, s minden irányból megpróbált a törzs közelébe férkőzni. Egyetlen olyan helyet sem talált azonban, ahol ne állták volna útját a fúriafűz fenyegetően csapkodó ágai.

Hermione toporzékolt a rémülettől és a kínzó tehetetlenségtől.

– Istenem, segítsen már valaki – suttogta kétségbeesetten. – Segítsen már valaki...

Csámpás a fa felé iramodott. Fürgén átsiklott a suhogó ágak között, majd a gyökerek közé érve megtorpant, és mancsát a fatörzs egyik görcsérc helyezte.

A fúriafűz abban a szempillantásban mozdulatlanná dermedt. Mintha hirtelen kőszoborrá változott volna – egyetlen levél se rezdült rajta.

Hermione szeme elkerekedett.

– Csámpás! – suttogta. – De hát honnan tudta, hogy...

– A kutya a barátja – zihálta sötéten Harry. – Láttam őket együtt. Gyere, induljunk. Tartsd kéznél a pálcád...

Mire a fatörzshöz értek, Csámpás már eltűnt a gyökerek között. Harry habozás nélkül követte, négykézlábra állt, és fejjel előre bemászott a lyukba. Szűk, lejtős csőbejutott, mely néhány méter után egy üregbe torkollott. Harry felállt, és körülnézett. Csámpás ott állt tőle néhány lépésnyire, az üregből nyíló alacsony alagút szájában.

Kisvártatva Hermione is leért az üregbe.

– Hol van Ron? – kérdezte remegő hangon.

– Valahol arra – válaszolta Harry, és az alagút felé mutatott.

Csámpás megfordult, és elindult az alagútban. Harry és Hermione követték.

– Hova vezethet ez a járat? – kérdezte Hermione.

– Fogalmam sincs... A Tekergők Térképén fel van tüntetve egy út, ami innen indul, de Fred és George szerint még soha senki nem ment végig rajta. A vége nincs is rajta a térképen, de az irányból ítélve valószínűleg Roxmortsba vezet...

Az alagút olyan alacsony volt, mintha törpéknek építették volna. Harry és Hermione igyekeztek megszaporázni lépteiket, de előregörnyedve nem tudtak igazán gyorsan haladni. Csámpás bozontos farka néha felbukkant előttük, csak hogy azután újra eltűnjön a következő kanyarban. A járat kilométereken át kígyózott a föld alatt – legalább olyan hosszúnak tűnt, mint a Mézesfalásba vezető alagút. Harry kapkodva szedte a levegőt, szúrt a tüdeje, fájt a lába, de semmi másra nem tudott gondolni, csak Ronra, és arra, hogy mit csinálhat vele a hatalmas kutya...

Végül a járat lejtősen emelkedni kezdett, majd újabb kanyart vett. Csámpás itt végleg eltűnt a szemük elől, majd kisvártatva Harry egy nyílást pillantott meg, amin át halvány fény szűrődött be az alagútba.

Harry és Hermione megtorpantak, és füleltek. Csak a saját zihálásuk törte meg csendet. Odalopóztak hát a nyíláshoz, és benéztek rajta.

Lakatlan, romos helyiség tárult a szemük elé. A falakról lógott a tapéta, a padlót lépten-nyomon foltok szennyezték, s a berendezési tárgyak ripityára törve hevertek szanaszét, mintha valaki a falhoz csapkodta volna őket. A szoba ablakai be voltak deszkázva.

Harry kérdő pillantást vetett Hermionéra. A lány rémült arccal bár, de bólintott.

Harry átbújt a nyíláson, és körülnézett. Jobbra egy nyitott ajtó egy sötét előszobába vezetett. Harry érezte, hogy Hermione megragadja a karját. A lány tágra nyílt szemekkel meredt a bedeszkázott ablakokra.

– Harry – suttogta. – Szerintem ez a Szellemszállás.

Harry alaposabban szemügyre vette a helyiséget. A szoba közepén egy törött karosszék maradványai hevertek.

– Kísértetek nem csinálnak ilyet – morogta.

Ebben a pillanatban megreccsent valami a fejük fölött. Mindketten felnéztek a mennyezetre. Valami mozgott az emeleten. Hermione félelmében olyan erősen szorította Harry karját, hogy a fiú ujjai elzsibbadtak.

Harry ránézett Hermionéra, és felvonta szemöldökét, a lány ismét bólintott.

Lábujjhegyen kilopakodtak az előszobába, és elindultak felfelé a roskatag lépcsőn. Körülöttük mindent vastag porréteg borított, de a padlón s a lépcsőfokokon egy széles, tiszta sáv jelezte, hogy ott nemrég végigvonszoltak valamit.

Az emeletre érve megálltak.

– Nox – suttogták kórusban, mire a pálcáik végén lobogó lángocskák nyomban kialudtak. Nem messze tőlük, az egyik ajtó résnyire nyitva volt. Közelebb lopakodtak hozzá, s ekkor ismét meghallották a recsegést, amit ezúttal dorombolás követett.

Harry és Hermione még egy utolsó pillantást váltottak, azután Harry előreszegezte a pálcáját, és berúgta az ajtót.

Az első dolog, amit megpillantottak, egy díszesen faragott, baldachinos ágy volt. Szakadt függönyei között ott feküdt a doromboló Csámpás, Ron az ágy mellett hevert a padlón, és törött lábát szorongatta.

Harry és Hermione odasiettek barátjukhoz. – Jól vagy, Ron?

– Hol van a kutya?

– Az nem kutya – sziszegte Ron összeszorított fogai között. – Csapdába csalt...

– Mi?

– Animágus... a kutya ő maga...

Ron az ajtó felé meredt, s Harry követte a pillantását. Az ajtó becsapódott, s a homályból egy ember körvonalai bontakoztak ki.

Az alak olyan volt, mint egy két lábon járó holttest. Derékig érő, csimbókos haja félig eltakarta halálfejszerű, vigyorgó arcát. Állkapcsára és pofacsontjára mintha rászáradt volna a viaszsárga bőr, csak a sötét szemüregek mélyén megcsillanó fény jelezte, hogy él. Sirius Black állt előttük.

– Capitulatus! – mordult fel Black. Felemelt kezében ott volt Ron varázspálcája.

Harry és Hermione pálcája a magasba röppent, és egy szempillantás múlva Black kezében landolt. A varázsló előrelépett, és Harryre függesztette tekintetét.

– Tudtam, hogy eljössz a barátod után – szólt rekedten. Hangja elárulta, hogy a hosszú börtönévek során elszokott a beszédtől. – Apád is ezt tette volna, ha én szorulok segítségre. Bátorságra vall, hogy nem rohantál a tanáraidhoz. Hálás vagyok érte... megkönnyítetted a dolgom.

Az apjáról szóló mondat úgy dübörgött Harry fejében, mintha Black a fülébe ordította volna. Félelme egy csapásra elmúlt, s helyette határtalan, izzó gyűlölet kerítette hatalmába. Életében először nem azért akarta a kezében tudni a pálcáját, hogy védekezhessen, hanem hogy támadjon – hogy öljön vele. Ha barátai nem kapják el a karját, gondolkodás nélkül Blackre vetette volna magát.

– Harry, ne! – suttogta rémülten Hermione.

– Ha meg akarja ölni Harryt, velünk is végeznie kell! – csattant fel Ron. Nagy nehezen sikerült feltápászkodnia, de az erőlködés csak még jobban elgyengítette, beszéd közben meg-megingott, mintha az ájulás kerülgetné.

Black szemében különös fény villant.

– Feküdj le – szólt csendesen. – Ne tedd még jobban tönkre a lábad...

– Nem hallotta, mit mondtam? – Ronnak már Harry karjába kellett csimpaszkodnia, hogy talpon tudjon maradni. – Mindhármunkat meg kell ölnie!

– Ma este itt csak egyvalaki fog meghalni – felelte Black, és szája még szélesebb vigyorra húzódott.

Harryben újra fellángolt a düh.

– Miért!? – sziszegte. – Már nem szeret gyilkolni? Amikor megölte Pettigrew-t, nem érdekelte, hány mugli hal meg vele együtt! Azkabanban lett ilyen finnyás?

– Harry, hallgass! – rémüldözött Hermione.

– MEGÖLTE A SZÜLEIMET! – ordította Harry. Az indulat megsokszorozta erejét: egy rántással kiszabadította magát Hermione és Ron kezei közül, és rátámadt Blackre...

Nem törődött vele, hogy a férfi kezében varázspálca van, azzal sem, hogy Black nyilvánvalóan sokkal erősebb nála. Eszeveszett dühe arra sarkallta, hogy a lehető legnagyobb fájdalmat okozza ennek a gyűlölt fekete fantomnak, s nem érdekelte, hogy milyen árat kell fizetnie érte.

Blacket minden bizonnyal meglepte Harry értelmetlen, vakmerő próbálkozása, mert nem emelte fel időben a pálcát. Harry bal kezével megragadta a férfi csuklóját, ökölbe szorított jobbjával pedig halántékon ütötte Blacket. Azután mindketten nekiestek a falnak.

Hermione hisztérikusan sikoltozott, Ron ordítva biztatta barátját. Black kezében vakító fénnyel megvillant a pálca, a hegyéből kilövellő szikranyaláb szinte súrolta Harry fejét. A varázsló igyekezett kiszabadítani csuklóját, de Harry teljes súlyával ráakaszkodott, jobb kezével pedig ütötte-verte Blacket, ahol csak érte.

Black azonban szabad baljával megtalálta Harry nyakát... – Nem – sziszegte. – Túl régen várok erre a napra...

Az aszott ujjak bilincsként szorultak Harry torkára, hörögve levegő után kapkodott...

Ekkor váratlanul megjelent a képben Hermione lába. A lány teljes erőből megrúgta Blacket, aki felnyögött fájdalmában, és elengedte Harryt. Ron belecsimpaszkodott a varázsló jobb kezébe, s Harry hallotta, hogy valami halkan koppan a padlón.

Gyorsan ellökte magát Blacktől, és körülnézett. A pálcája ott gurult a padlón, tőle alig kétméternyire. Egy ugrással ott termett, és lehajolt érte...

– Aau!

Csámpás is bekapcsolódott a küzdelembe, két mellső mancsának összes karmát Harry karjába mélyesztette. Harry felegyenesedett, és lerázta magáról a macskát, de az erre a varázspálcához szökkent.

– Ezt neked! – sziszegte Harry, és Csámpás felé rúgott. A macska dühösen nyávogva félreugrott, Harry felkapta a pálcát, és megfordult.

– Menjetek onnan! – kiáltott rá barátaira.

Nem kellett kétszer mondania. Hermione levegő után kapkodva, vérző szájjal félrekúszott, és magához vette a saját és Ron pálcáját. Ron odavánszorgott a baldachinos ágyhoz, és zihálva lerogyott rá. Arca már nem is falfehér, hanem zöldes volt a kíntól.

Black kimerülten hevert a fal tövében. Beesett mellkasa szaporán süllyedt és emelkedett, tekintetével követte Harryt, aki lassan elindult felé.

– Meg akarsz ölni, Harry? – suttogta.

Harry megállt Black előtt, s lenézett rá. Pálcájának hegye egyenesen a varázsló szívére mutatott. Blacknek vérzett az orra, s bal szeme alatt sötét véraláfutás jelent meg.

– Maga miatt haltak meg a szüleim. – Harry hangja kissé remegett, de a pálcát tartó keze meg se rezzent.

Black félelem nélkül nézett rá.

– Nem tagadom – felelte csendesen. – De nem tudsz mindent...

– Nem tudok mindent? – csattant fel Harry. Halántéka lüktetett a dühtől. – Tudom, hogy elárulta őket Voldemortnak! A többi nem érdekel!

– Hallgass végig, Harry – erősködött Black. – Megbánod, ha elhamarkodottan cselekszel... Semmit nem értesz...

– Sokkal több mindent értek, mint hinné. – Harry hangja remegett az indulattól. – Maga nem hallotta, amit én. Az édesanyámat... aki a testével védett meg Voldemorttól... Maga miatt... a maga árulása miatt...

Egy vörös folt suhant el Harry lába mellett. Csámpás odaszaladt Blackhez, ráugrott a férfi mellkasára, és elhelyezkedett a szíve fölött. Black pislogva nézett a macskára.

– Menj innen – motyogta, és megpróbálta lelökni magáról az állatot.

Csámpás azonban beleakaszkodott Black talárjába, és nem tágított. Csúf, belapult pofáját Harry felé fordította, és sárga szemével a fiúra bámult. Hermione a jelenet láttán halkan szipogni kezdett.

Harry rámeredt Black és Csámpás kettősérc, és még erősebben szorongatta a varázspálcát. Ha kell, hát megöli a macskát is. Hiszen úgyis egy követ fúj Blackkel... ha fel akarja áldozni az életét a varázsló védelmében, az az ő dolga... Ha pedig Black menteni próbálja Csámpást, az csak annyit jelent, hogy többre tartja a macskát, mint az ő szüleit...

A magasba emelte a pálcát. Eljött hát a pillanat, amikor bosszút állhat. Megöli Blacket. Meg kell ölnie Blacket. Most, amikor megteheti...

Múltak a másodpercek, de Harry csak állt, felemelt pálcával, dermedt mozdulatlanságban. Black rezzenéstelen tekintettel nézett rá, csakúgy, mint a mellkasán pihenő Csámpás. Ron halkan zihált az ágyon. Hermione visszafojtatta a lélegzetét.

Ekkor egy új zaj ütötte meg fülüket.

A csukott ajtón át léptek dobogása szűrődött be, valaki járkált a földszinten.

– ITT VAGYUNK! – sikított fel Hermione. – AZ EMELETEN! SIRIUS BLACKKEL! IDE, GYORSAN!

Black riadt mozdulatot tett, amitől Csámpás kis híján leesett a mellkasáról. Harry keze megremegett. Most kell megtenned! – mondta egy hang a fejében. A lépések egyre közeledtek, s ő még mindig nem szánta el magát a cselekvésre.

Az ajtó vörös szikraeső kíséretében kitárult. Harry hátrapillantott – Lupin professzor rontott be a szobába, falfehéren, de harcra készen. Egy másodperc alatt felmérte a helyzetet: rápillantott a sebesülten heverő Ronra, az ajtó mellett kuporgó Hermionéra, aztán Harryre, aki a pálcájával még mindig sakkban tartotta Blacket – és végül magára Blackre, aki vérző orral hevert Harry lába előtt.

– Capitulatus! – kiáltotta Lupin.

Másodszorra is kirepült a pálca Harry kezéből, s a levegőbe röppent az a kettő is, ami Hermionénál volt. Lupin ügyesen elkapta mind a hármat, majd a szoba közepére lépett, és rámeredt Blackre.

Harry megsemmisülten lehorgasztotta a fejét. Itt volt a nagy lehetőség, és ő nem élt vele. A döntő pillanatban meghátrált. A feladatot most már a dementorok fogják elvégezni helyette...

– Ő hol van, Sirius? – kérdezte Lupin, hangja remegett az elfojtott érzelmektől.

Harry értetlenül nézett a professzorra. El sem tudta képzelni, kire vonatkozhat a kérdés. Újra Blackre pillantott hát.

A varázsló arca nem árult el érzelmeket. Még hosszú másodpercekig mozdulatlanul feküdt, azután lassan felemelte a kezét, és Ronra mutatott. Harry csodálkozva fordult barátja felé, aki döbbent arcot vágott.

– De hát akkor... – Lupin olyan feszült figyelemmel meredt Blackre, mintha olvasni próbálna a gondolataiban. – ...akkor miért nem mutatkozott meg eddig? Csak nem azért... – Lupin szeme hirtelen elkerekedett, mintha megpillantott volna valamit Black mögött – valamit, amit csak ő lát. – Csak nem azért, mert ő tette? Cseréltetek... és nekem nem szóltatok róla?

Black Lupinra emelte a tekintetét, és lassan bólintott.

– Lupin professzor – szólt közbe Harry. – Mit jelentsen...

A kérdést azonban nem tudta befejezni, mert amit látott, attól torkára forrott a szó. Lupin leeresztette a pálcáját. Azután odalépett Blackhez, talpra segítette a varázslót, és testvéri szeretettel átölelte.

Harry úgy érezte, mintha a gyomra teniszlabdává zsugorodott volna.

– EZ NEM LEHET IGAZ! – sikította Hermione.

Lupin eleresztette Blacket, és a lányhoz fordult. Hermione felpattant a padlóról, és kerekre tágult szemmel mutogatott rá.

– Maga... maga...

– Hermione

– Maga és ő!

– Hermione, nyugodj meg...

– Nem szóltam senkinek! – visította a lány. – Végig fedeztem magát...

– Hermione, kérlek, hallgass meg! – emelte fel a hangját Lupin. – Megmagyarázom!

Harry remegni kezdett – nem a félelemtől, hanem a feltámadó dühtől.

– Megbíztam magában! – kiabálta az indulattól elcsukló hangon. – És maga végig az ő oldalán állt!

– Ez nem igaz – rázta a fejét Lupin. – Az elmúlt tizenkét évben nem tartottam a barátomnak Siriust, de ennek most vége. Megmagyarázom...

– NEM! – ordította Hermione. – Harry, egy szavát se hidd el! Ő segített Blacknek bejutni a kastélyba! Ő is a halálodat akarja! Ez az ember egy vérfarkas!

Szavai visszhangot vertek a beálló csendben.

Mindannyian Lupinra szegezték a szemüket. A professzor furcsamód nyugodtnak tűnt, bár kissé sápadt volt.

– Okosabb válaszokhoz szoktam tőled, Hermione – szólt. – A három megállapításból csak egy igaz. Nem segítettem Siriusnak bejutni a kastélyba, és eszemben sincs Harry halálát kívánni... – Lupin itt mintha kissé megborzongott volna. – De azt nem tagadom, hogy vérfarkas vagyok.

Ron összeszedte maradék erejét, és újra fel akart állni, de fájdalmas nyögéssel visszahanyatlott a padlóra. Lupin aggódó arccal elindult felé, de Ron rámordult:

– Hozzám ne érj, vérfarkas!

Lupin megtorpant, és lehorgasztotta a fejét. Azután újra Hermionéhoz fordult:

– Mióta tudod?

– Régóta – suttogta rekedten a lány. – Mióta megírtam azt a dolgozatot Piton professzornak...

– Perselus boldog lesz, ha megtudja – bólintott keserű gúnnyal Lupin. – Pontosan ez volt a célja. Remélte, hogy rájöttök, mit jelentenek a tüneteim. Feltűnt neked, hogy mindig teliholdkor vagyok beteg? Vagy észrevetted, hogy a mumus holddá változott, amikor meglátott engem?

– Mindkettő – felelte csendesen Hermione.

Lupin kényszeredetten felnevetett.

– Te vagy a legokosabb boszorkánynövendék, akivel valaha találkoztam.

– Nem – suttogta Hermione. – Akkor lennék okos, ha mindenkinek elmondtam volna, hogy mi maga.

– De hiszen tudják – vont vállat Lupin. – Legalábbis a tanárok.

– Dumbledore tudta, hogy maga vérfarkas, és mégis felvette? – hüledezett Ron. – Elment az esze?

– Több kollégám is ezen a véleményen volt – bólintott Lupin. – Bizonyos tanárokat Dumbledore csak nagyon nehezen tudott meggyőzni róla, hogy megbízható vagyok...

– ÉS MEKKORÁT TÉVEDETT! – tajtékzott Harry. – MAGA VÉGIG SEGÍTETT NEKI!

Beszéd közben Blackre mutatott, aki időközben odalépett a baldachinos ágyhoz, lerogyott rá, és remegő kezébe temette arcát. Csámpás dorombolva felugrott mellé, és az ölébe mászott. Ron törött lábát vonszolva távolabb húzódott tőlük.

– Nem segítettem Siriusnak – szólt Lupin. – Ha végighallgattok, azt is elmondom, miért...

Azzal fogta Harry, Ron ás Hermione pálcáját, s mindegyiket visszadobta a tulajdonosának. A sajátját a derékszíjába dugta.

– Tessék: fegyvertelenek vagyunk. Most már meghallgattok?

Harry döbbenten meredt a pálcára, majd Lupinra.

– Ha nem segített neki – szólt, és gyűlölködő pillantást vetett Blackre –, akkor honnan tudta, hogy itt van?

– A térkép árulta el – felelte Lupin. – A Tekergők Térképe. Az irodámban voltam, és elővettem, hogy megnézzem...

– Tudja, hogyan működik? – vágott a szavába gyanakodva Harry.

– Még szép, hogy tudom – legyintett türelmetlenül Lupin. – Részt vettem az elkészítésében. Én vagyok Holdsáp... a barátaim így szólítottak az iskolában.

– Maga rajzolta...

– Igen, de most nem ez a lényeg. Elővettem az este, mert volt egy olyan gyanúm, hogy te, Ron és Hermione megpróbáltok kiszökni az épületből, hogy meglátogassátok Hagridot a hippogriff kivégzése előtt. És nem is tévedtem, igaz?

Beszéd közben Lupin fel-alá járkált a szobában, és egyik gyerekről a másikra nézett. Léptei nyomán kis felhőkben kavargott a padlót borító por.

– Arra is gondoltam, Harry, hogy talán apád régi köpenye alá bújtatok...

– Honnan tud maga a köpenyről?

– Milliószor láttam Jameset eltűnni alatta – felelte újabb legyintéssel Lupin. – A Tekergők Térképe azonban a láthatatlanná tévő köpenybe burkolózó embert is megmutatja. Láttam, hogyan vágtok át a parkon, és mentek be Hagrid kunyhójába. Húsz perccel később kijöttetek, és elindultatok a kastély felé. Akkor azonban már valaki más is volt veletek.

Harry hevesen megrázta a fejét.

– Dehogyis! Magunk voltunk!

Lupin ügyet sem vetett Harry tiltakozására, és zavartalanul folytatta:

– Alig mertem hinni a szememnek... Azt hittem, elromlott a térkép. Fel sem tudtam fogni, hogyan kerülhet közétek... – Senki nem volt ott rajtunk kívül! – erősködött Harry.

– Azután megpillantottam még egy pöttyöt. Sirius Black volt az. Gyorsan közeledett felétek, majd összeütköztetek.

Láttam, hogy két pöttyöt levonszol a fúriafűz alá... – Csak egyet! – ellenkezett Ron.

– Nem – rázta a fejét Lupin. – Kettőt vonszolt le.

A professzor megállt, és Ronra függesztette a tekintetét. – Vethetnék egy pillantást a patkányodra? – kérdezte udvariasan.

Ron megütközve nézett rá.

– Miért? Mi köze van ehhez Makesznak?

– Nagyon is sok – felelte Lupin. – Megengeded, hogy megnézzem?

Ron rövid habozás után belenyúlt talárja zsebébe, és előhúzta a kapálózó patkányt. Meg kellett fognia az állat hosszú, kopasz farkát, hogy az ne menekülhessen el tőle. Makesz láttán Csámpás felállt Black ölében, és fújni kezdett.

Lupin közelebb lépett Ronhoz. Feszült figyelemmel nézte a patkányt – még a lélegzetét is visszafojtotta.

– Mit akar tőle? – kérdezte rémült arccal Ron, miközben Lupin felé tartotta Makeszt. – Mi köze ezekhez a dolgokhoz a patkányomnak?

– Ez nem egy patkány – szólalt meg rekedten Sirius Black.

– Hogyhogy nem egy... Már hogyne volna patkány?

– Nem, nem az. – Lupin lassan megrázta a felét. – Ez egy varázsló.

– Egy animágus – tette hozzá Black. – A neve Peter Pettigrew.

Tizennyolcadik fejezet

Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas

Beletelt pár másodpercbe, mire Harry, Ron és Hermione magukhoz tértek első döbbenetükből. Végül Ron mondta ki azt, amire mindhárman gondoltak:

– Maguk megőrültek.

– Ez nevetséges! – motyogta Hermione.

– Peter Pettigrew meghalt! – csattant fel Harry, és Blackre mutatott. – Ő ölte meg, tizenkét évvel ezelőtt!

Black sárga fogai megvillantak.

– Meg akartam ölni – szólt vicsorogva –, de a kis Peter kifogott rajtam... De most nem menekül!

Azzal Black rávetette magát Makeszra, úgyhogy Csámpás leesett az öléből. Ron felordított fájdalmában, mikor a férfi egész súlyával ráesett törött lábára.

– Sirius, ne! – kiáltotta Lupin, és elrángatta Blacket Rontól. – Várj! Nem ölheted meg csak így! Meg kell érteniük... Meg kell magyaráznunk!

– Majd megmagyarázzuk utána! – hörögte Black. Próbálta lerázni magáról Lupint, s szabad kezével még mindig a patkány után kapkodott. Makesz úgy visított, mint egy kismalac, s csúnyán összekarmolta Ron arcát és nyakát.

– Joguk van megtudni az igazságot... – zihálta Lupin. – Peter évekig Ron patkánya volt! Vannak részletek, amiket még én sem értek! És Harrynek... Harrynek tartozol az igazsággal, Sinus!

Black végre lecsillapodott, de villogó szemét még mindig Makeszra szegezte. A patkány ott vergődött Ron véresre harapott és karmolt ujjai között.

– Nem bánom, Remus – szólt Black. – Mondd el nekik, amit akarsz. De ne húzd sokáig az időt. El akarom követni végre a gyilkosságot, amiért börtönbe kerültem...

Ron segélykérően nézett Harryre és Hermionéra.

– Ezek komplett bolondok, mind a ketten – szólt kétségbeesetten. – Nekem elegem van ebből. Elmegyek.

Nagy nehezen feltápászkodott az egészséges lábára. Lupin elővette a pálcáját, és Makeszra szegezte.

– Végig fogsz hallgatni – szólt csendesen. – És jó erősen fogd Petert, amíg beszélek.

– Ő NEM PETER, HANEM MAKESZ! – kiabálta Ron. Megpróbálta beletuszkolni a patkányt a zsebébe, de az nem hagyta magát. Ron a nagy tusakodásban elvesztette az egyensúlyát, és Harry karjában kötött ki. Harry leültette az ágyra, majd Lupinhoz fordult.

– Szemtanúk vannak rá, hogy Pettigrew meghalt. Az egész utca látta...

– Nem az történt, amit láttak! – csattant fel Black, aki még mindig vérszomjas tekintettel meredt a Ron kezében vergődő Makeszra.

– Valóban mindenki úgy hitte, hogy Sirius megölte Petert – bólintott Lupin. – Én magam is... egészen addig, amíg ma este rá nem pillantottam a térképre. A Tekergők Térképe sosem hazudik... Peter él, Harry. Ott van Ron kezében.

Harry és Ron néma pillantást váltottak, most már Harry is úgy gondolta, hogy Lupin és Black megőrültek. Micsoda képtelen elmélet... Hogyan lehetne Makesz azonos Peter Pettigrew-val? Az rendben van, hogy Blacknek az agyára ment az azkabani rabság – de Lupin miért vesz részt ebben az őrült komédiában?

Most Hermione is bekapcsolódott a beszélgetésbe.

– De Lupin professzor – szólt szinte esdeklő hangon. – Makesz nem lehet Pettigrew... Be kell látnia, hogy ez képtelenség...

– Miért volna képtelenség? – Lupin olyan tárgyilagos nyugalommal beszélt, mintha az órán lennének, és a kákalagos kísérlet eredményét elemezgetnék.

– Mert... mert azt mindenki tudná, ha Peter Pettigrew animágus lett volna. Tanultunk az animágusokról McGalagony professzor óráján. És olvastam is róluk, mikor anyagot gyűjtöttem a házi feladatomhoz. A minisztérium nyilvántartást vezet azokról a varázslókról, akik állattá tudnak válni. Felírják, hogy milyen állat lesz belőlük, hogy milyen ismertetőjegyeik vannak, meg mindent... Belenéztem a listába, és meg is találtam benne McGalagonyt. De ebben az évszázadban csak hét animágus élt, és Pettigrew nem volt köztük...

Harrynek arra se volt ideje, hogy elcsodálkozzon Hermione alaposságán, Lupin máris hangosan felnevetett.

– Brilliáns érvelés, Hermione! Valóban, a minisztérium nyilvántartásából a mai napig is hiányzik az a három animágus, akik egykor a Roxfortba jártak.

– Térj a lényegre, Remus – mordult fel Black, aki azóta sem vette le a szemét Makeszról. – Tizenkét évig vártam, de most már fogytán a türelmem.

– Rendben – bólintott Lupin. – De segítened kell, Sirius. Én csak a történet elejét tudom...

Lupin elhallgatott. A háta mögött megreccsent valami – a hálószoba ajtaja magától kinyílt. Mind az öten felkapták a fejüket. Azután Lupin az ajtóhoz sietett, és kinézett a lépcsőre.

– Nincs itt senki...

– Ebben a házban kísértetek járnak! – suttogta Ron.

Lupin még mindig homlokráncolva nézte az ajtót.

– Tévedés – felelte. – A Szellemszállás sosem volt kísértetjárta ház... Az üvöltések és sikolyok, amiről a falubeliek mesélnek, tőlem származtak.

Lupin hátrasimította arcából deresedő haját, egy pillanatig eltűnődött, majd folytatta:

– Hát igen... Mindennek az az oka, hogy én vérfarkassá váltam. Ha akkor régen nem marnak meg... és ha nem lettem volna olyan bolondul vakmerő...

Lupin fásultan meredt maga elé. Ron közbe akart szólni, de Hermione lepisszegte. A lány feszült érdeklődéssel várta a folytatást.

– Kisgyermekkoromban kaptam a harapást. A szüleim mindent megpróbáltak, de akkoriban még nem volt orvosság az ilyesmire. A bájital, amit Piton professzor szokott főzni nekem, egészen új találmány. Enyhíti a tüneteket. Ha a holdtölte előtti héten beveszem, meg tudom őrizni a tudatomat az átalakuláskor... Ártalmatlan farkasként bevackolom magam a szobámba, és megvárom, amíg a hold fogyásnak indul.

– Régen, mikor még nem ismerték a farkasölőfű-főzetet, hónapról hónapra vérszomjas szörnyeteggé váltam. Lehetetlennek tűnt, hogy roxforti diák legyek. A szülők féltették volna tőlem a gyerekeiket. Azonban Dumbledore-nak, aki akkoriban vette át az igazgatói széket, megesett rajtam a szíve. Azt mondta, meg kell tennünk bizonyos óvintézkedéseket, de egyébként semmi akadálya, hogy a Roxfortba járjak... – Lupin sóhajtott egyet, és Harryre nézett. – Néhány hónapja említettem neked, hogy a fúriafüzet abban az évben ültették, amikor az iskolába kerültem. A teljes igazság az, hogy azért ültették, mert az iskolába kerültem. Ezt a házat – Lupin szomorúan körülnézett a szobában – és az ide vezető alagutat az én számomra építették. Havonta egyszer, az átváltozásom idején kicsempésztek a kastélyból, és elhoztak ide. A fa azért került az alagút bejárata fölé, hogy még véletlenül se találhasson rám senki, amikor veszélyes vagyok.

Harry még nem értette, mire akar kilyukadni Lupin, de azért érdeklődve hallgatta a történetet. A szobában Lupin hangján kívül csak Makesz rémült visítása törte meg a csendet.

– Abban az időben az átalakulásaim... borzalmasak voltak. Vérfarkassá változni fájdalmas dolog. Mivel nem voltak körülöttem emberek, akiket megharaphattam volna, ezért saját magamat marcangoltan. A falubelek hallották a zajt és az üvöltéseket, s azt hitték, hogy vad kísértetek költöztek a házba. Dumbledore-nak kapóra jött ez a pletyka, s ő is terjesztette... S látjátok, a falubeliek még ma sem mernek a ház közelébe menni, pedig az ínár sok-sok éve végleg elcsendesedett.

– Mikor épp nem szenvedtem az átkozott kórtól, nagyon boldog voltam a Roxfortban – boldogabb, mint valaha. Életemben először barátokra leltein. Nem is egy, hanem három testi-lelki jó barátom volt: Sirius Black, Peter Pettigrew és persze az apád, Harry: James Potter.

– A barátain figyelmét persze nem kerülte cl, hogy havonta egyszer eltűnök. Mindenféle mesét találtam ki: hogy rendszeresen meg kell látogatnom a beteg édesanyámat, és a többi... Féltem, hogy ha megtudják, miféle szörnyeteg vagyok, megundorodnak tőlem. De hiába titkolóztam, ők is, akárcsak te, Hermione, rájöttek az igazságra... és cseppet sem zavarta őket a dolog. Mi több, segítettek abban, hogy átalakulásaim szörnyűt tortúrából csodálatos kalanddá váljanak: a kedvemért animágusok lettek.

– Az apám is? – ámuldozott Harry.

– Igen, ő is. Közel háromévűkbe tellett, mire megtanulták, hogyan kell csinálni. Apád és Sirius az iskola legtehetségesebb diákjai voltak, emellett a szerencse is melléjük szegődött – az animágus-transzformáció ugyanis, ha félresikerül, borzalmas eredményre vezethet. Többek között ezért is tartja számon a minisztérium, hogy kik próbálkoznak vele. James és Sirius együtt készítették fel Petert. Ötödéves korunkra mindhárman elsajátították a varázslat fortélyait, s attól fogva bármikor át tudtak alakulni egy-egy bizonyos állattá.

– De miért segített ez magán? – kérdezte Hermione.

– Emberként nem lehettek mellettem, de állatként igen – felelte Lupin. – A vérfarkas csak az emberekre veszélyes. A barátaim havonta egyszer kiszöktek a kastélyból James láthatatlanná tévő köpenye alatt. A parkban aztán átalakultak. Peter, a legkisebb, átszaladt a fúriafűz csapkodó ágai alatt, és megérintette a görcsöt, ami megdermeszti a fát. Azután már csak végig kellett menniük az alagúton, és csatlakozhattak hozzám. A közelségük jótékony hatással volt rám. Külsőre ugyan farkas maradtam, de a lelkem megszelídült a jelenlétükben.

– Fogd rövidre, Remus – morogta Black. Olyan arccal meredt Makeszra, mintha elevenen fel akarná falni.

– Nem tart már sokáig, Sirius... Nos, attól fogva, hogy mind a négyen állatalakot tudtunk ölteni, rengeteg izgalmas lehetőség kínálkozott számunkra. A Szellemszállás már nem is volt elég nekünk, egész éjjel a faluban meg az iskolai birtokon kószáltunk. Sirius és James nagy és erős állatokká alakultak át, így kordában tudtak tartani egy vérfarkast. Nem hinném, hogy valaha is akadt volna a Roxfortban olyan diák, aki nálunk jobban ismerte a birtokot és Roxmortsot... Ezért is jött az ötlet, hogy megszerkesztjük a Tekergők Térképét, amit aztán a becenevünkön szignáltunk. Sirius volt Tapmancs, Peter volt Féregfark, és James volt Ágas.

– Milyen állattá vált... – kezdte Harry, de Hermione a szavába vágott.

– De hisz ez nagyon veszélyes dolog volt! Éjszaka egy vérfarkassal kóborolni! Mi lett volna, ha megszökik a többiektől, és megmar valakit?

– Ma is beleborzongok, ha rágondolok – csóválta a fejét Lupin. – Nemegyszer csak nagyon kevés híja volt, hogy nem történt meg a baj. De utólag mindig nevettünk ezeken a kalandokon. Fiatalok voltunk, és felelőtlenek – a fejünkbe szállt a saját ügyességünk.

– Persze sokszor furdalt a – lelkiismeret, hogy visszaélek Dumbledore bizalmával. Felvett engem a Roxfortba, felelősséget vállalt értem... én pedig hálátlanul megszegtem az összes szabályt, amit az én és a körülöttem élők biztonsága érdekében felállítottunk. Dumbledore nem is sejtette, hogy három társára is illegálisan animágiát űz miattam. A bűntudatom azonban mindig nyomtalanul elmúlt, amint leültünk kitervelni, mit csinálunk a következő holdtöltekor. És azóta se változtam meg...

Lupin vonásai megkeményedtek, s hangjában önutálat csendült.

– Már év elején figyelmeztetnem kellett volna Dumbledore-t, hogy Sirius animágus. Azóta se tettem meg. Hogy miért? Gyávaságból. Mert akkor azt is el kellett volna mondanom neki, hogy diákkoromban kijátszottam őt, veszélybe sodortam a társaimat... Pedig mindent Dumbledore-nak köszönhetek. Egész felnőtt életemben nyomorogtam, mert vérfarkasként nem tudtam munkát találni. Dumbledore másodszor is segített rajtam: tanári állást kaptam tőle. Bebeszéltem hát magamnak, hogy Sirius nem az animágia segítségével jut be az iskolába, hanem azokat a trükköket használja, amiket Voldemorttól tanult... Így hát, ha úgy vesszük, Piton gyanakvása nem volt alaptalan.

– Piton? – kapta fel a fejét Black. Most először levette a tekintetét Makeszról, és Lupinra nézett. – Mi köze Pitonnak az egészhez?

– Ő is itt van, Sirius – felelte sötéten Lupin. – Tanít az iskolában. – Most ismét a gyerekekhez fordult. – Piton professzor együtt járt velünk a Roxfortba. Ő tiltakozott a leghevesebben az ellen, hogy megkapjam az állást. Egész évben győzködte Dumbledore-t, hogy ne bízzon meg bennem. Bizonyos fokig meg is tudom érteni... Annak idején Sirius egyszer megtréfálta, és a dolog kis híján az életébe került...

Black ingerülten felmordult.

– Megérdemelte – szólt mogorván. – Folyton utánunk szaglászott, beleütötte az orrát a dolgainkba... Abban reménykedett, hogy kicsapnak minket...

– Perselus roppant kíváncsi volt rá, miért tűnök el havonta egyszer – folytatta Lupin. – Egy évfolyamba jártunk, és... hát, nem mondhatnám, hogy rajongtunk egymásért. Perselus ferde szemmel nézett ránk, mindenekelőtt Jamesre, aki sokkal tehetségesebb kviddicsjátékos volt nála... Nos, a lényeg az, hogy Piton egyszer holdtöltekor meglátott minket, amint Madam Pomfreyval a fúriafűz felé mentünk. Ez után eszelte ki Sirius azt a szerinte igen szórakoztató tréfát, hogy közli Pitonnal: fogjon egy hosszú botot, üssön rá vele a fúriafűz görcsére, és akkor megnézheti, hol kószálok. Piton persze kipróbálta a dolgot – s ha eljut a házig, ott egy kifejlett vérfarkassal került volna szembe. Szerencsére apád még idejében tudomást szerzett a tréfáról, utánarohant, és élete kockáztatásával megmentette. A baj csak az volt, hogy Piton meglátott engem az alagút végén, s bár Dumbledore ráparancsolt, hogy hallgasson a dologról, attól fogva tudta, miféle vagyok...

– Szóval Piton azért gyűlöli magát – töprengett hangosan Harry –, mert azt hiszi, hogy maga is benne volt a tréfában?

– Pontosan – sziszegte egy testetlen hang valahol Lupin háta mögött.

Perselus Piton ledobta magáról a láthatatlanná tévő köpenyt, és Lupinra szegezte pálcáját.

Tizenkilencedik fejezet

Voldemort szolgája

Hermione felsikoltott. Black talpra szökkent. Harry úgy összerándult, mintha áramütés érte volna.

– Ezt a fúriafűz mellett találtam – szólt Piton, azzal a padlóra dobta a köpenyt. Közben gondosan ügyelt rá, hogy pálcája hegye végig Lupin mellkasára mutasson. – Hasznos holmi, Potter. Köszönöm...

Piton kissé kifulladtnak tűnt, de az is látszott, hogy alig bírja elfojtani diadalmas vigyorát.

– Biztosan érdekel, honnan tudtam, hogy itt vagytok – folytatta kárörömtől csillogó szemmel. – Nos, egyenesen a szobádból jövök, Lupin. Mivel ma még nem vetted be az orvosságodat, gondoltam, átviszek neked egy serleggel. Az előzékenységem el is nyerte jutalmát ... Az asztalodon ugyanis találtam egy ismerősnek tűnő térképet. Elég volt egy pillantást vetni rá, és máris megtudtam mindent, ami érdekelt. Láttam, amint végigfutsz az alagúton...

– Perselus – szólt közbe Lupin, de Piton letorkolta.

– Dumbledore nem hitte el nekem, hogy te segítettél Blacknek bejutni a kastélyba. Hát most itt a bizonyíték. De azt még én se gondoltam volna, hogy van képetek megint ezt a viskót használni búvóhelynek...

– Félreérted a helyzetet, Perselus – rázta a fejét Lupin. – Nem hallottál mindent. Megmagyarázom... Sirius nem azért jött, hogy megölje Harryt...

– Azkaban két fogollyal lesz gazdagabb ma este. – Piton szeme megszállottan csillogott. – Kíváncsi vagyok, mit fog szólni ehhez a fordulathoz Dumbledore... Váltig állította, hogy nem kell tartanunk tőled... Remus Lupin, a szelíd vérfarkas...

– Térj észhez, Perselus – szólt csendesen Lupin. – Egy gyerekkori sérelem miatt képes lennél visszaküldeni egy ártatlan embert Azkabanba?

BUMM! Piton pálcája végéből három vékony, kígyószerű kötél röppent ki. Az egyik rátekeredett Lupin szájára, a másik kettő gúzsba kötötte a csuklójánál és a bokájánál fogva. Lupin megingott, majd egyensúlyát vesztve a padlóra zuhant. Black dühösen felhorkant, s már fordult, hogy rávesse magát Pitonra, de az számított a támadásra. Pálcájával egyenesen Black szeme közé célzott.

– Adj rá okot – sziszegte. – Adj rá okot, és esküszöm, megteszem.

Black megtorpant. Piton és ő gyűlölettől eltorzult arccal néztek farkasszemet.

Harry megkövülten meredt rájuk, fogalma sem volt, kinek higgyen, kinek segítsen. Hermionéra, majd Ronra pillantott, de úgy tűnt, barátai épp olyan tanácstalanok, mint ő maga. Ron még mindig a kapálózó Makesszal vesződött, Hermione viszont most tett egy tétova lépést Piton felé, és megszólalt:

– Piton professzor... szerintem azért meghallgathatnánk, hogy mit akarnak mondani.

– Már így is búcsút mondhat a diplomájának, Granger kisasszony – vetett oda Piton. – Maga, Potter és Weasley tiltott helyen tartózkodnak egy vérfarkas és egy elítélt gyilkos társaságában. Most az egyszer, kivételesen próbálja befogni a száját.

– De hogyha... ha tényleg tévedés történt...

– AZT MONDTAM, FOGD BE A SZÁD! – rivallt rá Piton. – Ne szólj bele abba, amiről fogalmad sincs!

A Blackre szegezett pálca hegye fenyegetően szikrázni kezdett. Hermione megszeppenve visszahúzódott.

– Édes a bosszú – fordult ismét Blackhez Piton. – A legszebb álmom volt, hogy magam kaphatlak el...

– Hát akkor örülj a sikernek, Perselus – felelte Black, majd Ron felé bökött a fejével. – Ha a fiú és a patkánya is jönnek, készséggel követlek a kastélyba...

– A kastélyba? – Piton szája gonosz mosolyra húzódott. – Felesleges olyan messzire menni. Elég csak kilépnünk ebből a házból, és a dementorok tárt karokkal fogadnak minket... Boldogok lesznek, hogy viszontlátnak téged... Merem állítani, hogy örömükben meg is csókolnak majd...

Black fakó arca halottsápadttá vált.

– Meg kell... meg kell hallgatnod – szólt rekedten. – A patkány... nézd meg azt a patkányt...

Piton azonban túl volt már azon, hogy hassanak rá az észérvek. A szemében lobogó eszelős tűz még Harryt is megrémítette.

– Gyerünk, indulás – parancsolta Piton. Csettintett egyet, mire nyomban a markába röppent a Lupint fogvatartó kötél vége. – A vérfarkast én vezetem. Remélem, a dementorok tőle sem sajnálnak majd egy csókot...

Harry egy ugrással az ajtónál termett, és elállta a professzor útját.

– Állj félre, Potter – sziszegte Piton. – Már így is épp elég nagy bajban vagy. Ha nem sietek ide, hogy megmentsem az életedet...

– Lupin professzor százszor megölhetett volna – vágott a szavába Harry. – Egy csomószor voltam kettesben vele, amikor a dementorok elleni varázslatra tanított. Ha tényleg Black cinkosa volt, miért nem végzett velem?

– Ne várd el, hogy követni tudjam egy őrült vérfarkas észjárását – morogta Piton. – Félre az útból, Potter!

– Maga egy megszállott bolond! – kiabálta Harry. – Vérbosszút akar állni azért, mert egyszer régen megtréfálták!?

– HALLGASS! – ordította magából kikelve Piton. – Nem tűröm, hogy ilyen hangon beszélj velem! Olyan vagy, mint az apád! Térden állva hálálkodhatnál, amiért megmentettem az életedet! Megérdemelted volna, hogy kitekerjék a nyakad! Követhetted volna azt a nagyképű apádat! Ő se volt hajlandó elismerni, hogy Black az orránál fogva vezette! És most félre az utamból, különben én raklak odébb. TAKARODJ, POTTER!

Harry egy szempillantás alatt döntött és cselekedett. Mielőtt Piton akár csak egy lépést tehetett volna felé, a magasba emelte a pálcáját.

– Capitulatus! – kiáltotta, s az övével együtt két másik hang is felharsant. A szoba falait hatalmas durranás rázta meg. Piton, mintha rugóra lépett volna, felrepült, majd háttal nekivágódott a falnak. Az ütéstől elvesztette az eszméletét, s összeroskadt, mint egy zsák. Fekete haja alól vékony csíkban csorgott a vér.

Harry körülnézett. Hermione és Ron vele együtt mondták ki a lefegyverző varázsigét. Piton pálcája nagy ívben a levegőbe repült, és leesett az ágyon heverő Csámpás mellé. Black Harryre emelte a tekintetét.

– Kár, hogy kezet emeltél rá – szólt. – Nyugodtan rám bízhattad volna...

Harry kerülte a varázsló pillantását. Még mindig nem volt biztos benne, hogy helyesen cselekedett. Hermione rémülten pislogott az ájult Piton felé.

– Megtámadtunk egy tanárt... – hebegte. – Jaj, istenem, ebből nagyon nagy botrány lesz...

Lupin vergődve igyekezett letépni magáról a köteleket. Black lehajolt hozzá, és néhány mozdulattal kiszabadította.

– Köszönöm, Harry – szólt Lupin, és megdörzsölte a kötelektől elzsibbadt karját.

– Nem mondtam, hogy hiszek maguknak – morogta a fiú.

– Akkor ideje bemutatnunk a bizonyítékot – bólintott Black, majd Ronhoz fordult. – Gyerünk, fiam, add ide Petert.

Ron védelmezően szorongatta patkányát.

– Hagyja már békén – próbálkozott erőtlenül. – Nem hiszem el, hogy Makesz miatt szökött meg Azkabanból. Ez mese... – Ron segélykérő pillantással nézett barátaira. – Jó, lehet, hogy Pettigrew patkánnyá tudott változni, de hát a földön rengeteg patkány él. Honnan tudhatta volna, hogy melyiket kell keresnie, amikor végig börtönben volt?

Lupin Black felé fordult, és kissé felvonta a szemöldökét.

– Ez jogos kérdés, Sirius – bólintott. – Honnan tudtad, hogy Peter itt van?

Black talárja zsebébe csúsztatta csontsovány kezét, és előhúzott egy gyűrött papírdarabot. Kisimította, majd felmutatta a többieknek.

A papír egy újságból kivágott fotó volt – az a kép, ami előző nyáron a Reggeli Prófétában jelent meg a Weasley családról. A fényképen ott feszített Ron, vállán Makesszal.

– De hát hogy került ez hozzád? – kérdezte döbbenten Lupin.

– Carameltől kaptam – felelte Black. – Tavaly nyáron, mikor lejött Azkabanba ellenőrzést tartani, elkértem az újságját. És rögtön a címlapon megpillantottam Petert... ennek a fiúnak a vállán... Rögtön felismertem, hiszen számtalanszor láttam átváltozni. A cikkben pedig az állt, hogy a fiú ősztől Ismét itt lesz. Itt, a Roxfortban, ahova Harry is jár...

– Uramisten – motyogta Lupin, s Makeszra, majd újból a képre nézett. – A mellső lába...

– Mi bajuk van vele? – csattant fel Ron.

– Hiányzik az egyik ujja – felelte Black.

– Hát persze – csóválta a fejét Lupin. – Milyen egyszerű... briliáns ötlet... Levágta az ujját, igaz?

– Közvetlenül azelőtt, hogy átváltozott – bólintott Black. – Mikor sarokba szorítottam, a járókelők füle hallatára kiabálni kezdett, hogy én elárultam Lilyt és Jameset. Aztán, mielőtt megátkozhattam volna, felrobbantotta a fél utcát a háta mögé rejtett pálcával. Hat méteres körzetben mindenkit megölt, ő maga pedig leiszkolt a csatornába a többi patkány közé...

– Talán te is hallottad, Ron – tette hozzá Lupin. – Az egyetlen felismerhető darab, amit Peterből megtaláltak, az egyik ujja volt.

– Biztos egy másik patkány harapta le Makesz ujját! Ő a családi patkányunk, mióta csak az eszemet tudom!

– Pontosan tizenkét éve él nálatok – szólt Lupin. – Sose tetted fel a kérdést, hogy vajon miért ilyen hosszú életű?

– Azért... azért mert gondját viseltük, és vigyáztunk rá!

– Most mégsincs túl jó formában – jegyezte meg Lupin. – Gondolom, azóta gyengélkedik, mióta megtudta, hogy Sirius megszökött a börtönből.

– Azért beteg, mert retteg attól a bolond macskától! – vágta rá Ron, s a békésen doromboló Csámpásra mutatott.

Harry tudta, hogy az érvelés sántít. Mikor Csámpás belépett a képbe, Makesz már csont és bőr volt... Betegeskedett, mióta csak Ron hazatért Egyiptomból – mióta elterjedt Black szökésének híre...

– Ez az állat nem bolond – szólt rekedten Black, és megsimogatta Csámpás bozontos fejét. – Ez a legokosabb macska, amelyet valaha láttam. Az első pillanattól fogva tudta, miféle patkánnyal van dolga, s mikor találkoztunk, azonnal rájött, hogy nem vagyok igazi kutya. Nem volt könnyű elnyernem a bizalmát, de amióta megértettem vele, hogy mi a célom, segít nekem...

– Hogyhogy segít? – kérdezte döbbenten Hermione.

– Megpróbálta elhozni ide Petert, de nem sikerült neki... Ezért megszerezte nekem a jelszavakat, hogy bejuthassak a Griffendél-toronyba... Ha jól tudom, egy fiú éjjeliszekrényéről lopta el a listát...

Harry úgy érezte, mintha minden mondat egy-egy súlyos szikla volna, ami az agyára nehezül. Olyan hihetetlenül abszurd volt az egész... és mégis...

– Peter azonban megérezte a veszélyt, és elmenekült... Ez a macska – Csámpásnak neveztétek? – később elmondta, hogy Peter vérnyomokat hagyott a lepedőn... Biztos megharapta magát. A jól bevált trükkhöz folyamodott: eljátszotta a saját halálát...

Harry egy csapásra magához tért.

– És miért kellett eljátszania, hogy meghalt? – fakadt ki dühösen. – Mert maga meg akarta ölni, ahogy a szüleimet is megölte!

– Nem így van – rázta a fejét Lupin. – Harry...

– És most eljött, hogy végezzen vele!

– Így van – sziszegte Black, és Makeszra villantotta a szemét.

– Akkor mégiscsak Pitonnak volt igaza! – kiabálta Harry.

– Hát még mindig nem érted? – rázta a fejét Lupin. – Végig azt gondoltuk, hogy Sirius elárulta a szüleidet, és Peter felkutatta őt – pedig ennek az ellenkezője történt: Peter árulta el anyádat és apádat, és ő menekült Sirius elől.

– Ez nem igaz! – kiabálta indulatosan Harry, és Blackre mutatott. – Ő volt a titokgazdájuk! Mielőtt maga ideért, be is ismerte, hogy megölte őket!

Black lassan megcsóválta a fejét. Mélyen ülő szeme lázasan csillogott.

– Harry – szólt –, azt ismertem be, hogy miattam haltak meg. Rábeszéltem Lilyt és Jameset, hogy Petert válasszák helyettem. Az utolsó pillanatban döntöttünk úgy, hogy ő lesz a titokgazda, nem én... Én tehetek mindenről, ez nem is kétséges... Aznap este, amikor a szüleid meghaltak, elmentem Peterhez, hogy megnézzen, biztonságban van-e. A búvóhelyét üresen találtam, de dulakodásnak nem volt nyoma. Éreztem, hogy valami nincs rendjén, és egyenesen hozzátok siettem. Mikor megláttam a romba dőlt házat és a két holttestet, rögtön tudtam, hogy ez Peter műve. És az enyém, aki ajánlottam őt.

Black hangja elcsuklott. Gyorsan elfordította a fejét.

– Elég a magyarázkodásból – szólalt meg Lupin, olyan kemény-szigorú hangon, amilyet Harry még soha nem hallott tőle. – Egyetlen módja van annak, hogy megtudjuk, mi történt valójában. Ron, add ide azt a patkányt.

– Mit akarnak csinálni vele? – aggodalmaskodott Ron.

– Kényszerítjük rá, hogy mutatkozzon meg valódi alakjában – felelte Lupin. – Ha tényleg patkány, nem lesz semmi baja.

Ron hosszasan vívódott, de végül feladta, és átnyújtotta Lupinnak Makeszt. A patkány kétségbeesetten vergődött, és úgy visított, mintha elevenen nyúznák.

– Készen állsz, Sirius? – kérdezte Lupin.

Black, aki időközben magához vette Piton varázspálcáját, most odalépett Lupinhoz, és izzó tekintettel meredt a kapálózó patkányra.

– Együtt csináljuk? – kérdezte halkan.

– Ha nem bánod. – Lupin egyik kezében Makeszt tartotta, a másikban varázspálcáját. – Háromra. Egy... kettő... HÁROM!

Mindkét pálca hegyéből kékesfehér fénycsóva tört elő. Makesz egy pillanatig a levegőben lebegett – Ron rémülten felkiáltott –, azután leesett a padlóra. Ekkor újabb vakító villanás következett, azután...

Harry úgy érezte, mintha egy fejlődő fáról készült gyorsított felvételt nézne. A padlóból kinőtt egy fej, aztán egy törzs, abból kezek és lábak hajtattak ki, és mire észbe kaptak, már egy görnyedt, kezét tördelő ember állt Makesz helyén. Csámpás felborzolta a szőrét, és dühösen nyávogva toporgott az ágyon.

A férfi meghökkentően alacsony volt, alig magasabb, mint Harry vagy Hermione. Ritkás, seszínű haja kócosan meredt a levegőbe, félig eltakarva kopasz feje búbját. Alkatánál fogva pocakos ember volt, de látszott, hogy rövid idő alatt rengeteget fogyott. Mocskos bőrét sűrű, fekete szőr nőtte be, hegyes orrával és apró, vizenyős szemeivel így, emberalakban is patkányra emlékeztetett. Rémülten zihálva körülitézett a szobában, s Harry észrevette, hogy lopva az ajtó felé pislog.

– Szervusz, Peter – köszöntötte Lupin, olyan derűs nyugalommal, mintha a patkányok naponta változtak volna körülötte régi diákcimborákká. – Rég nem láttuk egymást.

– S-Sirius... Remus... – cincogta Pettigrew, s megint az ajtó felé sandított. – Barátaim... kedves barátaim...

Black már emelte volna a pálcáját, Lupin azonban megragadta csuklóját, s egy pillantással türelemre intette. Azután ismét Pettigrew-hoz fordult, és csevegő hangon folytatta:

– Tudod, Peter, épp azon tanakodtunk, hogy pontosan mi is történhetett Lily és James halálának estéjén. Említettünk érdekes részleteket, amelyek talán elkerülték a figyelmedet a nagy visítozás közepette...

– Remus – hebegte Pettigrew, s puffadt arcán kövér verejtékcseppek jelentek meg. – Ugye, nem hiszel neki? Meg akart ölni, Remus...

– Tudunk róla – felelte hűvösen Lupin. – Épp ezért szeretnék tisztázni veled egy-két dolgot. Ha lennél olyan szíves...

– Most is azért jött, hogy meggyilkoljon! – visított fel Pettigrew, és Blackre mutatott. Harry észrevette, hogy a középső ujját nyújtotta ki – a mutatóujja ugyanis hiányzott. – Megölte Lilyt meg Jameset, és velem is végezni akar! Segíts rajtam, Remus!

Black arca most volt csak igazán halálfejszerű, ahogy jéghideg tekintettel Pettigrew-ra meredt.

– Amíg nem tisztáztunk bizonyos dolgokat, senki nem öl meg senkit – szólt Lupin.

– Mit kell itt tisztázni!? – visongott Pettigrew. Fejét kapkodva újra körbepislogott, s a bedeszkázott ablakok után ismét az egyetlen ajtóra esett a pillantása. – Tudtam, hogy üldözni fog! Tudtam, hogy megint megpróbál az életemre törni! Tizenkét évig rettegésben éltem!

– Tudtad, hogy Sirius meg fog szökni Azkabanból? – ráncolta a homlokát Lupin. – De hisz ez még soha senkinek nem sikerült.

– Olyan képességei vannak, amiket mi elképzelni se tudunk! – kiabálta Pettigrew. – Különben hogyan jutott volna ki? Tudodki megtanította őt a sötét trükkjeire!

Black nevetni kezdett, visszhangzott a szoba száraz, örömtelen kacagásától.

– Még hogy Voldemort trükköket tanított nekem!?

Pettigrew úgy vonaglott meg, mintha Black korbáccsal csapott volna végig rajta.

– Mi van, félsz hallani a régi urad nevét? – recsegte Black. – Nem is csodálom, Peter. Nem lehetsz valami népszerű a többi csatlósa körében.

– Nem... nem tudom, miről beszélsz – motyogta Pettigrew. Még az eddiginél is szaporábban zihált, s egész arca verejtékben fürdött.

– Nem előlem bujkáltál tizenkét évig – folytatta Black. – Voldemort régi szövetségeseitől féltél. Hallottam egyet s mást Azkabanban, Peter... Ha tudnák, hogy élsz, egykettőre megtalálnának... Abból, amit álmukban kiabáltak, kiderült, hogy úgy vélik, a köpönyegforgató őket is átverte. Voldemort a te tanácsodra ment el Potterékhez... ahol elérte a végzet. És bizony nem mindenki került Azkabanba, aki hajdan Voldemort csatlósa volt. Rengetegen közülük ma is szabadon járnak... Persze meghúzzák magukat, és úgy tesznek, mintha megbánták volna az eltévelyedésüket... de ha megtudnák, hogy életben vagy, Peter...

– Nem értem, mit akarsz tőlem – vinnyogta Pettigrew. Megtörölte arcát a talárja ujjában, és esdeklő tekintettel Lupinra nézett. – Egy szavát se hidd el, Remus. Ez őrültség...

– Bevallom, Peter – szólt higgadtan Lupin –, nem világos számomra, hogy miért él valaki tizenkét évig patkánybőrben, ha ártatlan.

– Ártatlan vagyok, de féltem! – visította Pettigrew. – Ha Voldemort szövetségesei bosszút akarnak állni rajtam, akkor csak azért, mert Azkabanba juttattam az egyik legjobb emberüket – Sirius Blacket, a kémet!

Black arca eltorzult a dühtől.

– Hogy merészelsz kémnek nevezni engem?! – horkant fel olyan hangon, mintha megszólalt volna benne az a medveméretű kutya, amivé változni szokott. – Melyikünk sündörgött folyton a nála erősebb és okosabb emberek körül? Te, Peter! Az első percben rá kellett volna jönnöm, hogy te vagy a kém. Mindig is erős barátokat kerestél magadnak, hogy legyen, aki vigyáz rád. Az iskolában mi voltunk azok... én és Remus... meg James...

Pettigrew újra megtörölte az arcát, úgy kapkodta a levegőt, mintha fuldokolna.

– Még hogy én kém volnék? Neked elment az eszed... Soha... Hogy mondhatsz ilyet?

– Lily és James csak azért tettek meg titokgazdának, mert ezt a tanácsot kapták tőlem. – Black szavaiban olyan mérhetetlen düh csendült, hogy Pettigrew ösztönösen hátrált egy lépést. – Azt hittem, tökéletes tervet eszeltem ki... Félrevezetésnek szántam... Voldemort engem próbált volna megkörnyékezni. Meg se fordult volna a fejében, hogy Jamesék egy ilyen hitvány, együgyű alakot kértek fel, mint te... Te persze rohantál hozzá, és nagy büszkén elmondtad, hogy ki tudod szolgáltatni neki Potteréket. Ez volt nyomorult életed nagy pillanata.

Pettigrew zavartan motyogott valami „légbőlkapott” dologról meg „őrültség”-ről, Harry figyelmét azonban nem a szavai kötötték le, hanem a férfi hamuszín arca és rémülten cikázó pillantása, mellyel hol az ablakokat, hol az ajtót fürkészte.

. – Lupin professzor – szólalt meg félénken Hermione. – Mondhatok valamit?

– Hát persze, Hermione – felelte udvariasan Lupin.

– Tudjuk, hogy Makesz... vagyis ez a... ez az ember... három évig abban a szobában lakott, ahol Harry. Ha Tudjakinek dolgozik, miért nem próbálta megtámadni őt?

– Tessék! – visította lelkesen Pettigrew, és csonka kezével Hermionéra mutogatott. – Köszönöm! Látod, Remus? Harrynek a haja szála se görbült! Miért nem bántottam, ha egyszer alkalmam volt rá?

– Megmondom, miért – szólt Black. – Mert világ életedben csak akkor tettél bármit, ha hasznod származott belőle. Voldemort tizenkét éve bujdosik, és úgy hírlik, csak hálni jár belé a lélek. Még hogy meggyilkold a nagyhatalmú Albus Dumbledore egyik diákját egy szánalmas emberi roncs kedvéért? Ugyan már, te nem teszel ilyet! A kisujjadat se mozdítod Voldemortért, amíg meg nem bizonyosodsz róla, hogy megint ő a legerősebb bika a csordában. Ezért is költöztél egy varázslócsaládhoz, ott csak fülelni kellett, és mindig hallhattad a híreket. Vártad, hogy a régi mentorod újból erőre kapjon, és kockázat nélkül visszatérhess hozzá...

Pettigrew csak tátogott. Egyetlen hangot sem bírt kinyögni.

Hermione megköszörülte a torkát. – Öhm, Black úr... Sirius?

Black összerezzent, majd döbbenten a lányra meredt. Időtlen idők óta nem fordult elő, hogy valaki barátságosan, sőt udvariasan szólt hozzá.

– Ne haragudjon a kérdésért, de hogyan... hogyan sikerült kijutnia Azkabanból, ha nem használt fekete mágiát?

– Köszönöm! – Pettigrew hevesen bólogatott. – Így van! Pontosan ezt akartam...

Lupin egyetlen pillantással elnémította. Black összevonta a szemöldökét – nem tűnt bosszúsnak, inkább töprengő arcot vágott.

– Nem tudom, hogyan sikerült – felelte habozva. – Azt hiszem, csak azért nem őrültem meg a börtönben, mert tudtam, hogy ártatlan vagyok. Ez a gondolat – ami önmagában nem boldogított, s így a dementorok nem szippanthatták ki –, segített megőrizni az ép eszemet és az öntudatomat. A varázserőm sem veszett el. Mikor ügy éreztem, hogy nem bírom tovább... átalakultam kutyává. A dementorokról tudni kell, hogy vakok... – Black nyelt egyet. – Nem látnak, csupán az érzések kisugárzását fogják fel. Mikor kutya voltam, bizonyára érezték, hogy az érzelmeim kevésbé összetettek, kevésbé emberiek... de úgy gondolták, hogy én is megtébolyodtam, mint a többiek, úgyhogy nem törődtek a dologgal. Persze nagyon legyengültem, hisz pálca nélkül nem tudtam távol tartani őket magamtól...

– De aztán megláttam Petert azon a képen... Megtudtam, hogy itt van Harry közvetlen közelében... s csak a kezét kell kinyújtania, ha hírét veszi, hogy a sötét oldal újból erőre kapott...

Pettigrew a fejét rázta, hangtalan szavakat formált ajkaival, s közben megbabonázva meredt Blackre.

– ...ha szövetségesei akadnak, azonnal lecsaphat... tálcán viheti nekik az utolsó Pottert. Ha a kezükre adja Harryt, ki merné azzal vádolni, hogy elárulta Voldemort nagyurat? Ellenkezőleg, ünnepelt hősként fogadnák...

– Beláthatjátok, hogy nem maradhattam tétlen. Én voltam az egyetlen, aki tudta, hogy Peter életben van...

Harrynek eszébe jutott, mit mesélt Mr. Weasley a feleségének: „Az őrök elmondták, hogy Black egy ideje beszélt álmában. Mindig ugyanazt mondta: »A Roxfortban van.«„

– Olyan volt, mintha valaki lángra lobbantotta volna az agyamat. Ezt a tüzet a dementorok nem tudták eloltani, hiszen rögeszme volt, nem boldogító érzés... de erőt merítettem belőle, és kitisztult tőle a fejem. Egyik este, mikor kinyitották a cella ajtaját, kutya képében kisurrantam mellettük... Az állatok jelenlétét sokkal nehezebben érzékelik, nem csoda hát, hogy megzavarodtak... Én sovány voltam, csont és bőr... átfértem a rácsok között... Kiúsztam a szárazföldre, és észak felé vettem az irányt. Kutya képében belopakodtam a roxforti birtokra, s meghúztam magam a Tiltott Rengetegben... Persze a kviddicsmeccseket mindig kijöttem megnézni... Harry, ugyanolyan pompásan repülsz, mint az apád...

Black ránézett Harryre. A fiú most már nem fordította el a fejét.

– Higgy nekem – szólt a varázsló. – Nem árultam el Lilyt és Jameset. Ha megölnek, se árultam volna el őket.

Ennyi elég volt Harrynek. Egy szó se jött ki összeszorult torkán, így hát csak bólintott.

– Ne!

Pettigrew úgy rogyott térdre, mintha Harry a halálos ítéletére bólintott volna rá. Összekulcsolt kezekkel, térden állva csúszott a padlón vádlói lába előtt.

– Sirius... Peter vagyok... Peter, a barátod... nem teheted...

Black rúgott egyet felé, és Pettigrew összegörnyedt.

– Épp elég koszos a talárom anélkül is, hogy hozzányúlnál – sziszegte Black.

Pettigrew most Lupinnál próbálkozott.

– Remus! – visította rimánkodva. – Ugye, nem hiszed el ezt a badarságot? Sirius szólt volna neked, ha megváltoztattuk volna a tervet!

– Kivéve, ha azt gyanította, hogy én vagyok a kém, Peter – felelte higgadtan Lupin. – Felteszem, ezért nem avattál be a titokba, Sirius – szólt át Pettigrew feje fölött Blacknek.

– Bocsáss meg, Remus – nézett rá Black.

– Szóra sem érdemes, Tapmancs barátom – felelte Lupin, és feltűrte talárja ujját. – Én pedig téged tartottalak kémnek, úgyhogy cserébe te is bocsáss meg nekem.

– Ez csak természetes – bólintott Black, s beesett arcán mintha egy mosoly árnyéka suhant volna át. Ő is elkezdte felcsavarni a talárja ujját. – Együtt végzünk vele?

– Együtt – felelte komoran Lupin.

– Csak nem... ez nem lehet... – hebegte Pettigrew. Térden állva megfordult, és átmászott Ronhoz.

– Ron... hát nem voltam jó barátod... hűséges patkányod? Nem hagyhatod, hogy megöljenek... Te mellettem állsz, Ron. Ugye, te mellettem állsz?

A fiú azonban leplezetlen undorral meredt rá.

– Egy ilyen szörnyeteg aludt az ágyamban...

– Kedves fiam... kedves gazdám... – Pettigrew Ron felé csúszott. – Nem engedheted, hogy megtegyék... A patkányod voltam... odaadóan szolgáltalak...

– Nem nagy dicsőség, hogy patkánynak jobb voltál, mint embernek – mordult rá Black.

Ron elsápadt a fájdalomtól, de összeszorította a fogát, és elhúzta törött lábát Pettigrew keze elől. Pettigrew térden állva megfordult, Hermione felé mászott, és megmarkolta a lány talárjának szegélyét.

– Kedves kislány... okos kislány... te nem engeded, ugye? Segíts rajtam...

Hermione kitépte ruháját Pettigrew kezéből, és borzadva a falhoz hátrált. A férfi egész testében remegni kezdett, és lassan Harry felé fordította a fejét.

– Harry... Harry... mintha az apádat látnám... a te arcod az ő arca...

– HOGY MERED MEGSZÓLÍTANI HARRYT? – rivallt rá Black. – HOGY MERÉSZELSZ A SZEMÉBE NÉZNI, ÉS JAMESRŐL BESZÉLNI NEKI!?

– Harry – suttogta Pettigrew, és segélykérően kinyújtott kézzel Harry felé araszolt. – James nem kívánná a halálomat, Harry... James megértő lenne... Ő megkönyörülne rajtam...

Black és Lupin együtt ugrottak oda Pettigrew-hoz, a vállánál fogva megragadták, és háttal a padlóra lökték. Pettigrew a rettegéstől rángatózó arccal meredt rájuk.

– Eladtad Lilyt és Jameset Voldemortnak – sziszegte Black, aki maga is reszketett az indulattól. – Mered még tagadni?

Pettigrew sírva fakadt, s ettől csak még visszataszítóbb látványt nyújtott, ahogy ott kuporgott a padlón, olyan volt, mint egy csúnya, kopaszodó óriáscsecsemő.

Sirius, Sirius, hát mit tehettem volna? A Sötét Nagyúrnak... el se tudjátok képzelni... rettenetes hatalma volt... Féltem, Sirius, hisz sosem voltam olyan bátor, mint te meg Remus meg James. Én nem akartam bántani őket... Tudodki kényszerített rá...

– NE HAZUDJ! – tajtékzott Black. – Mikor Lily és James meghaltak, te már egy éve rendszeresen küldted a jelentéseidet Voldemortnak! A kéme voltál!

– De hisz addigra szinte mindenütt átvette a hatalmat! – nyafogta Pettigrew. – Kin segített volna, ha megtagadom a parancsát?

– Kin segítettél volna, ha szembeszállsz minden idők leggonoszabb feketemágusával? – sziszegte dühösen Black. – Azokon az ártatlanokon, akik meghaltak miattad!

– Hát nem érted, Sirius? – siránkozott Pettigrew. – Ha nem engedelmeskedem, Voldemort megölt volna!

– AKKOR MEG KELLETT VOLNA HALNOD! – ordította az arcába Black. – INKÁBB A HALÁL, MINT HOGY ELÁRULD A BARÁTAIDAT! Ml AZ ÉLETÜNKET ADTUK VOLNA ÉRTED!

Black és Lupin egyszerre emelték a magasba pálcájukat. – Tudhattad volna – szólt Lupin –, hogy ha nem Voldemort

öl meg, akkor mi fogunk. Ég veled, Peter.

Hermione a kezébe temette arcát, és a fal felé fordult.

– NE! – kiáltotta Harry. Egy ugrással Pettigrew és a rá szegeződő pálcák között termett. – Nem ölhetik meg – zihálta. – Nem tehetik.

Black és Lupin döbbenten néztek rá.

– Harry, ez a vinnyogó, koszos féreg tehet róla, hogy árva vagy – mordult fel fogcsikorgatva Black. – A te halálodat is szemrebbenés nélkül végignézte volna. Hallottad, mit mondott: a rongy élete fontosabb volt neki, mint a te egész családod.

– Tudom – zihálta Harry. – Felvisszük őt a kastélyba. Átadjuk a dementoroknak. Vigyék csak el Azkabanba... de ne mi öljük meg.

– Köszönöm! – Pettigrew átölelte Harry térdét. – Meg sem érdemlek ekkora kegyet! Örökké hálás leszek neked!

– Eresszen el – mordult rá undorodva Harry, és lerúgta magáról Pettigrew karját. – Maga nem érdemel semmiféle könyörületet. Csak azért védem meg, mert apám nem akarná, hogy a legjobb barátai gyilkosokká váljanak – egy ilyen patkány miatt.

A szobában senki nem mozdult, a csendet csak Pettigrew sípoló zihálása törte meg. Black és Lupin egymásra néztek. Azután, mintegy vezényszóra, mindketten leeresztették a pálcájukat.

– Harry – szólt Black –, neked, és csak neked van jogod megkegyelmezni neki. De jól fontold meg a döntést. Gondolj bele, mit tett...

– Vigyék Azkabanba! – ismételte Harry. – Ha valaki, ő megérdemli, ami ott vár rá...

Pettigrew még mindig ott lihegett a háta mögött.

– Ahogy akarod – bólintott Lupin. – Állj félre.

Harry habozott.

– Ígérem, nem teszek kárt benne – biztosította Lupin. – Csak megkötözöm.

Harry bólintott, és félreállt. A már ismert kötelek ezúttal Lupin pálcájából röppentek ki, s Pettigrew egy szempillantás múlva már gúzsba kötve, felpeckelt szájjal hevert a padlón.

Black újra rászegezte a pálcáját.

– Figyelmeztetlek, Peter – mordult rá –, ha megpróbálsz átalakulni, abban a minutumban végzünk veled. Egyetértesz, Harry?

Harry lenézett a padlón fetrengő szánalmas alakra, és jól láthatóan bólintott.

– Akkor ezzel megvolnánk – vette át az irányítást Lupin. – Ron, a csontforrasztás Madam Pomfrey szakterülete, úgyhogy azt javaslom, egyelőre érd be egy ideiglenes kötéssel. A gyengélkedőn majd szakszerű ellátást kapsz.

Odalépett Ronhoz, és pálcáját a fiú lábához érintette.

– Ferula – mormolta, mire szoros sínpólya tekeredett a törött végtagra. Lupin felsegítette Ront, a fiú óvatosan kipróbálta, hogy tudja-e terhelni beteg lábát, s fel sem szisszent.

– Így jó – bólogatott. – Köszönöm.

– Mi lesz Piton professzorral? – kérdezte Hermione, és az alélt tanár felé pislogott.

Lupin lehajolt Pitonhoz, és kitapintotta a pulzusát.

– Nincs komoly baja – állapította meg. – Egy kicsit túllőttetek a célon, de így legalább nyugton marad. Ájultan is fel tudjuk vinni a kastélyba... Mobilicorpus.

A varázsszóra Piton csuklója, térde és nyaka lassan emelkedni kezdett, mintha láthatatlan zsinórok húznák a plafon felé. Az ernyedt test álló helyzetbe fordult, s ott lebegett néhány centiméterrel a föld fölött, akár egy fejét ingató, groteszk marionettfigura. Lupin felemelte a padlóról a láthatatlanná tévő köpenyt, és talárja zsebébe tömködte.

– Ketten bilincseljek össze magukat ezzel – szólt Black, és lábával megbökte Pettigrew-t. – Csak a biztonság kedvéért.

– Az egyik én leszek – bólintott Lupin.

– A másik én – mordult fel Ron, s odasántikált a fogolyhoz.

Black súlyos vasbéklyókat varázsolt elő a számukra, s néhány másodperc múlva Pettigrew már újra a saját lábán állt, a bal kezét Lupin jobbjához, jobb kezét pedig Ron baljához bilincselték hozzá. Ron komor eltökéltséggel játszotta a fegyőr szerepét, szemmel láthatóan személyes sértésnek érezte, hogy Pettigrew Makesz képében a bizalmába férkőzött. Csámpás egy könnyed ugrással az ajtónál termett, és bozontos farkát zászlóként lengetve kivezette a csapatot a szobából.

Huszadik fejezet

A dementorok csókja

Harry még sosem volt ilyen bizarr kompánia tagja. Az emeletről levonuló menetet Csámpás vezette, nyomában Lupin, Pettigrew és Ron lánccsörgető hármasfogata trappolt lefelé. Őket a lebegő Piton követte, aki előrebukott fejével úgy festett, mintha bambán meredne a lépcsőfokokon végigzongorázó cipőjére. Megalázó helyzetét a mögötte haladó Sirius Blacknek köszönhette, aki a tulajdon varázspálcájával tartotta őt a levegőben. Black sarkában a két sereghajtó, Harry és Hermione lépkedett.

Az alagútba csak nagy üggyel-bajjal sikerült bejutniuk. Lupin, Pettigrew és Ron oldalazva kecmeregtek át a lyukon, s a mutatvány közben Lupinnak arra is ügyelnie kellett, hogy pálcájával végig sakkban tartsa Pettigrew-t. Végül sikeresen bejutottak, s Harry hátulról még látta, ahogy Csámpás és a bilincses trió libasorban elindulnak az alagútban. Sirius Black előbb bekormányozta Pitont a nyíláson, ő maga csak azután mászott be. Harry és Hermione követték. Mivel az alagút nemcsak széltében, de belmagasságát tekintve is meglehetősen szűk volt, a lebegő Piton feje lépten-nyomon nagyot koppant a mennyezeten. Black azonban jelét sem adta annak, hogy bármit is kívánna tenni ez ellen.

Jó néhány perces néma baktatás után a varázsló hirtelen Harryhez fordult.

– Tudod, mit jelent az, ha most feladjuk Pettigrew-t? – kérdezte.

– Hogy maga szabad.

– Igen... – bólintott Sirius. – Ami azért fontos, mert... nem tudom, említették-e valaha neked, de én vagyok a keresztapád.

– Igen, tudom – felelte Harry.

– Emellett... a szüleid arra is megkértek, hogy legyek a gyámapád... ha velük esetleg történne valami.

Harry visszafojtotta a lélegzetét. Csak remélni merte, hogy keresztapja tényleg arra gondol, amire szavai utaltak.

– Természetesen megértem, ha a nagynénédéknél akarsz maradni – folytatta Black. – De azért fontold meg a dolgot. Ha sikerül tisztára mosni a nevem... és ha esetleg... ha új otthonra vágysz...

Harry úgy érezte, mintha egy kisebb bomba robbant volna fel a gyomrában.

– Úgy érti... hogy magához venne? – hebegte. Ösztönösen felegyenesedett, aminek következtében jól beverte a fejét a mennyezet egyik kiszögellésébe. – Komolyan elvinne Dursleyéktól?

– Számítottam rá, hogy nemet mondasz – visszakozott Black. – Megértem, hogy ragaszkodsz a nagynénédékhez. Csak szeretném, ha tudnád, hogy...

– Mit beszél!? – horkant fel Harry olyan rekedt-elfúló hangon, ami még Siriusnak is becsületére vált volna. – Hogyne akarnám otthagyni Dursleyékat! Van saját háza? Mikor költözhetek át?

Black megtorpant, és hátrafordult. Piton feje most még szaporábban kopogott a mennyezeten, de Siriust ez pillanatnyilag a legkevésbé sem érdekelte.

– Hozzám költöznél? Komolyan mondod?

– Hát persze!

Sirius elkínzott arcán ekkor jelent meg az első igazi mosoly. A változás döbbenetes volt, a halálfejmaszk mögött egy tíz évvel fiatalabb férfi tűnt fel. Harry most először érezte, hogy ugyanaz az ember áll vele szemben, aki a szülei esküvői fényképéről ránevetett.

Több szó nem esett köztük, amíg el nem érték az alagút túlsó végét. Az élen haladó Csámpás addigra már kimászott a szabadba, bizonyára megérintette a fűzfát elaltató görcsöt, mert egy nyikkanás sem utalt rá, hogy a kievickélő Lupint, Pettigrew-t és Ront harcias ágcsapások fogadták volna.

Sirius kinavigálta Pitont a lyukon, azután félreállt, hogy előreengedje Harryt és Hermionét. Ő maga utolsóként kapaszkodott fel a meredek kürtőben.

A parkban koromsötét volt, csak a kastély ablakai világítottak a távolban. A csapat némán folytatta útját. Pettigrew még mindig zihált, és néha panaszosan fel-felnyögött. Harry agya vadul zakatolt. Otthagyja Dursleyékat... Sirius Blacknél, a szülei legjobb barátjánál fog lakni... Még a gondolatba is teljesen beleszédült. Milyen képet vágnak majd, ha megtudják, hogy a szökött fegyenchez költözik, akit a tévében láttak!

– Egy rossz mozdulat, és véged, Peter – szólt fenyegetően Lupin, s a baljában tartott pálcát oldalról Pettigrew mellkasának szegezte.

Ahogy haladtak, a kastélyablakok egyre nagyobbnak és fényesebbnek tűntek. Piton még mindig aléltan úszott a levegőben, fogai újra meg újra összekoccantak, ahogy állkapcsa a szegycsontjához verődött. Azután egyszer csak...

Az égen kószáló felhőket továbbkergette a szél, s a dús füvön halvány árnyékok rajzolódtak ki. A parkot éjjeli fényárba vonta a telihold.

Piton beleütközött Lupin, Pettigrew és Ron hármasába, akik hírtelen megtorpantak. Sirius döbbenten megállt, majd kinyújtott karjával sorompóként elzárta Harry és Hermione útját.

Harry Lupin sötét sziluettjére meredt. A professzor előbb megdermedt, majd végtagjai vadul remegni kezdtek.

– Uramisten! – sikkantott fel Hermione. – Nem itta meg az esti bájitalát! Ránk fog támadni!

– Fussatok el – suttogta Sirius. – Gyerünk, szaladjatok!

Harrynek eszében sem volt sorsára hagyni a Pettigrew-hoz és Lupinhoz bilincselt Ront. Elindult barátja felé, de Sirius a derekánál fogva elkapta, és visszadobta. – Őt bízd rám – ROHANJ!

Hátborzongató hörgés hangzott fel. Lupin feje és teste nyúlni kezdett, mintha képlékeny masszává változott volna. Válla és gerince meggörnyedt, majd sűrű szőr burjánzott el arcán és karmos manccsá korcsosuló kezén. Csámpás felborzolta bundáját, és nyávogva hátrálni kezdett.

A vérfarkas villogó fogait csattogtatta. Ekkor Sirius hirtelen eltűnt Harry mellől – ő maga is átalakult, s óriáskutya képében a bilincsét lerázó farkashoz ugrott. Fogaival a fenevad tarkóját célozta meg, a bundájánál fogva igyekezett elvonszolni a farkast Ron és Pettigrew közeléből. Az nem hagyta magát, s a két állat között fogak és karmok ádáz tusája bontakozott ki.

Harry hosszú másodpercekig megkövülten bámulta a jelenetet, csak akkor ocsúdott fel, mikor meghallotta Hermione rémült sikolyát...

Pettigrew Lupin elejtett varázspálcája felé ugrott, magával rántva az ingatag lábakon álló Ront. Durranás hallatszott, valami felvillant – s Ron máris mozdulatlanul hevert a földön. Egy újabb durranás nyomán Csámpás a levegőbe repült, és méterekkel odébb landolt a fűben.

– Capitulatus! – ordította Harry, és Pettigrew-ra szegezte varázspálcáját. Lupin pálcája suhogva a magasba röppent. – Ne mozduljon, Pettigrew!

A férfi azonban már átalakult. Harry odarohant Ronhoz, a fiú kinyújtott karját szorító bilincs másik pántja már üres volt. Mellette még utoljára megvillant a hosszú, kopasz farok, azután már csak a fűben iszkoló apró lábak zaja jelezte a patkány útját.

Ekkor dühös üvöltés és fenyegető morgás ütötte meg Harry fülét. A kutya és a vérfarkas párviadala véget ért, az utóbbi feladta a küzdelmet, és elügetett az erdő felé.

– Sirius – kiáltotta Harry. – Pettigrew átalakult, és megszökött!

A kutya pofája és háta csatakos volt a vértől, eddig lihegve hevert a fűben, de Harry szavaira felpattant, és egy szempillantás múlva eltűnt a sötétben.

Harry és Hermione Ron fölé hajoltak.

– Mit csinált vele Pettigrew? – suttogta Hermione.

Ron kitátott szájjal és félig behunyt szemmel hevert a fűben.

– Fogalmam sincs.

– Az biztos volt, hogy él – jól hallhatóan lélegzett –, de nem volt eszméleténél.

Harry tanácstalanul körülnézett. Lupin és Black messze jártak... nem maradt velük senki, csak az ájultan levitáló Piton.

– Felvisszük őket a kastélyba, és keresünk egy tanárt – határozott Harry. Hátrasimította szemébe lógó hajfürtjeit, és igyekezett a feladatra összpontosítani. – Gyerünk...

Ekkor azonban panaszos nyüszítés hangzott fel valahol a távolban. Egy kínlódó kutya szűkölése...

– Ez Sirius – motyogta Harry a sötétbe meredve.

Gyorsan végiggondolta a megváltozott szituációt. Ronért pillanatnyilag semmit nem tehettek, Black viszont, a hangokból ítélve, segítségre szorult...

Harry futásnak eredt, s Hermione habozás nélkül követte. A szűkölés valahonnan a tó felől hallatszott, arra vették hát a az irányt, Harry rohanás közben érezte, hogy kihűl körülöttük a levegő, de nem tudatosult benne, mit jelent ez...

A szűkölés egyszerre abbamaradt – Harry és Hermione a tópartra érve nyomban látták, hogy miért. Sirius visszaváltozott emberré. Négykézláb kuporgott a földön, s fejét a keze alá temette.

– Neee – nyöszörögte. – Könyörgök, neee...

Harry ekkor látta meg őket. Száz vagy talán még annál is több fekete, csuklyás alak közeledett feléjük. Harry megpördült a tengelye körül, szinte azon nyomban érezte, hogy átjárja a jól ismert, bénító hideg, majd lassan a fehér köd is megjelent. Bármerre nézett maga körül, mindenütt újabb és újabb dementorok bontakoztak ki a sötétből – a rémalakok bekerítették őket...

– Hermione, gondolj valami vidám dologra! – kiabálta Harry, s a magasba emelte a pálcáját. Pislogva igyekezett megszabadulni a ködtől, s vadul rázta a fejét, hogy elhallgattassa a felcsendülő sikolyokat...

A keresztapámnál fogok lakni. Elköltözöm Dursleyéktól.

Siriusra, és csakis Siriusra akart gondolni. Erejét megfeszítve koncentrált, és közben kántálni kezdte a varázsigét:

– Expecto patronum! Expecto patronum!

Black egész testében megremegett, majd halottsápadt arccal a földre hanyatlott, és nem mozdult többé.

Magához fog térni. Odaköltözöm hozzá, nála fogok lakni.

– Expecto patronum! Hermione, segíts! Expecto patronum!

– Expecto... – suttogta Hernione. – Expecto... expecto...

A varázslat nem sikerült. A dementorok már csak tíz lépésnyire voltak tőlük, s a fenyegető, fekete gyűrű egyre szűkült.

– EXPECTO PATRONUM! – üvöltötte Harry, túlharsogva a fejében zengő sikolyokat. – EXPECTO PATRONUM!

Pálcája hegyéből vékony, ezüstszín füstcsík tört elő, s ugyanabban a szempillantásban érezte, hogy a mellette álló Hermione a földre roskad. Egyedül maradt... teljesen egyedül...

– Expecto... Expecto patronum...

Ő maga is térdre rogyott, s szinte már semmit sem látott a fehér ködön kívül. Kétségbeesetten igyekezett megőrizni derűlátó gondolatait... Sirius ártatlan... ártatlan... túl fogjuk élni... az ő házában lakunk majd...

– Expecto patronum! – zihálta.

Alaktalan patrónusának halvány fényénél látta, hogy az egyik dementor megtorpan – nem tudott áthatolni az ezüstös ködfelhőn. A fekete köpönyeg alól előbukkant egy nyálkásan csillogó kéz, s olyan mozdulatot tett, mintha félre akarná söpörni a patrónust.

– Ne ... ne! – sikoltott fel Harry. – Sirius ártatlan! Expecto... Expecto patronum!

Érezte a dementorok borzalmas auráját, s hörgő sóhajaik gonosz szélviharként kavarogtak körülötte. A legközelebb álló dementor mintha habozott volna – azután felemelte rothadó kezeit, és hátrahajtotta csuklyáját.

A kámzsa alól a vak halál arca bukkant elő. A feleslegessé vált szemüregeket vékony, szürkés hártya nőtte be. Nem úgy a szájat... a sötéten ásító, alaktalan lyukon halálhörgést idéző zajjal süvített be a levegő...

Harryt megbénította a rettegés. Se mozdulni, se szólni nem tudott többé – erőtlen patrónusa egy szempillantás alatt semmivé foszlott.

A fehér köd immár teljesen elvakította. Harcolnia kell... expecto patronum... semmit nem látott... valahol a távolban felcsendült egy ismerős hang... expecto patronum... a ködben kinyújtotta a kezét, és kitapogatta Sirius karját... nem fogják tönkretenni őt...

Majd azt érezte, hogy két erős, csontos kéz ragadja meg a nyakát... kényszerítették, hogy felfelé fordítsa arcát... érezte a jeges leheletet... vele végeznek hát elsőként... az oszló test bűze megcsapta az orrát... anyja sikoltásai a fülében csengtek... ez lesz az utolsó hang, amit életében hall...

Ekkor azonban mintha valami ezüstös derengés hatolt volna át a fojtogató ködön. A fény egyre erősödött, s Harry érezte, hogy arccal a fűbe zuhan...

Hányingere volt, egész testében remegett, s még annyi ereje sem volt, hogy a fejét oldalra fordítsa. Úgy, ahogy feküdt, kinyitotta a szemét. A fűszálakat vakító fény világította meg... A sikoltozás elhalt a fejében, s a hideg is enyhülni kezdett...

Valami megzavarta a dementorokat... valami, ami most ott cikázott Sirius, Hermione és ő körülötte... a dementorok hörgése egyre halkult... távolodtak... a fűszálakon meleg, nyári fuvallat söpört végig.

Harry összeszedte minden erejét, és a fény felé nézett. Egy nagy testű állatot pillantott meg, mely a tó víztükrén poroszkált a túlsó part felé. A könny és a szemébe csorgó verejték függönyén át pislogva igyekezett kivenni, miféle állat lehet... Fényes volt, akár egy egyszarvú. Mikor elérte a partot, megállt.

Harry az ájulással viaskodva figyelte a jelenetet. Az állat odalépett egy emberhez, aki felemelte a kezét, hogy megsimogassa... Az alak furcsán ismerősnek tűnt... de nem, az lehetetlen...

Harry semmit sem értett az egészből, és képtelen volt tovább gondolkodni. Érezte, hogy az utolsó csepp erő is kiszáll tagjaiból, és a következő pillanatban elsötétült előtte a világ.

Huszonegyedik fejezet

Hermione titka

– Megdöbbentő... felfoghatatlan... Kész csoda, hogy élve megúszták... elképesztő... Hőstettet hajtott végre, Piton.

– Köszönöm, miniszter úr.

– Merlin-díj, ezüst fokozat... Mit ezüst, arany fokozat, ha el tudom intézni!

– Hálásan köszönöm, miniszter úr.

– Csúnya sebet szerzett... Felteszem, Black műve.

– Nos, nem, miniszter úr, ezt Potter, Weasley és Granger tették velem.

– Micsoda!?

– Az első perctől fogva egyértelmű volt, hogy Black megbabonázta őket. Viselkedésükből ítélve a konfúziós átkot alkalmazta rajtuk. A gyerekek ugyanis azt a téveszmét hangoztatták, hogy Black esetleg ártatlan lehet. Nem voltak beszámíthatók. Mindazonáltal a felelőtlen magánakciójuk miatt a gazember kis híján kicsúszott a markunkból... A gyerekek nyilván azt hitték, hogy maguk is el tudnak bánni Blackkel. Megjegyzem, az elbizakodottságuk annak köszönhető, hogy a tanév során nem egy kihágást követhettek el büntetlenül... Potternek pedig, ugyebár, az igazgató úr kezdettől fogva különleges státust biztosított...

– Hát igen... Tudja, hogy van ez, Piton... Valamennyien hajlunk rá, hogy elnézőbbek legyünk, ha Harry Potterről van szó.

– Hát persze... de vajon jót tesz-e neki, ha mindig kivételezettként kezelik? Én a magam részéről igyekszem ugyanúgy bánni vele, mint a többi tanítványommal. Más diákot legalábbis felfüggesztenének, ha ilyen veszélynek tenné ki a társait. Gondoljon csak bele, miniszter úr: megsértett minden elképzelhető szabályt – azokat is, amelyeket kimondottan az ő biztonsága érdekében vezettünk be – tiltott időben tiltott helyen tartózkodott, ráadásul egy vérfarkas és egy elitélt gyilkos társaságában... Megjegyzem, erős a gyanúm, hogy korábban engedély nélkül lejárt Roxmorts faluba is...

– Nehéz ügy, Piton, nehéz ügy... Sok botorságot művelt a fiú, ez kétségtelen...

Harry csukott szemmel, mozdulatlanul fülelt. Még mindig kába volt, Caramel és Piton szavai egyenként verekedték át magukat a dobhártyáján, s lusta patakként csörgedeztek az agyában. Végtagjai mintha ólomból lettek volna, de még a szemhéját se bírta felemelni... Legszívesebben ott feküdt volna a kényelmes ágyon az idők végezetéig...

– Nem tudom mire vélni a dementorok szokatlan viselkedését... Maga meg tudja magyarázni, hogy miért vonultak vissza, Piton?

– Nem, miniszter úr. Mikor magamhoz tértem, már elindultak a kijelölt őrhelyük felé.

– Elképesztő. Black, Harry és a lány mégis...

– Mikor rájuk találtam, mindhárman ájultan feküdtek. Először is megkötöztem Blacket, azután odavarázsoltam három hordágyat, és felhoztam őket a kastélyba.

A beszélgetésben szünet állt be. Harry feje lassan tisztulni kezdett, s ezzel egy időben mardosó érzés támadt a gyomra mélyén...

Kinyitotta a szemét.

Kissé homályosan látott – bizonyára levették a szemüvegét. Az nyilvánvaló volt, hogy a gyengélkedőben van – a terem végében álló alak pedig egyértelműen Madam Pomfrey volt. A javasasszony a legutolsó ágy mellett tevékenykedett. Harry hunyorogva odasandított, s egy tűzvörös foltban felismerte Ron haját.

Óvatosan megfordította fejét a párnán. A holdfény megvilágította a szomszédos ágyat, amelyben Hermione feküdt. A lánynak nyitva volt a szeme, s arca feszült figyelmet tükrözött. Mikor észrevette, hogy Harry magához tért, gyorsan az ajkára szorította ujját, majd az ajtó felé mutatott. Az félig nyitva volt – ezért hallatszott be a folyosón álldogáló Caramel és Piton beszélgetése.

Madam Pomfrey most otthagyta Ront, és Harry ágyához sietett. A fiú megfordult, és a javasasszonyra nézett. Madam Pomfrey falazótégla méretű csokoládétömböt tartott a kezében.

– Látom, felébredtünk – állapította meg. Letette a csokoládét Harry éjjeliszekrényére, és nekilátott, hogy egy kis kalapáccsal falatnyi darabokra törje.

– Hogy van Ron? – kérdezte kórusban Harry és Hermione.

– Túléli – felelte kurtán a javasasszony. – Ami pedig titeket illet... Itt maradtok megfigyelésre, amíg... Potter, ezt meg hogy képzeled!?

Harry felült az ágyban, orrára biggyesztette szemüvegét, és felkapta varázspálcáját.

Beszélnem kell az igazgató úrral – jelentette ki.

– Nyugodj meg, Potter – csitította Madam Pomfrey. – Elfogták Blacket. Biztos helyen van. A dementorok perceken belül végrehajtják rajta a csókot...

– MICSODA?

Harry kiugrott az ágyból, s Hermione követte a példáját. A kiáltás azonban a folyosóra is kihallatszott, Cornelius Caramel és Piton besiettek a kórterembe.

– Harry, Harry, mi a baj? – rémüldözött Caramel. – Neked az ágyban a helyed... Kaptál már csokoládét?

– Miniszter úr – hadarta Harry. – Sirius Black ártatlan! Peter Pettigrew nem halt meg! Találkoztunk vele ma este! Nem engedheti, hogy a dementorok bántsák Siriust, ő...

Caramel azonban csak mosolygott, és a fejét csóválta.

– Képzelődsz, Harry. Borzalmas dolgokon mentél keresztül, ki kell pihenned magad. Feküdj le szépen, és bízd ránk a dolgot. Tudjuk, hogy mit kell tennünk...

– NEM TUDJÁK! – kiabálta Harry. – NEM SIRIUS A BŰNÖS!

Hermione odasietett Harry mellé, és esdeklő arccal nézett Caramelre.

– Miniszter úr, kérem, hallgasson meg minket – szólt. – Én is láttam Pettigrew-t. Ron patkánya volt, mert hogy animágus... Mármint Pettigrew...

– Látja, miniszter úr? – csóválta a fejét Piton. – Mindkettőnek téveszméi vannak. Black alapos munkát végzett...

– NINCSENEK TÉVESZMÉINK! – tajtékzott Harry.

– Miniszter úr! Professzor! – csattant fel Madam Pomfrey. – Nyomatékosan kérem, hogy azonnal távozzanak! Már épp eléggé felizgatták a betegeimet!

– Csak szeretném elmondani, hogy mi történt valójában! – harsogta dühösen Harry. – Miért nem bírnak végighallgatni!?

Madam Pomfrey villámgyors mozdulattal jókora csokoládékockát dugott Harry szájába, majd páciense döbbenetét kihasználva visszatuszkolta őt az ágyra.

– Miniszter úr, ezek a gyerekek ápolást igényelnek. Nagyon kérem, távozzanak...

Ekkor újra kinyílt az ajtó, és belépett rajta Dumbledore. Harry szuszogva lenyelte a csokoládét, és újra felült az ágyban.

– Dumbledore professzor, Sirius Black...

– Ez nem lehet igaz! – sápítozott Madam Pomfrey. – Az isten szerelmére, ez nem társalgó, hanem kórterem! Igazgató úr, ragaszkodom hozzá, hogy...

– Ne haragudjon, Poppy – vágott a szavába Dumbledore –, de beszélnem kell Harryvel és Granger kisasszonnyal. Sirius Blacktől jövök...

– Gondolom, magának is ugyanazt a dajkamesét adta elő, amit a gyerekek agyába ültetett – sziszegte Piton. – A patkányról meg az állítólagos Pettigrew-ról...

– Valóban erről szól Black története – felelte higgadtan Dumbledore, és félhold alakú szemüvegén át fürkésző pillantást vetett Pitonra.

– És az én bizonyítékaim nem számítanak? – fortyant fel Piton. – Nem láttam Peter Pettigrew-t se a Szellemszálláson, se a parkban!

– Azért nem látta, mert nem volt magánál, tanár úr! – szólt közbe elszántan Hermione. – És mire megérkezett, már...

– Granger kisasszony, FOGJA BE A SZÁJÁT!

– No de, Piton – méltatlankodott Caramel. – Az ifjú hölgy beteg, ne beszéljen vele ilyen hangon...

– Szeretnék szót váltani Harryvel és Hermionéval – mondta ellentmondást nem tűrő hangon Dumbledore. – Cornelius, Perselus, Poppy, kérem, hagyjanak magunkra...

– Igazgató úr! – fortyant fel Madam Pomfrey. – A betegeimnek ápolásra és nyugalomra van szükségük...

– Sajnálom, de ez nem várhat – felelte Dumbledore. – Nem vitatkozom.

Madam Pomfrey sértődötten felszegte a fejét. Elcsörtetett a kórterem túlsó végéből nyíló szobája felé, és becsapta maga mögött az ajtót. Caramel elővette mellénye zsebéből súlyos aranyóráját, és rápillantott.

– Ha minden igaz, a dementorok már itt vannak – szólt. – Megyek, fogadom őket. Odafent találkozunk, Albus.

A miniszter az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és Pitonra nézett. A bájitaltantanár azonban nem mozdult.

– Remélem, egy szót se hisz el Black meséjéből – suttogta, és Dumbledore arcába meredt.

– Szeretnék beszélni Harryvel és Hermionéval – ismételte az igazgató.

Piton egy lépést tett felé.

– Sirius Black már tizenhat éves korában megmutatta, hogy mennyit ér neki egy ember élete – hadarta fojtott hangon. – Talán már elfelejtette, Dumbledore? Elfelejtette, hogy Black meg akart ölni engem?

– Mindenre pontosan emlékszem, Perselus – felelte csendesen az igazgató.

Piton sarkon fordult, és kimasírozott Caramel mellett az ajtón. Dumbledore és a gyerekek végre magukra maradtak.

Harry és Hermione egymás szavába vágva hadarták el a történetet,

– Tanár úr, Black igazat mond – láttuk Pettigrew-t...

– ...de megszökött, amikor Lupin professzor vérfarkassá változott...

– ...patkányként élt...

– ...hiányzik egy ujj Pettigrew mellső lábáról, illetve a kezéről...

– ...Pettigrew tette ezt Ronnal, nem Sirius... Dumbledore két kezét felemelve jelezte, hogy válaszolni szeretne.

– Kérlek, figyeljetek rám – kezdte halkan –, és ne vágjatok a szavamba, mert szorít minket az idő. Black történetét semmi sem igazolja a ti vallomásotokon kívül – márpedig két tizenhárom éves varázslónövendék szava vajmi keveset nyom a latban. Egy sereg szemtanú eskü alatt vallotta, hogy Sirius megölte Pettigrew-t. Én magam adtam igazolást a minisztériumnak arról, hogy Sirius volt Potterék titokgazdája.

– Lupin professzor is megmondhatja... – szaladt ki Harry száján.

– Lupin professzor jelenleg a Tiltott Rengetegben bujdokol, és nincs olyan állapotban, hogy bárkinek bármit megmondjon. Mire újból emberalakot ölt, Sirius már túl lesz azon, ami a halálnál is rosszabb. Ráadásul a varázslótársadalom súlyos előítéletekkel viseltet a vérfarkasok iránt, úgyhogy az ő vallomása sem érne sokat. Az a tény pedig, hogy Sirius és ő régi barátok...

– De hát...

– Hallgass végig, Harry. Lásd be, hogy szélmalomharcot vívtok. Piton professzor története sokkal meggyőzőbb, mint a tietek.

– Piton gyűlöli Siriust – csattant fel keserűen Hermione. – Mindenáron bosszút akar állni rajta valami buta tréfa miatt... – Sirius nem úgy viselkedett, mint egy ártatlan ember. Összekaszabolta a Kövér Dámát, késsel a kezében behatolt a Griffendél-toronyba... Amíg be nem mutatjuk Pettigrew-t, élve vagy halva, addig az ítélet érvényben marad.

– De maga hisz nekünk.

– Igen, hiszek – felelte csendesen Dumbledore. – Másokat viszont nem tudok meggyőzni az igazságról, és a mágiaügyi miniszter döntését sem áll módomban felülbírálni.

Harry az igazgató komor arcára meredt, s úgy érezte, hogy menten megnyílik alatta a föld. Az elmúlt években szilárd meggyőződésévé vált, hogy Dumbledore számára nincs megoldhatatlan probléma. Titokban most is azt remélte, hogy az igazgató csak csettint egyet, és nyomban helyreáll a világ rendje. De erre nem került sor... Az utolsó reményük is szertefoszlott.

– Egyetlen esélyünk van – szólt lassan Dumbledore, s égszínkék szeme Harryről Hermionéra vándorolt. – Időt kell nyernünk.

– De... – kezdte Hermione. Azután egyszer csak elkerekedett a szeme. – OH!

– Jól figyeljetek – folytatta Dumbledore, minden egyes szót gondosan artikulálva. – Sirius Flitwick professzor szobájában van, a hetedik emeleten. Az a tizenharmadik ablak a Nyugati Toronytól számolva. Ha minden jól megy, ma este két ártatlan életét is megmenthetitek. De egyvalamit jól véssetek az eszetekbe. Senki nem láthat meg titeket. Hermione, tudod mi a törvény – tudod mi forog kockán... senki – nem – láthat – meg – titeket.

Harry egy szót sem értett az egészből. Dumbledore sarkon fordult, de az ajtóból még visszanézett rájuk.

– Bezárlak titeket a kórterembe. A pontos idő... – az órájára pillantott –, huszonhárom óra ötvenöt perc. Három fordítás elég lesz, Hermione. Sok szerencsét.

– Sok szerencsét? – visszhangozta Harry, mikor Dumbledore mögött becsukódott az ajtó. – Három fordítás? Miről beszélt? Mit vár tőlünk, mit csináljunk?

Hermione nem felelt. Helyette kapkodva kigombolta a talárja nyakát, és hosszú, vékony aranyláncot húzott elő a ruha alól.

– Gyere ide, Harry – szólt izgatottan. – Gyere már!

Harry odalépett hozzá. Hermione két kézzel felemelte a láncot, s Harry látta, hogy azon egy parányi, csillogó homokóra függ.

– Bújj bele – utasította a lány. Harry engedelmesen bedugta a fejét az aranyláncba. – Készen állsz? Harry értetlenül rázta a fejét.

– Mit csinálunk?

Hermione egymás után háromszor megfordította a homokórát.

A sötét kórterem eltűnt, s Harry úgy érezte, mintha iszonyatos sebességgel repülne hátrafelé. Elmosódott, tarka foltok suhantak el mellette, a dobhártyáját mintha kalapáccsal püfölték volna. Kiáltani próbált, de nem hallotta a saját hangját...

Aztán hirtelen újra szilárd talajt érzett a lába alatt, és egy szempillantás alatt kitisztult a kép...

Hermione mellett állt az üres bejárati csarnokban. A padló kőlapjai fényesen csillogtak a nyitott tölgyfaajtón át beáradó napfényben. Harry döbbenten Hermionéhoz fordult. A vékony aranylánc megfeszült, és a nyakába vágott.

– Hermione, mit...

– Gyerünk!

Hermione karon ragadta Harryt, és a csarnok túlsó végében álló tisztítószeres szekrényhez vonszolta. Feltépte a szekrény ajtaját, betuszkolta Harryt a felmosóvödrök közé, majd ő is bemászott, és behúzta maga mögött a szekrényajtót.

– Mi ez... hogyan... Mi történt velünk, Hermione?

– Visszamentünk az időben – magyarázta suttogva a lány, miközben segített Harrynek kibújni a láncból. – Pontosan három órát.

Harry a sötétben kitapogatta a saját lábát, és jól belecsípett. Érezte a fájdalmat, s ez bizony azt igazolta, hogy nem álmodik.

– De hát...

– Csss! Hallgasd csak! Lépteket hallok. Lehet, hogy... lehet, hogy mi vagyunk azok.

Hermione a szekrényajtóra szorította a fülét.

– Átvágnak a csarnokon... Igen, ezek mi vagyunk. Most indulunk Hagridhoz!

– Azt akarod mondani... hogy egyszerre vagyunk idebent és odakint?

– Igen – suttogta Hermione, fülét még mindig az ajtóra tapasztva. – Biztos, hogy mi vagyunk azok... háromnál nem lehetnek többen... Lassan megyünk, mert rajtunk van a láthatatlanná tévő köpeny...

Elhallgatott, és a fülét hegyezte.

– Lementünk a lépcsőn...

Hermione aggódó arccal leült egy felfordított vödörre, és eltöprengett. Harry azonban még nem fogyott ki a kérdésekből.

– Honnan szerezted ezt a homokórát, vagy mit?

– Időnyerő a neve – suttogta Hermione –, és McGalagony professzortól kaptam. Egész évben nap mint nap használtam, mert csak így tudtam eljutni az összes órámra. Meg kellett esküdnöm McGalagonynak, hogy senkinek nem szólok róla. Mindenféle kérvényeket kellett írnia a minisztériumnak, hogy megkaphassam. Győzködnie kellett őket, hogy mintadiák vagyok, és csakis tanulási célra fogom használni az időnyerőt... Ha egyszerre több órán kellett részt vennem, egyszerűen visszaforgattam az időt. Érted? De...

– Harry, fogalmam sincs, mit vár tőlünk Dumbledore. Miért mondta, hogy menjünk vissza három órával korábbra? Miért lesz ettől jobb Siriusnak?

Harry elgondolkozva meredt a lány arcába.

– Bizonyára történt valami mostanában, amin változtatnunk kellene – töprengett hangosan. – De micsoda? Három órával ezelőtt lementünk Hagridhoz...

– Most van három órával ezelőtt – javította ki Hermione. – És mi most megyünk le Hagridhoz. Hiszen hallottuk, ahogy lemegyünk a lépcsőn...

Harry a homlokát ráncolta, még a feje is belefájdult a lázas töprengésbe.

– Dumbledore azt mondta, két ártatlan életét is megmenthetjük. – Egyszerre mintha lámpást gyújtottak volna a fejében. – Hermione, megmentjük Csikócsőrt!

– De hát mit segítünk azzal Siriusnak?

– Dumbledore azt mondta... elmondta nekünk, hogy melyik Flitwick szobájának ablaka! Oda zárták be Siriust! Csikócsőr hátán az ablakhoz kell repülnünk, és meg kell szöktetnünk a keresztapámat! Csikócsőr és Sirius együtt fognak elmenekülni!

A félhomályban is igen jól kivehető volt Hermione rémült fintora.

– Csoda kellene hozzá, hogy mindezt észrevétlenül végigcsináljuk!

– Akkor is meg kell próbálnunk – jelentette ki Harry. Felállt, és most ő tapasztotta a fülét az ajtónak. – Minden csendes. Gyere, induljunk...

Óvatosan kinyitotta a szekrényajtót. A bejárati csarnok üres volt. Kimásztak a szekrényből, és lábujjhegyen a tölgyfaajtóhoz szaladtak. Odakint már megnyúltak az árnyékok, és a napsugarak most is aranysárgára festették a Tiltott Rengeteg fáinak csúcsát.

– Ha valaki kinéz a parkba... – nyöszörögte Hermione, és aggodalmasan pislogott a kastély ablakai felé.

– Futni fogunk – döntött Harry. – Egyenesen beszaladunk az erdőbe. Elbújunk a fák között, és onnan figyeljük az eseményeket.

– Rendben – zihálta izgatottan Hermione –, de az üvegházakat megkerülve menjünk. Hagrid ajtajából nem szabad látszanunk, különben megpillanthatjuk magunkat! Lassan elérjük Hagrid kunyhóját!

Harry úgy határozott, hogy majd útközben gondolja át a lány szavait, és futásnak eredt. Hermione követte. A konyhakerten átvágva berohantak az üvegházak mögé. Ott egy percre megálltak erőt gyűjteni, megbeszélték, hogy melyik oldalról kerülik meg fúriafüzet, azután megkezdték a hosszú sprintet a Tiltott Rengeteg menedéket nyújtó fái felé.

Harry ért előbb célba. Elrejtőzött a legközelebbi fa mögött, s ott várta be Hermionét, aki pár másodperccel később meg is érkezett.

– Jól van – zihálta a lány. – Most pedig lopózzunk Hagrid házához. De óvatosan, nehogy meglásson minket valaki...

Zajtalan léptekkel elindultak az erdőszéli fák árnyékában. Alighogy megpillantották Hagrid kunyhójának ajtaját, kopogtatást hallottak. Gyorsan beiszkoltak egy öreg tölgyfa mögé, és kétoldalt kilesve figyelték, mi történik. Az ajtó kinyílt, és megjelent a sápadt, reszkető Hagrid. A következő pillanatban Harry meghallotta három órával előbb mondott szavait:

– Csak mi vagyunk. A láthatatlanná tévő köpeny van rajtunk. Engedj be, akkor levesszük.

Hagrid félreállt.

– De hisz megírtam, hogy ne gyertek le – suttogta, azután becsukta az ajtót.

– Micsoda őrült kaland – csóválta a fejét Harry.

– Menjünk tovább – suttogta Hermione. – Csikócsőr közelében keressünk rejtekhelyet.

Folytatták útjukat a fák között, s végül megpillantották a tökágyás kerítéséhez pányvázott, nyugtalan hippogriffet.

– Most? – suttogta Harry.

– Nem! – rázta a fejét Hermione. – Ha most szökünk meg vele, az a bizottsági ember meg a hóhér azt fogják gondolni, hogy Hagrid engedte szabadon. Ki kell várnunk, amíg megbizonyosodnak róla, hogy Csikócsőr itt van.

– Akkor kábé egy percünk lesz az akcióra – morogta Harry. Lassan ő is kezdte úgy gondolni, hogy lehetetlen feladatra vállalkoztak.

A kunyhóból hangos csörömpölés szűrődött ki.

– Hagrid most töri össze a tejeskancsót – suttogta Hermione. – Mindjárt megtalálom Makeszt...

És valóban, alig két perc múlva felcsendült Hermione sikolya.

– Hermione – fordult a lányhoz Harry. – Mi lenne ha... ha egyszerűen berontanánk, magunkhoz vennénk Pettigrew-t, és...

– Isten ments! – suttogta rémülten Hermione. – Hát még mindig nem érted? Amit most csinálunk, azzal megsértjük a varázslók egyik legfőbb törvényét! Senki nem változtathatja meg a múltat! Senki! Hallottad, mit mondott Dumbledore: ha meglátnak minket...

– De hisz csak mi és Hagrid látnánk minket!

– Harry, szerinted hogyan reagálnál, ha meglátnád magadat, amint önmagadra töröd az ajtót?

– Hát... valószínűleg beleőrülnék – felelte Harry. – Vagy azt hinném, hogy az egész fekete mágia...

– Pontosan! Megzavarodnál, sőt talán rá is támadnál saját magadra! Hát nem érted? McGalagony professzor mesélt nekem azoknak a varázslóknak a sorsáról, akik belepiszkáltak az időbe... Egy csomóan közülük megölték leendő vagy épp múltbeli önmagukat!

– Jó, meggyőztél – visszakozott Harry. – Csak egy ötlet volt. Gondoltam...

Hermione oldalba bökte, és a kastély felé mutatott. Harry kissé odébb húzódott, hogy jobban lássa a távoli tölgyfaajtót. Dumbledore, Caramel, az öreg bizottsági tag és Macnair, a hóhér már a lépcső aljánál jártak.

– Mindjárt kijövünk! – suttogta izgatottan Hermione.

Néhány másodperc múlva kitárult Hagrid kunyhójának hátsó ajtaja, és Harry meglátta önmagát, amint Ron, Hermione és Hagrid társaságában kilép a kertbe. Élete legfurcsább élménye volt ott állni a fa mögött, és meglesni a tökágyásban ácsorgó önmagát.

– Semmi baj, Csikó. Itt vagyok... – nyugtatgatta Hagrid a hippogriffet. Azután Harryékhez fordult: – Induljatok. Menjetek...

– Hagrid, nem hagyhatunk itt...

– Elmondjuk nekik, mi történt valójában...

– Nem ölhetik meg...

– El kell mennetek! Még csak az hiányzik, hogy titeket is megbüntessenek!

Harry pislogva nézte a múltbéli Hermionét, aki most ráborította Ronra és a másik Harryre a bűvös köpenyt.

– Menjetek. Ne nézzétek végig, és ne is hallgatózzatok...

Ismét kopogtattak a bejárati ajtón. Megérkeztek a kivégzés résztvevői. Hagrid besietett a kunyhóba. Az ajtó félig nyitva maradt mögötte. Harry a foltokban lelapuló füvet nézte, és hallgatta a három pár láb léptcinek halk zaját. A köpönyeges Harry, Ron és Hermione lassan eltávolodtak... A fák között rejtőző Harry és Hermione viszont hallották, mi történik odabent a kunyhóban.

– Hol van a bestia? – kérdezte fagyosan Macnair.

– Odakint – nyöszörögte Hagrid. – Hátul.

Harry gyorsan visszahúzta fejét a fa mögé, mert a kunyhó ablakában megjelent Macnair arca. A hóhér szemügyre vette Csikócsőrt. Azután Caramel hangja szűrődött ki a nyitott hátsó ajtón.

– Nos, öhm, fel kell olvasnom neked a kivégzési parancsot, Hagrid. Ígérem, gyors leszek. Azután alá kell írnod, ahogy Macnairnek is. Macnair, magának is itt kell lennie a felolvasáskor. Ez az előírás...

A hóhér arca eltűnt az ablakból. Eljött a cselekvés ideje.

– Maradj itt – suttogta Harry. – Majd én elhozom.

Mikor ismét felcsendült Caramel hangja, Harry kilépett a fa mögül, átugrott a tökágyás kerítésén, és Csikócsőr elé lépett.

– A Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottság határozata értelmében a Csikócsőr nevű hippogriff, a továbbiakban: elítélt, június hatodikán napnyugtakor kivégzendő...

Harry mélyen belenézett Csikócsőr égő narancsszínű szemébe, és meghajolt. A hippogriff térdre ereszkedett, majd újra felállt. Harry sietve kibontotta a csomót Csikócsőr kötelén.

– ...a kivégzés módja lefejezés, végrehajtója a bizottság által kijelölt Walden Macnair...

– Gyerünk, Csikócsőr! – suttogta Harry. – Segíteni akarunk rajtad. Gyere már! Csendesen... Ne csapj zajt... – ...aláírásukkal tanúsítják. Itt írd alá, Hagrid...

Harry minden erejével meghúzta a kötelet, de Csikócsőr egy tapodtat se mozdult.

– Akkor hát essünk túl rajta – hallatszott ki a kunyhóból az agg bizottsági tag reszketeg cérnahangja. – Hagrid, talán jobb lesz, ha maga idebent marad.

– Nem, nem, ott akarok lenni mellette... Nem hagyhatom magára...

A léptek zajából ítélve a kunyhóban tartózkodók elindultak az ajtó felé.

– Gyerünk, Csikócsőr – sziszegte Harry.

Nagyot rántott a hippogriff nyakára feszülő kötélen. Az állat mérgesen csattogtatta a szárnyát, de végre hajlandó volt elindulni. Még mindig háromméternyire voltak az erdő szélétől – a kunyhó ajtajából bárki tisztán láthatta őket.

Ekkor felcsendült a kunyhóban Dumbledore hangja.

– Egy pillanat, Macnair. Magának is alá kell írnia.

A lépések zajában szünet állt be. Harry újra megrántotta a kötelet. Csikócsőr ingerülten megrázta a fejét, de kissé megszaporázta lépteit.

Az egyik fa mögül kibukkant Hermione falfehér arca. – Siess!

Harry hallotta, hogy Dumbledore továbbra is szóval tartja a kunyhóban tartózkodókat. Harmadszor is megrántotta Csikó csőr kötelét, s a hippogriff kelletlenül ügetni kezdett, Végre beértek a fák közé...

– Gyorsan, gyorsan! – sürgette őket Hermione. Kiugrott a fa mögül, és ő maga is megragadta Csikócsőr kötelét. Harry hátranézett a válla fölött, már nem látta se a kunyhót, se a kertet – vagyis ők sem látszottak onnan.

– Álljunk meg – súgta oda Hermionénak. – Meg ne halljanak minket...

A kunyhó hátsó ajtaja nagy csattanással kicsapódott. Harry, Hermione és Csikócsőr mozdulatlanul álltak, úgy tűnt, még a hippogriff is érdeklődve hallgatózik.

Egy pillanatig csend volt. Azután...

– Hol van? – kérdezte az öreg bizottsági tag. – Hol van az állat?

– Az előbb még itt volt! – bizonygatta dühösen a hóhér. – A saját szememmel láttam! Itt állt kipányvázva!

– Roppant különös – szólt Dumbledore higgadt, sőt némileg derűs hangon.

– Csikó! – hebegte Hagrid.

Suhintás, majd puffanás hallatszott. A hóhér dühében a kerítésbe vágta bárdját. Azután felhangzott Hagrid óbégatása, de Harryék ezúttal értették is, mit mond.

– Megszökött! Megszökött! Eszem azt a drága kis csőrét! Biztos kiszabadította magát! Jól van, Csikó, okos vagy!

Csikócsőr kötele megfeszült. Az állat vissza akart menni Hagridhoz. Harry és Hermione a sarkukra állva rángatták vissza.

– Elkötötték a bestiát! – csattant fel a hóhér. – Kutassuk át a birtokot, az erdőt...

– Ugyan már, Macnair – szólt Dumbledore. – Ha Csikócsőrt valóban ellopták, gondolja, hogy a tolvaj gyalog vezette el? Ha meg akarja találni, kutassa át az eget... Hagrid, jól esne egy csésze tea. Sőt, egy pohárka brandyt se utasítanék vissza.

– Ó, hogyne, professzor úr – rebegte Hagrid a boldogságtól elfúló hangon. – Menjünk be, menjünk be...

Harry és Hermione a fülüket hegyezték. Léptek zaja és a hóhér halk szitkozódása hallatszott, azután becsapódott egy ajtó, és a kunyhó környékére csend telepedett.

Harry körülnézett.

– És most? – kérdezte.

– Meghúzzuk itt magunkat – felelte kissé zaklatottan Hermione. – Nem csinálhatunk semmit, amíg vissza nem mennek a kastélyba. Azután megvárjuk az alkatinas pillanatot, és felrepülünk Csikócsőrrel ahhoz az ablakhoz. De Sirius csak órák múlva kerül a kastélyba... Jaj, istenem, most jön csak a neheze...

Hermione megszeppenve pislogott az erdő sötét fái felé. A nap lassan lenyugodott.

– Át kell mennünk egy olyan helyre, ahonnan látjuk a fúriafüzet – szólt homlokráncolva Harry. – Különben nem fogjuk tudni, hol tart a dolog.

Hermione bólintott, és megmarkolta Csikócsőr kötelét.

– Rendben, de ne feledd, hogy nem láthatnak meg minket...

Elindultak az erdő széle mentén. A sűrűsödő sötétben belopóztak egy kisebb facsoport mögé, ahonnan szabad rálátás nyílt a fűzfára.

– Ott van Ron! – szisszent fel hirtelen Harry.

A park füvén egy sötét alak szaladt. Kiáltása messzire elhallatszott az esti csendben.

– Hagyd békén... Sicc! Makesz, gyere ide!

Azután még két alak tűnt fel a semmiből. A másik Harry és a másik Hermione Ron után rohantak, aki egyszer csak a földre vetette magát.

– Megvagy! Tűnj innen, undok vadállat!

– Ott van Sirius! – mutatott a fűzfára Harry. A gyökerek között megjelent a hatalmas kutya. Néhány másodperccel később ledöntötte a lábáról Harryt, majd beleharapott Ron karjába...

– Innen nézve még szörnyűbb az egész – motyogta Harry a gyökerek között vergődő Ront figyelve. – Juj, nézd, most pofozott meg a fa... meg téged is... Uramisten, de furcsa nézni.

A fúriafűz vadul suhogtatta alsó ágait, a másik Harry és a másik Hermione ide-oda szaladgáltak körülötte, de nem sikerült elérniük a törzset. Aztán a fa egyszerre megdermedt.

– Csámpás megérintette a görcsöt – kommentálta Hermione.

– Mi pedig lemászunk – motyogta Harry. – Bent vagyunk...

Amint a két alak eltűnt az alagútba vezető lyukban, a fúriafűz ismét életre kelt, s szinte azon nyomban közeli léptek zaja hallatszott. Dumbledore, Macnair, Caramel és az öreg bizottsági tag a kastély felé vették útjukat.

– Kis híján találkoztunk velük... – sóhajtott Hermione. – Bárcsak Dumbledore is velünk jött volna...

– Akkor Macnair és Caramel se maradt volna itt – felelte sötéten Harry. – Bármibe lefogadom, hogy Caramel gondolkodás nélkül ráuszította volna a hóhért Siriusra...

A négy férfi felkapaszkodott a bejárati lépcsősoron, és hamarosan eltűnt Harryék szeme elől. A park néhány másodpercig néptelen volt, azután újabb szereplő tűnt fel a színen.

– Ott jön Lupin!

A professzor lesietett a lépcsőn, és futva elindult a fúriafűz felé. Harry felnézett az égre. A hold gomolygó felhők mögött rejtőzött.

Lupin felkapott a földről egy letört ágat, és megérintette vele a fúriafűz görcsét. A fa mozdulatlanná dermedt, és néhány másodperc múlva Lupint is elnyelte a föld alá vezető lyuk.

– Miért nem vette magához a köpenyt? – csóválta a fejét Harry. – Ott hever a fánál...

Hirtelen ötlettel Hermionéhoz fordult.

– Ha most odarohannék, és elhoznám a köpenyt, Piton nem találná meg, és...

– Harry, nem láthatnak meg minket!

– Hogy bírod ki tétlenül? – csattant fel Harry. – Hogy bírod végignézni?... Megyek, és elhozom a köpenyt!

– Harry, ne!

Hermione megmarkolta Harry talárját. Abban a szempillantásban harsány énekszó csendült fel a közelben. Hagrid kilépett kunyhója ajtaján, és kissé tántorogva elindult a kastély felé. Közben torkaszakadtából gajdolt, és vidáman lengette a kezében tartott jókora butykost.

– Látod? – zihálta Hermione. – Látod, mi történt volna? Nem szabad észrevenniük minket! Csikócsőr, ne!

A hippogriff újra megindult Hagrid felé, Harry gyorsan elkapta a kötelét, és nagy nehezen megállította. Hagrid egyre távolodott, Csikócsőr végül feladta a próbálkozást, és szomorúan lecsüggesztette a fejét.

Két perc sem telt bele, és a tölgyfaajtó ismét kinyílt. Ezúttal Piton lépett ki rajta. Ő is egyenesen a fúriafűz felé vette útját.

Harry ökölbe szorult kézzel nézte a bájitaltantanárt. Az megállt a fa közelében, és körülnézett. Azután lehajolt a földre, s mikor felegyenesedett, már a kezében volt a láthatatlanná tévő köpeny.

– Vedd le róla a mocskos kezedet – sziszegte Harry.

– CSSSS!

Piton ugyanazzal az ággal dermesztette meg a fűzfát, amit Lupin is használt. Magára terítette a köpenyt, és hamarosan ő is eltűnt a gyökerek között.

– Jól van – bólintott Hermione. – Mindnyájan bent vagyunk... most már csak meg kell várnunk, amíg visszatérünk...

A lány a legközelebbi fa törzséhez csomózta Csikócsőr kötelét, azután leült a földre, és felhúzott térde köré fűzte a karját.

– Egyvalamit nem értek, Harry. Miért nem bántották Siriust a dementorok? Mielőtt elájultam, még láttam őket. Nagyon sokan voltak...

Harry leült a lány mellé. Elmondta neki, hogyan tátotta rá száját a dementor, és hogyan sietett a segítségükre a tó víztükrén nyargaló, ezüstszín csodalény.

Hermione álmélkodva hallgatta a történetet. – De hát mi volt az?

– A dementorok elmenekültek előle – felelte Harry –, vagyis csak egyvalami lehetett: egy igazi, erős patrónus.

– Ki idézte meg?

Harry nem válaszolt. Újra maga előtt látta a tó túlsó partján álló alakot. Emlékezett rá, hogy kit vélt felismerni benne... de a feltételezés túlságosan is abszurd volt.

– Nem volt ismerős az arca vagy a termete? – faggatta Hermione. – Nem az egyik tanár volt az?

– Nem – rázta a fejét Harry. – Nem tanár volt.

– Csak egy nagyhatalmú varázsló lehetett képes rá, hogy ennyi dementort elkergessen... Ha a patrónus tényleg olyan fényes volt, biztos megvilágította őt. Nem tudtad kivenni...?

– De igen – felelte csendesen Harry. – De... talán csak képzelődtem... kavargott a fejem... rögtön utána el is ájultam...

– Kit láttál, Harry?

– Az hiszem... – Harry nyelt egyet. Tudta, milyen furcsán hangzik majd, amit mond. – Azt hiszem, az apámat.

Felpillantott Hermionéra. A lánynak tátva maradt a szája. Félig rémülten, félig szánakozva meredt Harryre.

Harry, az apád... ő... meghalt.

– Tudom – felelte gyorsan Harry.

– A kísértetét láttad?

– Nem tudom... nem. Élő embernek tűnt.

– De hát...

– Mondom, hogy talán csak képzelődtem... Az alak őrá emlékeztetett. Olyan volt, mint a fényképeken...

Hermione még mindig olyan arcot vágott, mintha kételkedne Harry épelméjűségében.

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik.

Harry elfordította a fejét. Csikócsőr békésen álldogált mellette, csőrével a földet kaparászva férgek után kutatott. Harry szórakozottan meredt az állatra.

Apjára gondolt, és három régi barátjára... Holdsáp, Tapmancs, Féregfark és Ágas... Lehet, hogy aznap este mind a négyen ott voltak a parkban? Féregfark felbukkant, pedig mindenki halottnak hitte – miért volna hát lehetetlen, hogy az ő édesapja is visszatért? Azokban a pillanatokban, közvetlenül azelőtt, hogy elveszítette az eszméletét, biztos volt benne, hogy az apját látja...

Egy szélfuvallat megzörgette a föléjük hajló lombos ágakat. A vonuló felhők mögül újra meg újra előbukkant a hold. Hermione a fúriafűz felé fordulva gubbasztott, és várt.

Több mint egy óra telt el így, azután egyszerre...

– Jövünk! – suttogta Hermione.

Mindketten felpattantak. Csikócsőr felemelte a fejét. A fúriafűz környéke ismét benépesült. Lupin, Pettigrew és Ron kászálódtak ki a lyukon. Őket az ájult, lebegő Piton követte, majd Harry és Hermione is kimásztak a szabadba. A sort Sirius Black zárta.

A csapat elindult a kastély felé. Harry szíve a torkában dobogott. Tudta, hogy a parkot másodperceken belül elárasztja a telihold fénye...

Hermione mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Nyugton kell maradnunk, Harry – suttogta. – Nem láthatnak meg minket. Semmit nem tehetünk...

– Szóval hagyjuk, hogy Pettigrew újra kereket oldjon?

– Úgyse találnánk meg azt a patkányt, hiszen sötét van!

Hidd el, nincs mit tenni. Azért jöttünk vissza, hogy kiszabadítsuk Siriust. A többi dologba nem avatkozhatunk bele! – Jó, felfogtam!

A felhők továbbúsztak, és kibukkant mögülük a hold. A távolodó alakok megálltak. Aztán az egyik megmozdult...

– Ez Lupin – suttogta Hermione. – Most alakul át.

– Hermione! – kapta fel a fejét Harry. – Nem maradhatunk itt!

– Hányszor mondjam még, hogy...

– Nem akarok közbeavatkozni! Lupin mindjárt berohan az erdőbe! Nem találhat itt minket!

Hermione felsikkantott. Azután Csikócsőrhöz ugrott, és gyorsan eloldotta a kötelét.

– Induljunk! Futás! De hova mehetnénk? Hol rejtőzzünk el? Mindjárt itt lesznek a dementorok!

– Hagrid kunyhójába megyünk – határozott Harry. – Az most üresen áll. Gyerünk!

Futásnak eredtek, nyomukban az engedelmesen trappoló Csikócsőrrel. A hátuk mögött felhangzott a vérfarkas üvöltése

A kunyhót elérve Harry feltépte az ajtót, előreengedte Hermionét és a hippogriffet, majd ő is beiszkolt, és becsapta maga mögött az ajtót.

Agyar, a vadkanfogó kutya vad ugatással fogadta őket.

– Hallgass, Agyar, mi vagyunk azok! – Hermione odasietett a kutyához, és vakargatni kezdte a füle tövét, hogy megnyugtassa. – Ez meleg helyzet volt – fordult Harryhez.

– De még milyen meleg...

Harry kinézett az ablakon. Innen, a kunyhóból sokkal nehezebb volt figyelemmel kísérni az eseményeket. Csikócsőr viszont láthatóan örült, hogy újra Hagrid házában lehet. Leheveredett a kandalló elé, elégedetten behúzta szárnyát, és aludni készült.

– Mégiscsak jobb lesz, ha kimegyek – szólt fejcsóválva Harry. – Innen nem látom, mi történik...

Hermione felnézett. Gyanakodva fürkészte a fiú arcát.

– Nem fogok beleavatkozni – nyugtatta meg Harry. – De ha nem látjuk, hol tartanak az események, honnan tudhatnánk, mikor indulhatunk el Siriusért?

– Rendben... Csikócsőrrel itt várunk rád. De nagyon vigyázz... egy vérfarkas jár odakint... és mindjárt jönnek a dementorok...

Harry kilépett az ajtón, és megkerülte a kunyhót. A távolban egy kutya panaszos szűkölése hangzott fel. A dementorok tehát már bekerítették Siriust. Ő és Hermione mindjárt odaszaladnak hozzá...

Harry szaporán dobogó szívvel fordult a tó felé. Lassan meg kellett érkeznie annak az embernek, aki a patrónust küldte.

Harry habozott. Senki nem láthat meg titeket. De ő nem is látszani akart, hanem látni... még egyszer látni a tóparti alakot...

Ekkor megjelentek a dementorok. Tömegével bontakoztak ki a sötétségből, és indultak el a tó túlsó partja felé... Távolodtak attól a helytől, ahol Harry állt... nem kellett a közelükbe mennie...

Futásnak eredt. Semmi másra nem tudott gondolni, csak az apjára... Ha ő volt az... ha tényleg ő volt az... Bizonyságot kell szereznie...

Gyorsan közeledett a tóhoz, de még mindig nem látott senkit. A vízen túl ezüstszínű folt pislákolt fel... az ő erőtlen kis patrónusa...

Közvetlenül a tó partján magányos bokor állt. Harry elrejtőzött mögötte, és a levelek között kilesve kémlelte a környéket. A túlsó parton egyszerre kihunyt az ezüstös derengés. Harry torkát összeszorította a rémület és az izgalom. Közeledett a döntő pillanat...

– Gyere már! – motyogta. – Hol késlekedsz? Gyerünk, apa...

A tópart azonban néptelen maradt. Harry a nyakát nyújtogatva figyelte a dementorokat. Egyikük lehajtotta a csuklyáját. A megmentő nem várathatott tovább magára... Azonban úgy tűnt, hogy ezúttal senki nem akar a bajbajutottak segítségére sietni...

Harry a homlokára csapott. Egyszerre mindent megértett. Az alak, akit a túlsó partról látott, nem az apja volt – hanem ő maga...

Habozás nélkül kiugrott a bokor mögül, és előhúzta varázspálcáját.

– EXPECTO PATRONUM! – kiáltotta.

Patrónusa nyomban megjelent – nem pislákoló, alaktalan ködfelhőként, mint korábban, hanem egy sugárzó testű, gyönyörű állat képében. Harry hunyorogva meredt rá, hogy megállapítsa a fajtáját. Nagyjából lóra emlékeztetett.

Az állat zajtalanul átnyargalt a tó éjfekete víztükre fölött. A túlsó partra érve leeresztette fejét, és rátámadt a prédájuk körégyűlt dementorokra... Azok nyomban szétrebbentek. Az állat ezután többször körbefutotta a földön heverő mozdulatlan alakokat. A fekete csuklyások köröskörül hátrálni kezdtek, majd megfordultak és távoztak. Egy perc sem telt bele, és elnyelte őket az éjszaka.

A patrónus habozás nélkül megfordult, és a mozdulatlan víztükör fölött poroszkálva elindult visszafelé. Harry most jól szemügyre vehette. Nem ló volt, és nem is unikornis... hanem szarvas. Egy fénylő, ezüstszürke szarvasbika...

Az állat megállt a parton. Patái nem hagytak nyomot a puha fövenyen. Nagy kerek szemével Harryre nézett, majd lassan lehajtotta agancsos fejét. Harrybe belehasított a felismerés...

– Ágas – suttogta.

Remegő ujjakkal a szarvas felé nyúlt, de mielőtt elérhette volna, az állat köddé vált.

Harry mozdulni sem bírt, még a kezét sem eresztette le, csak állt, és döbbenten bámult maga elé.

Kábulatából a háta mögött felhangzó patadobogás térítette magához. Összerezzent, majd megpördült a tengelye körül. Hermione futva közeledett felé, maga mögött vonszolva Csikócsőrt.

– Az isten szerelmére, mit csináltál!? – rémüldözött a lány. – Megígérted, hogy nem avatkozol bele!

– Megmentettem az életünket – felelte Harry. – Gyere, bújjunk el a bokor mögött. Elmagyarázom...

Hermione tátott szájjal hallgatta a beszámolót.

– Meglátott valaki?

– Persze! Épp ez a lényeg! Én magam láttam meg magamat. Én voltam az, akit az apámnak néztem!

– Nem tudom elhinni, Harry... Hogy idézhettél te meg olyan patrónust, amelyik elbír száz dementorral? Ez még egy felnőtt varázslónak is nagyon nehéz feladat!

– Tudtam, hogy sikerülni fog – felelte Harry –, hiszen pár órája láttam, hogy képes vagyok rá... Ez így nagy butaság?

– Nem tudom... Harry, odanézz! Piton!

Mindketten kidugták a fejüket a bokor mögül, és a túlsó part felé néztek. Piton már magához tért, és odament a földön heverő alakokhoz. Mikor Harryék megpillantották, épp hordágyakat varázsolt elő. Harry, Hermione és Black teste felemelkedett a földről, és besorakozott egy negyedik lebegő hordágy mellé, amin bizonyára Ron feküdt. Ezután Piton felemelte pálcáját, és elindult a sebesültekkel a kastély felé.

– Mindjárt itt az idő. – Hermione az órájára nézett. – Dumbledore negyvenöt pere múlva ránk zárja a kórterem ajtaját. Addig ki kell szabadítanunk Siriust, és vissza kell érnünk a gyengélkedőre, különben észreveszik, hogy eltűntünk.

Várakozás közben a tó vizén tükröződő felhőket nézték, s hallgatták a bokor ágai között hancúrozó szél halk susogását. Csikócsőr unalmában ismét féregvadászatba kezdett.

– Szerinted beértek már? – kérdezte Harry. Megnézte az óráját, majd felpillantott a kastélyra. Tekintetével megkereste a Nyugati Tornyot, és számolni kezdte az ablakokat.

– Nézd! – suttogta Hermione. – Valaki kijött a kastélyból! Ki az?

Harry a szemét meresztve belebámult a sötétbe. Az alak sietős léptekkel elindult a birtok egyik kapuja felé. Ahogy ráesett a hold fénye, valami nagy, fényes tárgy csillant meg a derekán.

– Macnair! – sziszegte Harry. – A hóhér! Elindult a dementorokért! Eljött a pillanat, Hermione!

Harry bakot tartott a lánynak, és felsegítette Csikócsőr hátára. Ő maga a bokor egyik alacsony ágát használta lépcsőnek, úgy kapaszkodott fel Hermione elé. Azután hátrahúzta Csikócsőr kötelét, és a másik végét is hozzácsomózta a nyakörvhöz, rögtönzött kantárt fabrikálva.

– Indulhatunk? – szólt hátra a válla fölött Hermionénak. – Erősen kapaszkodj belém...

Cipője sarkával megbökte a hippogriff oldalát.

Csikócsőr nyomban a levegőbe emelkedett. Harry összeszorította a térdét, a fel-le mozgó, hatalmas szárnyak a lábszárát súrolták. Érezte Hermione karját a derekán, és hallotta a lány panaszos motyogását:

– Uramisten... szédülök... mindjárt lezuhanunk...

Harry irányba állította Csikócsőrt, s a hippogriff suhogó szárnycsapásokkal a kastély felső emeletei felé repült...

Harry erősen meghúzta a kötél bal szárát, mire Csikócsőr élesen bekanyarodott. Harry az elsuhanó ablakokat számolta. Egyszerre megrántotta a kantárt. – Hó!

Csikócsőr lassított, majd megállt – pontosabban elkezdett fel-le liftezni a kiszemelt ablak előtt: mozgatnia kellett a szárnyát, hogy ne zuhanjanak le, s minden lomha szárnycsapással két métert emelkedett – csak hogy aztán ugyanannyit süllyedjen.

Az egyik ilyen emelkedés során Harry megpillantotta Siriust, aki csüggedten üldögélt egy széken.

– Ott van!

Lefelé menet sikerült bekopogtatnia az ablakon.

Black felpillantott – és elkerekedett a szeme. Felpattant a székről, és odasietett az ablakhoz, de az zárva volt.

– Álljon félre! – kiáltott be neki Hermione. Egyik kezével elengedte Harry derekát, és előhúzta varázspálcáját.

– Alohomora!

Az ablak kitárult.

– De hát... hogyan – hebegte Black a hippogriffre meredve.

– Szálljon fel. Sietnünk kell... – Harry két oldalról bele markolt Csikócsőr nyakába, hogy helyben tartsa. – El kell tűnnie innen. Macnair már elindult a dementorokért.

Black két kézzel megkapaszkodott a szűk ablak keretében, s macskaügyességgel kimászott. Ezúttal jól jött, hogy olyan sovány. Átvetette lábát Csikócsőr hátán, és ügyesen elhelyezkedett Hermione mögött.

Harry megrázta a kantárt.

– Jól van, Csikócsőr! – szólt. – Fel! Gyerünk a toronyba!

A hippogriff egyetlen lendületes szárnycsapással a Nyugati Torony magasságába emelte őket, s néhány másodperc múlva karmos és patás lábai lehuppantak a párkányzatra. Harry és Hermione sietve lemásztak a hátáról.

– Ne vesztegesse az időt, Sirius – zihálta Harry. – Pillanatokon belül benyitnak Flitwick szobájába, és észreveszik, hogy eltűnt.

Csikócsőr a kőpárkányt kapálta lábával, és idegesen rázta a fejét.

– Mi történt a másik fiúval, Ronnal? – kérdezte sietve Sirius.

– Fel fog épülni. Még nem tért magához, de Madam

Pomfrey azt mondta, ki tudja kúrálni. Induljon – gyorsan! Black azonban még mindig Harry arcába meredt. – Hogy köszönjem meg...

– INDULJON! – kiáltott rá kórusban a két gyerek.

Black egy rántással megfordította Csikócsőrt.

– Találkozunk még – szólt. – Bebizonyítottad, hogy apád fia vagy, Harry...

Sarkával finoman megbökte a hippogriff tollas testét. Harry és Hermione hátraugrottak a hatalmas szárnyak elől... Csikócsőr a magasba emelkedett, és néhány másodpere alatt öklömnyi sötét folttá zsugorodott a távolban. Azután egy felhő úszott a hold elé... A hippogriffet és utasát elnyelte az éjszakai ég.

Huszonkettedik fejezet

Bagolyposta – másodszor

– Harry!

Hermione Harry talárja ujját rángatta, s közben az órájára meredt.

– Pontosan tíz perc múlva a gyengélkedőn kell lennünk. Azután Dumbledore bezárja az ajtót...

– Jól van. – Harry még utoljára végighordozta tekintetét az éjszakai égen, azután bólintott. – Induljunk.

Beosontak a toronyba vezető ajtón, és sietve elindultak a meredek csigalépcsőn. A lépcső aljába érve beszélgetés hangjaira lettek figyelmesek. Gyorsan a falhoz lapultak, és lélegzetvisszafojtva hegyezték a fülüket. A hangokból ítélve Caramel és Piton épp azon a folyosón siettek végig, amelyikre a csigalépcső vezetett.

– ...remélem, Dumbledore nem fog akadékoskodni – mondta Piton. – Itt helyben végrehajtják Blacken a csókot?

– Amint Macnair megérkezik a dementorokkal. El se tudja képzelni, milyen kínos volt számomra ez a Black-ügy. De hál' Istennek holnap végre értesíthetem a Reggeli Prófétát, hogy kézre kerítettük... Magának is nyilatkoznia kellene... És gondolom az ifjú Harry is szívesen beszámol majd a Prófétának a maga életmentő akciójáról – persze csak miután kiheverte az elmezavarát.

Harry a fogát csikorgatta. Mikor Caramel és Piton elhaladtak mellettük, egy pillanatig látta a bájitaltantanár önelégült arcát.

A két férfi egyre távolodott. Mikor elhalt lépteik zaja, Harry és Hermione rohanni kezdtek az ellenkező irányba. Leszaladtak egy másik lépcsőn, aztán egy harmadikon, futva elindultak egy újabb folyosón – s akkor hirtelen kacarászás ütötte meg a fülüket.

– Ez Hóborc! – suttogta Harry, és megragadta Hermione csuklóját. – Gyere!

Azzal bevonszolta a lányt a legközelebbi osztályterembe. És valóban: alighogy becsukták maguk mögött az ajtót, a folyosón felharsant Hóborc hangja. A kopogószellem hujjogott és hahotázott széles jókedvében.

Hermione az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Szörnyű alak – suttogta. – Azért van így feldobva, mert tudja, hogy a dementorok el akarják intézni Siriust. – Az órájára pillantott. – Már csak három percünk van, Harry!

Vártak, amíg Hóborc hallótávolságon kívülre ért, majd kisurrantak a folyosóra, és újból futásnak eredtek.

– Hermione – zihálta Harry. – Mi lesz... ha nem érünk vissza... idejében... és Dumbledore... bezárja az ajtót?

– Azt még elgondolni is szörnyű! – Hermione futás közben újból az órájára nézett. – Egy perc!

Megérkeztek arra a folyosóra, ahonnan a gyengélkedő ajtaja nyílt.

– Jól van – bólintott Hermione. – Hallom Dumbledore hangját. Gyerünk tovább!

Lábujjhegyen elindultak a folyosón. Kisvártatva kinyílt a kórterem ajtaja, és megjelent Dumbledore háta.

– Bezárlak titeket a kórterembe – szólt az igazgató. – A pontos idő huszonhárom óra ötvenöt perc. Három fordítás elég lesz, Hermione. Sok szerencsét.

Dumbledore kihátrált az ajtón, és becsukta maga után. Azután elővette a pálcáját, hogy elvégezze az ajtózáró varázslatot. Harry és Hermione rémülten rohanni kezdtek felé. Dumbledore meghallotta lépteiket, és felpillantott. Szája széles mosolyra húzódott hosszú ezüstös bajusza alatt.

– Nos? – kérdezte halkan.

– Sikerült! – zihálta Harry. – Sirius elrepült Csikócsőr hátán...

Dumbledore elismerően nézett rájuk.

– Szép munka volt. – Egy pillanatra az ajtó felé fordult, és hallgatózott. – Igen, azt hiszem, már el is indultatok. Menjetek be... rátok zárom az ajtót.

Harry és Hermione besurrantak a kórterembe. Az üres volt – pontosabban az utolsó ágyon ott feküdt az ájult Ron. Kattant a zár, s Harryék sietve bebújtak saját ágyukba. Alighogy Hermione visszadugta az időnyerőt a talárja alá, kinyílt Madam Pomfrey szobájának ajtaja, s a javasasszony belépett a kórterembe.

– Jól hallottam, hogy távozott az igazgató úr? Most már szabad foglalkoznom a betegeimmel

Madam Pomfrey igencsak harapós kedvében volt, Harry és Hermione jobbnak látták zokszó nélkül elfogadni a felkínált csokoládét. A javasasszony lecövekelt az ágyuk mellett, és falatonként adagolta nekik a gyógyító édességet. Harry nyelni is alig tudott, úgy összeszorult a torka az izgalomtól. Hermione gépiesen rágott, de az ő arcán is feszült várakozás tükröződött...

Épp a negyedik kocka csokoládét vették át Madam Pomfreytól, mikor távoli hang hatolt a fülükbe: az egyik felsőbb emeleten valaki felordított...

– Mi volt ez? – kérdezte riadtan a javasasszony.

További dühös hangok hallatszottak, egyre tisztábban és hangosabban. Madam Pomfrey az ajtóra meredt.

– Mit képzelnek ezek? Felverik az egész kastélyt...

A hangok gazdái egyre közeledtek. Harry igyekezett kivenni, miről beszélnek.

– Bizonyára dehoppanált, Perselus. Valakit ott kellett volna hagynunk mellette. Te jó ég, ha ez nyilvánosságra kerül...

– NEM DEHOPPANÁLT! – üvöltötte Piton, immár a közvetlen közelből. – EBBEN A KASTÉLYBAN NEM LEHET SE HOPPANÁLNI, SE DEHOPPANÁLNI! POTTER! EZ POTTER MŰVE!

– Ugyan már, Perselus. Én magam zártam be Harryt a gyengélkedőbe...

BAMM!

A kórterem ajtaja kitárult.

Caramel, Piton és Dumbledore masíroztak be a helyiségbe. Dumbledore nyugodt, sőt vidám arcot vágott. Caramel zaklatottnak tűnt, Piton pedig egyenesen magánkívül volt.

– KI VELE, POTTER! – bömbölte. – HALLJUK, MIT MŰVELTÉL!?

– Piton professzor! – hüledezett Madam Pomfrey. – Fékezze magát!

– Gondolkozzon, Piton – csóválta a fejét Caramel. – Hisz maga is látta, hogy az ajtó zárva volt...

– SEGÍTETT NEKI MEGSZÖKNI! – ordította eltorzult arccal Piton. Csak úgy fröcsögött a szájából a nyál. – TUDOM!

– Térjen észhez, jóember! – ripakodott rá Caramel. – Badarságokat beszél!

– MAGA NEM ISMERI POTTERT! – toporzékolt Piton. – Ő TETTE! TUDOM, HOGY Ő TETTE...

– Elég legyen, Perselus – szólt rá csendesen Dumbledore. – Használja az eszét. Tíz perce hagytam magukra őket, és azóta ez az ajtó zárva volt. Madam Pomfrey, elhagyták a tanulók a betegágyukat?

– Dehogy hagyták! – méltatlankodott a javasasszony. – Egész idő alatt itt voltam velük.

– Látja, Perselus? – tárta szét a karját Dumbledore. – Nem látom értelmét tovább zaklatni Harryt és Hermionét. Vagy feltételezi, hogy képesek egyszerre két helyen lenni?

Caramel mélységes döbbenettel nézett Pitonra, Dumbledore derűsen hunyorgott félhold alakú szemüvege mögött. Piton tágra nyílt szemmel, tátogva meredt rájuk, majd sarkon fordult, és suhogó talárral kicsörtetett a kórteremből.

– Nem hittem volna, hogy ilyen labilis az idegrendszere – csóválta a fejét Caramel. – A maga helyében rajta tartanám a szemem, Dumbledore.

– Nem az idegeivel van gond – felelte higgadtan Dumbledore. – Csak kissé rosszul viseli, ha csalódnia kell.

– Azt én is rosszul viselem! – mérgelődött Caramel. – A Reggeli Próféta napokig azon fog csámcsogni, hogy Blacknek megint sikerült kicsúsznia a markunkból! Hát még ha tudomást szereznek a hippogriff esetéről... Akkor aztán végképp mindenki rajtam fog nevetni... Apropó, megyek, értesítem a minisztériumot...

– Mi lesz a dementorokkal? – kérdezte Dumbledore. – Remélem, most már megszabadulunk tőlük.

– Természetesen... Nem maradhatnak itt tovább... – Caramel zaklatottan a hajába túrt. – Még rágondolni is rossz, hogy kis híján elvégezték a csókot egy ártatlan gyereken... Álmomban se hittem volna, hogy ilyesmi előfordulhat... Haladéktalanul visszaküldöm őket Azkabanba. Arra gondoltam, hogy esetleg sárkányokat kellene elhelyeznünk a bejáratoknál.

– Hagrid pártolná az ötletet – jegyezte meg Dumbledore, huncut mosolyt villantva Harry és Hermione felé.

Caramel és Dumbledore távoztak, Madam Pomfrey az ajtóhoz sietett, bezárta mögöttük, majd méltatlankodó ciccegés közepette elindult a szobája felé.

Alighogy becsukódott mögötte az ajtó, halk nyögdécselés hallatszott a szélső ágy felől. Ron magához tért. Szemét dörzsölgetve felült, és körülnézett.

– Mi... mi történt? – dadogta. – Harry? Mit keresünk a gyengélkedőn? Hol van Sirius? Hol van Lupin? Mi történt?

Harry és Hermione egymásra néztek.

– Te meséled el – szólt Harry, és gyorsan bekapott egy nagy kocka csokoládét.

Harry, Ron és Hermione másnap délben hagyták el a gyengélkedőt. A kastély csendes és kihalt volt, csupán néhány első és másodéves kószált a folyosókon, a többi diák Roxmortsban ünnepelte a tanév végét. Ron és Hermione nem vágyott a faluba, Harry pedig amúgy sem mehetett le, úgy döntöttek hát, hogy a parkban töltik a meleg nyári délutánt. Beszélgetésük témája természetesen a több felvonásos esti kaland volt, találgatták, merre járhat Sirius és Csikócsőr. A tópartra érve leültek, és elgyönyörködtek a lustán lubickoló óriáspolipban. Harry lassan elvesztette a beszélgetés fonalát, tekintete a túlsó part felé vándorolt, és eszébe jutott a csodálatos szarvas...

Ekkor széles árnyék jelent meg a füvön. A három jó barát kíváncsian hátrafordult. Hagrid állt mögöttük, lepedő méretű zsebkendőt tartott a kezében, azzal törölgette verejtékező arcát. Másnaposságtól karikás szeme boldogan csillogott.

– Tudom, hogy bosszankodnom kellene Black szökése miatt – szólt mentegetőzve. – De képzeljétek el, mi történt...

– Na mi? – kérdezte gyorsan Harry, és kíváncsi arcot vágott.

– Csikócsőr megszökött! Szabad, mint a madár! Egész éjjel ünnepeltem!

– De hisz ez csodálatos! – szólt a tőle telhető legnagyobb lelkesedéssel Hermione, majd lopva szigorú pillantást vetett Ronra, aki alig bírta visszafojtani nevetését.

Hagrid átszellemült arccal meredt a horizont felé.

– Biztos túl lazára kötöttem a csomót... Jut eszembe, aggódtam is érte ma reggel... Féltem, hogy esetleg összefutott Lupin professzorral az erdőben, de Lupin azt mondja, nem evett semmit az éjjel...

– Tessék? – kérdezte tettetett értetlenséggel Harry.

– Teringettét, hát ti még nem is hallottátok? – Hagrid suttogóra fogta a hangját, pedig közel s távol egy lélek se volt négyükön kívül. – Azt hittem, már mindenki tudja... Piton ma reggel mesélte el a mardekárosoknak... Kapaszkodjatok meg: Lupin professzor vérfarkas. Az éjjel átalakult, és szabadon kószált a birtokon... Persze most már csomagol.

– Csomagol? – kapta fel a fejét Harry. Ezúttal nem kellett színlelnie a döbbenetet. – Miért?

Hagrid csodálkozva nézett rá.

– Hogyhogy miért? Hát azért, mert elmegy... Azonnal benyújtotta a felmondását.

Harry talpra szökkent.

– Beszélek vele – fordult barátaihoz. – De ha már felmondott...

– Nem érdekel. Akkor is beszélnem kell vele. A toronyban találkozunk.

Lupin szobájának ajtaja nyitva volt. A professzor már összecsomagolta ingóságai nagy részét. A kákalag akváriuma üresen ásított, s mellette ott feküdt a jól ismert viharvert bőrönd. Maga Lupin épp az íróasztala fölé hajolva tanulmányozott valamit, amikor Harry kopogtatott az ajtófélfán.

– Láttam, hogy jössz – nézett fel mosolyogva a professzor, és az asztalon heverő pergamenlapra bökött. Az a Tekergők Térképe volt.

Harry nyelt egyet.

– Most beszéltem Hagriddal – szólt. – Azt állítja, hogy a tanár úr benyújtotta a felmondását. Igaz ez?

– Sajnos igen – felelte Lupin, és hozzálátott, hogy kiürítse az íróasztal fiókjait.

– De hát miért? Hiszen senki nem vádolja azzal, hogy segített Siriusnak!

Lupin az ajtóhoz lépett, és becsukta Harry mögött.

– Valóban nem. Dumbledore elhitette Caramellel, hogy csak rajtatok akartam segíteni. – Lupin sóhajtott. – Ez már sok volt Perselusnak, főleg azok után, hogy lecsúszott a Merlin-díjról. Így aztán a reggelinél véletlenül megemlítette a diákjainak, hogy vérfarkas vagyok.

– De hát ezért még nem kell felmondania!

Lupin keserűen elmosolyodott.

– Holnap ilyenkor Dumbledore asztala már tele lesz az aggódó szülők leveleivel. Eszük ágában sem lesz hozzájárulni, hogy egy vérfarkas tanítsa a gyereküket... és a tegnap esti események után kénytelen vagyok igazat adni nekik. Kész csoda, hogy nem történt tragédia... Ez nem fordulhat elő még egyszer...

– Maga az egyik legjobb tanár ebben az iskolában! – csattant fel szenvedélyesen Harry. – Ne menjen el!

Lupin nem feleit, csak a fejét rázta. Újra az íróasztalhoz lépett, és folytatta a fiókok kiürítését. Harry lázasan töprengett valami meggyőző érven, de mielőtt megszólalhatott volna, Lupin folytatta:

– Reggel beszéltem az igazgató úrral. A szavaiból azt vettem ki, hogy többen is neked köszönhetik az életüket. Büszke vagyok rád, Harry. Mesélj a patrónusodról.

Harry csodálkozva nézett Lupinra.

– Honnan tud róla?

– Mi más kergette volna el a dementorokat? – mosolygott Lupin.

Harry elmesélte a történetet, s mikor a végére ért, Lupin újra elmosolyodott.

– Jól sejted – szólt –, apád valóban mindig szarvassá változott. Ezért is neveztük el Ágasnak.

Lupin bedobta az utolsó könyvet a bőröndbe, sorban betolta az íróasztal fiókjait, azután ismét Harryhez fordult.

– Tessék... visszahoztam neked a Szellemszállásról. – Átnyújtotta Harrynek a láthatatlanná tévő köpenyt, majd rövid habozás után a Tekergők Térképe után nyúlt. – Már nem vagyok a tanárod, semmi akadálya tehát, hogy ezt is visszaadjam neked. Biztos vagyok benne, hogy te és a barátaid nemegyszer hasznát veszitek még.

Harry átvette a térképet, és elvigyorodott.

– Egyszer azt mondta nekem, hogy Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas jó tréfának tartanák, ha sikerülne kicsalogatniuk az iskolából.

– Most is ezt mondom – felelte Lupin, és lehajolt, hogy becsukja bőröndjét. – James végtelenül csalódott lenne, ha a fia nem fedezné fel a kastélyból kivezető titkos alagutakat.

Kopogtattak az ajtón. Harry gyorsan betömködte a köpenyt és a térképet a talárja alá.

Dumbledore professzor lépett a szobába. Úgy tűnt, cseppet sem csodálkozik azon, hogy ott találja Harryt.

– A kocsi a kapunál várja, Remus – szólt.

– Köszönöm, igazgató úr.

Lupin a hóna alá vette a kákalag akváriumát, a másik kezével pedig felemelte a kopott bőröndöt.

– Nos... Isten veled, Harry – szólt mosolyogva. – Öröm volt tanítani téged. Biztosra veszem, hogy látjuk még egymást. Nem kell kikísérnie, igazgató úr, egyedül is boldogulok...

Harrynek az volt a benyomása, hogy Lupin a lehető leggyorsabban távozni szeretne.

– Ég áldja, Remus – köszönt el ünnepélyes-komolyan Dumbledore.

Lupin a térdével megtámasztotta az akváriumot, hogy kezet tudjon fogni az igazgatóval. Azután még egyszer Harryhez fordult, mosolyogva biccentett neki, és távozott.

Harry lezuttyant Lupin megürült székére, és a padlóra meredt. Csak akkor nézett fel újra, mikor a szoba ajtaja nyikorogva becsukódott. Dumbledore keze még a kilincsen volt.

– Miért lógatod az orrod, Harry? – kérdezte csendesen az igazgató. – Dagadnod kellene a büszkeségtől azok után, amit tegnap este véghezvittél.

– Nem sokat értem el vele – felelte keserűen Harry. – Pettigrew megszökött.

– Azt mondod, nem sokat értél el? – csóválta a fejét Dumbledore. – Nagyon tévedsz: mindent elértél, amit csak lehetett. Segítettél abban, hogy az igazság napvilágra kerüljön. Megmentettél egy ártatlan embert attól, ami még a halálnál is rettentőbb.

Rettentő. A szó egy emléket idézett fel Harry fejében. Hatalma rettentőbb lesz, mint valaha... Trelawney professzor jóslata!

– Igazgató úr kérem... tegnap, a jóslástanvizsgám végén Trelawney tanárnő... nagyon furcsa dolgokat mondott.

– Nocsak! – vonta fel a szemöldökét Dumbledore. – Úgy érted, hogy még a szokásosnál is furcsábbakat?

– Igen... Egyszer csak kifordult a szeme, és mély hangon kezdett el beszélni. Azt mondta, még éjfél előtt visszatér Voldemorthoz a régi szolgája... és a szolga segítségével Voldemort visszanyeri a hatalmát. – Harry Dumbledorera meredt. – Azután magához tért, és semmire nem emlékezett az egészből. Lehet, hogy... lehet, hogy ez egy igazi jóslat volt?

Dumbledore elismerően hümmögött.

– Nem kizárt, hogy tényleg az volt – szólt fejcsóválva. – Ki hitte volna? Ezzel kettőre emelkedne az igazi jóslatainak száma. Ideje fizetésemelést adnom neki...

Harry nem tudta mire vélni a gunyoros választ.

– De hát – hebegte –, de hát én magam akadályoztam meg, hogy Sirius és Lupin professzor megöljék Pettigrew-t! Én leszek a hibás, ha Voldemort visszatér!

– Szó sincs róla – felelte csendesen Dumbledore. – Hát semmit nem fogtál fel abból, amire az időnyerő tanít minket? A tetteink olyan bonyolult, olyan szerteágazó következményekkel járnak, hogy jóformán lehetetlen azokból a jövő eseményeire következtetni... A drága jó Trelawney professzor az élő példa erre... Nemes cselekedetet vittél véghez, amikor megmentetted Pettigrew-t.

– De ha egyszer segíteni fog Voldemortnak...!

– Pettigrew az életét köszönheti neked. A személyében olyan szárnysegédet küldtél Voldemortnak, aki az adósod. Ha egy varázsló megment egy másik varázslót a haláltól, sajátos szövetség jön létre köztük... És bizonyosra veszem, hogy Voldemort semmire sem vágyik kevésbé, mint hogy a szolgája Harry Potter adósa legyen.

– Én nem akarok Pettigrew szövetségese lenni! – fakadt ki Harry. – Ő árulta el a szüleimet!

– Amiről most beszélünk, az az élet mágiájának legmélyebb, legkifürkészhetetlenebb titkai közé tartozik. Hidd el, Harry, eljön a nap, amikor örülni fogsz neki, hogy megmentetted Pettigrew életét.

Harry megpróbált elképzelni egy ilyen szituációt, de hiába. Dumbledore mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Jól ismertem az édesapádat, Harry – szólt szelíden. – Közel állt hozzám, nemcsak amíg a Roxfortba járt, de későbbi életében is... Biztos vagyok benne, hogy hasonló helyzetben ő is megmentette volna Pettigrew-t.

Harry az igazgató szenébe nézett. Dumbledore nem fogja kinevetni... neki elmondhatja...

– Tegnap este... azt hittem, az apám idézte meg azt a patrónust. Úgy értem, amikor megláttam magam a tó túlsó partján... azt hittem, őt látom.

– Nincs ebben semmi különös – felelte komolyan Dumbledore. – Megdöbbentő, hogy mennyire hasonlítasz édesapádra – ezt biztos sokan mondták már neked. Csak a szemed más... a szemed az édesanyádé.

Harry a fejét rázta.

– Nem értem, hogy gondolhattam ilyen butaságot – motyogta. – hiszen meghalt.

– Hát nem tudod, hogy akiket igazán szeretünk, azok haláluk után sem hagynak magunkra minket? Nem tapasztaltad még, hogy ők az elsők, akik segítségünkre sietnek életünk nehéz pillanataiban? Az édesapád ott él benned, Harry, és meg is mutatkozik, valahányszor szükséged van rá. Mit gondolsz, miért épp egy szarvas jelenik meg, ha a patrónusodat szólítod? Tegnap este Ágas tért vissza közénk.

Harry kerekre nyílt szemmel meredt Dumbledorera.

– Sirius tegnap elmesélte nekem, hogyan lettek mindhárman animágusok – magyarázta mosolyogva az igazgató. – Rendkívüli teljesítmény – ahogy az is, hogy sikerült mindezt titokban tartaniuk előttem. Aztán eszembe jutott, milyen sajátos formát öltött az a patrónus, akit a Hollóhát elleni meccsen

Malfoy úrfira és a társaira küldtél. Egyszóval tegnap este valóban az apádat láttad, Harry... őt találtad meg önmagadban.

Azzal Dumbledore kiment a szobából, s Harry magára maradt örvényként kavargó gondolataival.

Harry, Ron, Hermione és Dumbledore professzor kivételével senki nem tudta, hogy pontosan mi is történt azon az estén, amikor Sirius, Csikócsőr és Pettigrew kereket oldottak a Roxfortból. Az utolsó napokban a legkülönbözőbb elméletek és magyarázatok terjedtek el az iskolában, de Harry egyetlen olyan változatot sem hallott, ami akár csak megközelítette volna az igazságot.

Malfoyt a legjobban Csikócsőr eltűnése bosszantotta. Meg volt győződve róla, hogy a hippogriffet Hagrid szöktette meg, és mérhetetlenül megalázónak érezte a tényt, hogy egy egyszerű vadőr túljárt az ő és az apja eszén. Percy Weasleyt nem érdekelte túlságosan a hippogriff, feltétlenül szükségesnek tartotta viszont, hogy állást foglaljon Sirius szökésének ügyében.

– Ha sikerül bekerülnöm a minisztériumba – hangoztatta fontoskodó arccal –, számos javaslatot fogok benyújtani a varázsbűnüldöző szervek munkájával kapcsolatban.

Hogy pontosan mit akar javasolni, azt csak a barátnője, Penelope tudta, ugyanis a bevezető mondat után – tartva a tervezet hosszadalmas kifejtésétől – mindenki más hanyatthomlok elmenekült Percy közeléből.

Harry vigasztalhatatlan volt. A gyönyörű idő, az iskolát betöltő vidám zsivaj, Sirius csodával határos megmenekülése – mindez együtt sem volt elég hozzá, hogy jókedvre derüljön. Több dolog is nyomta a szívét – s az egyik természetesen Lupin kényszerű távozása volt.

A professzor összes tanítványa döbbenten fogadta a hírt. – Kíváncsi vagyok, kit küldenek a nyakunkra a jövő tanévben – füstölgött Seamus Finnigan.

– Talán egy vámpírt – vetette fel reménykedve Dean Thomas.

A másik dolog, ami ólomsúllyal nehezedett Harry lelkére, Trelawney jóslata volt. Újra meg újra eszébe jutott Pettigrew, s nem tudta kiverni a fejéből a gondolatot, hogy az áruló talán már együtt szövögeti gonosz terveit Voldemorttal...

Mélabújának legfőbb oka azonban nem Lupin távozása és nem is Pettigrew szökése volt, hanem az a rémisztő tudat, hogy hamarosan vissza kell térnie a Dursley-házba. Visszasírta azt a röpke félórát, azt a csodálatos fél órát, mikor még azt hitte, hogy Sirius Blackhez, a szülei legjobb barátjához költözhet... az majdnem olyan jó lett volna, mint visszakapni az édesapját. Sirius távozásával ez a szép remény talán örökre szertefoszlott...

A vizsgák eredményét a tanév utolsó napján hirdették ki. Harry, Ron és Hermione mindenből átmentek. Harry nem győzött csodálkozni, hogy a bájitaltanvizsgája is sikerült, minél többet töprengett a problémán, annál szilárdabb meggyőződésévé vált, hogy érdemjegyét nem szaktanári, hanem igazgatói szinten határozták meg. Harry korábban azt hitte, Piton fokozhatatlan ellenszenvvel viseltet iránta – a kalandos este óta azonban belátta, hogy tévedett: Piton igenis tudta fokozni gyűlöletét. Valahányszor meglátta Harryt, pengevékony ajkai fenyegetően rángatózni kezdtek, és úgy nyújtogatta hosszú ujjait, mintha már a keze között érezné Harry torkát.

Percy az összes RAVASZ-án kitűnő osztályzatot kapott, Fred és George nagy nehezen összekapartak néhány R. B. F.-et. A Griffendél – elsősorban kviddicscsapatának káprázatos teljesítménye miatt – ebben az évben is elnyerte a házkupát. Ez többek között azzal járt, hogy a tiszteletükre az évzáró vacsorán piros és aranyszínű díszek kerültek a nagyterem falaira, s a lakomán a Griffendél asztalánál ülők mulattak a leghangosabban.

A nagy eszem-iszom olyan remek hangulatban folyt, hogy Harry – ha csak egy röpke órára is – minden gondját elfelejtette.

***

A Roxfort Expressz másnap délelőtt indult. A vonaton Hermione izgalmas hírekkel szolgált barátainak.

– Reggeli előtt beszéltem McGalagony professzorral. Megmondtam neki, hogy leadom a mugliismeretet.

– Miért? – hüledezett Ron. – Hiszen háromszázhúsz százalékos eredménnyel vizsgáztál belőle!

– Igen – sóhajtott Hermione –, de nem bírnék ki még egy ilyen évet. Az időnyerő teljesen kikészített. Vissza is adtam McGalagonynak. Mugliismeret és jóslástan nélkül rendes órarendet tudok összeállítani.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy képes voltál titkolózni előttünk – mondta szemrehányóan Ron. – Ha jól tudom, a barátaid vagyunk.

– Ígéretet tettem, hogy senkinek nem szólok róla – felelte nagy komolyan Hermione.

Harry eközben a kastély távolodó tornyait nézte. Két hosszú hónapig nem láthatja a Roxfortot...

– Ne vágj már ilyen savanyú képet, Harry! – szólt rá Hermione.

Harry összerezzent.

– Oh... csak a vakáción töprengtem – felelte gyorsan.

– Igen, igen, jó, hogy mondod – kapott a szón Ron. – Szeretném, ha nálunk nyaralnál. Megbeszélem anyáékkal, azután felhívlak. Most már tudom, hogyan kell használni a feletont...

– Telefon a neve, Ron – javította ki fejcsóválva Hermione. – Neked se ártana egy-két félév mugliismeret...

Ron eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Idén nyáron lesz a kviddics világkupa! Van kedved megnézni, Harry? Ha nálunk fogsz lakni, együtt mehetünk! Apa tud szerezni jegyeket a munkahelyén...

Ez az ötlet végre javított valamicskét Harry kedélyállapotán.

– Aha... szerintem Dursleyék szívesen megválnak tőlem... főleg ha eszükbe jut, mit műveltem Marge nénivel...

Harry ezek után már szívesen játszott néhány parti robbantósdit barátaival, s mikor megjelent a kupé ajtajában a büfékocsis boszorkány, kiadós – de persze csokoládémentes – ebédet vásárolt magának.

Akkor még nem sejtette, hogy az utazás további kellemes meglepetéseket is tartogat számára. Már benne jártak a délutánban, amikor...

– Harry – szólalt meg hirtelen Hermione. – Mi az ott?

Harry követte a lány tekintetét. A kupé ablaka mögött egy nagyobb fehér folt, s hozzábiggyesztve egy kicsiny, szürke valami lebegett. Harry felállt, és közelebb hajolt az üveghez. A valami egy kis bagoly volt, a fehér folt pedig egy – hozzá képest hatalmas – boríték. A madár olyannyira apró volt, hogy a vonat kavarta szél ide-oda dobálta. Harry gyorsan lehúzta az ablakot, kinyúlt, és elkapta a madarat. Olyan érzés volt, mintha egy tollas cikeszt szorongatna. Óvatosan bemenekítette a baglyot a vonatba. Az habozás nélkül Harry ülőhelyére pottyantotta a borítékot, majd vidáman röpködni kezdett a kupéban. Szemmel láthatóan büszke volt, hogy sikerült teljesítenie feladatát. Hedvig ránézett apró kollégájára, és gúnyos-lenézően csattintott a csőrével. Csámpás felült, és sárga szemét a kis bagolyra szegezte. Ron ezt baljós jelnek ítélte, és elővigyázatosságból elkapta a madarat.

Harry kezébe vette a borítékot. Az ő neve állt rajta. Gyorsan feltörte hát a pecsétet, szinte még ki sem húzta a teleírt pergamenlapot, máris felkiáltott:

– Siriustól jött!

– Micsoda? – hangzott fel Ron és Hermione kórusa. – Olvasd fel!

Kedves Harry!

Remélem, hogy levelemet még hazaérkezésed előtt kézhez kapod. Nem tudom, hogy a nagynénédék hozzá vannak-e szokva a bagolypostához.

Együtt bujkálunk Csikócsőrrel. Nem árulom el, hol, mert megeshet, hogy a levél illetéktelen kezekbe kerül. Van némi kétségem a bagoly megbízhatósága felől, de jobb postást nem találtam, és ez a példány lelkesen vállalta a feladatot.

Gondolom, a dementorok még mindig kutatnak utánam, de itt biztosan nem találnak rám. Azt tervezem, hogy hamarosan megmutatom magam néhány muglinak egy a Roxforttól távol eső helyen – akkor talán megnyugszanak a kedélyek a kastélyban.

Van valami, amit nem említettem Neked rövid találkozásunk alkalmával. Tőlem kaptad a Tűzvillámot.

– Tessék! – harsogta diadalmasan Hermione. – Megmondtam, hogy ő küldte!

– Igen, de eszében sem volt megátkozni a seprűt! – vágott vissza Ron. – Au!

Az apró bagoly mindeddig vidáman huhogott Ron tenyerében, most erősen belecsípett a fiú ujjába – sajátos jelét adva rokonszenvének.

A megrendelést a Te nevedben küldtem – Csámpás adta fel a bagolypostán –, de a vételárat a Gringotts hétszáztizenegyes széfjéből – a sajátomból – utaltattam át. Kérlek, tekintsd a seprűt utólagos, egybevont ajándéknak keresztapádtól mind a tizenhárom születésnapodra.

Ezúton szeretnék elnézést kérni Tőled, amiért megijesztettelek azon az estén, amikor eljöttél a nagynénédék házából. Akkor készültem útnak indulni észak felé, s előtte még szerettem volna egy pillantást vetni rád. Ne haragudj, hogy megrémítettelek.

Mellékelten küldök egy írást, ami talán hozzájárul ahhoz, hogy kivetkező roxforti éved kellemesebben teljen. Ha szükséged van rám, azonnal értesíts. A baglyod megtalál.

Hamarosan újra írok.

Sirius

Harry kíváncsian belenézett a borítékba. Az még egy pergamenlapot rejtett. Mikor elolvasta az írást, egyszerre olyan melegség öntötte el, mintha egy hajtásra megivott volna egy nagyüveg forró vajsört.

Én, Sirius Black, Harry Potter keresztapja ezúton engedélyt adok rá, hogy a fent nevezett tanuló hétvégi látogatásokat tegyen Roxmorts faluban.

– Ha ez nem lesz jó Dumbledore-nak, akkor semmi! – rikkantotta vidáman Harry, majd újra a kezébe vette Sirius levelét. – Várjatok, utóirat is van...

Úgy gondoltam, átengedem a kis baglyot Ronnak, elvégre miattam veszítette el a patkányát.

Ron elkerekedett szemmel meredt a parányi madárra. – Tartsam meg? – motyogta tétován. Aztán Harry és Hermione nagy döbbenetére Csámpás orra alá dugta a baglyot.

– Mi a véleményed? – kérdezte. – Biztos, hogy bagoly? Csámpás barátságosan dorombolt. – Akkor jó – vidult fel Ron. – Megtartom.

Az út hátralevő részében Harry többször újraolvasta Sirius levelét. Még akkor is a kezében szorongatta a pergament, mikor leszállt a Roxfort Expresszről a King's Cross pályaudvaron, és barátaival együtt elhagyta a kilenc és háromnegyedik vágányt. A mugli világba lépve azonnal megpillantotta Vernon bácsit. Nagybátyja gyanakodva méregette a tőle pár lépésnyire álló Mr. és Mrs. Weasleyt. Mikor a tetejébe Mrs. Weasley a szeme láttára megölelte Harryt, lerítt az arcáról, hogy legszörnyűbb gyanúja igazolódott be.

– A világkupa ügyében majd még felhívlak! – kiáltotta Ron, mikor Harry búcsút intett neki és Hermionénak, s ládástul-baglyostul elindult Vernon bácsi felé.

A bácsi a tőle megszokott modorban üdvözölte nevelt fiát.

– Az meg mi? – reccsent rá, s a Harry markából kilógó pergamenre meredt. – Ha megint alá akarsz íratni velem valamit, azt ajánlom...

– Nem akarok – vágott a szavába Harry. – Ez csak egy levél a keresztapámtól.

– A keresztapádtól? – visszhangozta elképedve a bácsi. – Mióta van neked keresztapád?

– Amióta élek – felelte vidoran Harry. – Ő volt apa és anya legjobb barátja. Elítélték gyilkosságért, de meglógott a varázslók börtönéből, és most szökésben van. Megígérte, hogy tartani fogja velem a kapcsolatot... rendszeresen meg kell írnom neki, hogy jól megy-e a sorom...

Harry elégedett vigyorral nyugtázta a Vernon bácsi arcára kiülő tömény iszonyatot – s abban a biztos tudatban indult el a pályaudvar kijárata felé, hogy ez a nyár az eddigieknél sokkal, de sokkal kellemesebben telik majd...

Tartalom

- Bagolyposta

- Marge néni pórul jár

- A Kóbor Grimbusz

- A Foltozott Üst

- A dementor

- Karmok és rémképek

- Mumus a szekrénybe

- A Kövér Dáma

- Zordó és zivatar

- A Tekergők Térképe

- A Tűzvillám

- A patrónus

- Griffendél kontra Hollóhát

- Piton sérelme

- A kviddicsdöntő

- Trelawney professzor jóslata

- Patkány, macska és kutya

- Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas

- Voldemort szolgája

- A dementorok csókja

- Hermione titka

- Bagolyposta – másodszor

Harry Potter – 4

J. K. ROWLING

Harry Potter és a Tűz Serlege

(Tartalom)

Első fejezet

A Denem-ház

Little Hangleton lakói még mindig Denem-házként emlegették a dombtetőn álló kúriát, pedig a Denem család már réges-rég nem lakott ott. A ház néhány ablakát bedeszkázták, a tető cserépborításán foghíjak éktelenkedtek, s a falak alig látszottak ki az elburjánzott repkény alól. A hajdan tekintélyes úri lak, a környék legnagyobb és legpompásabb épülete elhanyagolt, lakatlan rommá korcsosult.

A Little Hangletoniak egytől egyig hátborzongató helynek tartották a régi kúriát. Fél évszázada megmagyarázhatatlan, borzalmas dolog történt ott, s az idősebb helybéliek még mindig elő-elővették a témát, ha épp híján voltak a frissebb pletykáknak. A szájhagyomány alaposan kiszínezte a történetet – már senki nem tudta, mi igaz belőle, és mi nem –, s bár számos változat terjedt el, mindegyik ugyanúgy kezdődött: ötven éve, amikor a Denem-ház még régi fényében tündökölt, egy derűs nyári reggelen a szalonba lépő szobalány holtan találta a Denem család mindhárom tagját.

A szobalány sikoltozva lerohant a faluba, és szétkürtölte a hírt.

– Ott fekszenek nyitott szemmel! A testük jéghideg! Az a ruha van rajtuk, amiben vacsoráztak!

Hamarosan megérkeztek a rendőrök; a falubeliek döbbent kíváncsisággal és alig palástolt izgalommal várták az újabb fejleményeket. Meg sem próbáltak úgy tenni, mintha gyászolnák Deneméket, akiket életükben általános ellenszenv övezett. Az idősebb Mr. Denem és neje arrogáns, gazdag sznobok voltak, felnőtt fiuk, Tom pedig még rajtuk is túltett gorombaságban. A falu lakóit csak az érdekelte, ki gyilkolhatta meg a családot – hisz lehetetlennek tűnt, hogy három egészségesnek ismert ember egyazon éjszakán haljon meg természetes halállal.

Little Hangleton kocsmája, az Akasztott Ember aznap rekordforgalmat bonyolított, hiszen az egész falu odatódult megtárgyalni az eseményeket. Mint kiderült, megérte őrizetlenül hagyniuk a családi tűzhelyet: kisvártatva becsörtetett a kocsmába Denemék szakácsnője, és a hirtelen támadt csendben drámai hangon bejelentette, hogy a rendőrök letartóztattak egy Frank Bryce nevű férfit.

– Frank!? – kiáltottak fel többen is. – Az nem lehet!

Frank Bryce, Denemék kertésze a kúriához tartozó birtokon lakott, egy düledező kunyhóban. Frank hadirokkant volt; mióta visszatért a frontról, egyik lábát nehezen mozgatta, s ki nem állhatta a tömeget meg a zajt. Hazatérése óta Denemék alkalmazottja volt.

A falubeliek a részletesebb beszámoló reményében versengve fizették az italokat a szakácsnőnek, aki a negyedik sherry után végre folytatta:

– Mindig sejtettem, hogy valami nincs rendben Frankkel. Ha nem hívtam meg százszor teázni, akkor egyszer se. Gyanús volt, hogy olyan mogorva, magának való.

– Ugyan már – szólt közbe egy asszony, aki a söntés mellett állt. – Frank sokat szenvedett a háborúban, azért keresi a csendet és a magányt. Ez még nem ok arra, hogy...

– Ki másnak lett volna kulcsa a hátsó ajtóhoz? – vágott vissza a szakácsnő. – Mióta csak a háznál dolgozom, ott lóg egy pótkulcs a kertészlakban! Az éjjel nem feszítették fel az ajtót! Egyetlen ablakot sem törtek be! Frank megvárta, amíg mi elaludtunk, aztán szépen felsántikált a házba...

A falusiak sötét pillantásokat váltottak.

– Az már igaz, hogy a szeme se állt jól – dörmögte az egyik.

– Szerintem az agyára ment a háború – vélekedett a kocsmáros.

– Én meg is mondtam, igaz-e, Dot? – csattant fel egy nő a sarokban. – Megmondtam, hogy nem szeretnék összekülönbözni Frankkel!

– Cudar egy természete van – bólogatott a Dot nevű férfi. – Emlékszem, gyerekkorunkban is...

Másnap reggelre Little Hangleton lakói egy emberként vallották, hogy csak Frank Bryce ölhette meg Deneméket.

Ezalatt a szomszédos városka, Great Hangleton sötét és piszkos rendőrőrszobáján Frank egyre csak azt ismételgette, hogy ártatlan, s hogy az egyetlen ember, akit Denemék halála napján a ház körül látott, egy sápadt, sötét hajú, tizenéves fiú volt. Mivel azonban a faluban senki más nem találkozott a leírásnak megfelelő idegennel, a rendőrök biztosra vették, hogy gyanúsítottjuk a levegőbe beszél.

Franknek tehát igencsak rosszul állt a szénája – amíg meg nem érkezett az orvosszakértői jelentés, amitől egy csapásra megváltozott a helyzet.

A rendőrök még sosem olvastak ehhez foghatóan különös boncolási jegyzőkönyvet. A holttesteket nem is egy, de egész csapatnyi orvos vizsgálta meg; megállapították, hogy Deneméket nem mérgezték meg, nem lőtték vagy szúrták le, nem fojtották meg se kézzel, se kötéllel – egy szó, mint száz, a jelek szerint nem esett semmiféle bántódásuk. Mi több – folytatódott a döbbent hangú jelentés –, Denemék tökéletesen egészségesnek tűntek – eltekintve attól, hogy egyikük sem élt. Az orvosszakértők megjegyezték (bizonyára azért, hogy valamiféle rendellenességet mégiscsak megemlítsenek), hogy a halottak arca rémületet tükrözött – de hát, hangoztatták az ingerült rendőrök, ki hallott már olyat, hogy három embert halálra ijesszenek?

Ezek után már arra sem volt bizonyíték, hogy Denemék gyilkosság áldozatai lettek. A rendőrök kénytelen-kelletlen szabadlábra helyezték Franket, a Denem család pedig örök nyugalomra lelt Little Hangleton temetőjében. Sírjuk ezután hosszú ideig a falu legfontosabb látványosságának számított. Frank Bryce a helybéliek nagy megrökönyödésére mit sem törődött az ellene fordult közhangulattal, és visszatért a Denem-birtokon álló kertészlakba.

– Nem érdekel, mit mondanak a rendőrök – jelentette ki Dot az Akasztott Ember többi vendége előtt. – Ő a gyilkos és kész. Ráadásul tudja, hogy ezt mi is tudjuk. Az arcátlanság netovábbja, hogy ezek után itt maradt.

Frank valóban ott maradt, a Denem-házba pedig új lakók költöztek. Az ő kertészük is Frank volt, csakúgy mint az őket követő és az azokat követő beköltözőké – ugyanis egyetlen család sem bírta ki sokáig a házban. Idővel aztán elfogytak a vállalkozó szellemű családok, s a kúria, melynek nyomasztó hangulatához talán Frank jelenléte is hozzájárult, lakók híján az enyészeté lett.

A Denem-ház jelenlegi tulajdonosa, egy tehetős ember, nem lakott a kúrián, s egyéb célra sem használta az épületet. A faluban úgy tudták, „adózási megfontolásból” vásárolta az ingatlant, de hogy ez pontosan mit jelent, azt senki se tudta. A gazdag tulajdonos mindenesetre megtartotta állásában Franket, aki immár a hetvenhetedik évében járt. Az öreg kertész, bár hallása megromlott s egyre nehezebben mozgatta beteg lábát, szép időben még mindig kijárt a virágágyások közé, jóllehet egyre inkább alulmaradt a gyomokkal vívott véget nem érő harcban.

Igaz, Franknek nem csak a gazzal kellett megküzdenie. A falubeli suhancok körében divattá vált, hogy köveket dobáljanak be a. Denem-ház ablakain, s biciklipályának használják a pázsitot, amit Frank arca verejtékével gondozott. A kaland kedvéért egyszer-kétszer be is törtek az ódon kúriába. Frank szívén viselte a ház és a birtok sorsát; rekedten kiabálva igyekezett elűzni a vandál betolakodókat, akik vihogva nézték, ahogy az öreg kertész botjával hadonászva biceg feléjük. Frank meg volt győződve róla, hogy a kamasz fiúk azért űzik vele gonosz tréfáikat, mert szüleikhez és nagyszüleikhez hasonlóan gyilkosnak tartják őt. Így hát, amikor egy augusztusi éjszakán felriadt álmából, és észrevette, hogy valaki behatolt a régi házba, nyomban arra gyanakodott, hogy a fiúk indítottak újabb büntetőakciót ellene.

Franket fájós lába ébresztette fel; öregségére egyre többet kínlódott a beteg végtag miatt. Felkelt hát, és lebotorkált a konyhába, hogy megtöltse a forró vizes tömlőt, amivel elmerevedett térdízületét szokta gyógyítgatni. A mosdókagyló előtt állva felpillantott a Denem-házra, s ekkor vette észre, hogy a felső emelet ablakain világosság szűrődik ki. Rögtön sejtette, mi történt: a suhancok újra betörtek a kúriára, s a táncoló fényből ítélve ezúttal tüzet is gyújtottak.

Franknek nem volt telefonja, s amúgy sem rajongott a rendőrökért, mióta a Denem-gyilkosság kapcsán letartóztatták. Letette a tömlőt, sietve visszabicegett a hálószobába, felöltözött, majd ismét lement, és leakasztotta az ajtó melletti kampóról a rozsdás, régi kulcsot. Azután magához vette botját, és elindult a sötét parkon át.

A Denem-ház főbejáratán nem volt nyoma erőszakos behatolásnak, s az ablakok is zárva voltak. Frank megkerülte az épületet, és a repkényfüggöny mögött rejtőző hátsó ajtóhoz lépett. Elővette a régi kulcsot, megfordította a zárban, majd óvatosan lenyomta a kilincset.

Az ajtó a tágas konyhába nyílt Frank orrát áporodott, dohszagú levegő csapta meg. Évek óta nem járt a háznak ebben a részében, de emlékezett rá, hol kell keresnie az előcsarnokba nyíló ajtót, s egyenesen arra indult a sötétben. Amennyire beteg lába engedte, igyekezett zajtalanul lépkedni, s a fülét hegyezte, hátha járkálást vagy beszédet hall odafentről. Az előcsarnokba érve már látott is valamicskét, mert a bejárati ajtó két oldalán elhelyezkedő nagy, bordázott ablakok jóvoltából valamivel világosabb volt. Frank elindult felfelé a kőlépcsőn, s magában áldotta a vastag porréteget, mely jótékonyan tompította léptei zaját és botja kopogását.

Az emeletre érve Frank jobbra fordult; egyetlen pillantással megállapította, hol vannak a betolakodók. A folyosó legvégén egy ajtó félig nyitva volt, s lobogó fény szűrődött ki rajta, aranyló sávot festve a sötét padlóra. Frank szorosan megmarkolta botját, és közelebb lopakodott az ajtóhoz. Három-négy méter távolságból már szemügyre vehette a résen át a szoba egy szeletét.

A betolakodók annak rendje és módja szerint a kandallóban raktak tüzet. Ez meglepte Franket. Megállt, és hallgatózni kezdett, ekkor ugyanis egy vékony, félősen remegő férfihang szólalt meg odabent.

– Van még egy kevés az üvegben, ha a kegyelmes úr még éhes.

– Később – felelte egy másik idegen. Ő is férfi lehetett, de hangja sípolóan magas volt, s olyan fagyos, akár egy téli szélroham. Frank beleborzongott, amikor meghallotta. – Tolj közelebb a tűzhöz, Féregfark.

Frank jobb fülét az ajtó felé fordította, hogy tisztábban hallja a zajokat Üvegedény koppant egy kemény felületen, majd olyan tompa súrlódás hallatszott, mint amikor egy súlyos bútort húznak a padlón. Egy kis termetű férfi haladt át a szobának azon a részén, ami a félig nyitott ajtón át látható volt. Az illető hosszú, fekete köpenyt viselt, egy folton kopasz volt, és egy széket tolt maga előtt. – Frank csak ennyit tudott megfigyelni, aztán a férfi eltűnt a képből.

– Hol van Nagini? – kérdezte a fagyos hang.

– Nem tudom, kegyelmes uram – felelte félősen a másik. – Azt hiszem, elment bejárni a házat.

– Még az este fejd meg, Féregfark! – parancsolta a második hang. – Éjjel is ennem kell még. Kifárasztott az utazás.

Frank a homlokát ráncolta, s még közelebb dugta jobbik fülét az ajtóhoz. Rövid szünet után megszólalt a Féregfarknak nevezett idegen.

– Kegyelmes uram, megkérdezhetem, hogy meddig maradunk itt?

– Egy hétig – felelte a fagyos hang. – Talán még tovább. Ez a hely többé-kevésbé kényelmes, és a terv végrehajtásával még várnunk kell. Botorság lenne bármit is tennünk, amíg véget nem ér a Kviddics Világkupa.

Frank felemelte a kezét, és kisujjával belefúrt a fülébe. Bizonyára eldugult a hallójárata, azért vélte hallani a nem létező „kviddics” szót.

– A kviddics... a Kviddics Világkupa, kegyelmes uram? – kérdezte csodálkozva Féregfark. (Frank még bőszebben forgatta az ujját a fülében.) – Bocsáss meg, de nem értem... Miért kell kivárnunk a Világkupa végét?

– Azért, te ostoba, mert ezekben a napokban a világ minden tájáról varázslók özönlenek az országba. A Mágiaügyi Minisztérium összes mitugrásza szolgálatban van; vadásznak a gyanús jelekre, és kétszer is ellenőrzik mindenkinek a személyazonosságát. Mániákusan ügyelnek a biztonságra, nehogy a muglik észrevegyenek valamit. Ezért kell várnunk.

Frank rájött, hogy a fültisztogatás nem segít. Tisztán hallotta a „Mágiaügyi Minisztérium”, a „varázslók” és a „mugli” szavakat. Ezek a kifejezések nyilván titkos dolgokra utaltak, s Franknek csak két olyan embercsoport jutott eszébe, akik tolvajnyelven beszélik meg az ügyeiket: a kémek és a bűnözők. Görcsösen megmarkolta hát botját, és még közelebb húzódott az ajtó réséhez.

– Döntésed tehát végleges, kegyelmes uram? – kérdezte halkan Féregfark.

– De még mennyire, hogy végleges, Féregfark – felelte fenyegető éllel a fagyos hang.

A beszélgetésben rövid szünet állt be – azután ismét Féregfark szólalt meg. Úgy hadart, mint aki attól fél, hogy elveszti bátorságát, mielőtt a mondat végére ér.

– Harry Potter nélkül is véghez vihetnénk a dolgot, uram. Most kicsit hosszabb szünet következett, azután...

– Harry Potter nélkül? – szólt a második hang. – Szóval így állunk...

– Nem a fiúért aggódom, kegyelmes uram! – cincogta ijedten Féregfark. – Nem érdekel, egyáltalán nem érdekel a sorsa! Csak gondoltam, ha egy másik varázslót vagy boszorkányt használnánk – akárki mást –, sokkal könnyebben végrehajthatnánk a dolgot! Ha megengednéd, kegyelmes uram, hogy rövid időre magadra hagyjalak – hiszen tudod, hogy kitűnően tudom álcázni magam –, akkor két nap alatt kerítenék egy megfelelő embert...

– Használhatnék mást – mondta halkan a második hang. – Ez igaz...

– Gondolj csak bele, kegyelmes uram – folytatta felbátorodva Féregfark –, Harry Pottert nagyon nehéz lenne elkapni. Túl sokan őrzik...

– És te önként vállalnád, hogy szerzel helyette valaki mást? Érdekes... talán belefáradtál abba, hogy ápolnod kell, Féregfark? Csak nem azért javasolod, hogy változtassuk meg a tervet, mert meg akarsz szökni tőlem?

– De kegyelmes uram! Meg se fordult a fejemben, hogy elhagyjalak...

– Ne hazudj, Féregfark! – sziszegte a második hang. – Átlátok rajtad. Megbántad, hogy visszatértél hozzám. Undorodsz tőlem. Összerezzensz, valahányszor rám nézel, megremeg a kezed, ha hozzám kell érned...

– Nem! Kegyelmes uram, odaadó és hűséges híved vagyok...

– Az odaadásod nem több gyávaságnál. Nem volnál itt mellettem, ha lenne hová menned. Szükségem van valakire, aki néhány óránként megetet. Hogyan boldogulnék nélküled? Ki fejné Naginit, ha elmennél?

– De hiszen már erőre kaptál, kegyelmes uram...

– Hazudsz – suttogta a második hang. – Néhány nap tehetetlen magány elég volna hozzá, hogy elveszítsem azt a kevéske erőt, amit ügyetlen ápolásod mellett gyűjtöttem. Csend!

Féregfark, aki eddig összefüggéstelenül makogott, azonnal elnémult. Frank néhány másodpercig csak a tűz ropogását hallotta. Azután ismét felhangzott a második idegen sziszegő suttogása.

– Megmondtam, Féregfark: jó okom van rá, hogy a fiút használjam, és nem fogok lemondani róla. Tizenhárom évig vártam. Néhány hónapon már nem múlik. Ami a fiú megközelítését illeti, bízom a tervem sikerében. Szedd össze a bátorságodat, Féregfark, ha nem akarod magadra vonni Voldemort haragját...

– Hallgass meg, uram! – visította rettegve a másik. – Útközben újra végiggondoltam a tetvet. Kegyelmes uram, előbb-utóbb észre fogják venni, hogy Bertha Jorkins eltűnt! Ha folytatjuk a dolgot, ha megátkozom...

– Ha? – suttogta a második hang. – Ha? Ha tartod magad a tervhez, a minisztérium nem veszi észre, hogy más is eltűnt. Csendben, feltűnés nélkül fogod tenni a dolgod; legszívesebben magam csinálnám, de sajnos jelenlegi állapotomban... Ne légy kishitű, Féregfark, hisz már csak egyetlen akadályt kell elhárítanunk, és szabad az út Harry Potterhez. Nem várom el tőled, hogy mindent egyedül csinálj. Addigra hűséges szolgám is csatlakozik hozzánk...

– Én is hűséges szolgád vagyok – vágta rá Féregfark, árnyalatnyi sértődöttséggel a hangjában.

– Féregfark, nekem olyan ember kell, akinek helyén van az esze, és akinek a hűségében tökéletesen megbízhatok. Sajnos te egyik elvárásnak sem felelsz meg.

– Elfelejted, hogy felkutattalak, uram – vetette ellen Féregfark, immár palástolatlan sértődöttséggel. – Önszántamból visszatértem hozzád. És a kezedre adtam Bertha Jorkinst.

– Ez igaz – felelte a második férfi szinte kedélyesen. – Sosem hittem volna, hogy képes vagy egy ilyen briliáns húzásra, Féregfark – bár, valljuk meg, amikor elkaptad Jorkinst, fogalmad sem volt, hogy mekkora hasznát vesszük majd. Nem így volt?

– Hát... azért sejtettem, kegyelmes uram.

– Megint hazudsz – susogta gúnyos kedélyességgel a második hang. – De nem tagadom, Jorkins kincset érő információkkal szolgált, amelyek nélkül nem dolgozhattam volna ki a tervet. Ezért elnyered majd méltó jutalmadat, Féregfark. Módod lesz rá, hogy megtegyél értem egy nagyon fontos dolgot. Híveim többsége a fél karját is odaadná, ha ilyen megtiszteltetésben lehetne része...

– Va-valóban, kegyelmes uram? – Féregfark hangja ismét rémülten csengett. – Mi volna az a dolog?

– Ejnye, Féregfark, azt akarod, hogy elrontsam a meglepetést? A te pillanatod majd a végén jön el... de ígérem, legalább olyan hasznos leszel számomra, mint Bertha Jorkins volt.

– Uram... uram... – hebegte rekedten Féregfark. – Engem... engem is meg akarsz ölni?

– Ugyan már, Féregfark – furulyázta a második hang. – Miért ölnélek meg? Berthának sajnos meg kellett halnia. Miután kikérdeztem, nem vehettük többé hasznát. És ugyebár kínos kérdések merültek volna fel, ha a minisztériumba visszatérve beszámol róla, hogy a szabadsága idején találkozott veled. Kellemetlen következményekkel járhat, ha egy halottnak hitt varázsló és egy minisztériumi boszorkány összefutnak egy út menti fogadóban...

Féregfark motyogott valamit, de olyan halkan, hogy Frank egy szót se értett belőle. A másik ember felkacagott – nevetése ugyanolyan fagyos és örömtelen volt, mint a beszéde.

– Azt mondod, módosíthattuk volna az emlékezetét? De hisz mikor kikérdeztem, én magam bizonyítottam be, hogy egy nagy varázserejű mágus meg tudja törni az emléktörlő bűbájt. Tartozunk annyival Bertha emlékének, hogy felhasználjuk mindazt, amit kiszedtem belőle.

Odakint a folyosón Frank rádöbbent, hogy botot markoló keze síkos az izzadságtól. A jéghideg hangú férfi megölt egy nőt, és minden megbánás nélkül, mi több, kedélyesen beszél szörnyű tettéről. Közveszélyes ember – őrült ámokfutó. Ráadásul újabb gyilkosságot tervez – a fiú, akiről beszélnek, az a Harry Potter halálos veszélyben van...

Frank tudta, mit kell tennie. Ha eddig nem is, most biztosan eljött az ideje, hogy értesítse a rendőrséget. Kioson a házból, és lesiet a faluba, a telefonfülkéhez... Ekkor azonban újra felcsendült a fagyos hang, és Frank tovább hallgatta, lélegzetvisszafojtva, dermedt mozdulatlanságban.

– Egyetlen átok kell még... a hű szolgám a Roxfortban... Harry Potter a markomban van, Féregfark. A döntésem végleges. Nem vitatkozom róla. Maradj csöndben... mintha Naginit hallanám...

A második férfi hangja ekkor egy csapásra elvesztette minden emberi jellegét: folyamatos sziszegéssé és süvítéssé torzult. Frank döbbenten hallgatta; sosem hitte volna, hogy egy ember képes lehet ilyen hangokat kiadni – csak arra tudott gondolni, hogy az idegen férfit valamiféle roham vagy görcs fogta el.

Ekkor megütötte a fülét egy másik zaj, mely a háta mögött hangzott fel. Megfordult, és abban a szempillantásban kővé dermedt a rémülettől.

A folyosó sötétjéből egy hosszú árnyék bontakozott ki. Mikor a tűzfény festette arany sáv közelébe ért, az árny gazdája is előtűnt: egy hatalmas, legalább három méter hosszú kígyó. A hüllő teste széles, kanyargós nyomot hagyott a folyosó padlóját borító vastag porrétegben. Frank bénultan meredt a közeledő bestiára – mit csináljon? Ha a helyén marad, a kígyó megöli, menekülni viszont csak egyfelé tud: a szobába, ahol két gonosztevő tanyázik...

Mielőtt azonban dönthetett volna, a kígyó elérte őt, s ekkor megtörtént a csoda: az állat egyszerűen elhaladt mellette, követve a szobából kiszűrődő sziszegő-süvöltő hang hívását. Egy másodperc sem telt bele, és a kígyó gyémántmintás farka eltűnt az ajtó mögött.

Frank arcán patakokban csorgott a verejték, s botot markoló keze vadul remegett. Odabent a szobában a második férfi tovább sziszegett, Frank fejében pedig gyökeret vert egy őrült, képtelen gondolat... Ez az ember a kígyók nyelvén beszél!

Frank most már nem is akarta megérteni, mi zajlik a szobában. Egyetlen vágya volt: visszatérni a kertészlakba, bebújni az ágyába, és a térdére tenni a forró vizes tömlőt. A baj csak az volt, hogy a lába nem akart engedelmeskedni. Reszketve állt az ajtó előtt, s miközben minden erejével igyekezett úrrá lenni bénultságán, a második férfi ismét emberi beszédre váltott.

– Nagini érdekes dolgot mesél, Féregfark.

– Csa-csakugyan, kegyelmes uram?

– Roppant érdekes dolgot – folytatta a hang. – Azt állítja, hogy az ajtó előtt ott áll egy öreg mugli, aki minden szavunkat hallja.

Franknek most már esélye sem volt rá, hogy elrejtőzzön. Közeledő lépések hallatszottak, s a következő pillanatban kitárult az ajtó.

Az alacsony, hegyes orrú, kopaszodó férfi állt előtte. Apró, vizenyős szemében rémület csillant.

– Miféle modor ez, Féregfark? Mire vársz, invitáld be a vendéget!

A fagyos hang a kandalló előtt álló ódon karosszék felől szólt, de Frank nem látta a beszélőt. A kígyó a rothadó kandallószőnyegen feküdt összecsavarodva; úgy festett, mint egy szörnyetegbe oltott öleb.

Féregfark betessékelte Franket a szobába. Az öregember még mindig nem jutott szóhoz a döbbenettől, de lába most már engedelmeskedett; botját markolászva átlépett hát a küszöbön.

A kandallótűz volt az egyetlen fényforrás a helyiségben; a falakon elnyújtott, pókszerű árnyékok táncoltak. Frank a karosszék háttámlájára meredt; a székben ülő férfi még a szolgájánál is alacsonyabb lehetett, hiszen a feje búbja se látszott ki a támla fölött.

– Mindent hallottál, mugli? – kérdezte a fagyos hang.

– Minek nevez maga engem? – kérdezett vissza harciasan Frank. Most, hogy belecsöppent az események közepébe, és eljött a cselekvés ideje, egyszerre visszatért a bátorsága. Annak idején a háborúban is így működött a dolog.

– Muglinak nevezlek – felelte higgadtan a hang. – Azt jelenti, hogy nem vagy varázsló.

– Nem tudom, miféle varázslókról beszél – mondta Frank. – De nem is érdekel. Eleget hallottam, és még ma éjjel értesíteni fogom a rendőrséget. Maga megölt valakit, és még egy gyilkosságot tervez. Vigyázzon – tette hozzá hirtelen ötlettel –, a feleségem tudja, hogy itt vagyok, és ha nem megyek vissza...

– Nincs feleséged – szólt hűvösen a férfi. – Senki nem tudja, hogy itt vagy. Senkinek nem szóltál, hogy idejössz. Ne hazudj Voldemort nagyúrnak, mugli. Átlátok rajtad... Előttem nincs titok.

– Csakugyan? – kardoskodott Frank. – Maga egy nagyúr? Hát nem viselkedik valami urasan, tisztelt nagyúr. Forduljon meg, és nézzen a szemembe, ahogy becsületes emberhez illik.

– Én nem vagyok ember, mugli – suttogta a fagyos hang, olyan halkan, hogy szavai alig hallatszottak a tűz ropogásától – Sokkal, de sokkal több vagyok. De ha akarod... miért is ne? A szemedbe nézek... Gyerünk, Féregfark, fordítsd meg a székem.

A szolga ijedten felnyögött.

– Nem hallottad, Féregfark?

Az alacsony férfi arca borzadó fintorba torzult. Láthatóan nehezére esett rávenni magát, hogy megközelítse urát és a szőnyegen heverő kígyót. Lassan, vonakodva odalépett a székhez, és a támlánál fogva megmozdította. A kígyó felemelte csúf, háromszög alakú fejét, s mikor a székláb súrolta a szőnyeget, halkan sziszegni kezdett.

A szék szembefordult Frankkal, és ő megpillantotta a benne ülő alakot. Botja kiesett a kezéből, és kopogva elgurult a padlón. Ő maga kitátotta a száját, és ordítani kezdett, de olyan hangosan, hogy nem is hallotta, mit mond a székben ülő alak, miközben felemeli a kezében tartott pálcát. A pálcából süvítő hang kíséretében zöld fény tört elő. Frank kétrét görnyedt, és előrebukott. Az esés már nem fájt neki...

Ebben a szempillantásban kétszáz mérföldnyire Little Hangletontól egy Harry Potter nevű fiú felriadt álmából.

Második fejezet

A sebhely

Harry a hátán feküdt, és úgy zihált, mintha több száz métert futott volna. Arcára szorított kézzel ébredt fel egy lidérces álomból. A homlokán húzódó régi, villám alakú sebhely úgy égett az ujjai alatt, mintha izzó drótot nyomnának a bőréhez.

Harry felült; egyik kezét a sebhelyen tartotta, a másikkal kitapogatta szemüvegét az éjjeliszekrényen. A függönyön át beszűrődött az utcai lámpa fénye, narancsszín derengésbe vonva a kis szobát.

Harry orrára biggyesztette a szemüveget, majd ismét végighúzta ujját a sebhelyen. A fájdalom csak lassan enyhült. Felkattintotta az olvasólámpát, kikászálódott az ágyból, s a szekrényhez lépett. Kinyitotta, és belebámult a szekrényajtó belső oldalára szerelt tükörbe. Tizennégy éves, kócos, fekete hajú, sovány fiú nézett vissza rá álmosan pislogó zöld szemeivel. Harry szemügyre vette a villámheget tükörképe homlokán. Nem látott rajta semmi szokatlant.

Megpróbálta felidézni az álmot, amiből felriadt. Az egész olyan élethű volt... három ember szerepelt benne, akik közül kettőt ismert...

Harry a homlokát ráncolva kutatott emlékezetében. Egy szoba homályos képe derengett fel emlékezetében... egy kandallószőnyeg, rajta egy hatalmas kígyó... egy pöttöm emberke, Peter, akit Féregfarknak is neveznek... és egy fagyos, sípolóan magas, emberi hang... Voldemort nagyúr hangja.

A gondolatra Harry úgy érezte, mintha egy jégtömb csúszna le a torkán, egyenesen bele a gyomrába...

Behunyt szemmel igyekezett felidézni, milyen külseje volt Voldemortnak, de nem sikerült... csak arra emlékezett, hogy mikor a karosszék megfordult, s ő megpillantotta a benne ülő alakot, azon nyomban felébresztette álmából a jeges rémület... vagy talán a sebhelyébe nyilalló fájdalom?

És ki lehetett az öregember? Igen, egészen biztosan volt ott egy öregember is – aki az álom végén összeesett. Az egész olyan zavaros volt... Harry a kezébe temette arcát, igyekezett belekapaszkodni az álombeli szoba képébe, de mintha vizet akart volna megtartani a markában – a részletek egymás után hullottak ki emlékezete szitáján, hiába kapkodott utánuk... Voldemort és Féregfark megöltek valakit... beszélgettek róla, de Harry már nem emlékezett az illető nevére... és még valakit meg akartak ölni... őt...

Harry leeresztette a kezét, kinyitotta a szemét, és körülnézett a szobában, mintha gyanús jeleket keresne. Nos, ha gyanús jelek nem is, furcsa tárgyak bőven akadtak a helyiségben. Az ágy lábánál álló jókora utazóláda gyomra egy üstöt, egy seprűt, egy fekete talárt és egy halom varázsigés könyvet rejtett. Az íróasztal egyik felét Hedvig, a hóbagoly tágas kalitkája foglalta el, a másikon pergamentekercsek hevertek szanaszét. Az ágy mellett a padlón nyitott könyv feküdt; Harry azt olvasgatta este, elalvás előtt. A könyv ábráin az alakok mind mozogtak. Seprűnyélen lovagoló, narancssárga taláros férfiak suhantak át minden irányból a képeken, s röptükben egy piros labdát passzolgattak egymásnak.

Harry felemelte a kötetet a padlóról, végignézte, hogyan dobja át az egyik varázsló a labdát egy magas pózna csúcsára szerelt karikán, azután becsukta a könyvet. Hiába tartotta a világ legizgalmasabb sportjának a kviddicset, pillanatnyilag nem tudta lekötni a könyv. Letette a Repülj a csúzlikkalt az éjjeliszekrényre, az ablakhoz lépett, széthúzta a függönyt, és lenézett az utcára.

A Privet Drive pontosan úgy festett, ahogy egy szolid elővárosi utcának szombaton kora hajnalban festenie kell. A környékbeli házak elfüggönyözött ablakai vakon bámultak bele az éjszakába, s a járdákon nemhogy ember, de még egy macska se tűnt fel.

De mégis... mégis... Harry nyugtalanul pislogva visszament az ágyához, leült rá, és újból megtapogatta sebhelyét. Nem a fájdalom zavarta; az utóbbi három évben hozzászokott a sérülésekhez és a velük járó kínokhoz. Egy ízben például elvesztette a jobb karja összes csontját, s azok egy egész éjszakán át tartó szenvedés árán nőttek csak vissza. Nem sokkal később egy hatalmas, méregtől csepegő kígyófog fúródott ugyanabba a karjába, az előző tanévben pedig lezuhant egy tizenöt méteres magasságban repülő seprűről... Egyszóval Harry már réges-rég rádöbbent, hogy aki a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolába jár, és ráadásul mágnesként vonzza a bajt, az nem csodálkozhat, ha bizarr balesetek érik.

Nem, Harryt az nyugtalanította, Hogy sebhelye legutóbb akkor kezdett el sajogni, mikor Voldemort a közelében volt... De erről most szó sem lehetett. Még hogy a Sötét Nagyúr a Privet Drive-on ólálkodjon – micsoda képtelen gondolat...

Harry feszülten fülelt a néma csendben. Mire számít? Hogy megreccsen egy lépcsőfok, vagy meghallja egy bő talár suhogását? Mindenesetre összerezzent, mikor alvó unokatestvére, Dudley felhorkant a szomszéd szobában.

Harry gondolatban megrázta magát. Butaság aggodalmaskodnia; a házban rajta kívül nincs más, csak Vernon bácsi, Petunia néni és Dudley, azok pedig mindhárman az igazak álmát alusszák.

Harry egyedül így szerette Dursleyékat: ha aludtak. Ébren jobbára csak megkeserítették az életét, de mivel rajtuk kívül nem volt más rokona, náluk kellett laknia. Vernon bácsi, Petunia néni és Dudley muglik, azaz varázstalan emberek voltak. Ez még nem lett volna baj, de gyűlölték is a mágia minden formáját – érthető hát, hogy körülbelül olyan szívesen látták Harryt a házukban, mint a fekete himlőt. Harry immár három éve a Roxfort bentlakó növendéke volt, de Dursleyék mindenkinek azt mondták, hogy nevelt fiukat a Szent Brútusz Szigorított Javítóintézetbe küldték. Tisztában voltak vele, hogy Harrynek mint kiskorú mágusnak a Roxforton kívül nem szabad varázsolnia, ennek ellenére mindig őt okolták, ha valami tönkrement a házban. Ezek után nem csoda, hogy Harry is úgy bánt nevelőszüleivel, mintha idegenek volnának; soha nem mesélt nekik a varázslók világában átélt kalandjairól, az pedig végképp elképzelhetetlen volt, hogy beszámoljon nekik a különös fájdalomról és Voldemorttal kapcsolatos aggodalmairól.

Pedig Harry nem másnak, mint épp Voldemortnak köszönhette a sebhelyét és azt, hogy Dursleyékhoz került. Ha nincs a Sötét Nagyúr, még mindig az édenszüleivel élhetne...

Harry egyéves volt, mikor egy este Voldemort – az évszázad legfélelmetesebb feketemágusa, aki akkor már tizenegy éve építgette sötét hatalmát – rátört a Potter családra. Megölte Harry édesapját és édesanyját, majd a kis Harryre szegezte varázspálcáját, és kimondta az átkot, amellyel oly sok felnőtt boszorkány és varázsló életét oltotta már ki dicstelen pályafutása során. És akkor megtörtént a csoda: az átok nem hatott. Ahelyett, hogy megölte volna a kisgyermeket, visszahullott magára a merénylőre. Harry megúszta a támadást egy kicsiny, villám alakú sebbel, Voldemort viszont emberi ronccsá vált. Elvesztette minden varázserejét, s kis híján az életét is. Menekülnie kellett, s távozásával végre fellélegezhetett a sok boszorkány és varázsló, akik évek óta rettegésben éltek. Voldemort hívei szétszéledtek, a kis Harry Potter pedig híres ember lett.

Harry a tizenegyedik születésnapján tudta meg magáról, hogy varázsló. A hír megdöbbentette, de még jobban elcsodálkozott, mikor kiderült, hogy a mágusok titkos világában mindenki ismeri a nevét. Roxfortos gólyaként még kellemetlennek találta, hogy diáktársai kíváncsian megfordulnak utána, és összesúgnak a háta mögött, de azóta eltelt három év, s ez alatt bőven volt ideje megszokni a megkülönböztetett figyelmet. Már a negyedik osztályba készült, s alig várta, hogy végre visszatérhessen a kastélyba.

Addig azonban hátra volt még két hét. Harry csüggedten körülnézett a szobában, s szeme megakadt a születésnapi üdvözlőlapokon, amelyeket július végén kapott két legjobb barátjától. Vajon mit szólnának, ha megírná nekik, hogy újra sajogni kezdett a sebhelye?

Fejében azon nyomban felhangzott Hermione Granger sápítozása:

– Fájt a sebhelyed? Harry, ez nem tréfa... Írd meg Dumbledore professzornak! Én pedig fellapozom a Leggyakoribb mágikus kórok és nyavalyákat... Talán ír valamit az átokhegekről...

Igen, Hermione biztosan ezt tanácsolná: fordulj a Roxfort igazgatójához, és egyidejűleg tanulmányozd a szakirodalmat. Harry kinézett az ablakon a tintafekete égre. Nem nagyon hitt benne, hogy a könyvekben megoldást találna a problémájára. Ő volt az egyetlen ember a földkerekségen, aki túlélt egy olyan borzalmas átkot, mint Voldemorté. Enyhén szólva valószínűtlen tehát, hogy megtalálja tüneteit a Leggyakoribb mágikus kórok és nyavalyákban. Ami pedig az igazgatót illeti, fogalma sem volt, hol tölti Dumbledore a nyári vakációt. Elképzelte az ősz szakállú professzort, amint földig érő talárjában és csúcsos varázslósüvegében fekszik egy tengerparti nyugágyon, és napolajjal kenegeti görbe orrát. Harry persze tudta, hogy bárhol is jár Dumbledore, Hedvig biztosan megtalálná. A bagoly még soha nem vallott kudarcot: mindig sikeresen kézbesítette a rábízott küldeményeket – még a címzés nélkülieket is. De mi állhatna abban a Dumbledore-nak írt levélben?

Kedves Dumbledore professzor úr!

Ne haragudjon, hogy nyaralás közben zavarom, de ma hajnalban megfájdult a sebhelyem.

Őszinte tisztelettel

Harry Potter

A szöveg még így, gondolatban is ostobán hangzott.

Harry jobb híján elképzelte másik legjobb barátja, Ron Weasley reakcióját. Lelki szemei előtt megjelent a hosszú orrú, szeplős Ron, arcán nemtörődöm félmosollyal.

– Fájt a sebhelyed? De hát... de hát Tudodki most nem lehet ott a közeledben. Mármint ha ott lenne, tudnál róla. Biztos megint megpróbálna kinyiffantani. Nem t'om, Harry... az is lehet, hogy az átokhegeknél normális, ha néha sajognak egy kicsit... Majd megkérdezem apát...

Mr. Weasley a Mágiaügyi Minisztérium munkatársaként a mugli tárgyakkal való visszaélésekkel foglalkozott. Magasan képzett varázsló volt, de Harry nem tudott róla, hogy különösen bejáratos lenne az átkok területén. Különben is, gondolta Harry, miért higgye az egész Weasley család, hogy rögtön begyullad egy kis fájdalomtól? Mr. Weasley még Hermionénál is nagyobb hűhót csapna a dolog körül, Fred és George, Ron tizenhat éves ikerbátyjai pedig biztosan azt hinnék, inába szállt a bátorsága. Ha van olyan fogalom, hogy „kedvenc család”, akkor Harry számára Weasleyék voltak azok. Reménykedett benne, hogy valamikor a napokban meghívást kap tőlük (Ron nyár elején tett egy ígéretet a Kviddics Világkupával kapcsolatban), és nem fűlött hozzá a foga, hogy látogatása idején aggodalmaskodó kérdésekre kelljen válaszolgatnia.

Harry megdörzsölte öklével a homlokát. Igazából most olyasvalakire lett volna szüksége (ezt kicsit restelkedve vallotta be magának), aki olyan... aki olyan, mint egy szülő: egy felnőtt varázslóra, akihez szégyenkezés nélkül fordulhat tanácsért, aki szívén viseli a sorsát, és akinek esetleg volt már dolga a fekete mágiával...

Ekkor hirtelen rátalált a megoldásra. Olyan egyszerű volt, olyan magától értetődő, hogy nem is értette, hogyhogy eddig nem jutott eszébe – Sirius.

Harry felugrott az ágyról, az íróasztalhoz sietett, és leült. Maga elé húzott egy darab pergament, megmártotta sastollpennáját, és gyorsan leírta az első két szót: Kedves Sirius! Azután eltöprengett, miként fogalmazhatná meg legegyszerűbben a problémát. Közben meg-megcsóválta a fejét. Fel nem foghatta, miért csak most jutott eszébe Sirius? A válasz persze kézenfekvő volt: bizonyára azért, mert csak két hónapja tudta meg, hogy Sirius Black a keresztapja.

Sirius Black és Harry kései megismerkedésének igen egyszerű, de annál szörnyűbb oka volt: a férfi több mint egy évtizedig a varázslók rettegett börtönében, az Azkabanban raboskodott. Miután megszökött, a börtön vak, lélekemésztő őrei, a dementorok a Roxfortig követték a nyomát. Pedig igazság szerint futni hagyhatták volna, hiszen Sirius ártatlan volt; a gaztettet, amelyért elítélték, Voldemort csatlósa, Féregfark követte el – az az ember, akiről szinte mindenki azt hitte, hogy meghalt, méghozzá Sirius keze által. Harry, Ron és Hermione tudták az igazságot, hiszen az előző tanév végén találkoztak Féregfarkkal – de ezt Dumbledore professzoron kívül senki nem hitte el nekik.

Harrynek volt egy boldog órája, amíg abban a hitben élt, hegy végre búcsút mondhat a Dursley családnak. Mikor ugyanis úgy tűnt, hogy Sirius bizonyítani tudja ártatlanságát, felajánlotta keresztfiának, hogy költözzön hozzá. A gyönyörű terv azonban füstbe ment – Féregfark kicsúszott a markukból, mielőtt átadhatták volna a Mágiaügyi Minisztérium illetékeseinek, így hát Siriusnak ismét menekülnie kellett. Harry segítségével szökött meg egy Csikócsőr nevű hippogriff hátán. Azóta is bujdosott, Harrynek pedig egész nyáron a megígért és elveszített új otthon járt a fejében. Azután, hogy kis híján megszabadult Dursleyéktól, kétszer olyan fájdalmas volt számára a visszatérés a Privet Drive-ra.

Sirius, ha nem is vehette magához keresztfiát, valamicskét mégis javított a sorsán: az ő jóvoltából Harry ezen a nyáron már a szobájában tarthatta az iskolai holmijait. Dursleyék az előző két évben az egész máguskelléktárat elkobozták, és a vakáció idejére bezárták a lépcső alatti gardróbba – egyrészt mert Harry esetében a spártai szigort tartották célravezetőnek, másrészt mert féltek a fiú varázserejétől. Mikor azonban megtudták, hogy Harrynek van egy keresztapja, aki gyilkosságért ült, és épp szökésben van, egy csapásra engedékenyebbé váltak – Harry pedig valami okból elfelejtette közölni velük azt az apróságot, hogy Sirius ártatlan.

Harry a nyár folyamán két levelet is kapott keresztapjától. Azok nem a varázslók körében szokásos módon, azaz bagolypostával érkeztek, hanem színpompás trópusi madarak kézbesítették őket. Hedvig cseppet sem örült a tarkabarka konkurenciának; azt is csak vonakodva engedte meg, hogy a jövevények igyanak a vizes tálkájából, mielőtt újból útra kelnek. Harrynek viszont tetszettek a különös madarak; pálmaligeteket és napfényben fürdő partokat juttattak eszébe, s bár nem tudta, keresztapja hol van (aki ezt elővigyázatosságból nem írta meg leveleiben), remélte, hogy Sirius napjai kellemesen telnek. Valamiért úgy képzelte, a dementorok nem bírják a ragyogó napsütést, s ezzel magyarázta, hogy keresztapja a trópusokon keresett menedéket. A levelek, amelyeket Harry utóbb egy meglazult padlódeszka alatt rejtett el, derűs hangnemben íródtak, s Sirius mindkettőben arra biztatta Harryt, hogy bátran forduljon hozzá, ha segítségre van szüksége. Hát most élni fog a felkínált lehetőséggel...

Lassan bekúszott az ablakon a pirkadat közeledtét jelző szürke derengés, s az asztali lámpa fénye egyre halványabbnak tetszett. Végül, mikor a felkelő nap már aranysárgára festette a falakat, s felhangzottak az első zajok a Dursley-szülők szobája felől, Harry lesöpörte az asztalról az összegyűrt pergamenlapokat, és még egyszer átolvasta a kész levelet.

Kedves Sirius!

Köszönöm utolsó leveledet – a madár hatalmas volt, alig fért be a szobám ablakán.

Itt nálunk nincs semmi különös. Dudley elég rosszul bírja a fogyókúrát. A nagynéném tegnap rajtakapta, amikor fánkot csempészett be a szobájába. Megfenyegették, hogy ha így folytatja, megvonják a zsebpénzét. Erre dührohamot kapott, és kidobta a PlayStationét az ablakon. A PlayStation egy komputeres játékgép. Dudley rosszul tette, hogy kidobta, mert amíg a Mega-Mészárlás III-mal játszott, addig legalább nem gondolt az evésre.

Én elég jól vagyok, főleg mert Dursleyék attól félnek, hogy ha panaszkodom neked, eljössz, és denevérré változtatod őket.

Egyébként ma hajnalban elég furcsa dolog történt. Újra sajogni kezdett a sebhelyem. Legutóbb akkor fájt, mikor Voldemort ott volt a Roxfortban, de nem hinném, hogy most is a közelben ólálkodik. Te mit gondolsz? Lehet, hogy az átokhegek csak úgy maguktól is fájhatnak néha?

Amint Hedvig hazaér, rögtön útnak indítom a levéllel. Most épp vadászik valahol. Add át üdvözletemet Csikócsőrnek.

Harry

Igen, gondolta Harry, ez így rendben van. Szándékosan nem említette az álmot; nem akarta, hogy úgy tűnjön, mintha nagyon aggasztaná a dolog. Gondosan összehajtotta a pergament, az asztalra készítette Hedvig számára, majd felállt, kinyújtóztatta tagjait, és újra a szekrényhez lépett. Komótosan öltözni kezdett a reggelihez, ezúttal egy pillantásra se méltatva tükörképét.

Harmadik fejezet

A meghívás

Harry a konyhába lépve a Dursley család mindhárom tagját ott találta a reggeliző asztal mellett. Egyikük sem nézett rá, mikor leült. Vernon bácsi a Daily Mail mögé rejtette nagy, vörös fejét, Petunia néni pedig ajkát csücsörítve koncentrált egy grapefruit felnegyedelésére.

Dudley sértődött arccal gubbasztott a székén. Ezen a reggelen a szokásosnál is szélesebbnek tűnt, s ez nagy szó volt, hiszen egyébként is egymaga elfoglalta a konyhai asztal hosszabbik oldalát. Mikor Petunia néni egy furulyázó „Egyél, Didlikém” kíséretében egy negyed cukrozatlan grapefruitot rakott a tányérjára, Dudley szeme villámokat szórt. Már százszor elátkozta azt a percet, amikor megmutatta otthon az év végi bizonyítványát és a hozzá csatolt értékelést.

Pocsék jegyei miatt senki nem tett szemrehányást Dudleynak; szülei mindig találtak valami mentséget kritikán aluli teljesítményére. Petunia néni azon a véleményen volt, hogy magzata meg nem értett tehetség, Vernon bácsi pedig előszeretettel hangoztatta, hogy nem normális dolog, ha egy fiúgyerek folyton csak magol. A szöveges értékelésnek arra a részére, amely Dudley agresszív, kötekedő magatartását taglalta, szintén csak legyintettek. „Eleven gyerek a kis szentem, de a légynek se tudna ártani” – mondogatta könnyes szemmel Petunia néni.

Az értékelés legvégén azonban ott állt az iskolai védőnő néhány lényegre törő megjegyzése, s ezeket a mégoly elnéző Dursley szülők sem tudták egy vállrándítással elintézni. Petunia néni ugyan váltig állította, hogy Dudley „erős csontú” gyerek; hogy hájhurkái csupán kamaszkori zsírpárnák, s fejlődő szervezetének rengeteg tápanyagra van szüksége – ez mit sem változtatott a tényen, hogy Dudley kihízta az iskolai egyenruhakészlet legnagyobb méretét is. A védőnő látta, amit Petunia néni (akinek a szeme roppant éles volt, ha mancsnyomokra vadászott a csillogó csempén, vagy a szomszédok jövés-menését figyelte) egyszerűen nem vett észre: hogy Dudley rég nem szorult plusz tápanyagokra, sőt, lassan elérte egy növendék ámbráscet méretét.

Így hát – sok toporzékolás, falakat rengető veszekedés és keserves könnyhullatás után – érvénybe lépett az új étrend. A védőnő összeállította diétás tervet kiragasztották a hűtőszekrényre, amelyben Dudley kedvenc csemegéi – a szénsavas üdítők, a sütemények, a csokoládé és a hamburger – átadták a helyüket a gyümölcsöknek, zöldségeknek és egyéb olyan élelmiszereknek, amelyeket Vernon bácsi egyszerűen nyúltápnak nevezett. Hogy Dudley mégse essen teljesen kétségbe, Petunia néni ragaszkodott hozzá, Hogy a család többi tagja is tartsa a diétát. Így hát most Harry tányérjára is egy negyed grapefruit került – mi több, egy jelentősen kisebb negyed, mint Dudleyé. Petunia néni bizonyára fontosnak tartotta, hogy éhező gyermeke lássa: Harry még nála is kevesebbet kap enni.

A néni azonban nem tudta, mi rejtőzik Harry szobájában, a meglazult padlódeszka alatt. Nem is sejtette, hogy unokaöccsének eszében sincs diétázni. Amint Harry megneszelte, hogy Dursleyék felől egész nyáron répán tengődhetne, nyomban riadóztatta barátait. Nem is kellett csalódnia bennük – Hedvig Hermionééktől egy nagy doboz cukormentes csemegével tért vissza (Hermione szülei fogorvosok voltak); Hagrid, a roxforti vadőr egy zacskó saját készítésű teasüteménnyel vette ki a részét a segélyakcióból (Harry ehhez hozzá se nyúlt, ismerve Hagrid konyhaművészetét); Mrs Weasley pedig egy hatalmas püspökkenyeret és többféle pástétomot küldött a családi bagoly, Errol útján. Szegény öreg Errol a nagy cipekedés után öt napig mozdulni se tudott. Születésnapjára (amiről Dursleyék tökéletesen megfeledkeztek) Harry egy-egy ínycsiklandozó tortát kapott Rontól, Hermionétól, Hagridtól és Siriustól. Még csak két torta fogyott el, úgyhogy Harry abban a megnyugtató tudatban majszolta el sovány grapefruitadagját, hogy fent a szobájában igazi reggeli várja.

Vernon bácsi letette az újságot, rosszallóan szusszantott egyet, és a tányérjára meredt.

– Ennyi? – kérdezte síri hangon.

Petunia néni megrovó pillantást vetett rá, majd sokatmondóan fia felé bökött a fejével. Dudley már befalta saját grapefruitnegyedét, s most Harryét fixírozta vizenyős malacszemével.

Vernon bácsi olyan nagyot sóhajtott, hogy bozontos bajusza is meglibbent belé – s kezébe vette a kanalat.

Ekkor megszólalt az ajtócsengő. Vernon bácsi feltápászkodott a székből, és elindult az előszoba felé. Dudley kihasználta az alkalmat, s míg Petunia néni a teáskannával volt elfoglalva, elcsórta apja megkezdett grapefruitját.

Harry a fülét hegyezte. Valaki felváltva beszélt és nevetgélt, Vernon bácsi pedig kurtán válaszolgatott. Azután újra becsukódott a bejárati ajtó, majd szakadó papír hangja hallatszott.

Petunia néni letette a teáskannát az asztalra, s kíváncsian az előszoba felé pislogott. Nem kellett sokáig várnia; egy szempillantás sem telt bele, s Vernon bácsi már ott állt a konyhaajtóban – paprikavörös arccal.

– Kölyök! – förmedt rá Harryre. – Gyerünk a nappaliba. Pattanj!

Harry zavartan pislogva felállt, és követte a bácsit a szomszéd szobába. El se tudta képzelni, miféle vádakat fognak ezúttal a fejéhez vágni. Vernon bácsi becsapta a nappali ajtaját, döngő léptekkel a kandallóhoz masírozott, majd megfordult, és Harryre nézett – de olyan arccal, mintha élve fel akarná falni nevelt fiát.

– Hát így állunk – szólt. – Így állunk.

„Hogy állunk?” – Harry legszívesebben ezt kérdezte volna, de valami azt súgta neki, hogy nem tanácsos még jobban felbosszantania korgó gyomrú bácsikáját. Ezért inkább udvariasan értetlen arcot vágott.

– Ezt most jött. – Vernon bácsi egy piros papírlapot dugott Harry orra alá. – Egy levél. Rólad.

Harry még jobban elképedt. Ki írna őróla Vernon bácsinak? És egyáltalán: az ismerősei közül ki küldene levelet a mugli postával?

Vernon bácsi levette tekintetét Harry arcáról, a papírra nézett, és hangosan olvasni kezdte a szöveget:

Kedves Mr. és Mrs Dursley!

Még nem volt szerencsénk egymáshoz, de biztosra veszem, hogy Harry sokat mesélt Önöknek a fiunkról, Ronról.

Harry valószínűleg azt is említette Önöknek, hogy jövő hétfőn kerül sor a Kviddics Világkupa döntőjére. Nos, a férjemnek, Arthurnak összeköttetései révén sikerült belépőjegyeket szereznie a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályáról.

Tekintettel arra, hogy ilyen alkalom egyszer adódik az életben, arra kérem Önöket, engedjék el velünk Harryt a mérkőzésre. Harminc éve nem játszottak Nagy-Britanniában Világkupadöntőt – az érdeklődők vagyonokat fizetnek egy-egy jegyért. Emellett szívesen vendégül látnánk Harryt a vakáció hátralevő részében, és vállaljuk, hogy kikísérjük a Roxfortba induló vonathoz.

Legjobb lenne, ha Harry a szokásos módon juttatná el nekünk az Önök válaszát; a mugli postás még sosem járt nálunk – attól tartok, nem találná meg a házunkat.

Örömmel várjuk, hogy viszontláthassuk Harryt!

Őszinte tisztelettel

Molly Weasley

Ui.: Remélem, elegendő bélyeget ragasztottunk a levélre.

Vernon bácsi leeresztette a piros papírt, és a másik kezével előhúzott valamit a mellényzsebéből.

– Ezt nézd meg – sziszegte, azzal felmutatta a borítékot, amiben Mrs Weasley levele érkezett.

Harry kis híján elnevette magát; a boríték úgy festett, mint egy túlzsúfolt bélyegalbum – csupán az a négyzetcentiméternyi hely maradt rajta fedetlenül, ahova Mrs Weasley bolhabetűkkel odakörmölte Dursleyék címét.

– Úgy látom, elég bélyeget ragasztottak rá – állapította meg Harry olyan hangon, mintha nem találna semmi különöset Mrs Weasley eljárásában.

A bácsi szeme vészjóslóan megvillant.

– A postás is észrevette – morogta fogcsikorgatva. – Roppantul érdekelte, ki küldte nekünk ezt a levelet. Azért csengetett be. Viccesnek találta a dolgot.

Harry nem válaszolt. Egy idegen talán csodálkozott volna, hogy a bácsi ekkora ügyet csinál egy túlbélyegzett levélből, de Harry már elég régen ismerte Dursleyékat ahhoz, hogy ne lepődjön meg ezen. Tisztában volt vele, hogy Vernon bácsi és Petunia néni fokozottan érzékenyek mindenre, ami akár a legcsekélyebb mértékben is eltér a „normális”-tól. Tudta, hogy életük legszörnyűbb tragédiájaként élnék meg, ha valaki feltételezné róluk, hogy akár csak köszönőviszonyban vannak egy olyan emberrel, mint Mis Weasley.

Vernon bácsi kitartóan meredt Harryre, s a fiú igyekezett állni a tekintetét. Nem akarta elszúrni a dolgot, hiszen élete egyik legcsodásabb élménye volt a tét. Várta, hogy a bácsi megszólaljon, de mivel erre nem került sor, végül ő törte meg a csendet:

– Akkor hát... elmehetek?

Vernon bácsi nagy, vörös arca finoman megrándult. Harry tudta, milyen ádáz küzdelem zajlik ezekben a pillanatokban a sűrű bajusz mögött: a bácsi két ösztönös vágya viaskodott egymással. Ha elengedné Harryt, azzal megtenné, amit tizenhárom éve próbál elkerülni: örömet szerezne nevelt fiának. Másfelől, ha rásózza Harryt Weasleyékre, már két héttel a vakáció vége előtt megszabadulhat tőle – s ez felettébb csábító kilátás volt. Hogy gondolkodási időt nyerjen, a bácsi újból átfutotta a levelet.

– Ki ez a nőszemély? – kérdezte az aláírásra sandítva.

– Láttad már őt – felelte Harry. – A barátom, Ron édesanyja. A nyár elején ő várta Ront a pályaudvaron, mikor megjöttünk a Rox... az iskolai vonattal.

Még szerencse, hogy idejében észbe kapott; ha kimondja, hogy „Roxfort Expressz”, jelentősen romlottak volna az esélyei Vernon bácsinál. A Dursley-házban nem volt szokás a nevén nevezni Harry iskoláját.

Vernon bácsi olyan fintort vágott, mint amikor az ember egy kellemetlen élményt próbál felidézni.

– Az a pufók, vörös hajú nő? – dörmögte végül. – Egy szakajtóra való gyerekkel?

Harry felvonta a szemöldökét. Elég nagy szemtelenségnek találta, hogy a bácsi bárkit is pufóknak mer titulálni, mikor a saját fia oldalra fektetve magasabb, mint állva.

Vernon bácsi tovább böngészte a levelet.

– Kviddics – motyogta a bajusza alatt. – Mi a ménkű az a kviddics?

– Egy sport – felelte kissé türelmetlenül Harry. – Seprűnyélen lovagolva...

– Jó, jó, ne mondd tovább!

Harry elégtétellel nyugtázta bácsikája rémült visszakozását. A bácsi már attól enyhe pánikrohamot kapott, hogy a „seprűnyél” szó elhangzott a házában – inkább tovább tanulmányozta hát a levelet. Harry érdeklődve várta a folytatást; Vernon bácsi összeráncolta a homlokát, s ajkai néma szavakat formáltak: „a szokásos módon juttatná el”.

– Mi az, hogy a „a szokásos módon”? – dörmögte végül.

– Mrs Weasley úgy érti, a számunkra szokásos módon – válaszolta Harry. – A bagolypostára gondol. A varázslók között az a normális levelezési mód.

Vernon bácsi felháborodása láttán bárki azt hihette volna, hogy Harry valami arcpirító trágárságot mondott. A bácsi előbb megremegett az indulattól, aztán rémült pillantást vetett az ablak felé, mintha attól félne, hogy egy ott ólálkodó szomszéd kihallgatja őket.

– Hányszor kell még elmondanom neked – sziszegte szilvakékben játszó arccal –, hogy ebben a házban ne emlegesd a beteges hajlamaidat!? Itt élsz a nyakunkon, Petunia és én etetünk, öltöztetőnk...

– Dudley levetett holmijaival – vágott közbe Harry. Szavait tulajdon külseje illusztrálta: a zsákot idéző farmernadrág s a térdéig lelógó, túlméretezett póló.

– Velem te nem beszélhetsz ilyen hangon! – fortyant fel Vernon bácsi.

Harry azonban elhatározta, hogy most az egyszer nem hagyja magát. Elmúltak azok az idők, amikor szó nélkül végrehajtotta Dursleyék minden ostoba parancsát. Nem, nem fog együtt diétázni Dudleyval, és ha törik, ha szakad, kiharcolja magának, hogy megnézhesse a Világkupa döntőjét. Nagy levegőt vett hát, és így szólt:

– Jól van, szóval nem engedsz el a meccsre. Akarsz még mondani valamit, vagy felmehetek végre a szobámba? Szeretnék befejezni egy levelet. Siriusnak írok – tudod, a keresztapámnak.

Kijátszotta az adu ászt, s most figyelte szavai hatását. Vernon bácsi képéről foltokban eltűnt a lila pír, s ettől arca olyan lett, mint a félig kikevert feketeribiszke-fagylalt.

– Szóval... szóval levelet írsz neki?

A bácsi hangja nem árult el érzelmeket, de malacszeme összeszűkült a rémülettől.

– Hát igen, muszáj – felelte csevegő hangon Harry. – Elég rég nem írtam neki. Időnként jelentkeznem kell, különben még azt hiszi, valami baj van.

Itt szünetet tartott, hogy kiélvezze szavai hatását. Szinte látta, hogyan dolgoznak Vernon bácsi agyának fogaskerekei a gondosan elválasztott, sűrű, fekete haj alatt: ha nem engedi el Harryt a meccsre, és megtiltja neki, hogy leveleket írjon, Black sejteni fogja, hogy a keresztfiával rosszul bánnak. Ha nem tiltja meg a levélírást, Black értesül róla, hogy Harry nem mehet el a meccsre, vagyis tudni fogja, hogy Harryvel rosszul bánnak. Ördögi csapda... Harry olyan tisztán látta a Vernon bácsi fejében formálódó döntést, mintha a bajuszos serpenyőarc átlátszó lett volna. Igyekezett elfojtani elégedett mosolyát, és közönyös arcot vágni. Végül aztán...

– Nem bánom, elmehetsz arra az ostoba kupadöntőre, vagy mire... de csak ha érted jönnek ezek a Weasleyék. Nekem nincs időm arra, hogy téged furikázzalak a fél országon keresztül. Ott maradhatsz Weasleyéknél a szünidő végéig. Annak a... a keresztapádnak pedig írd meg, hogy elengedtelek.

– Pompás – bólintott vidoran Harry, azzal sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Legszívesebben szökdécselt és cigánykereket hányt volna örömében. Elengedték! Elmehet Weasleyékhez, megnézheti a Kviddics Világkupa döntőjét!

Az előszobába lépve kis híján beleütközött unokatestvérébe. Dudleynak, aki az ajtó előtt hallgatózott, elkerekedett a szeme Harry széles vigyora láttán.

– Szuper reggeli volt mi? – kacsintott rá Harry. – Degeszre ettük magunkat!

Belenevetett Dudley bamba képébe, és már futott is felfelé a lépcsőn. Hármasával szedte a fokokat, s egykettőre becsukódott mögötte szobája ajtaja.

Örömmel látta, hogy időközben megérkezett Hedvig. A bagoly a kalitkában gubbasztott, borostyánsárga szemével gazdájára bámult, és ingerülten csattogtatta a csőrét. Az sem maradt sokáig titok, hogy mi dühíti.

– Au! – jajdult fel Harry, miután egy szürke, tollas, teniszlabdaszerű valami nekicsapódott a halántékának. Megdörzsölte a fejét, és bosszúsan körülnézett. A tettes, egy másik bagoly, úgy cikázott a szobában, akár egy megkergült rakéta. Bagoly létére olyan kicsi volt, hogy egy gyerektenyérben is elfért. Harry homlokráncolva figyelte a kis postást, mígnem észrevette, hogy az egy levelet pottyantott a lábához. Lehajolt a borítékért – melyen nyomban felismerte Ron kézírását –, felemelte és kinyitotta. Abból egy sebtében firkantott levél került elő.

Harry! APA SZERZETT JEGYEKET! Hétfő este lesz a meccs, Írország játszik Bulgária ellen. Anya írt a mugli rokonaidnak, hogy engedjenek el hozzánk. Lehet, hogy már meg is kapták a levelet – nem tudom, milyen gyors a mugli posta, de gondoltam, nem árt, ha én is küldök egy üzenetet Pulival.

Harry újra elolvasta a „Puli” szót, majd felnézett a parányi bagolyra, mely most a lámpaernyő körül röpködött. A kis madár a legnagyobb jóindulattal sem hasonlított pulikutyára. Ron talán rosszul írta le a nevet... Harry tovább olvasta a levelet:

A Világkupa döntőjéről nem maradhatsz le, szóval mindenképp elmegyünk érted, akár beleegyeznek a muglik, akár nem. Anyáék ötlete volt, hogy kérdezzük meg őket. Ha igent mondanak, üzend meg Pulival, és vasárnap öt órára érted megyünk. Ha nemet mondanak, üzend meg Pulival, és vasárnap ötkor ott leszünk érted.

Hermione ma délután érkezik. Percy munkába állt a nemzetközi máguskapcsolatok főosztályán. Ha nem akarod halálra unni magad, ne mondd ki előtte azt a szót, hogy „külföld”, amíg itt leszel.

Nemsokára találkozunk!

Ron

– Fékezz már le – szólt rá Harry az apró bagolyra. Az a feje fölött körözött, és veszettül csipogott – nyilván büszke volt rá, hogy sikeresen eljuttatta a levelet a címzetthez. – Maradj veszteg, oda akarom adni a választ.

A bagoly leszállt Hedvig kalitkájára. Hedvig közömbösséget színlelt, ám viselkedéséből érezhető volt, hogy szívesen elkapná a kis mitugrászt.

Harry maga elé húzott egy pergamendarabkát, ismét kezébe vette a sastollpennát, és írni kezdett:

Ron! Minden rendben, a muglik elengedtek. Holnap ötkor találkozunk. Már alig várom.

Harry

Egészen apróra összehajtogatta a cetlit, és hosszas vesződés árán hozzákötötte az izgalmában ide-oda szökdécselő kis bagoly lábához. Mikor elkészült a művelettel, a madár nyomban szárnyra kapott, és kiröppent az ablakon.

Harry Hedvighez fordult.

– Van kedved egy hosszabb túrához? – kérdezte. Hedvig méltóságteljes huhogással válaszolt.

– El kellene juttatnod ezt Siriusnak. – Harry a kezébe vette a hajnalban írt levelet. – Várj egy percet... Még írok hozzá egy mondatot.

Azzal széthajtotta a pergament, és ráfirkantott egy rövid utóiratot.

A szünidő utolsó heteit Ron Weasley barátomnál töltöm. Ha el akarsz érni, oda írj. Az édesapja szerzett nekünk jegyet a Kviddics Világkupa döntőjére!

A kiegészített levelet Hedvig lábához kötötte; a hóbagoly szokatlanul nyugodtan tűrte dolgot, mintha meg akarná mutatni, hogyan kell egy igazi postabagolynak viselkednie.

– Mire visszaérsz, már Ronéknál leszek – mondta Harry.

Hedvig kedveskedve megcsipkedte gazdája ujját, majd halk suhogással szárnyra kapott, és útnak indult a nyitott ablakon át.

Harry megvárta, amíg a bagoly eltűnik a távolban, aztán bekúszott az ágya alá, és kihalászott egy nagy darab tortát a meglazult padlódeszka alól. Ott helyben, a földön ülve majszolni kezdte, és átadta magát a felhőtlen boldogságnak. Neki tortája van, míg Dudley grapefruiton tengődik; gyönyörű az idő, a sebhelye se fáj már, másnap búcsút int a Privet Drive-nak, megnézi barátaival a Kviddics Világkupa döntőjét... Úgy érezte, ebben a percben senki és semmi nem tudná kedvét szegni – még Voldemort nagyúr sem.

Negyedik fejezet

Újra az Odúban

Másnap déli tizenkét órára Harry összecsomagolta iskolai holmijait és féltett kincseit – a láthatatlanná tévő köpenyt, ami édesapja hagyatéka volt, a Siriustól kapott versenyseprűt és a Roxfort mágikus térképét, amit Fred és George Weasley ajándékoztak neki az előző tanévben. Kiürítette a padlódeszka alatti rejtekhelyet, benézett minden zugba, hogy nem maradt-e ott egy varázskönyv vagy penna, és levette a falról a szeptember elsejéig érvényes naptárat, amivel a Roxfort Expressz indulásáig hátralévő napokat számolta.

A Privet Drive 4. szám alatt reggel óta roppant feszült volt a légkör. Dursleyékat sokkolta a tudat, hogy nemsokára egy csapat varázsló látogat el a házukba. Vernon bácsi egyenesen megrémült, mikor Harry közölte vele, hogy Weasleyék másnap ötkor érte jönnek.

– Remélem, megmondtad nekik; hogy vegyenek fel tisztességes ruhát – morogta a bácsi. – Láttam én, miféle maskarában szoktatok ti járni. De ha egyszer normális emberek közé mennek, az a minimum, hogy rendesen felöltöznek.

Ezen a ponton Harrynek voltak kétségei. Mr. és Mrs Weasleyt nemigen látta még olyan öltözékben, amit Dursleyék a „normális” kategóriába sorolnának. A Weasley-gyerekek a vakáció idején gyakran bújtak mugli holmikba, de szüleik általában ragaszkodtak többé-kevésbé viseltes talárjaikhoz. A Privet Drive-i szomszédok véleményt cseppet sem izgatta Harryt, az viszont igen, hogy Dursleyék esetleg gorombán viselkednek majd Weasleyékkel, ha azok a klasszikus varázslószerelésben állítanak be.

Vernon bácsi a legjobb öltönyét vette fel. Egy kívülálló ezt a vendégek iránti tisztelet jeleként is értelmezhette, de Harry tudta, hogy erről szó sincs; a bácsi tiszteletet parancsoló külsővel akart mutatkozni. Dülledő mellkasú apjával ellentétben Dudley mintha összement volna – de ez a látványos eredmény nem a fogyókúra, hanem a félelem következménye volt. Életében ugyan csak egyszer látott felnőtt varázslót közelről, de a találkozást követően kunkori malacfarok kandikált ki a nadrágjából, s szülei súlyos pénzeket fizettek egy londoni magánklinikának a csúf kinövés eltávolításáért. Ezek után nem volt meglepő, hogy Dudley egész nap aggódva tapogatta a tomporát, és hátát a falnak vetve közlekedett a lakásban – nyilván el akarta rejteni a kínálkozó célpontot az ellenség szeme elől.

Ebéd közben nem sok szó esett. Még Dudley sem hisztizett a sovány menü miatt (túrót ettek reszelt zellerrel). Petunia néni egyáltalán nem evett; karba tett kézzel ült, ajkát össze csücsörítette, és mintha egyfolytában rágta volna a nyelvét – látszott rajta, hogy legszívesebben szidalmak áradatát zúdítaná Harryre.

– Gondolom, autóval jönnek – morogta Vernon bácsi.

– Hát... – kezdte habozva Harry.

Ezen a problémán még nem is gondolkodott. Valóban! Hogyan akarják Weasleyék magukkal vinni ő? Saját kocsival semmiképp, hiszen a család régi Ford Angliája évek óta elvadultan kószált a Roxfort melletti Tiltott Rengetegben. Mr. Weasley előző évben kölcsönkért két autót a Mágiaügyi Minisztériumtól – talán ezúttal is hivatali kocsival érkeznek?

– Azt hiszem, igen – felelte bizonytalanul.

Vernon bácsi remegőbajusszal horkantott. Rendes körülmények között megkérdezte volna, milyen kocsija van Mr. Weasleynek; hajlott ugyanis rá, hogy az autójuk mérete és ára alapján ítélje meg az embereket. Harry azonban sejtette, hogy Mr. Weasley még egy Ferrarivel sem tudná elnyerni a bácsi rokonszenvét.

Harry a délutánt nagyrészt a szobájában töltötte; idegesítette, hogy Petunia néni percenként háromszor kikukucskál a függöny résén, s mindezt olyan arccal teszi, mintha kihirdették volna, hogy egy elszabadult rinocérosz garázdálkodik a Privet Drive-on. Háromnegyed ötkor azután erőt vett magán, és lement a nappaliba.

Petunia néni már nem leskelődött; helyette kényszeresen igazgatta a díszpárnákat. Veraion bácsi úgy tett, mintha újságot olvasna, de malacszemével egyetlen pontra meredt. Harry tudta, hogy arra vár, mikor hallja meg a ház elé gördülő autó zaját. Dudley egy karosszékben gubbasztott, s húsos ujjaival a fenekét markolászta. Harry nem bírta elviselni a feszültséget; inkább kiment az előszobába, és leült a lépcsőre. Tekintetével követte karórája mutatóját, s közben szíve szapora dobogását hallgatta.

Eljött az öt óra – aztán el is múlt. Vernon bácsi, aki már rég beleizzadt az öltönyébe, kinyitotta a bejárati ajtót, körülnézett az utcán, majd gyorsan visszahúzta a fejét.

– Késnek! – mordult rá Harryre.

– Igen – bólintott Harry. – Talán dugóba keveredtek.

Öt óra tíz perc... negyed hat... Lassan Harry is aggódni kezdett. Fél hat tájban Dursleyék fojtott hangon beszélgetni kezdtek a nappaliban. Harry minden szót hallott.

– Ez már tényleg arcátlanság – szólt Petunia néni.

– Azt hiszik, nincs jobb dolgunk, mint rájuk várni – toldotta meg Vernon bácsi.

– Biztosan arra számítanak, hogy itt tartjuk őket vacsorára, ha késnek.

– Hát akkor felkopik az álluk – dohogott Vernon bácsi. Harry hallotta, hogy a bácsi feláll, és elkezd fel-alá járkálni a szobában. – Még csak az kéne, hogy elterpeszkedjenek itt nekünk. Vihetik a kölyköt, és viszontlátásra. Ha egyáltalán eljönnek érte. Szerintem azt is elfelejtették, hogy ma van vasárnap. Az ilyen ütődött népek még hírből sem ismerik a pontosságot. De az is lehet, hogy valami ócska tragaccsal jönnek, ami félúton lerob...

– AAAAAAAAA!

Harry talpra szökkent. A kiszűrődő zajok arról árulkodtak, hogy a nappaliban valami rémisztő dolog történt. A következő pillanatban kicsapódott az ajtó, és Dudley testalkatát meghazudtoló fürgeséggel kirontott az előszobába.

– Mi van? – kérdezte Harry. – Mi a baj?

Dudley azonban csak tátogni tudott, s kezét a fenekére szorítva bemenekült a konyhába. Harry egy ugrással a nappaliban termett.

Dursleyék befalazott kandallója, amelyben tűz helyett elektromos műparázs égett, egyszerre mintha életre kelt volna: dübörgés és puffogás hallatszott ki belőle.

Petunia néni a szemközti falig hátrált, és borzadva meredt a kandallóra.

– Ez meg mi? – hebegte. – Mi folyik itt, Vernon?

Kérdésére azonnal választ kapott – a kandalló tűzterét lezáró deszkafal mögül emberi hangok szűrődtek ki.

– Au! Fred, ne! Menj vissza, menj vissza, itt nem jutunk ki. Biztos eltévedtünk. Szólj George-nak, hogy ne...

– AU! Vigyázz, George, itt nem férünk el, gyorsan menj vissza, és mondd meg Ronnak...

– Talán Harry hall minket, apa. Lehet, hogy ki is tud engedni innen.

Láthatatlan kezek ütemesen dörömbölni kezdtek a deszkafalon.

– Harry! Hallasz minket, Harry?

A Dursley házaspár úgy ugrott Harry elé, mint két felbőszült rozsomák.

– Mit művelnek ezek!? – bömbölte Vernon bácsi. – Mi ez a téboly!?

– Semmi, csak... csak Hop-porral akartak eljönni – felelte Harry a visszafojtott nevetéstől el-elcsukló hangon. – A varázslók tudnak a tűzben utazni... de ti befalaztatok a kandallót... Egy pillanat.

Harry a kandalló elé lépett, és rákiabált a deszkafalra.

– Mr. Weasley! Hall engem?

Odabent valaki pisszegni kezdett, és a dörömbölés meg szűnt.

– Mr. Weasley, én vagyok az, Harry... A kandallót befalazták. Nem lehet bejáratnak használni.

– Teringettét! – hallatszott Mr. Weasley hangja. – Mi a csudának falaztak be a kandallójukat?

– Mert elektromos tüzet használnak – magyarázta Harry.

– Nahát, tényleg? – lelkendezett Mr. Weasley. – Azt mondod, elekromosat? Aminek villásdugó van a végén? Hát ez fantasztikus, ezt meg kell néznem! Várjunk csak... Au! Ron!

Most Ron hangja is bekapcsolódott a különös társalgásba.

– Hogy kerülünk ide? Elszúrtunk valamit?

– Á, dehogy – hangzott Fred gúnyos válasza. – Ebbe a sötét lyukba készültünk, okostojás.

– Elbulizunk itt, mint heringek a dobozban – tette hozzá George, a fogai között préselve a szavakat – valószínűleg annyi helye sem volt, hogy kinyissa a száját.

– Elég legyen, fiúk – szólt rajuk Mr. Weasley, – Hagyjatok gondolkodni... Igen... nincs más megoldás. Állj távolabb, Harry!

Harry a kanapéig hátrált, Vernon bácsi viszont közelebb lépett a kandallóhoz.

– Lassan a testtel, uram! – harsogta a deszkafal felé. – Elárulna, hogy mire kész...

BUMM!

A műparázs átsüvített a szobán, a deszkafal kirobbant a helyéből, Mr. Weasley, Fred, George és Ron pedig törmelékzápor közepette kibotorkáltak a kandallóból. Petunia néni nagyot sikoltott, és hanyatt átesett a dohányzóasztalon. Vernon bácsi elkapta a feleségét, mielőtt az földet ért volna, majd a döbbenettől némán tátogva rámeredt a négy vörös hajú Weasleyre, akik közül kettő – Fred és George – az utolsó szeplőig egyforma volt.

– Na, így mindjárt más – zihálta Mr. Weasley, miután leporolta hosszú, zöld talárját, és megigazította szemüvegét. – Á, önök bizonyára Harry nagynénje és nagybátyja!

Az ösztövér, kopaszodó varázsló jobbját kinyújtva Vernon bácsi felé lépett. Az válaszul két lépést hátrált, Petunia nénit is magával vonszolva. A bácsinak most már végképp elállt a szava. Haját, bajuszát és legjobb öltönyét vastag, fehér porréteg borította, s ettől úgy festett, mintha egy perc alatt harminc évet öregedett volna.

Mr. Weasley leeresztette a kezét, és a válla fölött hátrapillantott a romos kandallóra.

– Nos, öhm...elnézést a felfordulásért – szólt. – Egy kicsit elszámítottam magam. Nem gondoltam rá, hogy a célállomás esetleg le lehet zárva. Tudják, rákötöttem a kandallójukat a Hop-hálózatra – persze csak átmenetileg –, hogy el tudjunk jönni Harryért. Mugli kandallókat elvileg nem szabad közlekedésre használni, de van egy ismerősöm a Hop Rendszerfelügyeletnél, és ő szívességből elintézte nekem a dolgot. Ne aggódjanak, rendet fogok csinálni. Gyújtok egy kis tüzet, hogy vissza tudjam küldeni a fiúkat, és mielőtt dehoppanálok, helyreállítom a kandallót.

Harry bármibe lefogadta volna, hogy nevelőszülei mindebből egy szót sem értettek. Dursleyék egy darabig még tátogva meredtek Mr. Weasleyre, aztán Petunia néni feltápászkodott, és elbújt Vernon bácsi mögött.

– Szervusz, Harry! – folytatta vidáman Mr. Weasley. – Összecsomagoltál már? Hol az utazóládád?

– Fent a szobámban – felelte vigyorogva Harry.

– Majd mi lehozzuk! – ajánlkozott Fred. Rákacsintott Harryre, és már indult is George-dzsal az ajtó felé.

Ők ketten már ismerték a járást a házban – egy ízben kimenekítették Harryt a Privet Drive-ról. Harry gyanította, hogy Fredet és George-ot nem a cipekedés vonzza, hanem a hírhedt Dudleyt szeretnék élőben megismerni.

– Hát igen... – Mr. Weasley zavartan lógázta a karját; szemlátomást rájött, hogy a vendéglátók nem fognak beszélgetést kezdeményezni. – Nos... nos, nagyon szép a házuk.

Mivel a máskor csillogóan tiszta nappalit most por és sitt borította, ez a megjegyzés nem hangolta jobb kedvre Dursleyékat. Vernon bácsi arca ismét lilába váltott, Petunia néni pedig újra rágcsálni kezdte a nyelve hegyét. Megszólalni azonban egyikük se mert.

Mr. Weasley körülnézett a szobában. Rajongott a muglikkal kapcsolatos dolgokért, s most sóvárgó pillantásokat vetett a tévé és a videomagnó felé.

– Bizonyára azok is elektromossággal működnek – jegyezte meg nagy komolyan. – Á, igen, ott van a villásdugó. Jómagam gyűjtöm a villásdugókat – tette hozzá Vernon bácsihoz fordulva. – Meg az elemeket. Gazdag elemgyűjteménnyel büszkélkedhetem. A nejem bolondnak tart a hobbim miatt, de mit tegyek, ha egyszer ez érdekel.

Vernon bácsi arckifejezése elárulta, hogy ő is bolondnak tartja Mr. Weasleyt. A bácsi tett egy óvatos lépést jobbra, hogy eltakarja Petunia nénit – úgy tűnt, mintha attól tartana, hogy Mr. Weasley két mondat között gyilkos támadást indít ellenük.

Ekkor Dudley is visszatért a nappaliba. Harry hallotta az utazóláda kopogását a lépcsőn, s arra következtetett, hogy a zaj kergette ki unokatestvérét a konyhából. Dudley oldalazva végigosont a fal mentén, s közben rémülten meredt Mr. Weasleyre. Megpróbált elbújni szülei mögött, de hiába; apja megtermett ember volt, de közel sem elég széles ahhoz, hogy eltakarja őt.

– Á, ő volna az unokatestvéred, Harry? – kérdezte Mr. Weasley, aki még mindig nem adta fel a reményt, hogy sikerül beindítania a társalgást.

– Aha – felelte Harry. – Ő Dudley.

Tekintete egy pillanatra találkozott Ronéval – aztán mindketten gyorsan elfordultak, mert érezték, hogy nyomban kitör belőlük a nevetés. Dudley még mindig a fenekét markolászta, mintha attól félne, hogy elveszíti, s különös viselkedése szemlátomást aggasztotta Mr. Weasleyt. Mikor újra megszólalt, hanglejtése elárulta, hogy éppúgy kételkedik Dudley épelméjűségében, mint Vernon bácsi az övében – csak épp ő együttérzéssel, nem pedig félelemmel nézett a „bolond”-ra.

– Jól telik a vakáció, Dudley? – kérdezte barátságosan. Dudley nyüszített egyet, és még kétségbeesettebben szorongatta terjedelmes tomporát.

Fred és George ekkor beléptek a nappaliba, kezükben Harry ládájával. Azon nyomban megakadt a szemük Dudleyn, és szeplős arcukon hajszálra egyforma, gonosz vigyor terült szét.

– Jól van – élénkült fel Mr. Weasley. – Indulhatunk is.

E szavakkal felgyűrte talárja ujját, és előhúzta varázspálcáját. A Dursley család három tagja egy emberként hátrált a falhoz.

– Piroinitio! – szólt Mr. Weasley, és pálcájával a törmelékek felé bökött.

A kandallóban felcsaptak a lángok, olyan vidám pattogással, mintha már órák óta égne ott a tűz. Mr. Weasley vászonzsákocskát húzott elő a zsebéből Kivett belőle egy csipetnyi csillogó port, s a kandallóba szórta; a lángok nyomban felcsaptak, és smaragdzöldre színeződtek.

– Indulj, Fred – adta ki az utasítást Mr. Weasley.

– Megyek – bólintott Fred. – A fenébe... egy pillanat...

Fred zsebéből kiesett egy zacskó, és tartalma – sok kövér, színes papírba csomagolt karamell – szanaszét gurult a szobában.

Fred sebtében összegyűjtötte a cukrokat, visszatömködte őket a zsebébe, majd vidáman búcsút intett Dursleyéknak, belesétált a tűzbe, és így szólt:

– Az Odúba!

Petunia néni megborzongott, és halkan felsikkantott. A következő pillanatban suhogó hang hallatszott, és Fred eltűnt.

– Készülj, George – szólt Mr. Weasley. – Te viszed a ládát.

George Harry segítségével a kandallóhoz cipelte a ládát, felállította, hogy jobban tudja tartani, majd ő is belépett a tűzbe.

– Az Odúba! – kiáltotta, s nyomban köddé vált.

– Te jössz, Ron – mondta Mr. Weasley.

– Viszlát – köszönt el Dursleyéktól Ron. Rávigyorgott Harryre, belépett lángok közé, bemondta a címet, és eltűnt.

Már csak Harry és Mr. Weasley maradtak a nappaliban.

– Hát akkor... viszlát – búcsúzott Harry.

Dursleyék nem viszonozták a köszönést. Harry elindult a kandalló felé, de néhány lépés után beleütközött Mr. Weasley kinyújtott karjába. A varázsló döbbenten meredt a Dursley család három tagjára.

– Harry elköszönt maguktól! – szólt. – Talán nem hallották?

– Nem érdekes – dörmögte Harry. – Nem kell foglalkozni velük.

Mr. Weasley azonban nem tágított. Következő mondatát Vernon bácsihoz intézte.

– Az unokaöccse legközelebb jövő nyáron jön haza – szólt szemrehányóan. – Mégiscsak el kellene köszönnie tőle, nem?

Vernon bácsi arca vadul rángatózni kezdett. Szemlátomást fizikai fájdalmat okozott neki a tény, hogy az az ember oktatja ki a jó modorról, aki pár perce romhalmazzá változtatta a nappali szobáját. Azonban a varázspálca, amit Mr. Weasley még mindig a kezében tartott, meggyőzőbb érv volt minden szónál – így hát Vernon bácsi nyelt egyet, és vonakodva kinyögte:

– Isten veled.

– Viszlát jövőre – bólintott Harry, és fél lábbal belépett a langyos szellőként simogató zöld lángnyelvek közé. Ekkor azonban hátborzongató hörgés hangzott fel a háta mögött, és Petunia néni sikoltozni kezdett.

Harry megpördült a tengelye körül. Dudley most a dohányzóasztal mellett térdepelt, és hörögve, prüszkölve fulladozott a szájából kilógó, fél méteres, vörös, nyálas valamitől. Első döbbenete elmúltával Harry rájött, hogy a fél méteres valami Dudley nyelve – és észrevette, hogy unokatestvére előtt a padlón egy üres cukrospapír hever.

Petunia néni gyorsan letérdelt Dudley mellé, belecsimpaszkodott a felismerhetetlenné dagadt nyelvbe, és megpróbálta kirángatni fia szájából. Ettől persze Dudley csak még keservesebben hörgött; rúgkapálva igyekezett lerázni anyját. Vernon bácsi bömbölt és hadonászott tehetetlen dühében, úgyhogy Mr. Weasleynek kiabálnia kellett, hogy meghallják, amit mond.

– Ne féljenek, meg tudom gyógyítani! – harsogta, s előreszegezett varázspálcával elindult Dudley felé, Erre Petunia néni velőtrázóan sikoltozni kezdett, s rávetette magát fiára, hogy testével védje meg a varázslótól.

– Nem kell félniük! – bizonygatta Mr. Weasley. – Egyszerű rutinművelet... A karamell okozta... Fred fiam a bűnös... nagy mókamester... de semmi baj, ez egy szimpla bővérbűbáj – legalábbis remélem, hogy az... Kérem, nyugodjanak meg, azonnal rendbe hozom...

Dursleyéknak azonban eszük ágában sem volt megnyugodni, sőt egyre jobban elhatalmasodott rajtuk a pánik. Petunia néni hisztérikusan zokogva rángatta fia nyelvét, jelentősen növelve annak valószínűségét, hogy Dudley előbb-utóbb megfullad. Vernon bácsi végképp elvesztette önuralmát; felkapta a kredencről az első porcelánszobrot, ami a keze ügyébe akadt, és Mr. Weasley felé hajította. A varázsló ügyesen kitért a szobor útjából, így a szobor nem a fején, hanem a romos kandallóban tört apró darabokra.

– Ez már tényleg túlzás! – méltatlankodott Mr. Weasley, és fenyegetően felemelte varázspálcáját. – Én csak segíteni akarok magukon!

Vernon bácsi válaszul akkorát bömbölt, mint egy sebzett víziló, és felkapott egy újabb dísztárgyat.

– Indulj, Harry! – kiáltotta Mr. Weasley, pálcáját Vernon bácsira szegezve. – Siess! Majd én elrendezem a dolgot!

Harry szívesen végignézte volna a kibontakozó akciójelenetet, de miután a bácsi második lövedéke súrolta a bal fülét, belátta, hogy jobb lesz, ha nyomban távozik, és Mr. Weasleyre bízza felbőszült rokonságát. Belépett hát a tűzbe, majd még egyszer hátrapillantott, s közben kimondta:

– Az Odúba!

Még látta, amint Mr. Weasley pálcájával kirobbant Vernon bácsi kezéből egy pusztulásra ítélt vázát; látta a sikító Petunia nénit meg a hörgő Dudleyt, akinek a nyelve vörhenyes kígyóként lengett mellkasa előtt. A következő pillanatban azután forogni kezdett vele a világ, és Dursleyék nappalija eltűnt a suhogó, smaragdzöld lángfüggöny mögött.

Ötödik fejezet

A Weasley Varázsvicc Vállalat

Harry a törzséhez szorította a karját, és érezte, hogy teste egyre gyorsabban pörög. A legkülönbözőbb alakú és méretű kandallók villantak fel körülötte. Egy ideig nézte őket, de végül elfogta a rosszullét, és be kellett hunynia a szemét. Mikor aztán érezte, hogy a pörgés lassul, óvatosan kinyújtotta a kezét. Sikerült négykézláb landolnia, így elkerülte, hogy arccal előre kizuhanjon Weasleyék konyhai tűzhelyéből.

– Megette? – kérdezte izgatottan Fred, miközben talpra segítette Harryt.

– Igen... De mi volt az?

– Nyelvnyújtó nyalánkság – felelte sugárzó arccal Fred. – George-dzsal fejlesztettük ki, és egész nyáron kerestük a megfelelő kísérleti alanyt, akin kipróbálhatjuk...

A zsúfolt kis konyhában kitört a nevetés. Harry körülnézett; a fényesre sikált faasztal mellett Ronon és George-on kívül még két vörös hajú fiatalembert ült. Harry sosem találkozott még velük, de kitalálta, hogy ok lehetnek Bill és Charlie, a Weasley szülők két legidősebb fia.

A közelebb ülő fiatalember széles mosollyal kezet nyújtott Harrynek.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Harry.

Kezet ráztak, s Harry megállapította, hogy a fiatalembernek kérges a tenyere. Biztos ő Charlie – gondolta –, aki sárkányokkal foglalkozik Romániában. A zömök, keménykötésű ifjú alkatában inkább az ikrekre hasonlított, semmint a nyúlánk Ronra vagy Percyre. Széles, mosolygós arcát olyan sűrűn borították a szeplők, hogy cserzett bőre sötétbarnának tűnt tőlük. Egyik karját nagy, fényes égésnyom csúfította el.

Bill is felállt, és mosolyogva kezet rázott Harryvel. Ez a találkozás kellemes csalódást jelentett Harry számára; csak annyit tudott Billről, hogy a Gringotts Varázslóbanknak dolgozik, és iskolaelső volt a Roxfortban. Talán ezért, Percy idősebb másának képzelte el Billt: egy megrögzötten szabálymániás fickónak, aki imád parancsolgatni. Most be kellett látnia, hogy tévedett: Bill jó fej srácnak tűnt. Magas volt, hosszú haját copfba kötve viselte, s fülbevaló gyanánt egy karikára erősített hosszú, görbe állatfogat hordott. Öltözéke alapján egy keményrockegyüttes tagja is lehetett volna, csak épp a csizmája nem marha-vagy disznó-, hanem sárkánybőrből készült.

Mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna, halk pukkanással ott termett George mellett Mr. Weasley. Harry még soha nem látta ilyen dühösnek a fiúk apját.

– Ez egyáltalán nem volt vicces! Mi a ménkűt adtál annak a mugli gyereknek, Fred?

– Adtam? – vigyorgott Fred. – Nem adtam én neki semmit. Csak ott felejtettem egy cukrot... Tehetek róla, ha megette? Én nem kínáltam...

– Szándékosan dobtad el a jelenlétében! – dühöngött Mr. Weasley. – Tudtad, hogy meg fogja enni! Tudtad, hogy fogyókúrázik!

– Mekkora lett a nyelve? – kérdezte mohón George.

– Több mint egy méter hosszú volt, mikor a szülei végre hagyták, hogy összezsugorítsam!

Harry és a Weasley-fiúk a hasukat fogták a nevetéstől.

– Mondom, hogy ez nem vicces! – mérgelődött Mr. Weasley. – Pontosan az ilyen felelőtlen tréfák teszik tönkre a mágus-mugli kapcsolatokat! Minden erőmmel azon dolgozom, hogy megszűnjenek a maglikkal szembeni előítéletek, erre a saját fiaim...

– Nem azért kapta a cukrot, mert mugli! – vágott a szavába sértődötten Fred.

– Azért kapta, mert egy undok, kötekedő alak! – dohogott George. – Ugye, hogy az, Harry?

– Tényleg az, Mr. Weasley – erősítette meg Harry.

– Most nem erről van szó! – csattant fel Mr. Weasley. – Majd meglátjátok, mit kaptok anyátoktól, ha elmondom neki!

– Mit mondasz el nekem? – csendült egy hang a fiúk háta mögött.

Az alacsony, kövérkés Mrs Weasley lépett be a konyhába. Nevetős arca most komor volt, s gyanakvó pillantással nézett végig fiain. Csak akkor mosolyodott el egy pillanatra, mikor észrevette Harryt.

– Szervusz, Harry drágám... Halljuk, Arthur, mit mondasz el nekem?

Mr. Weasley zavartan pislogott feleségére. Bármilyen dühös is volt fiaira, nem gondolta komolyan, hogy beárulja őket az anyjuknál. A hirtelen támad csöndben két lány lépett be a konyhába: az idősebbik, egy bozontos, barna hajú, lapátfogú lány, Harry és Ron barátja, Hermione Granger volt, a fiatalabb, vörös hajú pedig Ron húga, Ginny. Mindketten rámosolyogtak Harryre. A fiú visszamosolygott rájuk, mire Ginny fülig elpirult-nyílt titok volt, hogy évek óta rajong Harryért.

– Mit mondasz el nekem, Arthur? – ismételte Mrs Weasley vészjóslóan nyugodt hangon.

– Nem fontos, Molly – motyogta Mr. Weasley. – Tudod, Fred és George... De már megkapták érte a magukét.

– Milyen csibészséget műveltek már megint? – sopánkodott Mrs Weasley. – Ha megint az a Weasley Varázsvicc Vállalat van a dologban...

– Mutasd meg Harrynek az ágyát, Ron – szólalt meg az ajtóban Hermione.

– Tudja, hol van az ágya – vont vállat Ron. – Az én szobámban alszik, ugyanott, ahol...

– Mindannyian felmehetnénk – mondta nyomatékosan Hermione.

Ron végre vette a lapot: – Ja! Persze, indulhatunk.

– Mi is felmegyünk – kapott az alkalmon George.

– Ti nem mentek sehova! – ripakodott rá Mrs Weasley. Harry és Ron kiosontak a konyhából; Hermione és Ginny társaságában végigbaktattak a szűk előszobán, majd elindultak felfelé az emeletekre vezető girbegurba, roskatag lépcsőn. – Mi az a Weasley Varázsvicc Vállalat? – kérdezte Harry. Ron és Ginny kuncogni kezdtek, Hermione viszont el se mosolyodott.

– Anya takarítás közben talált egy halom árlistát és megrendelőlapot Fred és George szobájában – magyarázta fojtott hangon Ron. – Fel volt sorolva rajtuk az ikrek összes találmánya. Csupa jópofa holmi: hamis varázspálcák, trükkös édességek meg még egy csomó minden. Zseniálisak a fiúk, sosem hittem volna hogy ennyi mindent feltaláltak...

– Évek óta folyton pufogtatnak a szobájukban – fűzte tovább a szót Ginny –, de eszünkbe se jutott, hogy tényleg csinálnak dolgokat. Azt hittük, csak élvezik, hogy zajonghatnak.

– A baj az – folytatta Ron –, hogy egy csomó találmányuk – vagyis igazából az összes –, eléggé balesetveszélyes. Fredék meg árulni akarták a cuccokat a Roxfortban, hogy pénzt keressenek vele. Anya persze iszonyúan kiakadt. Megtiltotta, hogy ilyen holmikat fabrikáljanak, és elégette az összes megrendelőlapot... Egyébként is zabos volt az ikrekre, mert alig egy pár RBF-et szereztek.

Az RBF-hez, azaz a Rendes Bűbájos Fokozathoz szükséges vizsgát a roxforti diákok tizenöt éves korukban tehették le a különböző tantárgyakból.

– Aztán nemrég is volt egy nagy veszekedésük – mesélte Ginny. – Fred és George kijelentették, hogy ha végeznek a Roxfortban, csodabazárt fognak nyitni – anya viszont azt akarja, hogy a Mágiaügyi Minisztériumba menjenek dolgozni, mint apa.

A második emeleti lépcsőfordulóban ekkor kinyílt egy ajtó, és megjelent benne egy szarukeretes szemüveg, valamint a hozzá tartozó bosszús arc.

– Szia, Percy – köszönt Harry.

– Oh, szervusz, Harry – pislogott Percy. – Hallottam a zajt, és gondoltam, megnézem, ki járkál idekint. Dolgozni próbálok, be kell fejeznem egy fontos jelentést – de egyszerűen képtelenség koncentrálni, ha folyton zeng a ház a fel-alá rohangáló emberektől.

– Mi nem rohangálunk – fortyant fel Ron –, hanem egyszerűen csak felmegyünk. Bocsáss meg, ha megzavartunk a szupertitkos minisztériumi munkádban.

– Min dolgozol? – érdeklődött Harry.

– Jelentést írok a nemzetközi máguskapcsolatok főosztályának – felelte fontoskodva Percy. – Szabványosítani akarjuk az üstök fenékvastagságát. Az importált üstök egy részének ugyanis kissé vékony a feneke – évente közel három százalékkal nő a regisztrált üstlyukadások száma...

– A jelentésed megváltja majd a világot – fintorgott Ron. – Címlapsztori leszel a Reggeli Prófétában a lyukas üstjeiddel.

Percy elpirult.

– Nyugodtan gúnyolódhatsz, Ron – folytatta szenvedélyes meggyőződéssel. – De tudd meg: ha nem vezetünk be valamiféle nemzetközi szabályozást az üstfenékvastagság kérdésében, előbb-utóbb elárasztják a piacot a silány, vékonyfenekű termékek, az pedig veszélyeztetheti a...

– Jól van, elhiszem – legyintett Ron, és gyorsan továbbindult a lépcsőn. Percy sértődötten becsapta szobája ajtaját, mire Harry, Hermione és Ginny is folytatták útjukat. Már három lépcsőfordulóval feljebb jártak, amikor kiabálást hallottak a földszint felől. Úgy tűnt, Mr. Weasley végül mégiscsak beszámolt feleségének a karamellás esetről.

Ron tetőtéri szobája nem sokat változott Harry előző látogatása óta. A falakat és a rézsútos mennyezetet borító posztereken még mindig ott röpködött és integetett Ron kedvenc kviddicscsapata, a Chudley Csúzlik játékosai; az ablakpárkányon még mindig ott állt az akvárium, bár sok kis ebihal helyett most egyetlen hatalmas béka lakott benne. Az öreg patkány, Makesz azóta eltűnt Ron életéből, de helyette egy kis kalitkában ott ugrándozott és csipogott az a csöpp szürke bagoly, amelyik elvitte Ron levelét a Privet Drive-ra.

– Dugulj be, Puli! – szólt rá a hangoskodó madárra Ron, miközben átevickélt két szorosan egymás mellett álló ágy között. A kis szobába összesen négy ágyat zsúfoltak be.

– Fred és George is itt alszanak – magyarázta Ron –, mert az ő szobájukat Bill meg Charlie kapta meg. Percyhez senki nem költözhetett be, mert neki „dolgoznia kell”.

– Mondd csak, miért nevezed Pulinak a baglyodat? – kérdezte Harry.

– Mert a tesóm lüke, azért – felelt a bátyja helyett Ginny. – Pulipintynek kéne hívnia, az a rendes neve.

– Ja persze, az tényleg sokkal értelmesebb név – vágott vissza csípősen Ron, majd Harryhez fordult. – Ginny nevezte el így, mert szerinte ez jópofa név. Át akartam keresztelni a madarat, de hiába, már csak erre hallgat. Úgyhogy Puli maradt. Idefent kell tartanom, mert Errol és Hermész nem tűrik meg maguk körül. Különben én is elég nehezen viselem az ugrabugrálását.

Pulipinty visító huhogásba kezdett, és vidáman röpködött a kalitkájában. Harry túl jól ismerte barátját ahhoz, hogy komolyan vegye a szavait. Ron a régi patkányát, Makeszt is folyton szidta, mégis tombolt dühében, mikor felmerült a gyanú, hogy Hermione macskája, Csámpás felfalta.

– Hol van Csámpás? – fordult Hermionéhoz Harry.

– Gondolom, a kertben – felelte a lány. – Mióta felfedezte a kerti törpéket, naphosszat azokat hajkurássza.

Harry lehuppant az egyik ágy szélére, és elmélázva bámulta a mennyezeti posztereken keresztülkasul röpködő kviddicsjátékosokat.

– Úgy tűnik, Percy élvezi a munkáját – jegyezte meg.

– Az nem kifejezés! – nevetett fel sötéten Ron. – Ha apa nem küldené haza esténként, a hivatalban aludna. Az agyára ment a meló. Másról se bír beszélni, csak a főnökéről. Mr. Kupon véleménye szerint... amint azt Mr. Kuponnak mondtam... Mr. Kupon azon az állásponton van... Mr. Kuponfelvilágosított... Kár, hogy Mr. Kupon nem nő, mert akkor Percy feleségül is vehetné.

– Jól telt a nyarad, Harry? – érdeklődött Hermione. – Megkaptad a csomagjainkat?

– Igen, köszönöm szépen – bólogatott Harry. – Az éhhaláltól mentettek meg azok a torták.

– És van valami híred a kereszt... – kezdte Ron, de Hermione egy szigorú pillantással elhallgattatta.

Harry tudta, hogy barátai éppúgy szívükön viselik keresztapja sorsát, mint ő maga. Hermione és Ron segítettek neki kiszabadítani Siriust a minisztérium embereinek markából. Ginny jelenlétében mégsem volt ajánlatos erről a témáról beszélni, hiszen hármukon és Dumbledore professzoron kívül senki nem ismerte Sirius szökésének körülményeit, s csak ők négyen hittek a férfi ártatlanságában.

Ginny kíváncsiságát felkeltette Ron félbehagyott mondata. Homlokát ráncolva fürkészte a fiúk arcát.

– Úgy hallom, abbahagyták a veszekedést – fordult a társasághoz Hermione. – Mit gondoltok, nem kellene lemennünk, és segítenünk édesanyátoknak a főzésben?

– De igen – bólintott Ron, és már indult is az ajtó felé. Harry, Ginny és Hermione követték.

A konyhába lépve nyomban látták, hogy Mrs Weasley továbbra sincs valami rózsás hangulatban.

– A kertben eszünk – szólt, mikor megpillantotta a gyerekeket. – Idebent nem férünk el tizenegyen.

Lányok, kérlek, vigyétek ki a tányérokat. Bill és Charlie most állítják fel az asztalokat. Ti gondoskodjatok késről-villáról – nézett Ronra és Harryre. Közben varázspálcájával a kívánatosnál kicsit erősebben bökött a mosogatóban várakozó krumplihalom felé, mire a burgonyák olyan lendülettel ugrottak ki a héjukból, hogy többségük a falról vagy a mennyezetről pattant vissza.

– Már csak ez hiányzott – sopánkodott Mr. Weasley, s pálcáját gyorsan a szemétlapátra szegezte. Az engedelmesen lefeküdt, és csúszkálni kezdett a padlón, összegyűjtve a szétgurult krumplikat.

– Az a két mihaszna! – füstölgött Mrs Weasley, miközben lábasokat és serpenyőket vett elő a konyhaszekrényből. Egyértelmű volt, hogy Fredre és George-ra gondol. – Nem tudom, mi lesz így belőlük, tényleg nem tudom. Nincs bennük se szorgalom, se egy szikrányi becsvágy. Csak a komiszkodáshoz van eszük...

Az asszony mérgesen lecsapott egy nagy rézserpenyőt a konyhaasztalra, és körözni kezdett benne a varázspálcával. A pálca hegyéből sűrű szósz csordogált az edénybe.

– Pedig még csak nem is buták – folytatta monológját Mrs Weasley. Beszéd közben átrakta a serpenyőt a tűzhelyre, és pálcája egy újabb intésével alágyújtott. – De ha nem szedik össze magukat, nagyon nagy baj lesz. A magatartásuk miatt már eddig is több baglyot kaptam a Roxfortból, mint az összes többi gyerekem miatt együttvéve. Ha így folytatják, előbb-utóbb a varázshasználati főosztálytól is megkapják a magukét.

Mrs Weasley pálcájával rábökött az egyik fiókra. A fiók azonnal kinyílt, és kések ugrottak ki belőle. Harry és Ron ijedten ugrottak félre az éles szerszámok útjából. A kések átsuhantak a konyhán, és darabolni kezdték a krumplikat, amelyeket a szemétlapát időközben visszahordott a mosogatóba.

– Ha legalább tudnám, mivel rontottuk el őket – folytatta fejcsóválva Mrs Weasley. Letette varázspálcáját, és további serpenyőket ásott elő a szekrényből. – Évek óta ez megy. Könyörgök nekik, fenyegetem őket, de mintha a falnak beszélnék – A MINDENSÉGIT NEKI!

Mikor felemelte az asztalról a pálcáját, az visított egy nagyot, és abban a minutumban jókora gumiegérré változott.

– Már megint egy csalipálca! – dühöngött. – Ezerszer megmondtam nekik, hogy ne hagyjanak ilyeneket szanaszét heverni!

Gyorsan magához vette igazi pálcáját, és a tűzhelyen füstölgő mártáshoz sietett.

Ron oldalba bökte Harryt.

– Gyere – szólt, s kivett egy marék kést és villát az evőeszközös fiókból. – Segítsünk Billnek és Charlie-nak.

Magára hagyták hát Mrs Weasleyt, és a hátsó ajtón át kimentek az udvarra.

Alig néhány lépés után megpillantották Hermione görbe lábú, vörös macskáját. Csámpás bozontos farkát égnek emelve kergetett egy jókora sáros krumplira emlékeztető valamit. Harry nyomban felismerte, mi az: egy gnóm, azaz kerti törpe volt. A húsz-huszonöt centi magas lény karmos lábait szaporán szedve átsprintelt az udvaron, és fejest ugrott az ajtó körül halomban heverő gumicsizmák egyikébe. Csámpás bedugta mancsát a csizmába, hogy kihalássza, de a gnóm már csak nevet rajta. Ekkor jókora csattanás hallatszott a ház túlsó oldala felől. Harry és Ron belépett a kertbe, s máris megpillantották a zaj forrását. Bill és Charlie a pázsiton álltak, és kivont varázspálcával irányították két kopott, rozoga asztal légi csatáját. A jelek szerint azon versenyeztek, hogy melyikük asztala tudja a földre taszítani a másikét. Fred és George hangosan biztatták a párbajozó bútordarabokat; Ginny kacagott, Hermione pedig a sövény mellett ácsorgott, olyan arccal, mintha nem tudná eldönteni, hogy nevessen-e vagy sikítson.

Bill asztala lapjával oldalba kapta Charlie-ét, így annak kitört az egyik lába. A következő pillanatban a ház felől nyikorgás és csattanás hallatszott – kinyílt az egyik második emeleti ablak, s Percy dugta ki rajta a fejét.

– Lehetne egy kicsit csöndesebben? – kiabált le ingerülten.

– Bocs, Percy! – nézett fel vigyorogva Bill. – Hogy vannak a vékonyfenekű üstök?

– Rosszul – vágta rá sértődötten Percy, és becsapta az ablakot.

Bill és Charlie nevetve lekormányozták asztalaikat a fűre, szépen egymás mellé. Bill egy könnyed pálcaintéssel visszaragasztotta a kitört lábat, majd egy nagy terítőt varázsolt elő a semmiből.

Hét órakor a két asztal már Mrs Weasley ínycsiklandozó főztje alatt roskadozott. A kilenc Weasley, valamint Harry és Hermione a felhőtlen, mélykék ég alatt költötték el a vacsorát. Harrynek, aki jóformán egész nyáron süteményeken és szikkadt piskótatortán élt, ez maga volt a földi paradicsom. Megrakta tányérját csirkés-sonkás pástétommal, főtt krumplival és salátával, s jó ideig egy szavát se lehetett hallani – pedig igencsak szaporán mozgott a szája.

Az asztal túlsó végén annál több szó esett. Percy részletesen beszámolt apjának az üstfenékvastagságot taglaló jelentéséről.

– Megígértem Mr. Kapornak, hogy keddre elkészülök vele – mesélte fontoskodva. – Ő ugyan nem sürgette a dolgot, de nekem az az elvem: amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra. Mr. Kupor biztosan hálás lesz, hogy határidő előtt kézhez kapja a jelentést. Amúgy is épp elég bajunk van a Világkupadöntő előkészítésével. Sokkal több támogatást kellene kapnunk a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályától, de Ludo Bumfolt...

– Kedvelem Ludót – jegyezte meg mosolyogva Mr. Weasley. – Ő szerezte nekünk azokat a remek jegyeket a döntőre. Persze én is tettem neki egy kis szívességet; az öccsének, Ottónak volt némi kellemetlensége egy öntevékeny fűnyíró miatt – én simítottam el az ügyet.

– Szó se róla, Bumfolt nagyon kedves ember – csóválta a fejét Percy –, de egyáltalán nem való főosztályvezetőnek. Hasonlítsd csak össze Mr. Kaporral! Biztosra veszem, hogy ha a mi főosztályunkról tűnne el valaki, Mr. Kupor nem nyugodna, amíg ki nem deríti, mi történt vele. Bertha Jorkins több mint egy hónapja nem adott életjelt magáról! Mióta elutazott nyaralni Albániába, senki nem hallott felőle.

– Igen, beszéltem erről Ludóval – bólintott homlokráncolva Mr. Weasley. – Azt mondja, Bertha nem először csinál ilyet... De igaz, ami igaz, én sem hagynám annyiban a dolgot, ha a saját beosztottamról lenne szó...

– Bertha reménytelen eset, ezt mindenki tudja – legyintett Percy. – Egyik főosztályról a másikra küldözgetik, mert előbb-utóbb mindenkinek elege lesz belőle. De Rumfoltnak akkor is nyomoztatnia kellene utána. Mr. Kupor személyesen is érdeklődött Rumfoltnál – tudod, Bertha egy időben nálunk dolgozott, és gyanítom, hogy Mr. Kupor vonzódott hozzá –, de Bumfolt csak nevetett. Azt mondta, Bertha valószínűleg fejjel lefelé tartotta a térképet, és Ausztráliában kötött ki Albánia helyett... Ha így gondolja, hát így gondolja. – Percy színpadiasan sóhajtott, és nagyot kortyolt a bodzaborból. – Nekünk bőven elég a nemzetközi máguskapcsolatokkal foglalkozni, nincs kapacitásunk arra, hogy más főosztályok eltűnt munkatársai után kajtassunk. Mint tudjuk, rögtön a Világkupa után egy másik nagyszabású rendezvényt is le kell bonyolítanunk.

Percy jó hangosan megköszörülte a torkát, és futó pillantást vetett az asztal túlsó vége felé, ahol Harry, Ron és Hermione ültek.

– Ugye, tudod, melyik rendezvényre gondolok, apa? – Folytatta emelt hangon. – Arra a szigorúan titkosra.

Ron az égnek emelte a tekintetét, és közelebb hajolt barátaihoz.

– Mióta munkába állt, egyfolytában erre a titokzatos rendezvényre célozgat. Ki akarja provokálni, hogy megkérdezzük, mi az. Szerintem kiállítást rendeznek a száz legvastagabb fenekű üstből.

Ez alatt Mrs Weasley Bill fülbevalóját kritizálta, ami a jelek szerint újabb keletű szerzemény volt.

– ...az a ronda agyar pedig végképp túlzás. Csodálom, hogy egyáltalán beengednek így a bankba.

– Hidd el, anya, nem az érdekli őket, hogy mi van rajtam – felelte türelmesen Bill –, hanem az, hogy mennyi kincset szerzek nekik.

– A frizurád is valami rémes – csóválta a fejét Mrs Weasley, és már nyúlt is a varázspálcája után. – Engedd meg, hogy levágjam a hadad...

– Nekem tetszik így – szólt közbe Ginny, aki Bill mellett ült. – No légy már ilyen maradi, anya! Különben is, Dumbledore professzornak sokkal hosszabb haja van...

Fred, George és Charlie ez alatt szakértő eszmecserét folytattak a Kviddics Világkupa eseményeiről.

– Biztos, hogy Írország győz – jelentette ki Charlie, a szájába tömött jókora krumplin átszűrve a szavakat. – Láthattátok, mit csináltak Peruval az elődöntőben.

– A bolgár csapatban viszont ott van Viktor Krum – jegyezte meg Fred.

– Bulgáriának egy jó játékosa van, Írországnak hét – legyintett Charlie. – Sajnálom, hogy Anglia kiesett... Bár, mondjuk, elég cikis volt, amit produkáltak.

– Miért, mi történt? – kapta fel a fejét Harry. Most érezte csak igazán, mennyi mindenről lemaradt a vakációnak nevezett Privet Drive-i száműzetés heteiben. Szenvedélyesen rajongott a kviddicsért, s már elsőéves korában beválasztották a roxforti Griffendél-ház csapatába. Előző tanév óta ráadásul a világ egyik legjobb versenyseprűje, egy Tűzvillám boldog tulajdonosa volt.

– Háromszázkilencven-tízre kikaptak Erdélytől – felelte csüggedten Charlie. – Még nézni is szörnyű volt. Waleset Uganda, Skóciát pedig Luxemburg ütötte ki.

Lassan leszállt az este. Mr. Weasley gyertyákat varázsolt az asztalra, s mire elfogyott a desszert gyanánt feltálalt házi eperfagylalt, az első éjjeli lepkék is megjelentek az apró lángok körül. A levegőt fű és lonc friss illata töltötte be. Harry elterpeszkedett a székében, a rózsabokrok felé fordult, és a jóllakottak szemlélődő nyugalmával figyelte Csámpás és a vihogó kerti törpék véget nem érő fogócskáját.

Ron lopva végignézett az asztaltársaságon, s mikor megbizonyosodott róla, hogy senki nem figyel rá, Harryhez fordult:

– Na mesélj: van valami hír Siriusról?

Hermione a fülét hegyezte.

– Igen – felelte halkan Harry. – Kétszer is írt. Úgy tűnik, jól van. Tegnapelőtt küldtem neki egy levelet; lehet, hogy még itt megkapom a választ.

A levél említése eszébe juttatta, miért is írt Siriusnak. Felmerült benne, hogy talán be kellene számolnia Ronnak és Hermionénak az aggasztó fájdalomról és különös álmáról... de aztán elvetette az ötletet. Miért nyugtalanítsa barátait egy ilyen boldog, békés estén?

– Ejnye, hogy elszaladt az idő – szólalt meg Mrs Weasley az órájára pillantva. – Már rég ágyban volna a helyetek, hiszen pirkadatkor indulnotok kell a mérkőzésre. Harry, ha itt hagyod nekem az iskolai listát, holnap a te holmijaidat is megveszem az Abszol úton. A többiek listája már nálam van. Nem hinném, hogy a meccs után lesz még időtök vásárolgatni, hiszen a legutóbbi döntő is öt napig tartott.

– Tényleg? – lelkesült fel Harry. – Remélem, most se lesz rövidebb!

– Én bízom benne, hogy rövidebb lesz – szólt szenteskedő képpel Percy. – Még belegondolni is szörnyű, mit találnék az íróasztalomon, ha öt napot mulasztanék.

– Talán megint egy adag sárkányganéjt – szólt Fred.

– Az szervestrágyaminta volt, és Norvégiából küldték! – vágott vissza lángoló arccal Percy. – Tévedésből került az asztalomra!

– Nem volt ott semmi tévedés – súgta oda Harrynek Fred, mikor felálltak az asztaltól. – Mi küldtük neki a trágyát.

Hatodik fejezet

A zsupszkulcs

Mikor Mrs Weasley felébresztette, Harry úgy érezte, mintha öt pere sem telt volna el azóta, Hogy álomra hajtotta a fejét Ron szobájában.

– Ideje felkelned, Harry drágám – suttogta az asszony, és továbbindult Ron ágya felé.

Harry kitapogatta a szemüvegét, orrára biggyesztette, és felült. Odakint még sötét volt az ég. Ron motyogva bizonygatta, hogy már felébredt, s a másik két ágyon is mocorogni kezdtek a takarógombócok.

– Máris reggel van? – dörmögte Fred.

A négy fiú hunyorogva, némán felöltözött, majd ásítva-nyújtózkodva elindultak lefelé a lépcsőn.

A konyhában Mr. és Mrs Weasley várták őket. Az asszony egy öblös lábos tartalmát kevergette, míg férje az asztalnál ült, s ujjai között forgatta a pergamenből készült belépőjegyeket. Mikor a fiúk beléptek, felpillantott, és széttárta karját, hogy Harry jobban lássa öltözékét. Melegítőfelsőt viselt, s hozzá egy feltűnően kopott, bő farmernadrágot, amit széles bőrszíj tartott a derekán.

– Na, mit szólsz? – kérdezte izgatottan. – Álruhában kell utaznunk. Nemde, valahogy így fest egy igazi mugli?

– Igen – nyugtatta meg mosolyogva Harry. – Pontosan így. – Hol van Bill, meg Charlie, meg Per... – George hatalmas ásítást iktatott a kérdés közepébe – ercy?

– Tudtommal ők hoppanálni fognak – felelte Mrs Weasley. Az asztal közepére állította a tűzhelyről levett lábost, és hozzálátott, hogy tányérokba porciózza a forró zabkását. – Ők egy kicsit tovább alhatnak.

Harry tudta, hogy a hoppanálás komoly varázslat; azt jelentette, hogy az ember eltűnik valahonnan, és szinte azon nyomban felbukkan egy másik helyen.

– Szóval ők lustálkodhatnak – morogta bosszúsan Fred, s maga elé húzott egy adag zabkását. – Mi bezzeg nem hoppanálhatunk, mi?

– Nem, mert ti még kiskorúak vagytok, és nincs jogosítványotok – vágta rá szigorúan Mrs Weasley. – Hol maradnak azok a lányok?

Azzal kicsörtetett a konyhából, és a dobogásból ítélve elindult felfelé a lépcsőn.

– A hoppanáláshoz külön jogosítványt kell szerezni? – kérdezte Harry.

– Bizony – bólintott Mr. Weasley, és farmernadrágja farzsebébe dugta a jegyeket. – A mágikus közlekedésügyi főosztálynak a minap súlyos pénzbírságot kellett kiszabnia két emberre, akik jogosítvány nélkül hoppanáltak. Hoppanálni nem könnyű dolog, és aki rosszul csinálja, könnyen balesetet szenvedhet. Ez a két megbírságolt illető például amputoportált.

Az asztalnál ülők mind megborzongtak, csak Harry vágott értetlen képet.

– Az mit jelent? – kérdezte bizonytalanul.

– Azt, hogy a testük fele a kiindulási helyen maradt – magyarázta Mr. Weasley, miközben melaszt kanalazott a zabkásájára. – Így aztán beragadtak. Se erre, se arra nem tudtak mozdulni, amíg a varázsbajelhárító osztag ki nem szabadította őket. Rémes, hogy mennyi papírmunkát jelent egy ilyen ügy, és akkor még nem beszéltünk a muglikról, akik meglátták a hátrahagyott testrészeiket...

Harry elképzelte, hogyan festene két gazdátlan láb és egy magányos szemgolyó a Privet Drive 4. szám előtti járdán.

– De azért sikerült összerakni őket, ugye? – kérdezte megrökönyödve.

– Persze – felelte Mr. Weasley. – De azt hiszem, a büntetés elvette a kedvüket a további kísérletektől. A hoppanálás nem gyerekjáték. Az idősebb varázslók között is sok van, aki meg se próbálkozik vele. Inkább seprűnyélen közlekednek – az lassúbb ugyan, de biztonságosabb.

– Bill, Charlie és Percy tudnak hoppanálni, igaz?

– Charlie kétszer futott neki a vizsgának – jegyezte meg vigyorogva Fred. – Először meghúzták, mert a megadott hely fölött mérföldnyire bukkant fel, egy szerencsétlen mugli öregasszony virágágyásában.

– Mindenki hibázik néha – szólt kuncogva Mrs Weasley, aki épp ekkor lépett be újra a konyhába.

– Percy két hete szerezte meg a jogosítványát – szólt George. – Azóta reggelenként hoppanálva jön le a konyhába, hogy mindenki lássa, milyen ügyes.

Bizonytalan léptek zaja hallatszott az előszoba felől, s hamarosan két sápadt, ásítozó lány jelent meg az ajtóban: Hermione és Ginny.

– Miért kellett ilyen korán felkelnünk? – nyafogta Ginny, miközben szemét dörzsölgetve lehuppant egy szabad székre.

– Mert sétálnunk kell egy kicsit – felelte Mr. Weasley.

Harry csodálkozva nézett rá.

– Sétálnunk? Csak nem gyalog megyünk a meccsre?

– Ugyan, dehogy, akkor soha nem érnénk oda – mosolygott Mr. Weasley. – Tényleg csak egy rövid sétáról van szó. Tudod, Harry, a sok varázsló gyűlik össze egy helyen, fokozottan fennáll annak a veszélye, hogy a muglik észrevesznek minket. Egyébként is óvatosnak kell lennünk, bárhova utazunk, de most, hogy a Világkupára...

– George! – csattant fel váratlanul Mrs Weasley. A konyhában tartózkodók valamennyien összerezzentek.

– Tessék – nézett fel a megszólított gyanúsan ártatlan képpel.

– Mi van a zsebedben?

– Semmi!

– Ne hazudj!

Mrs Weasley George zsebére szegezte pálcáját, és így szólt:

– Invito!

George zsebéből számos apró, élénk színű tárgy röppent ki; utánuk kapott, de nem volt elég fürge, s zsebének tartalma az utolsó darabig Mrs Weasley kinyújtott tenyerén landolt.

– Megmondtam, hogy tüntessétek el ezeket! – dühöngött Mrs Weasley, felmutatva a tárgyi bizonyítékokat, melyek egyértelműen nyelvnyújtó nyalánkságok voltak. – Megmondtam, hogy semmisítsétek meg őket az utolsó darabig! Gyerünk, ürítsétek ki a zsebeiteket! Mind a ketten!

Kínos jelenet bontakozott ki a konyhában. Kiderült, hogy az ikrek tekintélyes mennyiségű nyalánkságot szándékoztak kicsempészni a házból. Anyjuk begyűjtőbűbáj azonban valamennyit előcsalogatta.

– Invito! Invito! Invito! – harsogta Mrs Weasley, mire cukorkák tucatjai röppentek ki a legkülönbözőbb rejtekhelyekről – többek között George dzsekijének bélése alól és Fred farmernadrágjának felhajtásából.

– Fél évig dolgoztunk ezen a találmányon! – kiabálta elkeseredetten Fred, miután anyja könyörtelenül megsemmisítette az elkobzott nyalánkságkészletet.

– Hasznosabban is tölthettétek volna azt a fél évet! – vágott vissza Mrs Weasley. – Akkor talán le tudtatok volna tenni még néhány RBF-et!

Az incidens a búcsúzkodásra is rányomta bélyegét. Mrs Weasley arca még akkor is piros volt a méregtől, mikor megcsókolta férjét, az ikrek pedig reggeli után se szó, se beszéd felkapták hátizsákjaikat, és köszönés nélkül kicsörtettek az ajtón.

– Érezzétek jól magatokat – szólt Mrs Weasley, majd a távozó ikrek után kiáltott: – És próbáljatok rendesen viselkedni!

Fred és George válaszra sem méltatták. Nemsokára Mr. Weasley, Harry, Ron, Hermione és Ginny is kiléptek a sötét udvarra.

– Jó utat! – búcsúzott Mrs Weasley. – Billt, Charlie-t és Percyt dél körül küldöm utánatok.

Odakint csípős hideg volt. Még magasan járt a hold, s csak a horizont mentén húzódó halványzöldes derengés jelezte a pirkadat közeledtét. Harrynek eszébe jutott a rengeteg varázsló, akik hozzájuk hasonlóan a Világkupa döntőjére igyekeztek, s lépteit megszaporázva felzárkózott Mr. Weasley mellé.

– Hogyan tud ennyi varázsló odautazni anélkül, hogy a muglik észrevennék őket? – kérdezte.

– Ne is kérdezd! – sóhajtott Mr. Weasley. – Ezt volt a legnehezebb megszervezni... de már a helyszín kiválasztása is problémát jelentett. Tudtuk, hogy a döntő előtt körülbelül százezer varázsló érkezésére kell számítanunk, s az is világos volt, hogy nincs akkora mágikus terünk, ahol ennyi ember elfér. Vannak bizonyos helyek, ahova a muglik nem tudnak bejutni, de képzeld csak el, mi történne, ha odacsődítenénk százezer varázslót az Abszol útra vagy a kilenc és háromnegyedik vágányra... Nem volt más megoldás, mint keresni egy elhagyatott lápvidéket, s kidolgozni az esemény muglibiztos lebonyolításának tervét. Hosszú hónapok óta az egész minisztérium ezen a feladaton dolgozik. Mindenekelőtt el kellett érnünk, hogy a nézők ne egyszerre, egy tömegben érkezzenek. Az olcsóbb jegyek tulajdonosainak ezért már két héttel a meccs előtt meg kellett jelenniük a helyszínen. A mugli közlekedési eszközök használatát is engedélyeztük, de csak korlátozott számú néző részére, nehogy a varázslók elárasszák a buszokat és vonatokat – ne feledd, hogy rengeteg külföldi mágus is érkezik, a világ minden tájáról. Persze rengetegen hoppanálnak; számukra keresnünk kellett egy alkalmas helyet, ahol észrevétlenül megjelenhetnek. Ha jól emlékszem, végül egy félreeső ligetet jelöltünk ki hoppanálási pontnak. Akik nem tudnak vagy nem akarnak hoppanálni, kereshetnek maguknak egy zsupszkulcsot. A zsupszeljárással embereket tudunk átvarázsolni egyik helyről a másikra, egy előre meghatározott időpontban. A módszer nagy előnye, hogy egy időben tetszőleges számú személy szállítható. Országszerte kétszáz zsupszkulcsot helyeztünk el. Most a legközelebbi felé tartunk – ott van a Hermelindomb tetején.

Mr. Weasley a Widra St. Capdel házain túl magasodó sötét sziluett felé mutatott.

– Hogy néz ki egy zsupszkulcs? – érdeklődött Harry.

– Bármilyen formája lehet – felelte Mr. Weasley. – Persze célszerű értéktelen, silány tárgynak feltüntetni, hogy a muglik ne kezdjenek el babrálni vele.

Harrynek nem volt több kérdése, így a csöndet eztán csak a kis csapat lépteinek zaja törte meg. A harmat áztatta, lejtős földút egyenesen a faluba vezetett, s mire beértek a házak közé, az ég sötétjét tintafeketéből mélykékké hígította a hajnal. Harrynek fázott a keze, s lábujjai elzsibbadtak a hidegtől. Mr. Weasley újra meg újra az órájára pillantott.

A Hermelindomb megmászása nehéz és kimerítő feladatnak bizonyult. A sötétben minduntalan megbotlottak az alattomos nyúlüregekben, vagy épp megcsúsztak egy-egy nedves, fekete fűcsomón. Harry minden lélegzetvételnél úgy érezte, mintha ezer tűt szúrnának a tüdejébe, s már-már begörcsölt a lába, mikor végre vízszintes talajra értek.

Mr. Weasley zihálva megállt, levette bepárásodott szemüvegét, és megtörölte melegítőfelsőjében.

– Phű... egész jó időt futottunk. Még maradt tíz percünk.

Végre a sereghajtó Hermione is felért a dombtetőre, s oldalát szorongatva megállt mellettük.

– Már csak a zsupszkulcsot kell megtalálnunk – folytatta Mr. Weasley, azzal felvette szemüvegét, és körülnézett. – Gyertek, fésüljük át a dombtetőt...

A csapat hozzálátott a terület átkutatásához, de még két perce sem keresgéltek, mikor kiáltás hasított bele a levegőbe:

– Erre gyertek, Arthur! Gyertek ide, mi már megtaláltuk!

Nem messze tőlük két magas férfialak körvonala rajzolódott ki a derengő horizont előtt.

– Amos!

Mr. Weasley mosolyogva odasietett ahhoz az alakhoz, aki rájuk kiáltott, és kezet rázott vele. A gyerekek követték. A férfi – egy pirospozsgás arcú, bozontos, barna szakállú varázsló – szakadt, ócska bakancsot szorongatott a bal kezében.

– Ő Amos Diggory – mutatta be Mr. Weasley. – A varázslény-felügyeleti főosztályon dolgozik. A fiát, Cedricet, ha jól sejtem, már ismeritek.

Cedric Diggory tizenhét év körüli, feltűnően jóképű fiú volt. Valamennyien tudták róla, hogy ő a roxforti Hugrabug ház kviddicscsapatának fogójátékosa s egyben kapitánya.

– Sziasztok – köszönt barátságosan Cedric.

Fred és George kivételével mindenki visszaköszönt neki. Az ikrek csak biccentettek – még mindig nem tudták megbocsátani Cedricnek, hogy a Hugrabug az előző évad legelső mérkőzésén legyőzte a Griffendél csapatát.

– Sokat kutyagoltatok, Arthur? – kérdezte Cedric apja.

– Á, dehogy – legyintett Mr. Weasley. – Itt lakunk nem messze, épp csak a falun túl. És ti?

– Mi hajnali kettőkor keltünk, igaz-e, Ced? Már nagyon várom, hogy a fiam letegye a hoppanálási vizsgát. Persze eszemben sincs panaszkodni... a Kviddics Világkupa döntőjét egy zsák galleonért se hagynám ki – megjegyzem, ki is fizettem annyit a jegyekért. No de ahogy elnézem, olcsóbban megúsztam, mint te...

Amos Diggory mosolyogva végigjáratta tekintetét a három Weasley-fiún, Harryn, Hermionén és Ginnyn.

– Mind a te gyerekeid, Arthur?

– Nem, nem, csak a vörös hajúak – rázta a fejét Mr. Weasley, és rámutatott saját csemetéire. – Ők Ron fiam barátai: Hermione és Harry...

– Merlin szent szakálla! – Amos Diggory szeme elkerekedett. – Harry? Te vagy Harry Potter?

– Öhm... igen.

Harry, mint mindig, most is zavarba jött, pedig már rég megszokhatta volna, hogy az emberek az első találkozás alkalmával úgy néznek végig rajta, mint holmi egzotikus csodalényen, s leplezetlen kíváncsisággal megbámulják villám alakú sebhelyét.

– Ced persze mesélt rólad – mondta Amos Diggory. – A tavalyi meccsetek történetét is hallottuk... Mondtam is neki: Ced, ezt még az unokáidnak is mesélni fogod... Legyőzted Harry Pottert!

Harry nem tudott mit felelni erre. Fred és George arca megint elsötétedett. Cedric kissé zavarba jött.

– Harry leesett a seprűjéről, apa – motyogta. – Hiszen elmondtam... baleset történt...

– Ő leesett, de te nem estél le! – harsogta nagy büszkén Amos, és fia hátára csapott. – Ced született úriember, mindig szerénykedik... De akárhogy is, a jobbik győzött, ezt Harry is biztosan elismeri. Az egyik leesett a seprűről, a másik rajta maradt – nem kell sok ész hozzá, hogy megmondd, melyik az ügyesebb!

– Mindjárt itt az idő – váltott gyorsan témát Mr. Weasley, és az órájára nézett. – Nem tudod, Amos, várunk még valakire?

– Nem – rázta fejét Mr. Diggory. – Lovegoodék már egy hete ott vannak, Fawcették pedig nem tudtak jegyet szerezni. Több varázsló nem lakik ezen a környéken, igaz-e?

– Tudtommal nem – hagyta rá Mr. Weasley. – Egy perc van még hátra... ideje felkészülnünk... – Tekintetével megkereste Harryt és Hermionét. – Érintsétek meg a zsupszkulcsot... elég csak az ujjatok hegyével.

Dudorodó hátizsákjaik megnehezítették ugyan a dolgot, de azért sikerült mind a kilencüknek hozzáférni az ócska bakancshoz, amit Amos Diggory kinyújtott kezében tartott.

Ott álltak szoros kört alkotva a hűvös fuvallat söpörte dombtetőn. Egyikük sem szólalt meg. Harrynek átfutott az agyán, mit látna most egy véletlenül arra járó mugli... Kilenc ember, köztük két javakorabeli férfi hajnalok hajnalán egy dombon ácsorog, és egy ócska bakancsot szorongat...

– Három – mormolta Mr. Weasley az óráját figyelve. – Kett... Egy...

A dolog robbanásszerű hirtelenséggel történt. Harry úgy érezte, mintha egy kampó lenne a köldökébe akasztva, amit most hirtelen megrántottak. Talpa alól eltűnt a talaj; Ronnal és Hermionéval ugyanez történhetett, hisz továbbra is ott voltak mellette, válluk neki-nekiütődött az ő vállának. Együtt zuhantak-repültek egy kavargó színfoltokkal teli térben, ahol iszonyúan fújt a szél. Harry ujja úgy tapadt hozzá a bakancshoz, mint apró gombostű egy irtózatos erejű, száguldó mágneshez.

Azután...

Harry talpa a földnek ütközött. Ron egyensúlyát vesztve nekitántorodott, így aztán mindketten elestek. A zsupszkulcs ott puffant Harry feje mellett.

A fiú felnézett. Mr. Weasley, Mr. Diggory és Cedric biztosan álltak a lábukon, bár rajtuk is nyomot hagyott a viharos szél. A többiek ledöntött kuglibábukként hevertek a földön.

– Öt óra hét perc, Hermelindomb – darálta egy hang.

Hetedik fejezet

Bumfolt és Kupor

Harry kikászálódott Ron alól, feltápászkodott, és körülnézett. Kietlen, ködös lápvidéken landoltak, két karikás szemű, mogorva varázsló előtt. Az egyik egy súlyos aranyórát, a másik pennát és pergament tartott a kezében. Mindketten mugliruhát viseltek, jóllehet igen ügyetlen összeállításban: az órával felszerelkezett varázslón tweedöltöny és ágyékig érő horgászcsizma volt, míg kollégája skót szoknyában és poncsóban feszített.

– Jó reggelt, Basil – köszönt Mr. Weasley a skót szoknyás varázslónak, s egyúttal átnyújtotta neki a bakancsot.

Basil bedobta a használt zsupszkulcsot egy ládába, több üres sörösdoboz, egy gyűrött újság és egy lyukas focilabda mellé.

– Szervusz, Arthur – dörmögte fásultan. – Te nem vagy szolgálatban? De jó egyeseknek... Mi egész éjjel itt ácsorogtunk. Jobb lesz, ha odébb húzódtok, mert öt tizenötkor befut egy nagyobb csoport a Fekete-erdőből. Várj csak, megnézem, melyik kempingben vagytok... Weasley, Weasley... – Basil végighúzta ujját a pergamenlapon. – A legelső mező, amire kiértek; körülbelül negyed mérföldnyire van innen, abban az irányban. A tulajdonost Mr. Robertsnek hívják. Diggory... a második mező... Mr. Payne-t kell keresni.

– Kösz, Basil – biccentett Mr. Weasley, és intett a többieknek, hogy kövessék.

A csapat elindult a sivár lápvidéken át. Már vagy húsz perce gyalogoltak a ködben; mikor kőfalú kunyhó tűnt fel előttük. Az épület melletti kerítés és a horizontot alkotó sötét erdő között nagy, lankás mező terült el, s azon Harry sátrak százainak kísérteties körvonalait pillantotta meg. A Weasley-csapat tagjai búcsút vettek Diggoryéktól, és elindultak a kunyhó bejárata felé.

Az ajtóban egy férfi állt. Külsejéből és abból, ahogy a sátrakat bámulta, Harry nyomban kitalálta, hogy ezúttal egy igazi muglival van dolguk – több mérföldes körzetben talán az egyetlennel. Lépteiket hallva a férfi feléjük fordult.

– Jó reggelt! – köszönt barátságosan Mr. Weasley.

– Jó reggelt – morogta a mugli.

– Mr. Robertshez van szerencsém?

– Igen – felelte Mr. Roberts. – És maguk kicsodák?

– Weasleyék. Két sátorhelyet foglaltunk le néhány nappal ezelőtt.

– Stimmel – bólintott Mr. Roberts, miután megkereste a nevet az ajtóra akasztott listán. – Az erdő szélétől nem messze van a helyük. Csak egy éjszakát maradnak?

– Igen.

– Akkor előre fizetnek, igaz?

– Ohm... hogyne... egy pillanat.

Mr. Weasley távolabb húzódott a kunyhótól, és magához intette Harryt.

– Segíts egy kicsit – szólt halkan. Előhúzott a zsebéből egy tekercs mugli pénzt, és ügyetlenül válogatni kezdett a bankjegyek között. – Ez egy... egy tízes, igaz? Ez meg egy ötös, nem?

– Nem, az egy húszas – javította ki suttogva Harry. A jelenet elég kínos volt, ugyanis Mr. Roberts leplezetlen érdeklődéssel figyelte ügyködésüket.

– Á, igen, igen... Nehezen ismerem ki magam ezeken a papírcetliken...

– Maguk külföldiek? – kérdezte Mr. Roberts, miután Mr. Weasley a kezébe nyomta a megfelelő bankjegyeket.

– Miért volnánk azok? – kérdezett vissza Mr. Weasley.

– Nem maga az első, akinek gondja van a pénzzel – Mr. Roberts gyanakvó pillantással fürkészte Mr. Weasley arcát. – Tíz perce sincs, hogy két vendég aranyérmékkel akart fizetni... de akkorákkal ám, mint egy kistányér.

– Nahát, milyen furcsa – dörmögte zavartan Mr. Weasley.

Mr. Roberts kiguberált néhány pénzérmét egy bádogdobozból. Azután felpillantott, s tekintete újra a mező felé vándorolt.

– Sosem volt még itt ekkora forgalom – szólt elmélázva. – Több százan foglaltak jó előre sátorhelyet. Pedig máskor csak úgy beesnek ide az emberek, ha véletlenül erre tévednek...

– Csakugyan? – Mr. Weasley kinyújtotta a tenyerét, de hiába várt a visszajáróra.

– Bizony – bólogatott Mr. Roberts. – Van itt mindenféle szerzet. Rengeteg külföldi. De nem is csak külföldiek, hanem egy rakás holdkóros csodabogár. Az egyik például skót szoknyában és poncsóban mászkál.

– Az nagy baj? – kérdezte nyugtalanul Mr. Weasley.

Mr. Roberts a fejét csóválta.

– Olyan az egész, mint... nem is tudom... mint valami találkozó. Mintha ezek mind ismernék egymást...

Ebben a szempillantásban egy golfnadrágos varázsló tűnt fel a semmiből Mr. Roberts kunyhója mellett. Pálcáját habozás nélkül a muglira szegezte.

– Exmemoriam!

Mr. Roberts tekintete elhomályosult; homlokán kisimultak a ráncok, s arca derűs, álmodozó kifejezést öltött. Harry ismerte ezeket a tüneteket: az emléktörlésen átesett emberek festettek így.

– Tessék, itt a kemping térképe – szólt kába mosollyal Mr. Roberts. – És itt a visszajáró.

– Nagyon köszönöm – bólintott Mr. Weasley.

A golfnadrágos varázsló elindult a csapattal a kemping bejárata felé. Ő is kimerültnek tűnt; álla kék volt a borostától, s szeme alatt lila karikák éktelenkedtek. Mikor hallótávolságon kívülre értek Mr. Robertstól, fojtott hangon így szólt Mr. Weasleyhez:

– Rengeteg gond van vele. Naponta tízszer kell kipucolni a fejét. Ludo Bumfolt meg ahelyett hogy segítene, csak még több munkát ad nekünk. Fel-alá sétál, és fennhangon áradozik kvaffokról meg gurkókról, mintha nem is lennének muglik a világon. Kész bolondokháza, ami itt van. No, isten veletek, Arthur.

Azzal a golfnadrágos varázsló dehoppanált.

– Nem azt mondtad apu, hogy Mr. Bumfolt a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályának vezetője? – kérdezte csodálkozva Ginny. – Tőle azért elvárhatná az ember, hogy ne beszéljen gurkókról a muglik előtt.

– Hát igen – bólogatott elnéző mosollyal Mr. Weasley, miközben beterelte a csapatot a kapun. – Tudod, Ludo világ életében elég... nos, elég lazán értelmezte az antimugli óvintézkedéseket. Viszont sosem volt még nála lelkesebb és elkötelezettebb sportfőosztály-vezetőnk. Fiatal korában az angol kviddicsválogatott tagja volt. A klubcsapatánál, a Dimbourne-i Darazsaknál azóta is ő a terelők nagy példaképe.

A csapat ráérősen baktatott a ködleple táboron át. Harry a sátrakat nézegette. Tulajdonosaik szemlátomást igyekeztek azokat mugli mintára kialakítani, s bár szinte mindegyik sátoron akadt egy-egy árulkodó kémény, csengőhúzó vagy szélkakas, a kompozíciók többsége meglehetősen mindennapi látványt nyújtott. Akadtak azonban olyan sátrak is, amelyekről lerítt, hogy mágikus eredetűek – s ezeket látva Harry már cseppet sem csodálkozott Mr. Roberts gyógyíthatatlan gyanakvásán. A mező közepén például egy csíkos selyemből varrt minipalota magasodott, kapuja előtt tucatnyi élő pávával; alig tíz méterrel odébb kétemeletes, lakótornyokkal ellátott sátor állt, egy harmadik varázsló pedig kacsaúsztatóval, napórával és szökőkúttal felszerelt kertecskét alakított ki hevenyészett szállása előtt.

Mr. Weasley mosolyogva csóválta a fejét.

– Magamutogató népség – szólt. – Hiába, mi, varázslók nem bírjuk megállni, hogy ne vágjunk fel egymás előtt... Hopp, nézzétek csak, megérkeztünk!

Időközben elérték a mező túlsó végét. Az erdő szélétől nem messze, néhány négyzetméteres üres hely előtt karós táblácska állt ki a földből, „Weezly” felirattal.

– A lehető legjobb hely! – lelkendezett Mr. Weasley. – A pálya itt van közvetlenül az erdőn túl. Közelebb nem is lehetnénk hozzá. – Gyorsan kibújt hátizsákjából, és izgatottan folytatta: – Így ni. Mugli kempingben vagyunk, úgyhogy kerülnünk kell a varázslás minden formáját. Puszta kézzel verjük fel a sátrakat! Nem lehet valami nagy kunszt, hisz a muglik is boldogulnak vele... Szerinted hogyan fogjunk hozzá, Harry?

Harry azonban ugyancsak tanácstalanul álldogált, mivel még soha életében nem kempingezett. Dursleyék, ha nyaralni mentek, mindig otthagyták őt megőrzésre egy Mrs Figg nevű öregasszonynál. Így hát Hermionétól kellett segítségét kérni a különböző rudak, zsinórok és cövekek funkciójának tisztázásához. Mr. Weasley, a mugli tárgyak iránti határtalan lelkesedésével inkább akadályozta, mint segítette munkájukat, mégis viszonylag rövid idő alatt sikerült felállítaniuk a két ütött-kopott kétszemélyes vászonsátrat.

Mikor az utolsó cövek is a helyére került, hátraléptek, és megcsodálták művüket. A sátrakon semmi nem árulkodott arról, hogy varázslók laknak bennük. Ez eddig rendben is volt, viszont Harrynek most jutott csak eszébe, hogy ha Bill, Charlie és Percy is megérkeznek, összesen tíz személy jut majd a két sátorra.

Valószínűleg Hermionét is ez a probléma foglalkoztatta, mert amikor Mr. Weasley letérdelt, és bemászott az egyik sátorba, kérdő pillantást vetett Harryre.

– Hát, nem éppen bálterem – szólt ki odabentről Mr. Weasley –, de sok jó ember kis helyen is elfér. Gyertek, nézzétek meg.

Harry lehajolt, felemelte a bejárati sátorlapot – és tátva maradt a szája. Komplett lakás tárult a szeme elé, fürdővel, konyhával és három szobával. A sátorlakás furcsamód pontosan abban az öregasszonyos stílusban volt berendezve, mint Mrs Figg háza; még a horgolt terítők sem hiányoztak, s az összes helyiségben átható macskaszag terjengett.

Mr. Weasley zsebkendőt vett elő, s letörölte a verejtéket tarkóig kopasz fejéről.

– Erre a kis időre megteszi – szólt, a hálószobában álló emeletes ágyak felé pillantva. – Az egyik kollégámtól, Perkinstől kértem kölcsön. Ő nemigen jár sátorozni, amióta lumbágója van. – Kezébe vette a poros vízforraló kannát, és belenézett. – Szükségünk lesz egy kis vízre...

– A térkép, amit a muglitól kaptunk, jelez egy csapot a mező túlsó szélén – szólt Ron, aki Harryvel ellentétben cseppet sem csodálkozott a sátor belmérete láttán.

– Helyes, akkor menj el Harryvel és Hermionéval vízért – mondta Mr. Weasley és Ron kezébe nyomta a vízforraló kannát. Harry és Hermione egy-egy fazekat kaptak. – Mi addig gyűjtünk fát a tábortűzhöz.

– De hiszen van tűzhelyünk – vetette ellen Ron. – Sokkal egyszerűbb lenne...

– Ne feledd, hogy mi most muglik vagyunk! – harsogta csillogó szemmel Mr. Weasley. – A muglik pedig kempingezéskor szabad tűzön főznek! Ezzel a két szememmel láttam!

Harry, Ron és Hermione rövid látogatást tettek a lányok sátrában – az valamivel kisebb, viszont macskaszagmentes volt –, majd a kannával és a fazekakkal felszerelkezve elindultak a mező túlsó széle felé.

Időközben felkelt a nap s a köd is oszlani kezdett, így a sátortábor immár teljes nagyságában a szemük elé tárult. A három jó barát kíváncsian nézelődve sétált a sorok között. Harry most először gondolkozott el azon, milyen sok varázsló és boszorkány élhet a földön; eddig valahogy nem tudatosult benne, hogy más országokban is vannak mágikus képességű emberek.

Lassan ébredezni kezdtek a tábor lakói. Először a kisgyermekes családok sátraiban támadt mozgás; Harry sosem látott még ilyen fiatal boszorkányokat és varázslókat. Egy nagy, gúla alakú sátor előtt kétéves forma fiúcska kuporgott. Egy meztelen csigát bökdösött nagy vidáman a kezében tartott varázspálcával, s a csiga lassan szalámi méretűre dagadt. Harryék éppen elhaladtak a kisfiú mellett, mikor kirontott a sátorból a gyerek anyja.

– Hányszor kell még a kezedre csapnom, Kevin? Megmondtam, hogy ne nyúlj hozzá apád pálcájához – uáh!

A nő véletlenül rálépett a szalámi-csigára, s az kipukkadt a talpa alatt. Harryék továbbmentek, de a hajnali csöndben még sokáig hallották a nő pörölését és a kisfiú lelkes sikongatását: – Cigabiga pukk! Cigabiga pukk!

Néhány sátorral odébb két, Kevinnél alig idősebb boszorkánypalánta lovagolt egy-egy játékseprűn, ami éppen csak annyira emelte fel őket a földről, hogy lábuk még súrolta a harmatos füvet. Egy minisztériumi varázsló észrevette, elit csinálnak; sietve elindult feléjük, s mikor elhaladt Harryék mellett, a három jó barát hallotta méltatlankodó dörmögését:

– Fényes nappal! Hol vannak ilyenkor a szüleik? Biztos húzzák a lóbőrt...

Egyik-másik sátor előtt felnőtt varázslók és boszorkányok is feltűntek; némelyikük már hozzá is látott a reggelikészítéshez. Voltak, akik lopva körülnéztek, majd pálcájukkal gyorsan fellobbantották a tüzet. Mások gyufával próbálkoztak, de arckifejezésük elárulta, hogy erősen kételkednek a módszer hatékonyságában. Három hosszú fehér ruhás afrikai varázsló élénk beszélgetésbe mélyedve egy nyúlforma állatot sütögetett a sátruk előtt rakott, bíborpiros lángú tűzön; odébb középkorú amerikai boszorkányok egy csapata üldögélt vidáman trécselve egy kifeszített zászló alatt, melyen nagybetűs felirat hirdette: Salemi Boszorkányegylet. A sátrakból, amelyek mellett Harry elhaladt, a legkülönbözőbb idegen nyelveken folyó beszélgetések foszlányai szűrődtek ki – Harry ezekből egy szót sem értett, de nem kerülte el figyelmét a beszélők hangjában csendülő izgalom.

– Várjunk csak – szólalt meg homlokráncolva Ron. – A szemem káprázik, vagy itt csakugyan minden zöld?

Nem a szeme káprázott. Abban a szektorban, amelyen épp áthaladtak, minden egyes sátrat sűrű lóhereszőnyeg borított, olyan hatást keltve, mintha azon a részen bunkerek nőttek volna ki a földből. A nyitott sátrakból vigyorgó arcok néztek ki Harryékre, s kisvártatva valaki a nevükön szólította őket.

– Harry! Ron! Hermione!

Egyik griffendéles évfolyamtársuk, Seamus Finnigan volt az. Az egyik lóhereborítású sátor előtt üldögélt egy idősebb, vörös hajú nővel – aki bizonyára az édesanyja volt –, és legjobb barátjával, az ugyancsak griffendéles Dean Thomasszal.

– Mit szóltok a dekorációnkhoz? – kérdezte vigyorogva Seamus, mikor Harry, Ron és Hermione odaléptek hozzájuk. – A minisztérium emberei nem lelkesednek érte.

– Jogunk van megmutatni, kik vagyunk – vélekedett Mrs Finnigan. – Nézzétek csak meg, mit aggattak a bolgárok a saját sátraikra! Ti persze Írországnak szurkoltok, ugye? – tette hozzá az asszony, csillogó szemét a három jó barátra függesztve.

Harry, Ron és Hermione biztosították róla, hogy természetesen Írországnak szurkolnak, majd elköszöntek, és továbbindultak.

– Egy bolgár is ír drukkernek vallaná magát, ha ott állna a zöld darázsfészek közepén – jegyezte meg Ron.

– Kíváncsi vagyok, mit akasztottak a bolgárok a sátraikra – szólt Hermione.

– Menjünk, nézzük meg – javasolta Harry, s egy távolabb álló póznára mutatott, melynek tetején ott lobogott a piroszöld-fehér bolgár zászló.

A zászlórúd körül felvert sátrakat nem borította se lóhere, se egyéb növény, viszont mindegyikre rátűztek egy plakátot, amiről egy barátságtalan, sűrű fekete szemöldökkel szegélyezett arc nézett a szemlélőre. Az arc természetesen mozgott, de hunyorgáson és szemöldökráncoláson kívül mást nemigen csinált.

– Krum – szólt Ron.

– Tessék? – nézett rá Hermione.

– Krum! Viktor Krum, a bolgárok fogója!

– Elég mogorva pasasnak tűnik – jegyezte meg Hermione, végigjáratva pillantását a hunyorgó-szemöldökráncoló Krumon.

– Mogorva pasasnak tűnik!? – visszhangozta felháborodva Ron. – Kit érdekel, hogy milyennek tűnik? Ez a fickó egy zseni! Hihetetlenül jó játékos! És állítólag még tizennyolc éves sincs! Várjatok csak, majd este meglátjátok.

A mező szélén álló csap előtt már várakoztak néhányan. Harry, Ron és Hermione beálltak a sor végére, két vitatkozó férfi mögé. Az egyik egy virágmintás hálóinget viselő, öreg mágus volt, a másik pedig nyilván a minisztérium embere. Az utóbbi egy hajszálcsíkos nadrágot szorongatott, és olyan arcot vágott, mint aki nem tudja, hogy sírjon-e vagy ordítson dühében.

– Könyörgök, Architi, hallgass rám, és vedd fel ezt a nadrágot! Nem mászkálhatsz itt ilyen öltözékben. Az a mugli a bejáratnál már így is gyanút fogott...

– Ezt a talárt egy mugli boltban vettem – erősködött az öreg varázsló. – A muglik igenis hordanak ilyet!

– De csak a nők, a férfiak nem! – rázta a fejét a minisztériumi varázsló, és felmutatta a hajszálcsíkos nadrágot. – A férfiak ilyet hordanak!

– Minek nézel te engem? – méltatlankodott az öreg. – Eszemben sincs olyan ruhába bújni, amiben nem szellőznek az intim részeim.

Hermionét ennek hallatán olyan súlyos nevetőgörcs fogta el, hogy ki kellett állnia a sorból. Csak akkor tért vissza, amikor Architi már távozott a csaptól.

Harry, Ron és Hermione megtöltötték edényeiket, és elindultak a két erdőszéli sátor felé. Terhük miatt most kicsit lassabban haladtak, ráadásul a visszaúton további ismerősök köszöntek rájuk – többségükben roxforti diáktársak, akik szüleikkel együtt érkeztek a Világkupadöntőre. A frissen végzett Oliver Wood, aki az előző tanév végéig a Griffendél kviddicscsapatának kapitánya volt, a szüleihez vonszolta Harryt, hogy bemutassa, majd lelkesen beszámolt róla, hogy kétéves szerződést írt alá a Porpicy SC tartalékcsapatával. Oliver után egy hugrabugos évfolyamtársukkal, Ernie Macmillannel futottak össze, majd megpillantották a Hollóhát csapatának csinos fogójátékosát, Cho Changot. A lány integetve köszöntötte őket, és rámosolygott Harryre – aki vagy két liter vizet loccsantott saját ingére, úgy sietett visszaintegetni. A kis baleset után Harry – főleg azért, hogy másra terelje a vigyorgó Ron figyelmét – gyorsan rámutatott egy tizenéves fiúkból és lányokból álló nagyobb csapatra.

– Azok meg kik lehetnek? A Roxfortban még sosem láttam őket.

– Biztos valamelyik külföldi iskolába járnak – felelte vállvonogatva Ron. – Más országokban is vannak varázslóiskolák, de én nem ismerek egyetlen külföldi diákot se. Billnek volt egy levelezőtársa, aki egy brazíliai iskolába járt, de már nem tartják a kapcsolatot. Szó volt róla, hogy Bill elmegy Brazíliába csereüdülésre, de anyáék végül nem tudták összeszedni az útiköltséget. A brazil srác nagyon megsértődött, mikor Bill lemondta az utat, és küldött egy elátkozott süveget, amitől Billnek összepöndörödött a füle.

Harry kacagott az anekdotán; igyekezett titkolni, mennyire meglepte a hír, hogy a Roxfort nem a világ egyetlen varázslóképzője. Bosszankodott saját butaságán; ennyi nemzet képviselőjét látva sejthette volna, hogy kell lennie még jó pár hasonló iskolának. Lopva rápillantott Hermionéra, de úgy tűnt, a lányt cseppet sem lepte meg a hír. Biztos olvasott valamelyik könyvben a többi varázslóiskoláról, gondolta Harry.

– Nem siettétek el a dolgot – fogadta őket George, mikor a három jó barát végre megérkezett az erdőszéli sátrakhoz.

– Találkoztunk pár ismerőssel – mondta Ron, és letette a kannát. – Hogyhogy még mindig nem ég a tűz?

– Apa azóta is a gyufával játszik – felelte Fred.

Mr. Weasley valóban nem ért el túl sok eredményt a tűzgyújtás terén – pedig szemlátomást nem lustálkodott: kettétört gyufaszálak tucatjai hevertek körülötte a földön. A kudarc azonban nem szegte kedvét, sőt olyan arcot vágott, mint aki felfedezte a világ leszórakoztatóbb elfoglaltságát.

– Hoppá! – kiáltott fel, mikor váratlanul sikerült meggyújtania egy szálat. Meglepetésében rögtön el is dobta az égő gyufát.

– Adja ide, Mr. Weasley – szólt jóindulatú mosollyal Hermione. Átvette a gyufásdobozt, és türelmesen tanítgatni kezdte a fiúk apját a helyes mozdulatra. Hamarosan fel is lobbantak az első tétova lángocskák, de csak egy jó óra múlva lett belőlük sütésre alkalmas tábortűz. Harryék várakozás közben sem unatkoztak, hiszen rengeteg látnivaló akadt körülöttük. Kiderült, hogy sátraik a kviddicspályához vezető legforgalmasabb útvonal mellett állnak; egyre-másra siettek el mellettük a minisztérium hivatalnok varázslói. Többségük barátságosan ráköszönt Mr. Weasleyre, aki viszont kötelességének érezte, hogy mindegyikükről ejtsen néhány szót – elsősorban Harry és Hermione okulására, hiszen saját gyerekeinek már nemigen tudott újat mondani.

– Ő Cuthbert Mockridge, a Mágus-Kobold Kapcsolatok Hivatalának vezetője... ott jön Gilbert Wimple a Kísérleti Bűbájok Bizottságától Már jó ideje viseli azt a szarvat... Szevasz, Arnie... ő Arnold Peasegold amneziátor – tudjátok, a Varázsbajelhárító Osztag tagja... az a kettő pedig Omen és Caarog... ők hallhatatlanok...

– Micsodák?

– A rejtélyés misztériumügyi főosztály munkatársai. Szigorúan titokzatosak, sosem lehet tudni, miben törik a fejüket...

Most már elég nagynak ítélték a tüzet. Megtöltötték hát a serpenyőt tojással és kolbásszal. Alighogy hozzáláttak a sütéshez, befutott Percy, Bill és Charlie.

– Pár perce hoppanáltunk – jelentette be nagy hangon Percy. – Lám-lám, már készül is a pompás ebéd!

A társaság még javában falatozott, amikor Mr. Weasley hirtelen felpattant, és széles mosollyal integetni kezdett egy közeledő alak felé.

– Íme a nap hőse! – lelkendezett. – Ludo!

Ludo Bumfolt messze a legbizarrabb alak volt, akit Harry a táborban látott – hozzá képest még az öreg Archie is maradi nyárspolgárnak tűnt, virágmintás hálóingével együtt. Bumfolt sárga-fekete keresztsávos kviddicstalárt viselt, aminek egész mellrészét egy darázs képe foglalta el. A talár kissé feszült terjedelmes pocakján, amit feltehetően azután növesztett, hogy búcsút mondott az angol válogatottnak. Bár orra feltűnően lapos volt (talán egy alattomos gurkóval való találkozás emlékeként, gondolta Harry), kerek, kék szeme, rövid szőke haja és pirospozsgás arca jóvoltából mégis leginkább egy nagyra nőtt iskolásfiúra emlékeztetett.

– Halihó! -- rikkantotta Bumfolt, és megszaporázta lépteit. Egész lényéből boldog izgalom áradt, s úgy mozgott, mintha nem is a lábán, hanem két nagy rugón járna.

– Arthur, öregfiú! – harsogta, mikor a tábortűz mellé ért. – Mit szól, micsoda napunk van! Jobb nem is lehetne az idő! Derült egünk lesz az este... A táborban katonás rend van, megy minden, mint a karikacsapás! A kisujjamat se kell megmozdítanom!

Épp ekkor loholt el Bumfolt háta mögött egy csapatnyi nyúzott arcú minisztériumi varázsló. Versengve mutogattak a tábor egy távolabbi pontja felé, ahol – a hat méter magasra lövellő lila szikratüneményből ítélve – jókora mágikus máglya lobogott.

Percy gyorsan előrefurakodott. A Ludo Bumfolt munkastílusával kapcsolatos fenntartásai ellenére szemlátomást égett a vágytól, hogy bemutatkozhasson a főosztályvezetőnek.

– Á, igen – szólt mosolyogva Mr. Weasley. – Bemutatom a fiamat, Percyt. Az idén kezdett a minisztériumban. Ismerkedjen meg a többiekkel is: ő Fred – nem, bocsánat, ő George és ő Fred... Bill, Charlie, Ron... ő a lányom, Ginny... Ők pedig Ron barátai: Hermione Granger és Harry Potter.

Bumfolt alig észrevehető szemvillanással reagált a névre, és tekintete – mint mindenkinek – ösztönösen Harry homlokára siklott.

– Fiúk-lányok – folytatta Mr. Weasley –, bemutatom Ludo Bumfoltot. Sokszor említettem már a nevét, hiszen neki köszönhetjük, hogy most itt lehetünk...

Bumfolt mosolyogva megcsóválta a fejét, és szerényen legyintett.

– Nincs kedve fogadni a meccsre, Arthur? – váltott egy számára sokkal izgalmasabb témára, s a nyomaték kedvéért megcsörgette duzzadó zsebei tartalmát. – Roddy Pontner szép summát tett fel rá, hogy Bulgária dobja az első gólt... Három az egyhez fogadtam vele, mert az írek hajtósora szerintem a legerősebb a világon. A kis Agatha Timms pedig feltette az angolnafarmja ötvenszázalékos tulajdonjogát arra, hogy a meccs egy hétig fog tartani.

– Nos, nem bánom... – felelte tétován Mr. Weasley. – Lássuk csak... Egy galleont teszek fel rá, hogy Írország győz.

– Egy galleont? – Bumfolt kissé csalódott képet vágott. – Ahogy akarja... Akad még vállalkozó?

– Azt hiszem, ők még fiatalok a hazárdjátékhoz – mondta Mr. Weasley. – Molly nem örülne, ha...

– Felteszünk harminchét galleont, tizenöt sarlót és három knútot – jelentette be Fred, miután George-dzsal gyorsan összeszámolták közös vagyonukat. – Arra fogadunk, hogy Írország győz, de Viktor Krum kapja el a cikeszt. Ja, és bedobunk egy csaupálcát is.

– Elment az eszetek? – sziszegte Percy. – Csak nem akarjátok rásózni az ócska kacatjaitokat Mr. Bumfoltra!?

Kiderült azonban, hogy Bumfolt egyáltalán nem tartja ócska kacatnak a pálcát – épp ellenkezőleg, kisfiús arca felragyogott az izgalomtól, amikor Fred átnyújtotta neki a trükkös játékszert, s miután az hangos rikácsolás közepette gumityúkká változott, Bumfolt a hasát fogta a nevetéstől.

– Csodás! Évek óta nem láttam ilyen élethű utánzatot! Öt galleont fizetek érte!

Percy arcára ráfagyott a döbbent rosszallás.

– Fiúk – aggodalmaskodott Mr. Weasley. – Nagyon kérlek, ne fogadjatok... Ez az összes megtakarított pénzetek... Anyátok kitekeri a nyakamat...

– Ne legyen játékrontó, Arthur! – harsogta Ludo Bumfolt, és lelkesen megcsörgette aranyait. – Elég nagyok már ahhoz, hogy tudják, mit csinálnak! Azt mondjátok, Írország győz, de Krum kapja el a cikeszt? Kizárt dolog, fiúk, kizárt dolog... Akkor hát hozzáadunk öt galleont a trükkös pálcáért...

Bumfolt noteszt és pennát kapott elő, s feljegyezte az ikrek nevét és tétjét. Mr. Weasley tehetetlenül pislogva nézte.

– Kösz – biccentett George, miután átvette és talárjába süllyesztette az igazoló pergamencetlit.

Bumfolt vidoran fordult újra Mr. Weasleyhez.

– Kaphatnék esetleg egy teát? Beszélnem kellene Barty Kuporral. A bolgár kollégámnak valami gondja van, de egy szót se értek a hablatyolásából. Barty biztosan tud segíteni. Vagy százötven nyelven beszél.

– Mr. Kupor? – kapta fel a fejét Percy. Főnöke nevének hallatán egy csapásra felélénkült, sőt egyenesen remegni kezdett az izgalomtól. – Több mint kétszáz nyelvet tud! Beszél sellőül, halandzsul, trollul...

– Trollul mindenki tud – torkolta le Fred. – Azok csak dörmögnek és mutogatnak.

Percy roppant barátságtalan pillantást vetett Fredre, és sértődötten piszkálni kezdte a tüzet.

– Sikerült megtudni valamit Bertha Jorkinsról, Ludo? – kérdezte Mr. Weasley, miután Bumfolt letelepedett melléjük a fűbe.

– Egy kukkot se hallottam felőle – felelte a főosztályvezető. – De előbb-utóbb előkerül, ne féljen. Szerencsétlen Bertha... Olyan a memóriája, mint a lyukas üst, tájékozódási képessége meg sosem volt. Bármibe lefogadom, hogy eltévedt. Figyelje meg, valamikor október tájékán betéved majd az irodába, és csodálkozni fog, hogy nem július van.

– Talán ideje lenne kerestetni valakivel – állt elő az óvatos javaslattal Mr. Weasley, miközben Percy átnyújtotta Bumfoltnak a teáját.

Bumfolt megcsóválta a fejét, és kék szemével ártatlanul pislogott.

– Érdekes, Barty Kupor is ezt mondja. De hát ilyen zűrös időkben senkit nem tudunk nélkülözni. Na tessék, csak emlegetni kellett! Barty!

Ebben a pillanatban egy varázsló hoppanált a tábortűz mellett. Megjelenése olyan hatást keltett, mintha hirtelen megszületett volna a fűben heverésző, csíkos taláros Ludo Bumfolt tökéletes ellentéte. Barty Kupor egyenes gerincű, méltóságteljes tartású, javakorabeli férfiú volt. Makulátlan öltönyt s hozzá elegáns nyakkendőt viselt. Rövidre vágott, deres hajában a választék szinte természetellenesen egyenes volt, s vékony kefebajszát mintha vonalzó mentén nyírta volna. Tükörfényesre suvickolt cipőjén nagyítóval se lehetett volna porszemet találni. Harry nyomban megértette, miért lelkesedik annyira ezért az emberért a szabályimádó Percy: az érvényben lévő rendelkezések mugli öltözéket írtak elő, s Mr. Kupor oly mértékben eleget tett ennek az elvárásnak, hogy egy bankigazgató is elbújhatott mellette. Harry biztosra vette, hogy Kupor külseje még Vernon bácsit is megtévesztené.

– Tegye le magát, Barty – szólt kedélyesen Ludo, és megpaskolta a füvet maga mellett.

– Köszönöm, Ludo, de inkább állok – felelte Kupor, árnyalatnyi szemrehányással a hangjában. – Már mindenütt kerestem magát A bolgárok azt kérik, bővítsük ki további tizenkét hellyel a díszpáholyt.

– Á, szóval ezt magyarázta nekem – csapott a homlokára Bumfolt. – Végig azt hittem, hogy a jóember egy csipeszt akar kölcsönkérni. Valami rettenetes a kiejtése.

– Mr. Kupor! -- Percy mélyen előregörnyedt, s onnan pislogott fel főnökére, s ettől aztán úgy festett, mintha púpja nőtt volna. – Megkínálhatjuk egy teával, uram?

Mr. Kupor kissé meglepetten nézett Percyre.

– Igen, köszönöm... Köszönöm, Weatherby.

Fred és George beleprüszköltek a csészéjükbe. Lám, az istenített főnökúr elvétette a bátyjuk nevét. Percy fülig elvörösödött, és a teáskanna után nyúlt.

– A maga számára is vannak híreim, Arthur – szólt Kupor, Mr. Weasleyre irányítva szigorú tekintetét. – Ali Basír szervezkedni kezdett. Beszélni akar magával a repülő szőnyegek importtilalma ügyében.

Mr. Weasley fáradtan sóhajtott.

– Legutóbb a múlt héten küldtem neki egy baglyot ebben a témában. Ha százszor nem mondtam el neki, akkor egyszer sem: a Tárgybűvölésügyi Ellenőrző és Nyilvántartó Hivatal bűvölésre alkalmatlan mugli iparcikknek minősítette a szőnyeget. Ebbe bele kell törődnie.

Mr. Kupor átvette a teáját Percytől.

– De nem akar beletörődni – felelte. – Mindenáron szőnyegeket szeretne exportálni Nagy-Britanniába.

– De miért? – értetlenkedett Bumfolt. – Hiszen itt mindenki seprűn jár.

Mr. Kupor vállat vont.

– Ali szerint piaci űr mutatkozik a családi járművek terén. Megjegyzem, a nagyapámnak is volt egy tizenkét személyes Axminstere – persze annak idején még nem voltak betiltva a repülő szőnyegek.

Mr. Kupor szemlátomást senkiben nem akart kétséget hagyni afelől, hogy minden felmenője rigorózusan törvénytisztelő varázsló volt.

– Maga se lustálkodik mostanában, igaz, Barty? – kérdezte derűsen Bumfolt.

– Nem mondhatnám – felelte Kupor szárazon. – Öt kontinenst telerakodni zsupszkulcsokkal nem éppen kikapcsolódás.

– Gondolom, mindketten megkönnyebbülnek majd, ha végre túl leszünk ezen – jegyezte meg Mr. Weasley.

Ludo Bumfolt megütközve nézett rá.

– Megkönnyebbülünk? Nem is emlékszem, mikor éreztem magam ilyen jól utoljára! No persze azért várnak még ránk izgalmas feladatok, igaz, Barty? Lesz elég szerveznivalónk bőven, mi?

Mr. Kupor szigorúan felvonta a szemöldökét.

– Abban maradtunk, hogy várunk a bejelentéssel, amíg a részletek...

– A részletek, a részletek! – legyintett Bumfolt. – Megállapodtunk velük, nem? Elfogadták a feltételeket. Ezek előtt a gyerekek előtt úgyse marad már sokáig titokban a dolog. Elvégre a Roxfortban lesz...

– Mennünk kell, Ludo, a bolgárok várnak ránk – fojtotta belé a szót Mr. Kupor. – Köszönöm a teát, Weatherby.

Azzal visszaadta teli csészéjét Percynek, és jelentőségteljesen Bumfoltra meredt. A főosztályvezető csilingelő zsebekkel feltápászkodott, és kihörpintette maradék teáját.

– Viszlát a meccsen! – szólt. – A díszpáholyban találkozunk – én leszek a kommentátor!

Azzal búcsút intett a társaságnak. Barty Kupor is biccentett egyet, és a következő pillanatban mindketten dehoppanáltak.

– Mi lesz a Roxfortban, apa? – kérdezte mohón Fred. – Mi az a dolog, amiről beszéltek?

– Megtudjátok, ha itt lesz az ideje – felelte Mr. Weasley titokzatos mosollyal.

– Ez az információ hivatali titoknak minősül, amíg a minisztérium nyilvánosságra nem hozza – tette hozzá fontoskodva Percy. – Mr. Kupor nagyon jól tette, hogy nem árult el részleteket.

– Nem téged kérdeztelek, Weatherby! – mordult rá Fred.

Ahogy múltak az órák, érezhetően fokozódott az izgalom a szurkolók körében. Késő délutánra már szinte vibrált a levegő a feszült várakozástól, s mikor az alkonyat végre jótékony homályba burkolta a sátortábort, a felajzott tömeg egy csapásra megfeledkezett mindenfajta antimugli rendszabályról. A minisztérium emberei, úgy tűnt, beletörődtek az elkerülhetetlenbe, mert már nem is próbálták felelősségre vonni a varázsláson kapott táborlakókat.

A sátrak között lépten-nyomon mozgóárusok hoppanáltak; egyesek a nyakukba akasztott tálcáról, mások kétkerekű kocsiról kínálták varázslatos portékáikat. Kapható volt világító kokárda – zöld avagy piros színben –, ami az ír, illetve bolgár csapat névsorát visította; táncoló lóherékkel borított hegyes süveg; Bulgária nemzeti színeiben pompázó, bömbölő oroszlánképpel díszített sál; ír és bolgár zászló, ami a megfelelő himnuszt játszotta, ha lengették; ezenkívül bárki beszerezhette a híres Tűzvillám seprű röptethető modelljét, csakúgy mint a híres kviddicsjátékosok sétáló és élethűen gesztikuláló törpe mását.

– Egész nyáron ezekre gyűjtöttem – magyarázta lelkesen Ron, miközben Harry és Hermione társaságában a szuvenírek között válogatott. Végül vett egy láncoló lóherés süveget meg egy jókora zöld kokárdát, és beszerezte Viktor Krum, a bolgár fogó pöttöm mását. A mini-Krum fel-alá masírozott a tenyerén, és néha morcosan rásandított a visítozó, zöld kokárdára.

– Tyű, odanézzetek! – kiáltott fel Harry, az egyik kereskedő felé mutatva. Az csak egyféle árut kínált: egy réz távcsőnek tűnő valamit, ami azonban tele volt furcsa szabályozógombokkal és kapcsolókkal.

– Parancsoljatok omniszkópot – kínálta portékáját az árus. – Tökéletesített modell: alkalmas visszajátszásra, lassításra, és igény szerint játékelemzést is ad. Reklámáron adom -- csak tíz galleon darabja.

– Már sajnálom, hogy megvettem ezt – bökött lóherés süvegére Ron, és vágyakozva nézett az omniszkópokra. – Hármat kérek – jelentette ki eltökélten Harry.

– Ugyan... nem kell... – motyogta elvörösödve Ron. Hároméves ismeretség után is zavarta, hogy Harrynek, aki kisebb vagyont örökölt a szüleitől, mindig több pénze van, mint neki.

– Ez egyben a karácsonyi ajándékod is – szólt Harry, miközben átnyújtotta barátainak omniszkópjaikat. – Pontosabban összevont ajándék a következő tíz karácsonyra.

– Gazdag Jézuska – vigyorodott el Ron.

– Nahát... köszönöm, Harry – hálálkodott Hermione. – Én pedig szereztem programfüzetet...

A három jó barát sovány erszénnyel, de jókedvűen tért vissza a sátrakhoz. Charlie és Ginny ruháját is zöld kokárda díszítette, Mr. Weasley pedig egy ír zászlót lengetett. Fred és George nem vettek semmit, hiszen pénzüket az utolsó knútig Bumfoltnak adták.

Egyszerre mély, búgó gongszó töltötte be a levegőt, s a következő pillanatban kigyulladtak a stadionhoz vezető utat jelző zöld és piros lámpasorok.

Mr. Weasleyn egy csapásra gyerekes lelkesedés lett úrrá.

– Itt az idő! – rikkantotta izgatottan. – Gyertek, induljunk!

Nyolcadik fejezet

A Világkupadöntő

A kis csapat Mr. Weasley vezetésével bevette magát a fák közé, és elindult a lámpások fényében fürdőösvényen. Útjukon végigkísérte őket a hömpölygő tömeg tengerzúgást idéző moraja, melybe innen is, onnan is kurjantás, fel-felcsendülő kacagás és énekfoszlány vegyült. A sokaság várakozással teli izgalma valamennyiükre átragadt. Egész úton nevetgéltek, tréfálkoztak. Harry úgy érezte, mintha a füléhez ragasztották volna a szája sarkát. Húszperces gyaloglás után végre kiértek az erdőből, és egyszerre ott találták magukat a stadion gigantikus épületének árnyékában. Bár Harry a pályát körülölelő hatalmas aranyszínű falnak csak egy rövid szakaszát látta be, ennyiből is meg tudta állapítani, hogy a stadion köveiből nem is egy katedrálist lehet itt felépíteni.

– Százezer néző befogadására alkalmas – szólt Mr. Weasley, Harry álmélkodó pillantását látva. – A minisztérium ötszáz embere dolgozott rajta év eleje óta. Mugliriasztó bűbájok védik minden egyes négyzetcentiméterét. A mugliknak, akik az utóbbi hónapokban erre a környékre tévedtek, hírtelen eszükbe jutott, hogy sürgős dolguk van odahaza, és gyorsan visszafordultak... Eszem az együgyű szívüket – tette hozzá szeretetteljesen.

Elindultak a legközelebbi bejárat felé, ahol máris csapatostul tolongtak az izgatottan kiabáló boszorkányok és varázslók.

– Ezt nevezem! – bólintott elismerően a kapuban álló minisztériumi boszorkány, miután megvizsgálta jegyeiket. Díszpáholy! Menjetek fel ezen a lépcsőn, Arthur, és meg se álljatok a legtetejéig.

Harry, Hermione és a nyolc Weasley a beáramló sokasággal együtt indultak el a stadion bíborpiros futószőnyeggel borított lépcsőjén. A tömeg fordulóról fordulóra ritkult; mind több és több varázsló és boszorkány tűnt el a lelátókra vezető ajtók mögött. Mikor végre-valahára az utolsó lépcsőfokot is maguk mögött hagyták, egy páholyban találták magukat, mely a stadion legmagasabb pontján, pontosan a félpályánál helyezkedett el. A páholyban két sorba rendezve vagy húsz piros kárpitú, aranyozott lábú szék állt. Mikor Harry a mellvédhez lépett, hogy társaival együtt elfoglalja helyét az első sorban, lélegzetelállító látvány tárult a szeme elé.

Az ovális pályát körülölelő lelátórendszer, ez a hatalmas, lépcsőzetes falú tölcsér, telis-tele volt boszorkányokkal és varázslókkal, s az egészet – a pályát, a lelátót és a százezer nézőt – bearanyozta az a sejtelmes, lágy ragyogás, mely mintha magából a gigászi építményből sugárzott volna. Bal-és jobbfelől három-három, tizenöt méter magas, karikás végű pózna állt; ezek között nyúlt el maga a pálya, mely a magasból nézve puha bársonnyal bevont, hatalmas asztallapnak tűnt. A díszpáhollyal átellenben, s azzal nagyjából egy magasságban óriási eredményjelző táblát szereltek fel. A táblán aranybetűs szövegek váltották egymást – mintha egy láthatatlan kéz kapkodva telekörmölte volna, csak azért, hogy egy másik kéz újra meg újra leradírozhassa, amit írt. Harry elolvasott néhány felvillanó mondatot – mind hirdetések voltak.

Kék Dongó – a család seprűje. Biztonság és kényelem elérhető áron! Most ajándék riasztóbűbájjal!

Mrs Skower univerzális varázskosz-eltávolítója Több mint boszorkányság...

Aranytalár Varázslódivat London, Párizs, Roxmorts

Harry levette tekintetét az eredményjelző tábláról, és hátrafordult, hogy megnézze, érkezette időközben rajtuk kívül valaki a díszpáholyba. A hátsó sorban azonban még egy ember sem ült – csupán egy pöttöm lény gubbasztott balról a második széken. A furcsa kis szerzet lába olyan kurta volt, hogy még csak le se lógott a székről; öltözékét egy szál konyharuha alkotta, amit tóga módjára viselt. Arca nem látszott, mert tenyerébe rejtette, de denevérszerű füle valahogy ismerősnek tűnt Harrynek...

– Dobby?

A pöttöm lény felemelte fejét, és szétterpesztette ujjait – így láthatóvá vált hatalmas barna szeme és jókora, paradicsomra emlékeztető orra. Nem Dobby volt, Harry mégsem tévedett nagyot: a lény kétségkívül ugyanolyan házimanó volt, mint a Malfoy család hajdani szolgája, Dobby, aki Harrynek köszönhette a szabadságát.

– Uram Dobbynak nevezett? – sipította a manó az ujjai között. Hangja még Dobbyénál is magasabb és vékonyabb volt; Harry gyanította, hogy ezúttal egy nőnemű manóval van dolga – bár az ilyesmit ezeknél a lényeknél igen nehéz volt megállapítani. Ron és Hermione kíváncsian hátrafordultak – ők csak Harry elbeszéléséből ismerték Dobbyt, személyesen nem találkoztak vele –, s Mr. Weasley is érdeklődve nézegette a manót.

– Bocsáss meg – szabadkozott Harry –, összetévesztettelek valakivel.

A díszpáholyban félhomály volt, a manó mégis úgy takargatta arcát, mintha a szemébe sütne a nap.

– Ismerem Dobbyt, uram! – sipította izgatottan. – Az, én nevem Winky. Uram pedig... – Sötétbarna szeme itt csészealj nagyságúra tágult. – Uram biztosan Harry Potter!

– Igen, az vagyok – bólintott Harry.

– Dobby folyton csak uramról beszél – bizonygatta tiszteletteljes arccal Winky.

– Hogy van Dobby? – érdeklődött Harry. – Élvezi a szabadságot?

– Jaj, uram – pislogott a manó –, Winky nem akar megsérteni, de uram csak ártott Dobbynak azzal, hogy felszabadította.

– Hogyhogy? – ráncolta szemöldökét Harry. – Talán valami baja van?

Winky szomorúan megcsóválta a fejét.

– Dobbynak a fejébe szállt a szabadság, uram. Túl sokat képzel magáról. Nem is talál munkát azóta.

– Nem talál munkát? De hát miért?

Winky fél oktávval mélyebbre fogta a hangját, úgy suttogott:

– Dobby bérért akar dolgozni, uram.

– Na és? – értetlenkedett Harry. – Miért ne kaphatna pénzt a munkájáért?

Winky megbotránkozva meredt rá, és összecsukta ujjait arca előtt.

– A házimanóknak nem szokás fizetni, uram! – sipította bele a tenyerébe. – Nem, nem, nem, nem!

Mondtam is neki: Dobby, keress egy rendes családot, és telepedj le náluk. A pöffeszkedés nem illik a házimanóhoz. Dobby, mondom neki, ha így folytatod, előbb-utóbb megfenyít a varázslény-felügyeleti főosztály, akár egy utolsó koboldot.

– Szerintem megérdemli, hogy legyen egy kis öröme az életben – vélekedett Harry.

– Házimanónak ne legyen öröme az életben, Harry Potter – jelentette ki szigorúan Winky. – A házimanó azt teszi, amit mondanak neki. Winky cseppet sem szereti a magas helyeket... – Itt a páholy mellvédje felé sandított. – De gazdám felküldte a díszpáholyba, hát itt van.

– Felküldött, pedig tudja, hogy tériszonyod van? – kérdezte homlokráncolva Harry. – Miért?

– Azt akarja, hogy foglaljam a helyét – pislogott Winky. – Gazdám nagyon elfoglalt. Winky szívesebben lenne gazdám sátrában, Harry Potter, de Winky azt teszi, amit parancsolnak neki, mert Winky jó házimanó.

Azzal még egy utolsó rémült pillantást vetett a mélység felé, majd ismét eltakarta a szemét. Harry visszafordult társaihoz.

– Szóval ilyen egy házimanó – dörmögte Ron. – Mondhatom, elég fura figura.

– Dobby még furább volt – legyintett Harry.

Ron elővette omniszkópját, és pásztázni kezdte vele a közönséget, hogy gyakorolja a kezelését.

– De vagány! – kiáltott fel, a visszajátszás gombot nyomogatva. – Meg tudom csinálni, hogy az az öreg pasi újra piszkálja az orrát... Még egyszer... még egyszer...

Hermione ezalatt a bársonyba kötött, aranyrojtos program füzetet lapozgatta.

– „A mérkőzést a csapatkabalák bemutatója előzi meg” – olvasta fel a szöveget.

– Ó, az mindig nagyon izgalmas – szólt Mr. Weasley. – Régi szokás, hogy a nemzeti válogatottak magukkal hoznak néhány példányt valamilyen náluk őshonos varázslényből, és azok egy kis műsorral kedveskednek a közönségnek.

A következő fél órában a díszpáholy többi vendége is befutott. Mr. Weasley sorban kezet rázott az érkező fontos személyiségekkel, Percy pedig úgy pattogott, mintha sündisznók laknának a székén. Mikor feltűnt Cornelius Caramel, a mágiaügyi miniszter, Percy olyan mély meghajlást mutatott be, hogy leesett és összetört a szemüvege. Ettől aztán szörnyen zavarba jött; attól fogva nem állt fel a helyéről, csupán féltékeny pillantásokat vetett Harryre, akit a miniszter régi ismerősként üdvözölt: kezet rázott vele, érdeklődött a hogyléte felől, és bemutatta a tőle balra és jobbra ülő varázslóknak.

– Ő Harry Potter – közölte emelt hangon bolgár miniszterkollégájával, aki gyönyörű aranysújtásos fekete bársonytalárt viselt, s arckifejezéséből ítélve egy szót se értett angolul. – Harry Potter... Biztosan hallotta már a nevét... ő az a fiú, aki túlélte Tudjaki átkát... Kizárt dolog, hogy nem hallott róla...

A bolgár varázsló most észrevette Harry villám alakú sebhelyét; mutogatni kezdett rá, és izgatottan hablatyolt valamit.

– Na végre! – dőlt hátra fáradtan Caramel. – Bevallom, nem vagyok egy nyelvzseni. Ilyen helyzetekben Barty Kupor segítségét szoktam kérni. Aha, látom, ideküldte a manóját, hogy tartson fenn neki egy széket... Nagyon jól tette; ha nem tartjuk nyitva a szemünket, ez a bolgár banda az összes jó helyet elfoglalta volna... Á, megjött Lucius!

Harry, Ron és Hermione egyszerre fordultak hátra. A hátsó sorban még üresen álló három szék felé Dobby régi gazdái közeledtek: Lucius Malfoy, a fia, Draco és egy nő, akiről Harry feltételezte, hogy Draco anyja lehet.

Harry és Draco Malfoy elsős koruk óta esküdt ellenségek voltak. A sápadt, hegyes arcú, tejfölszőke Draco apja vonásait örökölte. Magas, szőke, karcsú édesanyja alapjában véve csinos nő volt, csak épp egyfolytában olyan arcot vágott, mintha valami roppant büdös dolgot dörgöltek volna az orra alá.

– Miniszter úr – szólt Mr. Malfoy, és kezet nyújtott Caramelnek. – Hogy van? Engedje meg, hogy bemutassam a feleségemet, Narcissát. Ő pedig a fiam, Draco.

– Nagyon örvendek, nagyon örvendek – köszönt udvarias mosollyal Caramel, és meghajolt Mrs Malfoy előtt. – Kérem, ismerkedjenek meg Oblanszk... Obalonszk... szóval az úr a bolgár mágiaügyi miniszter. Egy szót sem tud angolul És... lássuk csak... Arthur Weasleyt ugyebár nem kell bemutatnom.

Feszült pillanat következett. Mr. Weasley és Mr. Malfoy farkasszemet néztek egymással, s Harrynek ekkor eszébe jutott legutóbbi találkozásuk – az verekedéssel végződött. Mr. Malfoy végül elfordította a tekintetét, és végignézett az első soron.

– Te jó ég, Arthur – szólt halkan. – Mit kellett eladnod, hogy ki tudd fizetni ezeket a jegyeket? A házadért biztos nem kaptál ennyit.

A forgolódó Caramel nem hallotta a megjegyzést, és így folytatta:

– Lucius nemrég bőkezű adománnyal támogatta a Szent Mungó Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotályt. Személyes vendégemként tekinti meg a mérkőzést.

Mr. Weasley udvarias mosolyt erőltetett az arcára. – Ez... nagyon szép gesztus.

Mr. Malfoy most Hermionét mustrálta hideg, szürke szemével A lány kissé elpirult, de állta a varázsló tekintetét. Lucius Malfoy szája megvető fintorra húzódott – Harry nagyon jól tudta, miért. Malfoyék aranyvérűek voltak, és felkapaszkodott söpredéknek tartották az olyan mugli származású mágusokat, mint Hermione. A mágiaügyi miniszter jelenlétében azonban Mr. Malfoy nem mert megjegyzést tenni a lányra; gúnyos mosollyal biccentett Mr. Weasleynek, és továbbindult, hogy elfoglalja helyét. Draco elvonult Harry, Ron és Hermione előtt, és gőgös arccal leült szülei közé.

– Hányingert kapok tőlük – morogta Ron, és barátaival együtt újra a pálya felé fordult. Egy perc sem telt bele, és Ludo Bumfolt csörtetett be a páholyba.

– Mindenki felkészült? – kérdezte. Arca úgy ragyogott, mint egy nagy kerek sajt. – Miniszter úr – kezdhetünk?

– Amikor csak gondolod, Ludo – felelte előzékenyen Caramel.

Bumfolt erre előkapta pálcáját, és saját torkának szegezte.

– Sonorus! – szólt, s ettől fogva minden szava bömbölve visszhangzott a zsúfolt, morajló stadionban. – Hölgyeim és uraim! ... Szeretettel köszöntöm önöket a négyszázhuszonkettedik Kviddics Világkupa döntőjén!

A nézők ovációban törtek ki, éneklő zászlók ezrei kavarták a levegőt, himnuszszólamaikkal fokozva a hangzavart. A hatalmas eredményjelző tábláról eltűnt az utolsó hirdetés (Bogoly Berti féle Mindenízű Drazsé – kaland minden falat!), és a láthatatlan kéz kiírta: BULGÁRIA: 0, ÍRORSZÁG: 0.

– Nem is szaporítom tovább a szót. Fogadják szeretettel... a Bolgár Nemzeti Kabalaegyüttest!

A lelátó jobb szárnyán felzúgott a piros tömeg.

– Kíváncsi vagyok, mit hoztak – szólt Mr. Weasley, és érdeklődve előredőlt a mellvéd felé. – Áááá! – Hirtelen lekapta szemüvegét, és gyorsan törölgetni kezdte a talárjában. – Vélák!

– Mik azok a vél...

Harry még be sem fejezte kérdését, máris választ kapott rá. Egy szempillantás alatt vagy száz véla suhant ki a pálya füvére. Nők voltak... a leggyönyörűbbek, akiket Harry valaha látott... De valahogy nem lehettek – nem lehettek emberi lények. Harry kissé megzavarodott; vajon mitől fénylik úgy a bőrük, mint a telihold, és mitől lobog úgy hosszú, szőke hajuk, ha nem is fúj a szél?... Ekkor azonban felcsendült a zene, és Harryt attól fogva nem érdekelte, hogy a vélák embereke vagy sem – sőt, semmi a világon nem érdekelte többé.

A vélák táncolni kezdtek, és Harry fejéből egy csapásra eltűnt minden kérdés és kétely. Nem akart már semmi mást, csak nézni, bámulni ezeket a csodás lényeket. Úgy érezte, a vélák tánca tartja egyben a világot, és ha abbahagynák, borzalmas dolgok történnének...

Ahogy gyorsult a tánc, egyre bizarrabb gondolatok támadtak Harry szédülő fejében; például ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy ott helyben végrehajtson valami nagyszerű tettet. Jó ötletnek tűnt, hogy felmászik a mellvédre, és a mélybe veti magát... Vagy még bátrabb dolgot kellene csinálnia?

– Te meg mit művelsz, Harry? – csendült valahol a távolban Hermione hangja.

A zene hirtelen elhallgatott, s Harry pislogva körülnézett. A mellvéd előtt állt, egyik lábát az alacsony falra helyezve. Mellette ott állt Ron, egy zuhanni készülő toronyugró testtartásába dermedve.

Dühös füttykoncert hangzott fel a stadionban. A nézők nem akarták elengedni a vélákat. Harry mélyen egyetértett velük; természetesen ő is Bulgáriának szurkol – nem is értette, mit keres a mellén a nagy zöld kokárda. Ron ábrándos arccal tépkedte a leveleket a kezében tartott süvegről. Mr. Weasley elnéző mosollyal odahajolt hozzá, és elvette tőle a fejfedőt.

– Jól fog ez még jönni, meglátod – szólt. – Várjuk csak meg, mivel rukkolnak elő az írek.

– Höh? – Ron tátott szájjal bámult a vélákra, akik most felsorakoztak a pálya szélén.

Hermione rosszallóan ciccegett, és a karjánál fogva visszahúzta Harryt a székére.

– Szégyelld magad! – sopánkodott.

– És most – harsogta Ludo Bumfolt – emeljük a magasba pálcáinkat... az ír Nemzeti Kabalabrigád tiszteletére!

A következő pillanatban hatalmas zöld-arany üstökös zúgott be a stadion légterébe; leírt egy kört a pálya fölött, azután szétvált két kisebb fénycsóvára. Azok a karikás póznák felé suhantak, s ahogy távolodtak egymástól, gyönyörű szivárványos ív ragyogott fel köztük. A tömeg „úúú”-zott és „Ááá”-zott, akár egy ünnepi tűzijáték álmélkodó közönsége. A szivárvány lassan elenyészett, a két üstökös pedig újra összeolvadt, s együtt egy óriási, fénylő lóherét alkottak. A lóhere a magasba emelkedett, s ahogy körberepült a lelátók fölött, úgy tűnt, mintha aranyszínű, csillogó eső hullana belőle...

– Juhé! – kurjantott boldogan Ron, mikor a lóhere elhúzott a díszpáholy fölött, súlyos aranypénzek záporát zúdítva az ott ülők fejére. Harry felsandított a fénylő alakzatra; csodálkozva látta, hogy azt valójában több ezer piros mellényes, lengő szakállú emberke alkotja, akik mind egy-egy aranyszínű vagy zöld lámpást szorongattak apró kezükben.

– Leprikónok! – kiabálta Mr. Weasley, túlharsogva a lelátókon felzúgó lelkes tapsvihart. A nézők versengve gyűjtötték az égből hullott pénzt – sokan még a padok alá is bemásztak, hogy összekotorják az elgurult aranyakat.

– Tessék! – rikkantotta Ron, s egy marék pénzt nyomott Harry markába. – Az omniszkóp ára! Nem úszod meg a karácsonyi ajándékot, hahaha!

A lóhere most kialudt és alkotóelemeire bomlott; a leprikónok leereszkedtek a földre, és törökülésben felsorakoztak a pálya szélén, a vélákkal átellenben.

– Most pedig, hölgyeim és uraim, bemutatom a bolgár kviddicsválogatottat! Dimitrov!

Valahol a mélyben, a pálya mellett kinyílt egy ajtó; seprűnyélen lovagoló alak suhant ki rajta, de olyan szédítő sebességgel, hogy csak piros talárját lehetett kivenni. A bolgár szurkolótábor lelkes tapssal köszöntötte.

– Ivanova!

Újabb piros taláros versenyző röppent ki az ajtón.

– Zográf! Levszkij! Vulkanov! Volkov! Éééééés – Krum!

– Ő az, ő az! – lelkendezett Ron, omniszkópjával követve a bolgár fogót. Harry gyorsan a szeme elé kapta saját távcsövét.

A beesett arcú, sárgáslakó bőrű Krum nagy, hajlott orrával és sűrű, fekete szemöldökével úgy festett, mint egy emberbe oltott ragadozó madár. Hihetetlennek tűnt, hogy mindössze tizennyolc éves.

– És most köszöntsük az ír nemzeti válogatottat! – mennydörögte Bumfolt. – Connolly! Ryan! Troy! Mullét! Moran! Quigley! Ééééééés – Lynch!

Hét zöld folt suhant be a pályára; Harry elforgatta az omniszkóp oldalára szerelt kis tárcsát, hogy lelassítsa a képet. Így most el tudta olvasni az írek seprűjén a „Tűzvillám” feliratot, és a csillogó ezüst betűkkel felírt neveket a játékosok hátán.

– Fogadják szeretettel Egyiptomból érkezett játékvezetőnket, a Nemzetközi Kviddicsszövetség elnökét – Hasszán Musztafát!

A pályán most egy valószínűtlenül kicsi és sovány, aranyszín taláros varázsló jelent meg. Fején egy szál haj nem sok, annyi se volt, de az orra alatt díszelgő, kipöndörített bajuszcsodát Vernon bácsi is megirigyelhette volna. A bíró egyik kezében jókora fadobozt szorongatott, a másikban a seprűjét tartotta, a bajusz alól pedig egy ezüst síp kandikált elő. Harry visszaállította az omniszkópot normális sebességre, s úgy figyelte, mit csinál Musztafa. A bíró felült seprűjére, aztán egy rúgással felcsapta a fadoboz fedelét. A dobozból nyomban kiröppent a négy labda: a piros kvaff, a két fekete gurkó és az apró, szárnyas aranycikesz – bár Harry ez utóbbit inkább csak sejtette, mint látta. Musztafa belefújt sípjába, és a labdák nyomában a magasba emelkedtek.

– Ééééés FELSZÁLLTAK! – bömbölte Bumfolt. – Mullett a kvaffal! Troy! Moran! Dimitrov! Újra Mullett! Troy! Levszkij! Moran!

Harry soha életében nem látott ehhez fogható meccset. Olyan erősen szorította szemére az omniszkópot, hogy szemüvege belevájódott orrnyergébe. A játék hihetetlenül gyorsan pergett; a hajtók szélsebesen passzolgatták egymásnak a kvaffot – mire Bumfolt kimondta egy játékos nevét, a labda már rég valaki másnál volt. Harry újra elforgatta a képsebesség-állító tárcsát, majd megnyomta a „játékelemzés” feliratú gombot a távcső tetején. Ettől kezdve lassítva látta az eseményeket, s a lencsén piros betűs feliratok villantak fel.

„Karvalyfej támadóalakzat” – ez állt a szoros kötelékben repülő három ír hajtó fölött. Az alakzatot a középen elhelyezkedő Troy vezette; Mullett és Moran fél seprűhosszal lemaradva követték Őt. Csorszkov-féle csel” – írta ki az omniszkóp, mikor Troy úgy tett, mintha felfelé akarna szökni a kvaffal – elcsalogatva helyéről a bolgár Ivanovát –, majd lepottyantotta a labdát Morannak. A bolgárok egyik terelője, Volkov precíz ütősuhintással Moran felé küldött egy gurkót; Moran ráhasalt a seprűnyélre, hogy kitérjen a súlyos golyó útjából, és elejtette a kvaffot, amely az alatta elsuhanó Levszkij kezében landolt...

– ÉS TROY GÓLT SZEREZ! – harsant fel Bumfolt hangja, s a közönség kirobbanó ovációval ünnepelt. – Tíz-nulla Írország javára!

– Micsoda? – Harry jobbra-balra forgatta fejét az omniszkóppal együtt. – De hiszen Levszkijnél van a labda!

– Ha nem kapcsolsz normális sebességre, a többi gólról is lemaradsz! – kiáltott oda neki Hermione, aki a maga részéről páros lábon szökdécselt, és lelkesen integetett a tiszteletkört repülő Troynak. Harry gyorsan leeresztette a távcsövet; a magasban újra ott lebegett a leprikónok alkotta ragyogó aranyzöld lóhere. A vélák mozdulatlanul álltak a pálya szélén, és mogorván pislogtak az ír kabalákra.

Harry átkozta magát saját butaságáért, és gyorsan visszaállította az omniszkópot normális sebességre.

Az ír hajtök tényleg kiváló játékosok voltak – ez egy olyan embernek is feltűnt volna, aki Harrynél kevesebbet tud a kviddicsről. Akcióikat összeszokottan, elegánsan hajtották végre, s olyan pontosan helyezkedtek, mintha olvasni tudnának egymás gondolataiban. A Harry mellére tűzött kokárda szüntelenül az ő nevüket visította: „Troy – Mullett – Moran!” A következő tíz percben az ír csapat további két gólt szerzett, harminc-nullára módosítva az állást. A zöldruhás szurkolótábor szűnni nem akaró üdvrivalgással jutalmazta teljesítményüket.

Ahogy múlt az idő, a küzdelem egyre tempósabbá – és egyre elkeseredettebbé vált. Volkov és Vulkanov, a bolgárok terelői kíméletlenül ágyúzták a gurkókkal az írek hajtósorát, és általában minden eszközzel akadályozni próbálták őket. Miután két ízben is szétzilálták Troyék alakzatát, Ivanovának végül sikerült átfurakodnia az ír sorfalon, és Ryan őrzőt kijátszva megszereznie Bulgária első gólját.

– Fogjátok be a fületeket! – ordította Mr. Weasley, mikor a vélák örömtáncba kezdtek. Harry még a szemét is behunyta; teljes figyelmével a meccsre akart összpontosítani. Néhány másodperc múlva óvatosan a pályára hunyorított; a vélák addigra abbahagyták a táncot, a kvaff pedig ismét a bolgároknál volt.

– Dimitrov! Levszkij! – harsogta Bumfolt. – Dimitrov! Ivanova – azt a mindenit!

A százezer boszorkány és varázsló egyszerre kapott levegő után, mikor a két fogó, Krum és Lynch függőlegesen átzúgott a hajtók között, méghozzá olyan sebességgel, mintha egy repülőből ugrottak volna ki ejtőernyő nélkül. Harry az omniszkópon át követte zuhanásukat, s tekintetével a cikeszt kereste...

– Összetörik magukat! – sikoltott fel Hermione.

Csak félig tévedett – Viktor Krum a legeslegutolsó pillanatban kiemelkedett a zuhanásból, és újra a magasba lendült. Lynch nem volt ilyen ügyes – olyan erővel csapódott a földbe, hogy a legtávolabb ülő néző is hallotta a puffanást. Az ír szurkolók kórusban felszisszentek.

– Bolond! – mérgelődött Mr. Weasley. – Hogy dőlhetett be egy ilyen szakállas trükknek?

– Amíg a medimágusok Aidan Lynchet vizsgálják – dörgött fel Bumfolt kommentárja –, a játék szünetel.

– Nincs semmi baja, csak elhasalt egy kicsit – nyugtatta meg Charlie aggódó kishúgát. Ginny kihajolt a mellvéd fölött, és rémülten meresztgette a szemét. – Krum pontosan ezt akarta...

Harry megnyomta omniszkópján a „visszajátszás” és „játékelemzés” gombokat, beállította a sebességet, majd ismét a szeméhez emelte a távcsövet.

Most lassítva nézte végig Krum és Lynch zuhanását. „Vronszkij-műbukás – az ellenfél fogójának félrevezetése” – ez a felirat jelent meg a lencsén. Krum összehúzott szemmel koncentrált rá, hogy elkapja az utolsó másodpercet, amikor még nem késő felrántania seprűje nyelét. Lynch lekéste ezt a pillanatot, és földnek ütközött. Krum zuhanása valóban nem volt több puszta trükknél, hiszen a cikesz a közelben sem volt. Harry még soha senkit nem látott ilyen fantasztikusan repülni – Krum olyan fürgén és könnyedén mozgott a levegőben, mintha csak a szabályok miatt vitte volna magával a seprűt, mintha súlytalan volna vagy láthatatlan szárnyai lennének. Harry újból normális sebességre állította az omniszkópot, és Krumra élesített vele. Míg odalent a pályán a medimágusok gyorsan ható bájitalokkal próbálták magához téríteni Lynchet, Krum ráérősen körözött harminc méteres magasságban. Harry ráközelített az arcára; a bolgár fogó fekete szeme a mélységet pásztázta. Most, hogy ellenlábasa ájultan feküdt a pálya füvén, végre minden figyelmét a cikesz keresésének szentelhette.

Egy pere sem telt bele, és a zöld szurkolótábor örömujjongásba tört ki – Lynch feltápászkodott, lába közé kapta Tűzvillámát, és a levegőbe röppent. Visszatérése új lendületet adott az ír csapatnak; miután Musztafa belefújt sípjába, három hajtójuk az addigiaknál is parádésabb légi mutatványokba kezdett.

A következő negyedórában további tíz ír gól született, s így százharminc-tízre módosult az állás. A játék ezen a ponton kezdett eldurvulni.

Az egyik ír támadás alkalmával, mikor Mullett a bolgár karikák felé suhant a kvaffal, Zográf, a bolgár őrző kirepült elé. Harry nem látta, mi történt ezután, mert az egész csak egy szemvillanásnyi ideig tartott, de a következő pillanatban dühösen felmorajlott az ír szurkolótábor, és Musztafa éles sípszava jelezte, hogy valaki szabálytalankodott.

– Musztafa felelősségre vonja a bolgár kapust – kommentálta az eseményeket Bumfolt. – Bizonyára könyöklésért. És... igen, büntetőt ítél Írország javára!

A leprikónok, akik felbőszült darázsraj módjára a levegőbe emelkedtek, mikor Mullettet faultolták, most alakzatba gyűltek, és a „HA-HA-HA” feliratot rajzolták az égre. A vélák erre dühösen felugrottak, felborzolták hosszú hajukat, és táncolni kezdtek.

A Weasley-fiúk és Harry gyorsan befogták a fülüket, de Hermione, akire nem hatott a bűbáj, szinte nyomban cibálni kezdte Harry ruháját. Harry odafordult hozzá, s a lány lehúzta kezét a füléről.

– Nézd meg bírót! – kuncogott.

Harry a pálya felé fordult. Hasszán Musztafa időközben leszállt a vélák előtt a földre, és valóban igen furcsa dolgokat művelt: karizmait mutogatta és lelkesen pödörte a bajuszát.

– Ejnye, ez azért túlzás! – harsogta kaján derűvel Bumfolt. – Kéretik észhez téríteni a bírót!

Az egyik medimágus kezét a fülére szorítva odaszaladt a bíróhoz, és jól sípcsonton rúgta. Harry az omniszkópon át figyelte a jelenetet. A fájdalom kizökkentette mámorából Musztafát, aki előbb zavartan pislogott, majd kiabálni kezdett a vélákkal. Azok abbahagyták a táncot, és felháborodva tiltakoztak.

– Ha nem csalódom, Musztafa bíró ki akarja küldeni a pályáról a bolgár kabalákat! – hangzott fel Bumfolt mennydörgő hangja. – Ilyen még nem volt, hölgyeim és uraim!... Ejnye, úgy látom, kezd elfajulni a dolog...

És valóban: Volkov és Vulkanov, a bolgárok terelői leszálltak a földre, és dühösen vitatkozni kezdtek a bíróval. Közben egyre a leprikónok felé mutogattak, akik most a kaján „HI-HI-HI” feliratot alkotva lebegtek a magasban. Musztafát azonban nem hatották meg a bolgárok érvei; kinyújtott karral a levegőbe bökött, utasítva a két játékost, hogy szálljanak fel. Mivel azok nem tágítottak, Musztafa kétszer belefújt a sípjába.

– Írország két büntetőt dobhat! – kiabálta Bumfolt, túlharsogva a piros tábor felháborodott moraját. – Volkov és Vulkanov bizony jobban tennék, ha visszaülnének a seprűikre... igen... már fel is szálltak... és Troynál van a kvaff...

Ami ezek után a karikás póznák között zajlott, inkább elkeseredett légi csatára hasonlított, semmint sportmérkőzésre. Mindkét csapat terelői irgalmatlanul suhogtatták ütőiket – Volkovnak és Vulkanovnak szemlátomást már édesmindegy volt, hogy a gurkókat vagy az ír játékosokat találják-e el. Dimitrov egyenesen megcélozta a kvaffot birtokló Morant, és kis híján letaszította őt a seprűjéről.

– Fault! – bődültek fel kórusban az ír szurkolók.

– Fault! – visszhangozta Ludo Bumfolt mágikusan felerősített hangja. – Dimitrov lökte Morant! Szándékosan karambolozott vele! Ezért megint büntető járna... Tessék, már halljuk is a sípszót!

A leprikónok újra a levegőbe röppentek, s ezúttal egy óriási kezet formáztak, amelynek csak egyetlen ujja volt kinyújtva... A sértő gesztus láttán a vélák végképp kijöttek a béketűrésből; betódultak a pályára, és öklömnyi tűzgolyókat kezdtek dobálni a leprikónok felé. Harry döbbenten meredt rájuk az omniszkóp lencséjén át; már egyáltalán nem találta szépnek őket. Nem is csoda, hisz a vélák arca most csúf, kampós csőrű madárfejjé torzult, s vállukból pikkelyes szárnyak nőttek ki...

– Látjátok, fiúk? – kiabálta Mr. Weasley. – Ezért mondom, hogy sose ítéljetek a külső alapján!

A pályára siető minisztériumi varázslók megpróbálták szétválasztani a vélákat és a leprikónokat, de vajmi kevés sikerrel; mindazonáltal a csapatkabalák csatája ártatlan évődésnek tűnt a magasban zajló elkeseredett küzdelemhez képest. Harry alig győzte tekintetével követni a puskagolyó sebességével ide-oda cikázó kvaffot...

– Levszkij – Dimitrov – Moran – Troy. Mullett – Ivanova – újra Moran – még mindig nála a kvaff – ÉS BEDOBJA!

Az ír szurkolók örömkiáltásaiból azonban alig hallatszott valami a vélák vad visítása, a minisztériumi mágusok varázspálcáinak durrogása és a bolgárok bőszült bömbölése közepette. A játék azonnal folytatódott; Levszkij indult el a kvaffal, lepasszolta Dimitrovnak...

Quigley terelő ekkor egy lendületes suhintással Krum felé küldte az egyik gurkót. A bolgár fogó nem hajolt félre elég gyorsan, és a súlyos golyó telibe találta az arcát.

A tömeg döbbenten felmorajlott. Krum törött orrából ömlött a vér, Musztafa mégsem fújta meg a sípját. Mással volt ugyanis elfoglalva, s ezért senki nem hibáztathatta: az egyik véla tűzgolyója ugyanis lángra lobbantotta seprűje farkát.

Harry türelmetlenül várta, hogy valaki észrevegye Krum sebesülését. Bár Írországnak drukkolt, Krumot tartotta a legjobb játékosnak a tizennégy közül. Ron szemlátomást hasonló véleményen volt.

– Adjanak időt neki! Senki nem látja, milyen állapotban van? Így nem lehet játszani...

– Odanézz! Lynch! – kiáltott fel Harry.

Az ír fogó hirtelen függőleges zuhanásba kezdett, s Harry biztosra vette, hogy ezúttal nem a Vronszkij-műbukást látja – ez igazi rárepülés volt...

A közönségnek nagyjából a fele vette észre, mi történik. Az ír szurkolók hatalmas zöld hullámban felpattantak, és ordítva biztatták fogójukat... de Krum sem maradt tétlen. Egy szempillantás alatt átlátta a helyzetet, és Lynch után iramodott – bár Harrynek fogalma sem volt, hogyan láthat a vértől, mely száguldás közben is csak úgy fröcskölt az arcáról. Akárhogy is, Krumnak sikerült utolérnie Lynchet, s a két fogó ismét fej fej mellett zuhant a föld felé...

– Nem tudnak megállni! – sikoltott fel Hermione.

– Dehogynem! – ordította Ron.

– Lynch nem tud! – kiabálta Harry.

Igaza lett – Lynch másodszor is a földön kötött ki, a felbőszült vélák pedig úgy vetették rá magukat, mint keselyük a koncra.

– A cikesz! – üvöltött fel Charlie a sor másik végén. – Hol van a cikesz?

– Elkapta! – ordította Harry. – Krum elkapta! Vége a meccsnek!

A vértől csatakos ruhájú Krum lefékezte seprűjét, elegánsan vízszintesbe kanyarodott, és a magasba emelte fél kezét – ujjai közt ott csillogott az aranycikesz.

A hatalmas fekete táblán megjelent a végeredmény – BULGÁRIA: 160, ÍRORSZÁG: 170 –, de a közönség még jó pár másodpercig nem fogta fel, mit történt. Azután felzúgott a tömeg – előbb tompán, aztán egyre hangosabban, akár egy ébredező, lusta oroszlán –, s végül a zöld tábor féktelen, tomboló ünneplésbe kezdett.

– GYŐZÖTT ÍRORSZÁG! – bömbölte kissé megkésve Bumfolt. – A CIKESZT KRUM KAPTA EL – DE ÍRORSZÁG GYŐZÖTT! Álmunkban se hittük volna, hogy ez megtörténhet, hölgyeim és uraim!

– De hát miért kapta el a cikeszt? – kérdezte ordítva Ron, miközben a széke előtt szökdécselt, és két kezét égnek emelve tapsolt. – Akkor fejezte be a meccset, amikor Írország százhatvan ponttal vezetett!

– Tudta, hogy esélyük sincs behozni a hátrányt – kiabált vissza Harry, aki ugyancsak lelkesen tapsolt. – Túl jók voltak az ír hajtók... Krum stílusosan akarta befejezni a mérkőzést...

– Nagyon hősiesen viselkedett – állapította meg Hermione, aki a mellvéd fölött kihajolva figyelte a földre ereszkedő Krumot. Csapatnyi medimágus indult el a bolgár fogó felé, durrogó pálcákkal törve utat a vélák és leprikónok között. – Borzalmasan néz ki...

Harry újra a szeméhez emelte az omniszkópot. Nem volt könnyű kivenni, mi történik odalent – a boldogan cikázó leprikónok jóformán az egész pályát eltakarták –, de azért nagy nehezen sikerült megtalálnia a medimágusok gyűrűjében álló Krumot. A bolgár a szokásosnál is mogorvább képet vágott, és nem engedte, hogy ellássák sérülését. Csapattársai a közelében ácsorogtak, és megsemmisülten csóválták a fejüket, míg nem sokkal odébb az írek győzelmi táncot lejtettek a leprikónfelhőből hulló aranyesőben. A lelátókat lengő zászlók erdeje lepte el, s a levegőt betöltötték az ezer szólamban felzengő ír himnusz hangjai. A vélák újra felvették szokásos szemet gyönyörködtető alakjukat, de szép fejüket most lehorgasztották, és sugárzó arcukon gyászos kifejezés ült.

– Aszér dérékásán küszdötünk – szólt egy hang Harry háta mögött. Harry hátranézett; a bolgár mágiaügyi miniszter volt az.

– De hiszen maga tud angolul! – csattant fel méltatlankodva Caramel. – Mégis hagyta, hogy egész nap kézzel-lábbal mutogassak!

– Natyon szórakosztató volt – felelte vállvonogatva a bolgár miniszter.

– És miközben az ír válogatott tagjai tiszteletkört repülnek kabaláik kíséretében, a díszpáholyba behozzák magát a Kviddics Világkupát! – harsogta Bumfolt.

Harrynek be kellett hunynia a szemét a hirtelen támadt vakító fehér ragyogásban. A díszpáholyt láthatatlan, mágikus reflektorok fénye árasztotta el, lehetővé téve, hogy a lelátókról is figyelemmel lehessen kisérai az ott zajló eseményeket. Harry hunyorogva a bejárat felé sandított; azon épp akkor cipelt be két ziháló varázsló egy hatalmas aranyserleget. A serleg Cornelius Caramelhez került, aki még mindig sértődött arcot vágott – szemlátomást nem tudott napirendre térni afelett, hogy bolgár kollégája bohócot csinált belőle.

– Köszöntse nagy taps a gáláns vesztest – Bulgáriát! – mennydörögte Bumfolt.

A díszpáholy lépcsőjén megjelent a legyőzött bolgár csapat hét játékosa. A közönség elismerően tapsolt, s a lelátókon szapora villogás jelezte, hogy omniszkópok ezrei szegeződnek a kivilágított páholyra.

A bolgárok végigvonultak a két széksor között, s miközben Bumfolt a nevüket harsogta, rendre kezet ráztak a két miniszterrel. Krum, aki az utolsó volt a sorban, még mindig borzalmasan festett; arca fekete volt a rászáradt vértől, s szeme körül sötét monoklik éktelenkedtek – de kezében még mindig ott volt az aranycikesz. Harry megállapította, hogy a bolgár sokkal esetlenebbül mozog a földön, mint a levegőben. Háta görbe, válla csapott volt, s csámpásan, kissé totyogva járt. Akárhogy is – mikor Bumfolt beleharsogta nevét a stadion hatalmas légterébe, a tömeg mennydörgő ovációval ünnepelte őt.

S akkor megérkezett a győztes ír csapat. Aidan Lynchet Moran és Conolly támogatták. A fogó tekintete kissé ködös volt – bizonyára agyrázkódást kapott a második kemény landolás alkalmával –, de azért ő is boldogan vigyorgott, mikor Troy és Quigley a tömeg ujjongásától kísérve a magasba emelték a csillogó aranyserleget. Harry keze elzsibbadt a kitartó tapsolástól.

Végül, miután az ír csapat tagjai elhagyták a díszpáholyt, hogy újabb tiszteletkört írjanak le a lelátók fölött (Aidan Lynch Conolly mögé ült fel, és végig kótyagosan vigyorgott), Bumfolt a torkának szegezte a pálcáját, és így szólt: – Silentium.

– Ezt az estét még évek múlva is emlegetni fogjuk – dörmögte rekedten. – Micsoda váratlan fordulat... Ki látott már ilyen rövid döntőt?... Á, igen, nektek jár egy kis pénz... Mennyi is?

Fred és George időközben átmásztak székük támláján, megálltak Ludo Bumfolt előtt, és boldog vigyorral nyújtották a markukat.

Kilencedik fejezet

A Sötét Jegy

– El ne mondjátok anyátoknak, hogy fogadtatok! – figyelmeztette Mr. Weasley az ikreket, miközben a csapat lefelé baktatott a stadion piros szőnyeggel bevont lépcsőjén.

– Ne félj, apa, nem mondjuk el – felelte sejtelmes vigyorral Fred. – Nagy terveink vannak a pénzzel, nem akarjuk, hogy anya elkobozza.

Mr. Weasley már-már megkérdezte, hogy pontosan mifélék azok a nagy tervek, de aztán meggondolta magát. Belátta, hogy jobb, ha nem tud a dologról.

A lépcső aljában csatlakoztak a kapuk felé áramló tömeghez, majd a kivilágított ösvényt követve

elindultak a sátraik irányába. Köröskörül harsány gajdolás verte fel az éjszaka csendjét, s a fejük fölött kurjongató, lámpájukat lengető leprikónok cikáztak. Ahogy megérkeztek sátraikhoz, kiderült, hogy egyiküknek sincs még nagy kedve ágyba bújni, s Mr. Weasley – figyelembe véve a táborban uralkodó hangulatot – áldását adta rá, hogy lefekvés előtt igyanak meg még egy csésze kakaót. Letelepedtek hát a kis asztal köré, és hamarosan élénk beszélgetés bontakozott ki köztük – a téma természetesen a mérkőzés volt. Mr. Weasley szenvedélyes vitába bonyolódott Charlie-val az előnyszabály hátulütőiről, s csak akkor jutott eszébe az órájára pillantani, mikor Ginny elbóbiskolt az asztalnál, és a padlóra locsolt egy egész bögre forró csokoládét. Ekkor aztán véget vetett a szócsatának, és gyorsan ágyba parancsolta népes családját. Hermione és Ginny átmentek a másik sátorba, Harry és a Weasleyk pedig pizsamába bújtak, és ki-ki választott magának egy

helyet az emeletes ágyakon. A tábor túlsó vége felől még ekkor is énekszót és visszhangzó durrogást sodort feléjük a szél.

– Istenem, de jó, hogy nem vagyok szolgálatban...! – dünnyögte álmosan Mr. Weasley. – Nem lehet valami hálás feladat lecsendesíteni az íreket.

Harry Ronnal osztozott az egyik emeletes ágyon; a felső matracot választotta, s most nyitott szemmel feküdt, a sátortetőre meredve. A vásznon átszűrődött a fölöttük röpködő leprikónok lámpásainak fénye, de ő az elsuhanó foltok helyett Krumot és parádés légi mutatványait látta maga előtt. Alig várta, hogy újra felülhessen saját Tűzvillámára, és maga is kipróbálhassa a Vronszkij-műbukást... Oliver Wood kusza ábrákkal illusztrált magyarázatából nem derült ki, hogyan kell szépen megcsinálni a mozdulatsort... Lelki szemei előtt önmagát látta, amint a nevét hirdető talárban kiröppen a pálya fölé... elképzelte, milyen érzés lehet, amikor százezer ember kórusban köszönti őt, miközben a stadion falai között ott visszhangzik Ludo Bumfolt mennydörgő hangja: „Éééééés... Potter!”

Harrynek később fogalma sem volt róla, hogy álmodozásából ocsúdott-e fel vagy már igazi álomból ébredt – de arra pontosan emlékezett, hogy Mr. Weasley kiabálását hallva egy csapásra magához tért.

– Ébredjetek! Ron, Harry – gyorsan, keljetek fel!

Harry úgy ült fel, mintha rugóra járna – érezte, hogy feje búbja végigsúrolja a vászontetőt.

– Mi történt? – kérdezte kábán.

Azt kérdés nélkül is tudta, hogy odakint valami nincs rendjén. A tábor zaja megváltozott – énekszó és kurjongatás helyett most rémült kiáltozás és léptek szapora dobogása verte fel a csendet.

Gyorsan lemászott az ágyról, és a ruhái után nyúlt, de Mr. Weasley, aki már felhúzta pizsamája fölé farmernadrágját, rá szólt:

– Hagyd, Harry, erre most nincs idő! Fogd a dzsekid, és gyerünk kifelé – gyorsan!

Harry engedelmeskedett, és kirohant a sátorból, sarkában Ronnal.

Már csak itt-ott pislákolt néhány tábortűz, s ezek fénye botladozva szaladgáló embereket világított meg – mind egy irányba, az erdő felé rohantak, egy formátlan, sötét tömeg elől menekülve, ami furcsa villanások és fegyverropogást idéző durrogás közepette közeledett Harryék felé. Útját gúnykacaj, féktelen hahota és részeg kurjongatás kísérte – aztán egy vakító zöld fénynyaláb végre megvilágította a jelenetet.

Varázslók egy csapata vonult át lassan a mezőn; vállt vállnak vetve, sűrű tömegben haladtak, és mindannyian a magasba emelték pálcájukat. Harry a szemét meresztgette rájuk... Úgy tűnt, mintha a felvonulóknak nem lenne arca... aztán rádöbbent, hogy valamennyien csuklyát és álarcot viselnek. Magasan a csoport fölött négy természetellenes tartásba kényszeríttet, kapálózó alak lebegett a levegőben. Az egész jelenet olyan volt, mint egy groteszk, fordított bábszínházi előadás, amiben álarcos bábjátékosok repülő bábokat rángatnak égnek meredő pálcák és láthatatlan zsinórok segítségével. A négy lebegő alak közül kettő ráadásul feltűnően kicsi volt.

A mezőn át vonuló álarcosokhoz egyre több és több varázsló csatlakozott, s az újonnan érkezettek nevetve mutogattak a kapálózó alakokra. A felduzzadt tömeg mindenen átgázolt, kíméletlen pusztítást végezve a sátrak erdejében. Egyik-másik varázsló – Harry ezt a saját szemével látta – a pálcájával robbantotta szét az útjába kerülő sátrakat. Nem egy sátor tüzet fogott, s a táborban nőttön nőtt a pánik.

Mikor a menet elhaladt egy égő sátor mellett, a lángok megvilágították a lebegő alakokat. Harry az egyikben felismerte Mr. Robertset, a kemping tulajdonosát. A másik három alak bizonyára Mr. Roberts felesége és két gyereke volt. Az egyik álarcos varázsló egy pálcaintéssel fejjel lefelé fordította Mrs Robertset, akinek így a hálóinge felcsúszott a hasára, közszemlére téve terjedelmes bugyogóját.

Ron szánakozva nézte a kisebbik mugligyereket, aki ernyedten lecsüngő fejjel, búgócsiga módjára forgott vagy tizenöt méteres magasságban.

– Undorító – fakadt ki. – Ezek nem normálisak...

Hermione és Ginny léptek oda hozzájuk. Ők is csupán egy kabátot húztak fel hálóingükre. Velük egy időben Bill, Charlie és Percy is kiléptek a fiúk sátrából, felöltözve, kezükben varázspálcával.

– Segítenünk kell a kollégáknak – kiabálta Mr. Weasley a hangoskodó tömeget túlharsogva, és közben feltűrte pizsamakabátja ujját. – Ti, gyerekek, menjetek be az erdőbe, és maradjatok együtt. Ha rendet csináltunk, majd értetek megyek!

Bill, Charlie és Percy apjukat meg sem várva szemberohantak a közeledő tömeggel; Mr. Weasley utánuk szaladt. Minden irányból minisztériumi varázslók siettek a rendbontók felé. A tömeg, s velük a Roberts család, egyre közelebb ért Harryékhez.

– Gyerünk! – Fred megfogta Ginny kezét, és vonszolni kezdte kishúgát az erdő felé. Harry, Ron, Hermione és George követték őket. Az erdő szélére érve valamennyien hátranéztek. A tömeg időközben hatalmasra duzzadt; a minisztériumi varázslók az emberek között átfurakodva igyekeztek eljutni a sokaság közepén haladó csuklyásokhoz, de csak lassan haladtak előre. Egyikük sem alkalmazott bűbájt, hogy utat törjön magának – bizonyára nem akarták kockáztatni, hogy Robertsék lezuhanjanak a magasból.

A stadionhoz vezető ösvény mentén felszerelt színes lámpások most nem égtek; a menekülő táborlakók tapogatózva kóboroltak a fák között. Itt is, ott is gyereksírás hangzott fel, s csak úgy zengett az erdő az eltévedtek aggódó kiáltásaitól. Harry lépten-nyomon emberekbe ütközött, de a sötétben nem tudta kivenni az arcukat. Azután egyszer csak Ron fájdalmas kiáltása ütötte meg a fülét.

Hermione nyomban megtorpant, s a mögötte haladó Harry nekiütközött.

– Mi történt? – kérdezte ijedten a lány. – Ron! Merre vagy? Elegem van ebből a vakoskodásból! Lumos!

Hermione pálcáján apró láng gyulladt ki, megvilágítva az ösvényen elterült Ront.

– Elbotlottam egy gyökérben – dörmögte mérgesen a fiú, miközben feltápászkodott.

– Ekkora lábbal nem is csoda – nyekeregte egy lusta hang valahol a hátuk mögött.

Harry, Ron és Hermione megfordultak. Néhány méterre tőlük, az egyik fa mellett Draco Malfoy állt, karba tett kézzel, hátát a fa törzsének vetve. Tökéletesen nyugodtnak, sőt vidámnak tűnt, és szemlátomást úgy helyezkedett, hogy a fák között kinézve figyelemmel kísérhesse a táborban zajló eseményeket.

Ron olyan szavakkal válaszolt Malfoynak, amelyeket Mrs Weasley jelenlétében egészen biztosan nem mert volna kiejteni a száján.

– Ejnye, Weasley, hogy beszélsz? – vigyorgott Malfoy. – Jobb lesz, ha csöndben elhúzzátok innen a csíkot. Gondolom, nem akarjátok, hogy elkapják a csajt.

Fejével Hermione felé bökött. Ebben a pillanatban hatalmas dörrenés hatolt a fülükbe, s egyidejűleg vakító zöld fény villant fel valahol a táborban.

– Mért kapnának el? – kérdezte dacosan Hermione.

– Nem látod, mit csinálnak, Granger? – duruzsolta kajánul a fiú. – Muglikra vadásznak. Te is a levegőben akarod mutogatni a bugyidat? Mert akkor nyugodtan várd meg őket. Legalább röhögünk egy jót.

– Hermione boszorkány – vágott vissza Harry.

– Ahogy gondolod, Potter – vont vállat Malfoy. – Ha szerinted nem ismernek fel egy sárvérűt, maradjatok itt.

– Vigyázz a szádra, Malfoy! – csattant fel Ron, és fenyegetően elindult Malfoy felé. „Sárvérű”-nek titulálni valakit goromba sértés volt; egyes aranyvérűek nevezték így a mugli származású varázslókat és boszorkányokat.

– Ne foglalkozz vele – szólt gyorsan Hermione, és elkapta Ron karját.

Most egy minden eddiginél hevesebb robbanás rázta meg a levegőt. A közelben többen is rémülten felkiáltottak. Malfoy gúnyosan kuncogott.

– Milyen ijedősek egyesek – szólt. – Tényleg, ti hogy kerültök ide? Weasley apuka rátok parancsolt, hogy bújjatok el? Na és ő hol van? Elment megmenteni a muglikat?

Most már Harry is kezdett kijönni a sodrából.

– Inkább azt mondd meg, hol vannak a te szüleid – vetette oda Malfoynak. – Az álarcosok között, mi?

Malfoy higgadt mosollyal nézett rá.

– Gondolod, hogy megmondanám, ha ott volnának, Potter? – Gyertek, menjük már – szólt Hermione, undorodó pillantást vetve Malfoyra. – Keressük meg a többieket.

– Pszt, Granger, a végén még meghallanak! – gúnyolódott Malfoy.

– Gyertek már! – csattant fel türelmét vesztve Hermione, és vonszolni kezdte barátait az ösvény felé.

– Tuti biztos, hogy az apja ott van abban a csürhében – morogta fogcsikorgatva Ron.

– Remélem, hogy elkapják a minisztérium emberei – dohogott Hermione.

Fred, George és Ginny sehol sem voltak. Az ösvényen viszont most már csapatostul vonultak az emberek, s mind riadtan tekingettek hátra a táborban összeverődött tömeg felé.

Harryék továbbindultak az ösvény mentén, s néhány lépés után egy csoport vitatkozó pizsamás fiút és lányt pillantottak meg. Egy göndör hajú lány láttukra feléjük fordult és így szólt:

– Ou est Madame Maxime? Nous l'avons perdue...

– Oh – tessék? – kérdezte zavartan Ron.

– Oh... – A lány hátat fordított nekik, s mikor továbbmentek, tisztán hallották, hogy ezt mondja: – Rhoxfórh.

– Beauxbatons – dörmögte Hermione.

– Tessék? – nézett rá Harry.

– Ezek a Beauxbatonsba járnak – magyarázta Hermione. – Tudod... a Beauxbatons Mágusakadémiára... Olvashattál róla az Európai mágusiskolák összehasonlító értékelésében.

– Ja... igen, persze – bólogatott Harry.

– Nem hiszem, hogy Fredék ilyen messzire eljöttek – jegyezte meg Ron. Előhúzta varázspálcáját, Hermionéhoz hasonlóan kis lángot bűvölt rá, és hunyorogva pásztázni kezdte az ösvényt. Harry benyúlt dzsekije zsebébe a saját pálcája után – de nem találta. Az omniszkópon kívül semmi nem volt a zsebében.

– Ez nem lehet igaz... Elvesztettem a pálcámat!

– Ne! Komolyan?

Ron és Hermione magasra emelték pálcáikat, hogy nagyobb kört világítsanak meg vele. Harry körülnézett a földön, de pálcájának nyomát se lelte.

– Lehet, hogy a sátorban felejtetted – mondta Ron.

– Vagy talán kiesett a zsebedből, miközben futottunk – csóválta a fejét Hermione.

– Igen – dörmögte Harry. – Talán...

A varázspálcáját mindig magánál hordta, ha a mágusok világában tartózkodott. Most, hogy ott állt egyetlen fegyvere nélkül egy éjszakai kaland kellős közepén, aggasztóan védtelennek érezte magát.

Hirtelen hangos zörgés ütötte meg a fülüket; mindhárman összerezzentek. Winky, a házimanó bukkant elő egy közeli bokor ágai közül; erőlködve bukdácsolt kurta lábain, szemlátomást minden lépésért meg kellett küzdenie – mintha valaki egy láthatatlan kötéllel húzta volna visszafelé.

– Gonosz varázslók járnak a táborban! – sipákolta zihálva. – Emberek fent, magasan! Magasan a levegőben! Winky elmenekül, elbújik!

Azzal a házimanó átvágott a sövényen, és eltűnt a fák sűrűjében. Harryék még jó ideig hallották erőlködő nyögéseit és zihálását.

– Mi baja van? – ráncolta a homlokát Ron. – Miért nem tud rendesen szaladni?

– Biztos nem kapott rá engedélyt, hogy elbújjon – vélekedett Harry. Dobby jutott az eszébe, aki mindig kényszeresen püfölni kezdte saját magát, ha olyasmit csinált, amiről tudta, hogy gazdáinak nem tetszene.

– Tűrhetetlen, amit egyesek a házimanójukkal csinálnak! – háborgott Hermione. – Mr. Kupor is úgy bánik Winkyvel, mint egy rabszolgával! Tudja, hogy tériszonya van, mégis felküldi a stadion legtetejére, aztán pedig megbabonázza, hogy szegény még menekülni se tudjon! Hát senkinek nem jut eszébe segíteni ezeken a szerencsétleneken?

– A manók elégedettek a sorsukkal – felelte vállvonogatva Ron. – hallottad, mit mondott Winky... „Házimanónak ne legyen öröme az életben”... Ezek direkt elvárják, hogy valaki parancsolgasson nekik.

– Ez a hozzáállás mérgezi meg a társadalmat, Ron! – heveskedett Hermione. – Az ilyen lusta és közönyös emberek miatt maradnak fenn az idejétmúlt, igazságtalan intézmények...

Az erdő széle felől ismét hatalmas dörrenés hallatszott.

– Inkább menjünk tovább, jó!? – türelmetlenkedett Ron.

Harry elkapta a dühös pillantást, amit barátja Hermionéra vetett. Talán volt valami abban, amit Malfoy mondott, gondolta. Lehet, hogy Hermione tényleg nagyobb veszélyben van, mint ők.

Továbbindultak az ösvényen az erdő mélye felé. Ron és Hermione Fredéket keresték a tekintetükkel, Harry pedig újra meg újra kiforgatta a zsebeit – nagyon jól tudta, hogy a pálca elveszett, de roppant nehezére esett beletörődni. Miután elhaladtak egy csapatnyi kobold mellett, akik a táborban zajló eseményekkel mit sem törődve, nagy vihorászás közepette egy zsák aranyon osztozkodtak, kisvártatva ezüstös fényt pillantottak meg a fák között Közelebb érve látták, hogy a fény forrása nem más, mint három sudár termetű, szépséges véla. A bűbájos lények egy tisztáson álltak, három hangoskodó varázslóifjonc társaságában.

– Száz zsák galleont keresek egy évben! – dicsekedett az egyik fiú. – Sárkányölőként dolgozom a Veszélyes Lények Likvidálását Jóváhagyó Bizottságnak!

– Nem igaz! – torkolta le a barátja. – Tányérmosó vagy a Foltozott Üstben! De én, én vámpírvadász vagyok! Már vagy kilencvennek döftem karót a szívébe!

A harmadik fiú, akinek a szeplői még a vélák derengő fényében is jól látszottak, még ennél is tudott cifrábbat mondani:

– Én leszek a varázslótörténelem legfiatalabb mágiaügyi minisztere!

Harrynek, bár nem volt túl jó kedvében, nevetnie kellett. Ismerte a szeplős ifjoncot: Stan Shunpike-nak hívták, és valójában kalauz volt egy kétemeletes mágusszállító csodajárművön, a Kóbor Grimbuszon.

Harry Ronhoz fordult, hogy ezt neki is elmondja, de barátja épp nem volt társalgásképes állapotban. Tátott szájjal, bambán bámult a vélákra, aztán egyszerre kiabálni kezdett:

– Mondtam már, hogy feltaláltam egy seprűt, amin el lehet repülni a Jupiterig!?

– Szégyelld magad, Ron! – pirított rá Hermione, miközben Harryvel kétfelől karon ragadták megbabonázott barátjukat, és nagy nehezen visszafordították az ösvény felé.

Az erdő lassan elnyelte a vélák lelkes udvarlóinak hangját, s a menekülő táborlakók kiáltozása is távoli zsivajjá tompult. A rengeteg közepén jártak; úgy tűnt, itt végre maguk maradtak.

Harry körülnézett.

– Szerintem most már megállhatunk. Száz méterről hallani fogjuk, ha valaki közeledik.

Alig fejezte be a mondatot, amikor egy közeli fa mögül kilépett Ludo Bumfolt.

A két pálca pislákoló fénye is elég volt hozzá, hogy Harry észrevegye, mekkora változáson ment keresztül a főosztályvezető. Már nem szökdécselt úgy, mintha rugókon járna, inkább megfáradt, törődött ember benyomását keltette; korábban pirospozsgás arca most sápadt és komor volt.

– Ki jár itt? – kérdezte hunyorogva, s mikor felismerte Harryéket, megütközve ráncolta a homlokát. – Ti meg hogy kerültök éjnek idején az erdőbe?

Harry, Ron és Hermione csodálkozó pillantást váltottak. – Hát a... zavargás miatt vagyunk itt – felelte hármuk nevében Ron.

Bumfolt rámeredt.

– Mi miatt?

– A táborban egy csapat varázsló elkapott egy mugli családot.

– A ménkű csapjon beléjük! – szitkozódott Bumfolt, és a következő pillanatban halk pukkanással dehoppanált.

– Mr. Bumfolt nem igazán ura a helyzetnek – csóválta a fejét Hermione.

Ron egy közeli kis tisztásra vezette barátait. Ott kinézett magának egy száraz fűcsomói egy fa tövében, és letelepedett.

– Terelőnek sokkal jobb volt, az biztos – jegyezte meg. – A Dimbourne-i Darazsakkal zsinórban háromszor nyert országos bajnokságot.

Beszéd közben elővette zsebéből a miniatűr Krum-figurát, letette a földre, s egy darabig elmélázva nézegette a fel-alá járkáló bábut. A modell csámpás volt és csapott vállú, akárcsak az igazi Krum. Harry a távolból feléjük szűrődő zajokat hallgatta. A zsivaj mintha elcsendesedett volna, s egy ideje a dörrenések is megszűntek. Úgy tűnt, a minisztériumi varázslóknak végre sikerült helyreállítaniuk a tábor békéjét.

– Remélem, Fredék is jól vannak – törte meg a csendet Hermione.

– Ne aggódj, tudnak vigyázni magukra – felelte Ron. Harry leült barátja mellé, és nézegetni kezdte az avarban bukdácsoló mini Krumot.

– Az is lehet, hogy apádnak sikerült elkapnia Lucius Malfoyt – szólt. – Régi vágya teljesülne, ha végre rá tudna bizonyítani valamit.

– És Dracónak is elmenne a kedve a vigyorgástól – bólintott Ron.

– Csak azokat a szegény muglikat sajnálom – szólt aggodalmas arccal Hermione. – Mi lesz, ha nem tudják lehozni őket?

– Lehozzák őket, ne félj! – biztosította Ron. – Megtalálják a módját.

– Egyáltalán: hogy jutott eszükbe ilyet csinálni? – töprengett hangosan Hermione. – Pont egy ilyen helyen, ahol nyüzsögnek a minisztérium emberei. Miből gondolták, hogy ezt megúszhatják? Persze lehet, hogy ittak, és attól bátorodtak fel, vagy...

Hirtelen elnémult, és mozdulatlanná dermedve hallgatózni kezdett. A fiúk is a fülüket hegyezték. Valaki feléjük tartott a sötét fák között – jól kivehető volt bizonytalan, tántorgó lépteinek zaja. A három jó barát lélegzetvisszafojtva fülelt. A léptek egyre közeledtek – azután hirtelen csend lett.

– Hahó! – kiáltott be a fák közé Harry.

Nem érkezett válasz. Harry felállt, és meresztgetni kezdte a szemét. Két-három méternél nem látott messzebb, de a zsigereiben érezte, hogy a fák között rejtőző ember sincs sokkal távolabb.

– Van itt valaki? – próbálkozott újra.

A rejtőzködő alak most megszólalt – de ami elhagyta ajkát, az nem köszönés, bemutatkozás vagy gyanakvó kérdés volt – hanem egy varázsige.

– MORSMORDRE!

Abból a koromsötét foltból, ahol Harry az idegent sejtette, hatalmas, zöld, fénylő valami robbant ki, és emelkedett lassan a magasba.

Ron talpra szökkent, és a jelenségre meredt.

– Mi a fene ez!?

Harry az első pillanatban azt hitte, hogy újabb leprikónalakzat bontakozik ki a szeme előtt. Aztán rádöbbent, hogy amit lát, nem manókból, hanem fényes, smaragdzöld szikrákból vagy csillagokból áll. A csillagok egy óriási koponyát formáztak, melynek kitátott szájából nyelv helyett egy kígyó meredt elő. A jelenség kavargó, zöld füstködbe burkolózva, feltartóztathatatlanul emelkedett az ég felé.

Egyszerre, mintegy parancsszóra több ezer férfi és nő hisztérikus sikoltozása és rémült kiabálása verte fel a csendet. Harrynek fogalma sem volt, mi válthatta ki a tömeg rémületét; nem tudott másra gondolni, mint hogy az emberek a jelenség láttán estek pánikba. A kígyónyelvű halálfej immár úgy rajzolódott ki az éjszakai égen, mint egy új, fenyegető csillagkép, s kísérteties, zöld fénye az egész erdőt beragyogta. Harry a környéket kémlelte, hátha megpillantja a varázslót, aki a különös halálfejet megidézte, de senkit nem látott.

– Jöjjön elő! – kiáltotta.

– Harry, gyere, gyere, menjünk innen! – Hermione vadul cibálni kezdte a dzsekijét.

– Mi bajod? – kérdezte döbbenten Harry, a lány holtra vált arcára pillantva.

– Ez a Sötét Jegy, Harry! – nyöszörögte a rémülettől rekedten Hermione, és még kétségbeesettebben rángatta Harry dzsekijét. – Tudodki jelképe!

– Voldemort jelképe!?

– Gyere már, Harry!

Harry megfordult, s miután Ron zsebre dugta a mini Krumot, mindhárman elindultak a tisztás túloldala felé. Alig néhány lépést tettek azonban, mikor finom pukkanássorozat kíséretében húsz varázsló tűnt fel körülöttük a semmiből.

Harry megpördült a tengelye körül, és egy szempillantás alatt két dolgot is konstatált: hogy az összes varázslónak ott a kezében a pálcája, és hogy valamennyi pálca Ronra, Hermionéra és őrá szegeződik. – FEKÜDJ! – kiáltotta, és gondolkodás nélkül a földre rántotta két barátját.

– STUPOR! – harsogta kórusban a húsz varázsló. Az átkot vakító villanássorozat követte, s Harry érezte, hogy felborzolódik a haja, mintha szélroham söpört volna végig a tisztáson. Fektéből felpillantva száguldó tűzpiros fénynyalábokat látott, melyek keresztülkasul cikáztak a tisztáson, fatörzsről fatörzsre pattantak, s végül eltűntek a fák sűrűjében.

– Állj! – kiáltotta egy ismerős hang. – NE! Ez a fiam!

Harry érezte, hogy haja ismét rásimul a fejére. Most már kicsit bátrabban nézett körül; az előtte álló varázsló leeresztette pálcáját. Az oldalára fordult hát, és megpillantotta Mr. Weasleyt, aki rémült arccal sietett feléjük.

– Ron... Harry – szólt remegő hangon. – Hermione... Nem esett bajotok?

– Álljon félre, Arthur – parancsolta egy hideg, szigorú hang.

Mr. Kupor volt az. Ő is elindult Harryék felé, s a többi minisztériumi varázsló követte a példáját. Harry felállt, és szembefordult a közeledőkkel.

Mr. Kupor szeme villámokat szórt.

– Melyikőtök tette? – sziszegte fel dühtől remegő arccal – Melyikőtök idézte meg a Sötét Jegyet?

– Nem mi voltunk! – rázta a fejét Harry.

– Mi nem csináltunk semmit! – Ron felháborodva nézett apjára, és megmasszírozta fájós könyökét. – Miért támadtatok meg minket?

– Ne hazudjatok! – rivallt rájuk Mr. Kupor. Ő még mindig Ronra szegezte a pálcáját, s olyan dülledő szemmel meredt gyanúsítottjaira, mintha megtébolyodott volna. – A bűntett színhelyén találtunk rátok!

– Barty! – csitította egy gyapjúpongyolás boszorkány. – Barty, ezek még gyerekek, nem is tudnák megidézni...

– Hol tűnt fel a Sötét Jegy? – kérdezte gyorsan Mr. Weasley.

– O-ott...! – felelte remegő hangon Hermione, és arra a helyre mutatott, ahol meghallották a lépések zaját. – Valaki állt a fák között... Hallottuk, amikor egy varázsigét kiáltott...

– Szóval ott állt, mi? – sziszegte dühös gúnnyal Mr. Kupor, s most Hermionéra szegezte szemét. – És egy varázsigét kiáltott, he? Az ifjú hölgy talán meg is tudja mutatni nekünk, hogyan kell megidézni a Jegyet!

Úgy tűnt azonban, Mr. Kuporon kívül egyetlen minisztériumi varázsló sem tartja valószínűnek, hogy Harry, Ron vagy Hermione küldte az égre a halálfejet; ellenkezőleg, Hermione szavait hallva nyomban a mondott irányba fordultak, és előreszegett pálcával fürkészni kezdték a sötétséget.

– Elkéstünk – rázta a fejét a gyapjúpongyolás boszorkány. – Szerintem a tettes már rég dehoppanált.

– Az nem olyan biztos – lépett ki a sorból egy bozontos, barna szakállú varázsló. Amos Diggory volt az, Cedric apja. – A kábító átkaink ott röppentek el a fák között. Könnyen lehet, hogy valamelyik eltalálta a tettest.

Azzal kihúzta magát, és felemelte a pálcáját.

– Légy óvatos, Amos! – szóltak rá többen is, mikor látták, mire készül. Mr. Diggory azonban már indult is a tisztás széle felé, és hamarosan eltűnt a fák között. Hermione a szája elé kapta a kezét, és aggódva pislogott utána.

Alig néhány másodperc telt bele, és már hallották is Mr. Diggory kiáltását.

– Igen! Megvan! Itt fekszik ájultan! Ez... de hisz ez... a ménkűbe!

– Talált valakit? – kiabálta Mr. Kupor, leplezetlen kétkedéssel a hangjában. – Kit? Ki az?

Léptek zaja hallatszott, és hamarosan kibukkant a fák közül Mr. Diggory, egy kicsiny, ernyedt testtel a karjában. Winky, a házimanó volt az – Harry azonnal felismerte konyharuhatógájáról.

Kupor nem mozdult, nem is szólalt meg; Diggory odavitte hozzá alélt házimanóját, és lerakta a lába elé. A varázslók csak egy pillantásra méltatták Winkyt, aztán mind Kuporra szegezték tekintetüket. Kupor hosszú másodpercekig csak állt, és viaszsápadt arccal, parázsló szemmel meredt a lábánál heverő Winkyre. Aztán egyszerre felkapta a fejét.

– Ezt nem hiszem el – sziszegte, összeszorított fogai között préselve ki a szavakat. – Ez képtelenség...

Azzal megkerülte Mr. Diggoryt, és sebes léptekkel elindult az erdő felé.

– Nem érdemes keresgélnie, Mr. Kupor – szólt utána Diggory. – Nincs ott senki más.

Kupor nem felelt, de az erdőből kihallatszó gallyropogás és levélzörgés elárulta, hogy ebben a kérdésben csak a saját szemének hajlandó hinni.

– Kellemetlen ügy... – dörmögte Mr. Diggory, és fejcsóválva nézett az ájult Winkyre. – Barty Kupor házimanója... Roppant kínos...

– Ugyan már, Amos – szólt csendesen Mr. Weasley. – Csak nem gondolod, hogy a manó a tettes? A Sötét Jegyet csak varázsló idézhette meg. Hiszen pálca kell hozzá!

– Úgy van – bólintott Diggory. – És nála volt is egy pálca.

Mr. Weasley szeme elkerekedett.

– Micsoda?!

Mr. Diggory egy varázspálcát nyújtott Mr. Weasley felé.

– Tessék, itt van. A kezében fogta. Ez már önmagában súlyos vétség. A pálcahasználati törvény harmadik cikkelye világosan kimondja: Varázspálca birtoklására és használatára kizárólag emberi lény jogosult.

Ekkor halk pukkanás kíséretében Ludo Bumfolt hoppanált Mr. Weasley mellett. A főosztályvezető a korábbinál is zaklatottabbnak tűnt. Első dolga volt, hogy megpördült a tengelye körül, és a zöld koponyára meredt.

– A Sötét Jegy! – zihálta, s ahogy kollégáihoz fordult, kis híján rátaposott Winkyre. – Ki tette? Elkaptátok? Barty! Mi ez a téboly?

Mr. Kupor üres kézzel tért vissza. Arca még mindig falfehér volt, s kefebajusza ugyanúgy remegett, mint két keze.

– Hol voltál, Barty? – hadarta zaklatottan Bumfolt. – Miért nem nézted meg a meccset? A manód végig foglalta a helyedet... Szentséges szalamandra!

Bumfolt most vette csak észre a lába előtt heverő Winkyt.

– Ezzel meg mi történt?

– Azért nem néztem meg a döntőt, mert dolgom volt – felelte Kupor, még mindig összeszorított fogakkal. – A manómat pedig elkábították.

– Elkábították? – csodálkozott Bumfolt – De hát ki? És miért?

Nem kapott választ, de arckifejezése elárulta, hogy lassan kezdi felfogni a helyzetet. Felnézett a koponyára, aztán Winkyre bámult, végül Kupor arcán állapodott meg a tekintete.

– Ez nem lehet! – szólt rekedten. – Winky? Hogy ő küldte volna fel a Jegyet? De hát hogyan? Ahhoz pálca kell!

– Volt pálcája – szólt Mr. Diggory sötéten. – Mikor rátaláltam, a kezében tartotta. Azt javaslom, hallgassuk meg, mit tud felhozni a mentségére – ha Mr. Kupornak nincs kifogása ellene.

Kupor a legcsekélyebb jelét sem adta annak, hogy hallotta a hozzá intézett szavakat, Diggory pedig beleegyezésnek vette hallgatását, és Winkyre szegezte pálcáját.

– Stimula! – szólt fennhangon.

Winky testén remegés futott végig. Kinyitotta nagy barna szemét, de tekintete még homályos volt. A varázslók némán figyelték ébredését. A manó pislogott néhányat, majd reszketeg tagokkal felült. Az első dolog, amit meglátott, Mr. Diggory lába volt; csigalassúsággal felemelte fejét, és a varázsló arcába nézett. Azután pillantása az égre vándorolt, és hatalmas fénylő szemében megjelent a lebegő halálfej tükörképe. Ekkor hirtelen felnyögött, riadtan körülnézett, majd keserves zokogásban tört ki.

– Manó! – mordult rá szigorúan Mr. Diggory. – Jól figyelj rám! Én itt a varázslény-felügyeleti főosztályt képviselem!

Winky előre-hátra kezdett hintázni ültében, és szaggatott, köhögésszerű zihálásban tört ki. Viselkedése láttán Harryben felmerült a saját engedetlenségét keservesen megszenvedő Dobby képe.

– Amint látod, manó, valaki nemrég megidézte a Sötét Jegyet – folytatta Mr. Diggory. – Néhány perccel később pedig megtaláltunk téged – pontosan ott, ahonnan a Jegy felszállt! Várom a magyarázatot!

– Nem... nem, nem Winky volt! – sipította rémülten a manó. – Winky nem is tudja, hogyan kell!

– Ez a pálca volt nálad, amikor rád találtunk! – dörrent rá Mr. Diggory, és felmutatta a bűnjelet. Most, hogy a lebegő koponya fénye a pálcára esett, Harry azonnal felismerte.

– De hiszen... ez az enyém!

Egyszerre minden szem Harryre szegeződött. Mr. Diggory nem akart hinni a fülének.

– Tessék?

– Ez az én pálcám! – ismételte Harry. – Most az éjjel hagytam el!

– A te pálcád? – visszhangozta Mr. Diggory hitetlenkedve. – És eldobtad? Beismered, hogy te vagy a tettes?

– Gondolj bele, kivel beszélsz, Amos! – szólt rá Mr. Weasley ingerülten. – Fel tudod tételezni Harry Potterről, hogy megidézi a Sötét Jegyet?

– Nem... dehogyis – motyogta Mr. Diggory. – Bocsánat... az idegeim...

– Különben se ott veszítettem el. – Harry hüvelykujjával a halálfej alatti fák felé bökött. – Már az erdő szélén se volt meg.

Mr. Diggory újra a lábánál kuporgó manóhoz fordult, s ismét szigorú arcot öltött.

– Szóval találtad a pálcát – szólt. – És az az ötleted támadt, hogy egy kicsit elszórakozol vele, igaz?

– Winky nem varázsolt vele, uram! – sipította a manó. Paradicsomforma orra két oldalán patakokban csorgott a könny. – Winky csak... csak... csak felvette a földről. Nem Winky varázsolta a Sötét Jegyet, uram, Winky nem is tudja, hogyan kell!

– Nem ő volt! – szólt közbe Hermione. Bátran kihúzta magát, bár szemlátomást rettentően feszélyezte, hogy ennyi nagy hatalmú minisztériumi varázsló előtt kell beszélnie. – Az, aki kimondta a varázsigét, mély hangon beszélt, Winkynek pedig magas és vékony hangja van. – Megerősítést várva ránézett Harryre és Ronra. – Nem olyan hang volt, mint Winkyé, igaz?

– Nem – rázta a fejét Harry. – Nem is hasonlított rá.

– Egy ember hangját hallottuk – jelentette ki Ron.

– No majd meglátjuk – szólt szigorúan Mr. Diggory. – Roppant egyszerű megállapítani egy pálcáról, milyen varázslatot hajtott végre utoljára. Tudtad ezt, manó?

Winky egész testében reszketett, és csattogó fülekkel, vadul rázta a fejét. Mr. Diggory ismét felemelte pálcáját, és hegyét Harry pálcájának hegyére szegezte.

– Priori incantatem! – harsogta.

Hermione ijedten felsikkantott Harry mellett; a két pálca találkozási pontjából hatalmas, kígyónyelvű koponya tört elő. Ezt az újabb jelenséget azonban sűrű, szürke köd alkotta – csupán az árnyéka volt az égen lebegő zöld halálfejnek.

– Annullate! – kiáltotta Mr. Diggory, mire a füstkoponya nyomban szertefoszlott.

– Hát így állunk! – Mr. Diggory kegyetlen kárörömmel meredt a reszkető Winkyre.

– Nem Winky csinálta! – visította rémülten a manó. – Nem Winky, nem Winky, nem is tudja, hogyan kell! Winky jó manó, nem varázsol pálcával!

– Tetten értünk, manó! – mennydörögte Diggory. – A bűnös pálcát tartottad a kezedben!

– Amos – szólt közbe emelt hangon Mr. Weasley. – Amos, gondolkodj... Még a varázslók közül is kevesen értenek a Jegy megidézéséhez... Kitől tanulta volna meg ez a manó?

– Amos talán arra akar kilyukadni – sziszegte izzó indulattal Mr. Kupor –, hogy a szabad időmben Sötét Jegy megidézésére oktatom a szolgáimat.

Szavait kínos csönd követte.

Amos Diggory arcára kiült a döbbenet.

– Mr. Kupor... én nem... távol álljon tőlem...

– Az elmúlt néhány percben – folytatta Kupor – két olyan embert próbált megvádolni, aki mindenki más szerint gyanún felül áll: Harry Pottert – és engem! Feltételezem, hogy ismeri a fiú történetét.

– Hát persze... – motyogta feszengve Mr. Diggory. – Mindenki ismeri...

– Én pedig az elmúlt évtizedekben számtalanszor bizonyítottam – ordította dülledő szemmel Kupor –, hogy mélyen megvetem a fekete mágiát és művelőit!

Mr. Diggory arca lángvörösre gyúlt a bozontos szakáll mögött.

– Mr. Kupor – motyogta megsemmisülten –, higgye el, még csak meg se fordult a fejemben, hogy önnek köze lehet a dologhoz!

– Ha a házimanómat vádolja, engem vádol, Diggory! – mordult rá Kupor. – Ki mástól tanulta volna meg a varázsigét?

– Bárkitől... biztos hallotta valahol...

– Hallotta valahol – visszhangozta Kupor. – És valahol talált hozzá egy pálcát, igaz? Winky... – fordult a manóhoz, s bár nyájasan szólt hozzá, Winky úgy összerezzent, mintha ordított volna. – Mondd csak, pontosan hol találtad meg Harry pálcáját?

Winky olyan vadul gyűrögette konyharuhatógája sarkát, hogy az kirojtosodott az ujjai között.

– Ott... – cincogta elhaló hangon – Winky ott találta... ott, a fák között...

– Látja, Amos? – tárta szét a karját Kupor. – Kézenfekvőnek tűnik, hogy aki megidézte a Jegyet, rögtön utána eldobta Harry pálcáját, és dehoppanált. El kell ismernünk, okosan tette, hogy nem a saját pálcáját használta, hiszen az elárulhatta volna. Winky pedig balszerencséjére éppen arra vetődött, és megtalálta az eldobott pálcát.

– De hiszen akkor a tettes közvetlen közelében kellett lennie! – élénkült fel Mr. Diggory. – Manó! Láttál valakit?

Winkyt most még az addiginál is vadabb remegés fogta el. Tekintett Mr. Diggoryról Ludo Bumfoltra, róla pedig Mr. Kuporra siklott. Végül nyelt egyet, és így szólt:

– Winky nem látott senkit, uram... senkit...

– Amos – szólt méltóságteljesen Kupor –, tisztában vagyok vele, hogy normális körülmények között magával vinné Winkyt a minisztériumba további kihallgatásra. Mindazonáltal arra kérem, tekintsen el ettől, és bízza rám a manót.

Harry ránézett Mr. Diggoryra. A varázsló arckifejezése elárulta, hogy nem tartja túl jó ötletnek a dolgot, de szemlátomást nem mert ellenkezni a rangban jóval felette álló hivatalnokkal.

– Biztosíthatom, hogy a manó elnyeri méltó büntetését – tette hozzá Kupor.

Winky könnyes szemmel, esdekelve pillantott rá.

– Ga-gazdám... – hebegte. – Bocsáss meg, gazdám...

Kupor arca mintha kővé vált volna; tekintetében nyoma sem volt könyörületnek.

– Amit Winky ma éjjel művelt, arra nincs bocsánat – jelentette ki. – Világosan megmondtam neki, hogy maradjon a sátorban, amíg vissza nem térek. Megszegte a parancsomat. Ez ruhát jelent.

Winky Kupor lába elé vetette magát.

– Ne! – visította. – Gazdám, ne! Csak ruhát ne, csak ruhát ne!

Harry tudta, mit jelent Kupor ítélete: hogy igazi ruhát fog adni Winkynek, vagyis elbocsátja őt szolgálatából. A szerencsétlen manó szívszorító látványt nyújtott, ahogy a konyharuhát markolászva gazdája cipőjére borult.

– De hát halálra rémült szegény! – fakadt ki lángoló arccal Hermione. – Winkynek tériszonya van, azok az álarcos varázslók pedig a levegőbe emelték az embereket! Mindenki elmenekült volna az ő helyében!

Mr. Kupor egy lépést hátrált, s olyan tömény undorral nézett Winkyre, mintha a manó egy bűzös, guruló sárkupac volna, ami be akarja mocskolni fényesre kefélt cipőjét.

– Nincs szükségem olyan házmanóra, aki semmibe veszi a parancsaimat – szólt Hermionéhoz fordulva. – A szolga, aki kockára teszi a gazdája jó hírét, nem érdemel irgalmat.

Winky erre olyan keserves óbégatásba kezdett, hogy az egész tisztás visszhangzott tőle.

Hosszú szünet után végül Mr. Weasley szólalt meg először. – Ha senkinek nincs kifogása ellene, elindulnék a gyerekekkel a táborba. Amos, úgy vélem, Harry most már visszakaphatja a pálcáját...

Mr. Diggory bólintott, és átnyújtotta Harrynek a pálcát.

– Gyertek, induljunk – szólt csendesen Mr. Weasley. Harry és Ron engedelmeskedtek, Hermione azonban egyre csak a zokogó Winkyre meredt, és egy tapodtat se mozdult a helyéről.

– Hermione! – szólt rá Mr. Weasley, kissé emeltebb hangon.

A lány vonakodva elindult.

– Mi lesz ezután Winkyvel? – kérdezte, mikor beértek a fák közé.

– Nem tudom – felelte Mr. Weasley.

– Iszonyú volt, ahogy bántak vele! – háborgott Hermione. – Mr. Diggory folyton „manó”-nak szólította... na és Mr. Kupor! Nagyon jól tudja, hogy Winky ártatlan, mégis ki akarja dobni! És az az érzéketlenség, ahogy végignézte a kínlódását! Nem is vette emberszámba!

– Hát, végül is tényleg nem ember – jegyezte meg Ron.

Hermione megtorpant, és villogó szemmel a fiúra meredt.

– Attól még neki is vannak érzései! Hogy lehetsz ilyen cinikus és...

– Teljesen igazad van, Hermione – szólt Mr. Weasley, szelíden továbbterelve a lányt –, de most sürgősebb dolgunk is van, mint a házimanók jogairól vitatkozni. Mindenekelőtt siessünk vissza a táborba. Apropó, hol vannak a többiek?

– Elvesztettük egymást a sötétben – felelte Ron. – Mondd, apa, miért akadt ki mindenki annyira attól a halálfejtől?

– Mindent meg fogok magyarázni. – Mr. Weasley hangja türelmetlenül csengett. – Csak előbb érjünk vissza a táborba.

Útközben azonban még egyszer feltartották őket.

Az erdő szélére érve rémült tekintetű boszorkányok és varázslók népes csoportjába ütköztek. Mikor ki akarták kerülni őket, többen is kiváltak a csoportból, és Mr. Weasley elébe siettek.

– Mi ez az egész, Arthur?

– Ki idézte meg a Jegyet?

– Arthur... ugye nem... csak nem ő tért vissza?

– Dehogyis tért vissza – felelte indulatosan Mr. Weasley. – Nem tudjuk, ki tette. Valószínűleg dehoppanált. Most pedig bocsássanak meg, de szeretnék végre lefeküdni.

Átvezette Harryt, Ront és Hermionét a csődületen, és végre beértek a táborba. Ott immár helyreállt a nyugalom; az álarcos varázslók eltűntek, s csak néhány füstölgő sátor emlékeztetett a korábban lezajlott eseményekre.

Charlie dugta ki a fejét a fiúk sátrából.

– Mi történt, apa? – kiáltott bele a sötétbe. – Fred, George és Ginny rendben visszajöttek, de a többiek...

– Itt jönnek mögöttem – felelte Mr. Weasley, és bebújt a sátorba. Néhány másodperc múlva Harry, Ron és Hermione is követték.

Bill a kis konyhaasztalnál ült, és egy lepedőcsíkot szorított a karjára. Charlie-nak elszakadt az inge, Percy pedig vérző orrát ápolgatta. Frednek, George-nak és Ginnynek a jelek szerint az ijedtségen kívül nem esett más baja.

– Elkaptátok, apa? – kérdezte komoran Bill. – Megvan a gazember, aki felküldte a Jegyet?

– Nincs meg – rázta a fejét Mr. Weasley. – Megtaláltuk Barty Kupor manóját Harry varázspálcájával a kezében, de maga a tettes eltűnt.

Bill, Charlie és Percy elkerekedett szemmel néztek rá. – Micsoda? – kérdezték kórusban.

– Harry pálcája? – hitetlenkedett Fred.

– Mr. Kupor manójánál? – hüledezett Percy.

Mr. Weasley, Harry, Ron és Hermione beszámoltak az erdőben történtekről. Mikor elbeszélésük végére értek, Percy nyomban hangot adott felháborodásának.

– Mr. Kupor nagyon jól teszi, hogy megszabadul a manótól – jelentette ki. – Winky parancsot kapott, hogy maradjon a helyén, mégis gyáván megfutamodott... kínos helyzetbe hozta a gazdáját az egész minisztérium előtt! Micsoda szégyen lett volna szegény Mr. Kupornak, ha a manóját előállítják a Varázslény-Felügyeleti...

– Ne bántsd Winkyt, ő nem csinált semmit! – ripakodott rá dühösen Hermione.

Percy csak tátogni tudott. Hermione és ő mindig jól kijöttek egymással – tulajdonképpen Hermione volt az egyetlen, aki jól kijött vele. Aztán magához tért döbbenetéből, és ünnepélyesen kihúzta magát.

– Nézd, Hermione – szólt –, egy olyan magas rangú minisztériumi varázsló, mint Mr. Kupor nem engedheti meg magának, hogy a nevét összefüggésbe hozzák egy ámokfutó házimanóval!

– Winky nem ámokfutó! – vágott vissza Hermione. – Csak felvett a földről egy gazdátlan varázspálcát!

– Elmondaná végre valaki, hogy mi olyan nagy szám abban a halálfejizében? – szólt közben türelmét vesztve Ron. – Nem bántott senkit... Mit kell így izgulni miatta?

– Mondtam már, hogy az a halálfej Tudodki jele – felelte a többieket megelőzve Hermione. – Olvastam róla a Fekete mágia Télvirágzása és bukásában.

– És tizenhárom éve nem láttuk – tette hozzá csendesen Mr. Weasley. – Érthető, hogy az emberek pánikba estek... Olyan volt, mintha Tudodki visszatért volna.

– Akkor se értem – csóválta a fejét Ron. – Ez csak egy ártalmatlan kép, egy szimbólum...

– Ron – nézett rá Mr. Weasley –, te fiatal vagy, nem élted át azt, amit mi, idősebbek. Tudodki és a csatlósai, valahányszor gyilkoltak, utána felküldték az égre a halálfejet... Ez a jel borzalmas emlékeket ébreszt. Képzeld csak el... hazatérve ott látod a Sötét Jegyet a házad fölött... és rögtön tudod, mit fogsz találni odabent... – Mr. Weasley megborzongott. – Ez a legszörnyűbb rémálmunk... a legszörnyűbb...

Mindenki lehorgasztotta a fejét.

Bill levette a lepedőcsíkot a karjáról, hogy megvizsgálja a sebet, majd így szólt:

– Hát, mindenesetre a tettes jobb pillanatot is választhatott volna. A Sötét Jegy elriasztotta a halálfalókat. Dehoppanáltak, mielőtt akár egyről is lehúzhattuk volna az álarcot. Robertséket szerencsére sikerült elkapnunk, mielőtt halálra zúzták volna magukat. Ha igaz, mostanra már az emlékeiket is kitörölték.

– Halálfalók? – ráncolta a homlokát Harry. – Kik azok a halálfalók?

– Tudodki hívei nevezték így magukat – felelte Bill. – Ha nem csalódom, az utolsó képviselőiket láttuk itt az éjjel – mármint az utolsókat, akik megúszták Azkabant.

– Nem tudjuk bizonyítani, hogy halálfalók voltak – szólt Mr. Weasley. – Bár sajnos minden jel arra mutat...

– Tuti, hogy azok voltak! – bizonygatta Ron. – Találkoztunk az erdőben Draco Malfoyjal. Nem is próbálta tagadni, hogy az apja is ott van a többi hibbant álarcos között. Azt pedig mindenki tudja, hogy Malfoyék Tudodki hívei voltak!

– De hát miért volt jó Voldemort híveinek... – kezdte Harry. A jelenlévők mind összerezzentek – mint a legtöbb mágus és boszorkány, Weasleyék is féltek Voldemort nevétől. – Bocsánat... Szóval miért lebegtették azokat a muglikat Tudodki hívei?

Mr. Weasley keserűen felnevetett.

– Hogy miért? Azért, Harry, mert ez a kedvenc szórakozásuk. Tudodki idejében is ezt csinálták. A mugliellenes kilengések felét pusztán szórakozásból követték el. Gondolom, az este felöntöttek a garatra, és nem tudtak ellenállni a kísértésnek, hogy ránk ijesszenek egy kicsit... Náluk így néz ki egy nosztalgiabuli – tette hozzá sötét fintorral.

– De hogyha tényleg halálfalók voltak, miért dehoppanáltak, amikor meglátták a Sötét Jegyet? – értetlenkedett Ron. – Inkább örülniük kellett volna, nem?

– Gondolkozz logikusan, Ron! – csóválta a fejét Bill. – Tudodki bukása után csak azok a halálfalók úszták meg a börtönt, akik megtagadták a Sötét Nagyurat. Ezek az emberek mind megesküdtek rá, hogy kényszer alatt követték el rémtetteiket. Lefogadom, hogy ők még nálunk is jobban megijednének, ha Tudodki visszatérne. A bukás után szépen folytatták a régi életüket, és a legszívesebben azt is letagadták volna, hogy ismerték a Sötét Nagyurat. Ezek után nem sok jóra számíthatnának a régi vezérüktől.

– Akkor végül is mi volt a célja annak, aki megidézte a Sötét Jegyet? – kérdezte Hermione. – Az, hogy támogassa a halálfalókat, vagy az, hogy megijessze őket?

– Sokért nem adnám, ha tudnánk a választ erre a kérdésre – bólintott Mr. Weasley. – De egy biztos... csak a halálfalók tudják, hogyan kell a Jegyet megidézni. Vagyis a tettes egykor a Sötét Nagyúr híve volt... De most már későre jár, és ha anyátok meghallja, mi történt itt, halálra fogja aggódni magát. Alszunk pár órát, aztán megpróbálunk elkapni egy korai zsupszkulcsot, ami hazavisz minket.

Harry zúgó fejjel mászott vissza az ágyába. Tudta, hogy holtfáradtnak kellene lennie, hiszen hajnali három óra volt, mégsem jött álom a szemére. Azt is tudta, miért – az aggodalom nem hagyta nyugodni.

Mindössze három napja történt, hogy Voldemorttal álmodott, és sebhelye sajogni kezdett – bár ez a három nap három hónapnak is beillett volna. Ma pedig – tizenhárom év után először – feltűnt az égen Voldemort nagyúr rémuralmának szimbóluma. Mit jelenthet mindez?

A levélre gondolt, amit még a Privet Drive-ról küldött Siriusnak. Vajon megkapta-e már? És vajon mikor fog rá válaszolni?

Harry a sátor vászontetejére meredt. A szívderítő képek, amelyek legutóbb elringatták, most nem siettek a segítségére; hosszú-hosszú ideig kellett hallgatnia hálótársa nyugodt szuszogását, míg végre lassan lecsukódott a szeme, és elnyomta az álom.

Tizedik fejezet

A felbolydult hivatal

Mr. Weasley beváltotta ígéretét, és pirkadat előtt felébresztette őket. Varázslat segítségével egy szempillantás alatt lebontották és összecsomagolták a sátrakat, és sietve elindultak a zsupszkulcsállomás felé. A kemping kapujában találkoztak Mr. Robertsszel, aki meglehetősen kábának tűnt, és búcsúzóul boldog karácsonyt kívánt nekik.

– Rendbe fog jönni – sietett megnyugtatni Harryéket Mr. Weasley, mikor Mr. Roberts már nem hallhatta őket. – Az efféle tudatzavar a felejtésátok múló mellékhatása. Nem csoda, hogy kába a szerencsétlen, hiszen elég súlyos emlékeket töröltek ki a fejéből...

Bő negyedórája gyalogoltak a ködös lápon át, mikor izgatott zsivaj ütötte meg a fülüket. Ebből már gyanították, hogy nem ők az egyedüli korán kelők, s a zsupszkulcsállomásra érve gyanújuk beigazolódott: Basil, a kulcsfelelős körül tömegével tolongtak a sürgősen távozni vágyó boszorkányok és varázslók. Mr. Weasley váltott néhány szót Basillal, azután beálltak a sorba, és még napkelte előtt hozzájutottak egy szakadt gumiabroncshoz, ami visszaröpítette őket a Hermelindombra. A hajnal első fényénél vágtak át Widra St. Capdelen, s tértek rá az Odúhoz vezető ösvényre. Menet közben keveset beszéltek; ki-ki kedve szerint egy meleg ágyra vagy egy kiadós reggelire gondolt. Ahogy maguk mögött hagyták az utolsó emelkedőt, és feltűnt előttük az Odú, egy kiáltást sodort feléjük a szél.

– Hála az égnek, hála az égnek!

Mrs Weasley, aki ezek szerint a ház előtt állva várt rájuk, papucsban futott ki elébük. Arca sápadt, szeme karikás volt, s kezében a Reggeli Próféta egy összecsavart példányát szorongatta.

– Istenem, hát megvagytok! – lelkendezett. – Arthur, ha tudnád, mennyire aggódtam!

Azzal Mr. Weasley nyakába vetette magát, s kezéből kiesett a Reggeli Próféta. Harry az újságra pillantott. Az öles betűkkel szedett szalagcím a következőket hirdette: PÁNIK A VILÁGKUPADÖNTŐN. A cikket a fák fölött lebegő Sötét Jegy mozgó, fekete-fehér fényképe illusztrálta.

– Mind épségben vagytok... – Mrs Weasley elengedte férjét, és kivörösödött szemmel körbepillantott. Tekintetével egyenként végigsimogatta a visszatérteket. – Jaj, fiúk...

Valamennyiük nagy ámulatára Fred és George köré vetette a karját, és olyan vehemensen vonta őket a keblére, hogy összekoccant a fiúk feje.

– Au! Anya... nem kapok levegőt!

– Kiabáltam veletek, mielőtt elmentetek! – zokogta Mrs Weasley. – Folyton csak erre tudtam gondolni! Halálos veszélyben voltatok, és én azzal köszöntem el tőletek, hogy nem kaptatok elég RBF-et! Édes istenem, Fred... George...

– Jól van, na, Molly, nyugodj meg, hisz látod, hogy épségben visszajöttünk. – Mr. Weasley szelíd erőszakkal kiszabadította az ikreket, és a ház felé vezette feleségét. – Bill – szólt hátra halkan –, hozd be azt az újságot, meg akarom nézni...

Miután valamennyien elhelyezkedtek a szűk konyhában, és Hermione kitöltött Mrs Weasleynek egy nagy bögre forró teát (amibe a családfő utasítására egy kevéske Ogden-féle Lángnyelv-whisky is került), Bill átadta apjának az újságot.

Mr. Weasley átfutotta a az első oldalt; Percy kíváncsian kukucskált a válla fölött.

– Le mertem volna fogadni! – csóválta a fejét komoran Mr. Weasley. – A minisztérium kudarca... a rendbontók megszöktek... teljes káosz... sötét varázslók büntetlenül garázdálkodhatnak... nemzetünk szégyent vallott... Ki írta ezt? Hát persze, sejthettem volna... Rita Vitrol.

– Az a nő pikkel a Mágiaügyi Minisztériumra! – fakadt ki Percy. – A múlt héten azt írta rólunk, idézem: „az üstfenekek méricskélésével piszmognak, ahelyett, hogy kiirtanák a vámpírokat”! Pedig köztudott, hogy a Humanoid rémlények megítélésének modern irányelvei című alapmű szerint...

– Tegyél meg nekünk egy szívességet – szólt ásítva Bill –, és fogd be a szád!

Mr. Weasley lassan a cikk végére ért. Az utolsó sorokat olvasva azonban újra elkomorult.

– Engem is megemlít – dörmögte.

– Micsoda!? – prüszkölte Mrs Weasley; majdnem kiköpte a whiskys teát. – Észre se vettem! Abból megtudtam volna, hogy éltek!

– A nevemet nem írja le – felelte Mr. Weasley. – Ezt hallgassátok meg:

Az erdő szélén összegyűlt varázslóknak és boszorkányoknak, akik az illetékesektől vártak megnyugtató magyarázatot a történtekre, sajnos csalódniuk kellett. Az a minisztériumi varázsló, aki a Sötét Jegy feltűnése után nem sokkal kilépett az erdőből, kijelentette ugyan, hogy az Incidens nem követelt áldozatokat, de további információkkal nem volt hajlandó szolgálni. Egyelőre kétséges, hogy a szűkszavú nyilatkozat gátat tud-e vetni azon híreszteléseknek, melyek szerint a történtek után egy órával számos holttestet szállítottak el az erdőből.

Mr. Weasley ingerült mozdulattal Percy kezébe nyomta az újságot.

– Mit mondtam volna, ha egyszer tényleg nem halt meg senki!? Hogy gátat tud-e vetni a nyilatkozatom a híreszteléseknek... Hát most, hogy világgá kürtölte őket, már biztos nem. – Mr. Weasley mélyet sóhajtott. – Sajnálom, Molly, de attól tartok, be kell mennem a minisztériumba. Lépnünk kell, mielőtt kitör a botrány.

– Veled megyek, apa! – szólt fontoskodva Percy. – Mr. Kupornak szüksége lesz minden elérhető emberre. Legalább személyesen tudom átadni neki az üstfenékügyben írt jelentésemet. Azzal kivonult a konyhából.

– De hát szabadságon vagy, Arthur! – sopánkodott Mrs Weasley. – Ennek az ügynek semmi köze a te mugli tárgyaidhoz. Nélküled is el tudják intézni!

– Be kell mennem, Molly – rázta a fejét Mr. Weasley. – Részben az én hibám, hogy idáig fajult a dolog. Átöltözöm, és indulok...

Harry, aki eddig udvariasan hallgatott, most már nem bírta tovább magába fojtani kérdését.

– Mrs Weasley, nem érkezett meg véletlenül Hedvig egy nekem címzett levéllel?

– Hedvig, drágám? – kérdezett vissza szórakozottan Mrs Weasley. – Nem... nem, ma egyáltalán nem jött posta.

Ron és Hermione kérdő tekintettel néztek Harryre. Harry alig észrevehető fejmozdulatot tett az ajtó felé, majd így szólt: – Ron, felmennék a szobádba lerakni a holmijaimat. Nem gond?

– Dehogyis – vágta rá Ron. – Én is felmegyek. Hermione?

– Menjünk – bólintott a lány, azzal mindhárman felálltak, kivonultak a konyhából, és elindultak felfelé a lépcsőn. Amint becsukódott mögöttük a padlásszoba ajtaja, Ron Harryhez fordult:

– Ki vele, mi a gond?

– Van valami, amit eddig nem mondtam el nektek – felelte Harry. – Szombat hajnalban arra ébredtem, hogy fáj a sebhelyem.

Ron és Hermione pontosan úgy reagáltak, ahogy azt Harry a Privet Drive-i kis szobában elképzelte. Hermione rémülten felsikkantott, aztán egy lélegzettel felsorolt vagy tíz szakkönyvet és egy csomó embert, Albus Dumbledore-tól Madam Pomfreyig, a Roxfort javasasszonyáig.

Ron egyszerűen csak megdöbbent.

– De hát... Tudodki most nem lehetett a közeledben. Mikor legutóbb fájt a sebed, ott volt a Roxfortban, de most...?

– Nem volt ott személyesen a Privet Drive-on – szögezte le Harry. – De álmodtam róla... róla és Pettigrew-ról – mármint Féregfarkról. Már nem emlékszem az álom minden részletére, de egyvalamire igen: azt tervezték, hogy megölnek... valakit.

Már ott volt a nyelve hegyén, hogy azt mondja: „engem”, de végül nem vitte rá a lélek, hogy még jobban megrémítse Hermionét.

– Ne foglalkozz vele! – szólt bátorítóan Ron. – Csak egy rossz álom volt.

– Nem tudom... – Harry az ablakhoz lépett, és kinézett a hajnali égre. – Most már nem tudom, hogy csak álom volt-e. Megfájdult a sebem, aztán három napra rá felvonultak a halálfalók, és újra felszállt az égre Voldemort jele...

– Ne mondd ki a nevét! – sziszegte összeszorított fogakkal Ron.

Harry nem törődött vele.

– És arra emlékeztek – folytatta –, amit tavaly év végén Trelawney mondott?

Trelawney professzor a jóslástantanáruk volt a Roxfortban. Hermione arcáról nyomban eltűnt a rémület, s egy megvető fintornak adta át a helyét.

– Jaj, Harry, amit az a szélhámos nőszemély mond, annak az ellenkezője se igaz!

– Ti nem voltatok ott – rázta a fejét Harry. – Nem hallottátok. Nem úgy beszélt, mint máskor. Mondtam már, hogy transzba esett – de tényleg. És azt mondta, a Sötét Nagyúr nemsokára újból erőre kap... s hatalma rettentőbb lesz, mint valaha... és ez azért sikerül neki, mert a szolgája visszatér hozzá. És még aznap éjjel Féregfark megszökött.

Szavait csend követte, amit Ron arra használt fel, hogy ujjával még nagyobbra tágítson egy lyukat a Chudley Csúzlik jelképeivel díszített ágytakarón.

– Miért érdekelt, hogy megérkezett-e Hedvig? – kérdezte Hermione. – Levelet vársz?

– Megírtam Siriusnak a dolgot a sebhelyemmel – felelte vállvonogatva Harry. – Az ő válaszát várom.

Ron arca felderült.

– Ez az! Tuti, hogy Sirius tudja, mit kell csinálni!

– Ezért is reméltem, hogy gyorsan válaszol – bólintott Harry.

– Nem tudjuk, milyen messze van Sirius – érvelt Hermione. – Lehet, hogy Afrikában bujkál, vagy még távolabb. Hedvig talán még oda se ért.

– Igen, tudom – sóhajtott Harry, és kibámult a tökéletesen Hedvigtelen égre.

– Gyere, Harry, kviddicsezzünk egyet a gyümölcsösben – javasolta Ron. – Bill, Charlie, Fred, George meg mi – az hat. Csinálunk két hármas csapatot. Mit szólsz? Kipróbálhatod a Vronszkij-műbukást...

Hermione rosszallóan nézett rá.

– Ron, szerintem Harrynek most semmi kedve kviddicsezni! – szólalt meg. – Nem látod, hogy fáradt és rossz kedve van? Neked is inkább le kellene feküdnöd...

– Van kedvem kviddicsezni! – jelentette ki hirtelen Harry. – Várj, előveszem a Tűzvillámot.

Hermione elmotyogott egy barátságtalan mondatot a fiúk elmeállapotáról, aztán fejcsóválva kiment a szobából.

Mr. Weasley és Percy ezután jóformán csak aludni jártak haza a minisztériumból. Minden nap kora reggel elindultak, és esténként csak jóval vacsoraidő után értek haza. Így telt el az egész hét, s végül elérkezett a vasárnap este, ami egyben a vakáció utolsó napjának estéje volt.

– Kész bolondokháza, ami odabent van – mesélte Percy a tőle megszokott fontoskodó modorban a nappaliban összegyűlt családnak. – Egész héten mást se csináltam, mint tüzeket oltottam. Az emberek tucatjával küldik nekünk a rivallókat... Márpedig a rivalló felrobban, ha nem nyitják ki azonnal. Tele van fekete foltokkal az íróasztalom, és a legjobb pennám is szénné égett.

– Miért küldenek az emberek rivallókat? – kérdezte Ginny.

A kislány a kandalló előtti szőnyegen kuporgott, s már jó ideje azon fáradozott, hogy Magifix ragasztószalag segítségével újra könyvszerű formát kölcsönözzön az Ezer bűvös fű és gomba bátyjaitól ráhagyott rongyos példányának.

– Fel vannak háborodva a Világkupadöntőn történtek miatt – felelte Percy. – Kártérítést követelnek a megrongálódott vagyontárgyaik után. És ilyenkor persze megjelennek a zavarosban halászók is. Mundungus Fletcher például ki akar fizettetni velünk egy tizenkét szobás, jacuzzival felszerelt luxussátrat, pedig szemtanúktól tudom, hogy a botokra akasztott köpenye alatt aludt.

Mrs Weasley a szoba sarkában álló nagy órára pillantott. Ez az óra – Harry egyik kedvence az Odú berendezési tárgyai közül – roppant értékes információkkal szolgált – épp csak a pontos időt nem árulta el. Kilenc arany mutatója volt, s mindegyiken a Weasley család egy-egy tagjának neve állt. Számlapját pontosabb volt helylapnak nevezni, mivel számok helyett a családtagok lehetséges tartózkodási helyei voltak feltüntetve rajta. Az „Odú”, „iskola” és „munkahely” feliratokon kívül volt „eltévedt”, „kórház” és „börtön” is, a tizenkettes szám helyén pedig ez állt: „halálos veszély”.

A kilencből nyolc mutató most az „Odú” feliratnál állt, a leghosszabb, Mr. Weasleyé azonban még a „munkahely”-re mutatott. Mrs Weasley szomorúan sóhajtott.

– Apátoknak legutóbb Tudjátokki idejében kellett hétvégén is dolgoznia – szólt. – Szörnyű ez a hajsza. Ha még sokáig elmarad, kidobhatom a vacsoráját.

– Apa úgy érzi, ki kell köszörülnie a csorbát – tárta szét a karját Percy. – Az igazat megvallva tényleg nem volt okos dolog, amit csinált. Egyeztetnie kellett volna a főosztályvezetőjével, mielőtt nyilatkozik.

Mrs Weasleyt elöntötte a pulykaméreg.

– Azt a szégyentelen Vitrolt szidd, ne az apádat! – ripakodott rá Percyre.

Bill, aki eddig a Ronnal folytatott sakkpartijára koncentrált, most bekapcsolódott a beszélgetésbe.

– Ha apa hallgat, a mi epetollú Ritánk azt vetette volna a minisztérium szemére, hogy nem kommentálja az eseményeket – jegyezte meg. – Rita Vitrol még soha senkiről nem írt jót. Mikor a Gringotts összes átoktörőjét meginterjúvolta, „loboncos huligán”-nak titulált engem.

– Hát, tényleg elég hosszú a hajad, drágám – nézett rá Mrs Weasley. – Ha megengedned, hogy...

– Nem, anya.

Kövér esőcseppek kopogtak a nappali ablakán. Hermione a Varázslástan alapfokon IV.-et olvasgatta nagy érdeklődéssel. Ebből a tankönyvből Mrs Weasley Harrynek és Ronnak is hozott egy-egy példányt az Abszol útról. Charlie éppen tűzálló köpenyét stoppolta, Harry pedig a Tűzvillám nyelét fényesítette a tizenharmadik születésnapjára Hermionétól kapott seprűkarbantartó készlet segítségével. Fred és George a sarokba félrevonulva sutyorogtak valamiről. Kezükben penna volt, s egy darab pergamen fölé hajoltak.

– Ti meg mit csináltok? – kérdezte Mrs Weasley, gyanakvó pillantást vetve az ikrekre.

– Leckét írunk – dörmögte George.

– Na ne tréfálj, hiszen még el se kezdődött az iskola! – hitetlenkedett az anyjuk.

– Szünidei lecke, csak még nem volt időnk megírni – magyarázta George.

– Nem szeretném, ha kiderülne – folytatta figyelmeztető hangon Mrs Weasley –, hogy az a lecke egy új megrendelőlap. Remélem, egyszer és mindenkorra felszámoltátok a Weasley Varázsvicc Vállalatot.

Fred mártírarccal nézett az anyjára.

– Lehet, hogy holnap kisiklik a Roxfort Expressz, és George meg én meghalunk. Hogy visz rá a lélek, hogy életünk utolsó óráiban alaptalan vádakat vágj a fejünkhöz?

Erre még Mrs Weasley is elnevette magát, és a témáról nem esett több szó.

– Na végre! – szólalt meg kisvártatva az asszony. – Apátok elindult!

Mr. Weasley mutatója a „munkahely” feliratról hirtelen az „úton”-ra fordult, majd egy újabb ugrással megállapodott az „Odú” feliratnál – s a következő pillanatban Mr. Weasley beköszönt a konyhából.

– Megyek, Arthur! – kiáltott Mrs Weasley, és már szaladt is az ajtó felé.

Néhány perccel később Mr. Weasley belépett a nappaliba, kezében tálcával, azon egy tányér gőzölgő étellel. Nyúzott arca és az, ahogy lezuttyant a kandalló előtti karosszékbe, elárulta, hogy mennyire kimerült.

– Összecsaptak a fejünk fölött a hullámok – szólt, és villájával étvágytalanul turkálni kezdte a főtt karfiolt. – Rita Vitrol hadjáratot indított ellenünk. Egész héten csak a minisztérium baklövéseiről írt. Ma azt is sikerült kiszimatolnia, hogy szegény Berthának nyoma veszett, úgyhogy megvan a holnapi Próféta címlapsztorija. Bumfolt nem hallgatott rám, pedig megmondtam neki, hogy küldjön el valakit Bertha keresésére.

– Mr. Kupor is hetek óta ezt szajkózza neki – kotyogott bele Percy.

– Kupor örülhet, hogy Rita még nem tud a Winky-ügyről – Legyintett ingerülten Mr. Weasley. – Akkor aztán egy hétig azt harsognák a szalagcímek, hogy az inkriminált pálcát egy főosztályvezető házimanójánál találták meg.

– Tudtommal megállapítottuk, hogy a manó csupán felelőtlenül viselkedett, de nem ő idézte meg a Sötét Jegyet! – heveskedett Percy.

Hermione nem bírta tovább türtőztetni magát.

– Szerintem pedig Mr. Kupornak az a nagy szerencséje – fakadt ki –, hogy az újság még nem írta meg, milyen embertelenül bánik a házimanójával!

Percy fontoskodva kihúzta magát.

– Na ide figyelj, Hermione – szólt szigorúan. – Egy olyan magas rangú minisztériumi tisztviselő, mint Mr. Kupor, feltétlen engedelmességet várhat el a szolgájától...

– Mondd, hogy a rabszolgájától! – Hermione már szinte rikácsolt. – Egy knútot se fizet Winkynek!

– Jobb lesz, ha most felmentek, és befejezitek a csomagolást – vágta el a vitát Mrs Weasley. – Na gyerünk, gyerünk, indulás...

Harry összecsomagolta a seprűkarbantartó készletet, vállára vetette a Tűzvillámot, és Ron nyomában elindult a padlásszoba felé.

A tető alatt az eső még hangosabban kopogott, s a kéményt ostromló szél üvöltésébe belevegyültek a szomszédban lakó padlásszellem panaszos, zúgó sóhajai. A szobába lépő fiúk láttán Pulipinty izgatottan röpdösni kezdett a kalitkájában, s hisztérikus csipogással adta tudtukra, mennyire örül a küszöbön álló utazásnak.

– Adj neki egy kis bagolycsemegét – szólt Ron, s egy zacskót dobott Harry kezébe. – Akkor talán elhallgat.

Harry bedugott néhány darab csemegét a kalitka rácsán, aztán a ládájához lépett. Közben Hedvig üresen tátongó kalitkájára esett a pillantása.

– Már egy hete, hogy elment – szólt. – Ron, ugye, szerinted se kapták el Siriust?

– Dehogyis! – rázta a fejét Ron –, az benne lett volna a Reggeli Prófétában. Gondolhatod, hogy a minisztérium rögtön eldicsekedett volna vele.

– Valószínű...

– Tessék, itt vannak a cuccok, amiket az Abszol útról kértél. Anya kivett neked egy kis pénzt a széfedből... és kimosta az összes zoknidat.

E szavakkal Ron egy rakás csomagot pakolt Harry ágyára, majd odadobott egy teli erszényt és egy halom zoknit is. Harry sorban kibontotta a csomagokat. Miranda Dabrak Varázslástan alapfokon IV. című művén kívül kapott egy csokor új pennát, tucatnyi tekercs pergament és néhány adag bájital hozzáválót – az előző tanév végére kifogyott az oroszlánhalgerincből és a nadragulya-kivonatból. Épp az alsóneműit rakodta bele az üstjébe, amikor Ron undorodva felhorkant a háta mögött.

– Ez meg mi a fene?

Harry megfordult. Ron egy hosszú, gesztenyebarna bársonyruhát emelt a magasba. A ruha nyakát és ujját megszürkült csipkeszegély díszítette.

Kopogtattak az ajtón, és belépett Mrs Weasley, karján egy halom frissen kimosott roxforti talárral.

– Tessék! – szólt, miközben két kupacra osztotta a talárhalmot. – Szépen összehajtva csomagoljátok el őket, hogy ne gyűrődjenek össze.

– Anya, véletlenül hozzám került Ginny holmija – mondta Ron, és Mrs Weasley felé nyújtotta a barna ruhát.

– Az nem Ginny holmija, hanem a tied – felelte az anyja. – Ez az új dísztalárod.

– A micsodám?!

– Az új dísztalárod – ismételte Mrs Weasley. – A listán külön kiemelték, hogy ebben az évben dísztalárt is kell vinnetek. Ünnepi alkalmakra.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – rázta a fejét Ron. – Eszemben sincs felvenni ezt a maskarát.

– Mindenkinek van dísztalárja! – csattant fel türelmét vesztve Mrs Weasley. – Apátok is ilyet vesz fel, ha ünnepi fogadásra megy!

– Inkább szaladgálok pucéran, mint ebben – makacskodott Ron.

– Nem vitatkozom – jelentette ki Mrs Weasley. – Megírták, hogy vigyetek dísztalárt, hát visztek dísztalárt. Harrynek is vettem egyet. Mutasd meg neki, Harry...

Harry az ágya fölé hajolt, és – nem minden szorongás nélkül – kibontotta az utolsó csomagot. Aggodalma alaptalannak bizonyult; az ő dísztalárján nem volt csipke – a ruhadarab ugyanúgy festett, mint hétköznapi talárjai, csak nem fekete volt, hanem palackzöld.

– Gondoltam, ez kihozza a szemed színét, drágám – duruzsolta Mrs Weasley.

– Az tök normális! – fakadt ki Ron, Harry dísztalárjára mutogatva. – Én miért nem olyat kaptam? Mrs Weasley restelkedve elpirult.

– Azért mert... mert használt talárokból nem volt túl bő a választék!

Harry elfordította a fejét. Ezer örömmel megosztotta volna a Gringottsban őrzött pénzét Weasleyékkel, de tudta, hiába is ajánlaná fel – egy knútot sem fogadnának el tőle.

– Ezt én nem veszem fel – rázta a fejét makacsul Ron. – Ha megölnek, akkor se.

– Ahogy akarod – bólintott rá mérgesen Mrs Weasley. – Ha úgy jobban tetszik, menj pucéran az ünnepélyekre. Harry, majd küldj egy fényképet róla. Rám fér egy jóízű nevetés.

Azzal kicsörtetett a szobából, és becsapta maga mögött az ajtót. Ekkor fura, rekedt csipogás ütötte meg a fiúk fülét – Pulipinty épp megfulladni készült egy nagyobbacska darab bagolycsemegétől.

– Miért kell nekem mindenből a legócskábbat kapni!? – dohogott Ron, miközben a kalitkához lépett, hogy megmentse baglya életét.

Tizenegyedik fejezet

A vonatút

A hétfő reggel szomorkás, vakációvégi hangulattal köszöntött rájuk. Még mindig esett az eső, és Harry köröskörül csak ködöt és szürke felhőket látott, mikor öltözködés közben kinézett az ablakon. Farmert és pulóvert vett fel – az iskolai talárt csak a Roxfort Expresszen ölthették magukra.

Ő, Ron, Fred és George együtt indultak el reggelizni. Mikor elérték az első emeleti lépcsőfordulót, a lépcső aljában megpillantották Mrs Weasleyt. Az asszony aggodalmasan ráncolta a homlokát.

– Arthur! – kiabált fel. – Arthur! Keresnek a minisztériumból!

Harry a falnak lapult, hogy utat engedjen a kifordított talárban lefelé csörtető Mr. Weasleynek, aztán a többiekkel együtt ő is lement a konyhába. Mrs Weasley épp a tálalószekrény fiókját forgatta fel („Kell lennie itt egy pennának!”), Mr. Weasley pedig a tűz fölé hajolt, és figyelmesen hallgatta...

Harry megrázta a fejét, és pislogott néhányat – de nem, nem káprázott a szeme.

A tűz közepén nagy, szakállas tojás módjára ott trónolt Amos Diggory feje. A fej gyorsan, szinte hadarva beszélt, mit sem törődve a körülötte röpködő szikrákkal és a fülét nyalogató lángokkal.

– ...a mugli szomszédok dörrenéseket és kiabálást hallottak, ezért kihívták azokat a hogyishívjákokat – a rendőrzőket. Ki kell szállnod a helyszínre, Arthur...

– Tessék! – zihálta Mrs Weasley, s pergament, tintát meg egy ócska pennát nyomott Mr. Weasley kezébe.

– Még szerencse, hogy időben megtudtam a dolgot – folytatta Mr. Diggory feje. – El kellett küldenem pár sürgős baglyot, úgyhogy már hajnalban bejötten az irodába, és láttam, amikor a varázshasználati főosztály embereit riadóztatták. Ha ez Rita Vitrol fülébe jut, Arthur...

Mr. Weasley közben kinyitotta a tintásüveget, megmártotta a pennát, és felkészült a jegyzetelésre.

– És Rémszem mit mondott, mi történt? – kérdezte.

Mr. Diggory feje bosszúsan fintorgott.

– Azt mondja, hallotta, hogy valaki jár a kertjében. Az illető a ház felé osont, de megtámadták a kukák. Mr. Weasley bólogatva jegyzetelt.

– Mit csináltak a kukák? – kérdezte.

– Iszonyú zajt csaptak, és telelövöldözték szeméttel a környéket – felelte Mr. Diggory. – Úgy tudjuk, az egyik még akkor is röpködött, amikor a rendőrzők odaértek... Mr. Weasley gondterhelten csóválta a fejét. – És mi lett a behatolóval?

– Ugyan, Arthur, hisz tudod, milyen Rémszem... Minek mászkálna valaki a kertjében éjnek idején? Szerintem az a híres behatoló most a szomszéd kertben ül, és nyávogva próbálja lerázni a krumplihéjakat a bundájáról. De ha a varázshasználatiak rászállnak Rémszemre, akkor neki vége. Gondolj bele, milyen priusza van. El kell intéznünk, hogy egy másik ügyosztály foglalkozzon vele. Mondjuk a tied... Milyen büntetés jár kukabűvölésért?

– Megúszhatja dorgálással – felelte Mr. Weasley, miközben pennája szaporán sercegett a pergamenen. – Nem használta a pálcáját, ugye? Ő maga nem támadott meg senkit, igaz?

Mr. Diggory bosszúsan nevetett.

– Lefogadom, hogy kiugrott az ágyból, és mindent elátkozott, ami a szeme elé került. De ezt nemigen tudják rábizonyítani, mivel nincsenek áldozatok.

– Rendben, azonnal intézkedem.

Mr. Weasley zsebre vágta a teleírt pergamenlapot, és kiviharzott a konyhából.

Diggory feje most Mrs Weasleyhez fordult.

– Ne haragudj, Molly – szólt. – Sajnálom, hogy így rátok kellett rontanom kora reggel, de csak Arthur tudja kihúzni őt a csávából. Rémszemnek ma mindenképp jelentkeznie kell az új munkahelyén. Az ördögbe, miért pont az utolsó éjszakát választotta?

– Szóra sem érdemes, Amos – felelte Mrs Weasley. – Biztos, hogy nem eszel egy falat pirítóst, mielőtt elindulsz?

– Hát jó, nem bánom – bólintott Diggory.

Mrs Weasley levett egy szelet vajas pirítóst a konyhaasztalon tornyosuló kupac tetejéről, becsíptette a szénfogóba, és beledugta Mr. Diggory szájába.

– Köfönöm fépen – mondta tele szájjal a fej, és a következő pillanatban halk pukkanással eltűnt.

Harry hallotta, amint Mr. Weasley az emeleten sietve elbúcsúzik Billtől, Charlie-tól, Percytől és a lányoktól. Alig öt perc múlva aztán a családfő ismét belépett a konyhába – időközben megigazította talárját, s most sebtében fésülködött.

– Rohannom kell... Jó utat, fiúk, és jó tanulást! – köszönt el Harrytől, Rontól és az ikrektől, azzal köpenyt kanyarított a vállára, és felkészült a dehoppanálásra. – Molly, ki tudod vinni egyedül a gyerekeket a pályaudvarra?

– Hát persze! – legyintett Mrs Weasley. – Te csak menj, és foglalkozz Rémszemmel. A többit bízd rám.

Alighogy Mr. Weasley eltűnt, belépett a konyhába Bill és Charlie.

– Jól hallottam, hogy Rémszemet emlegettétek? – kérdezte Bill. – Mit művelt már megint?

– Azt állítja, hogy valaki megpróbált betörni hozzá az éjjel – felelte Mrs Weasley.

– Rémszem Mordon? – dünnyögte töprengve George, miközben lekvárt kent a pirítósára. – Nem ő az a flúgos, aki...

– Apátok igen nagyra becsüli Rémszem Mordont – vágott a szavába szigorúan Mrs Weasley.

– Naná, mert apa meg villásdugókat gyűjt – szólt vállvonogatva Fred, mikor Mrs Weasley kiment a konyhából. – Nem csoda, hogy megértik egymást...

– Mordon nagy varázsló volt a maga idejében – jegyezte meg Bill.

– Ha jól tudom, régi barátok Dumbledoreral – tette hozzá Charlie.

– Dumbledore-nak is van egy kis stikkje – felelte Fred. – Jó, tudom, hogy zseniális meg minden, de...

– Áruljátok már el, ki az a Rémszem! – szólt közbe Harry.

– Egy nyugalmazott minisztériumi varázsló – mondta Charlie. – Én csak egyszer találkoztam vele, amikor apa bevitt magával a minisztériumba. Mordon auror volt, méghozzá a legjobbak egyike... Feketemágus-vadász – magyarázta, Harry értetlenkedését látva. – Azkaban minden második foglya neki köszönheti, hogy a hűvösre került. Mordon rengeteg ellenséget szerzett magának... a legtöbb persze az elítéltek rokonai közül kerül ki... és úgy hallottam, pár éve súlyos üldözési mánia kínozza. Nem bízik senkiben. Minden sarokban bosszúszomjas feketemágusokat lát.

Bill és Charlie úgy döntöttek, kikísérik a Roxfortba indulókat a pályaudvarra; Percy viszont bocsánatkérések közepette kijelentette, hogy neki a minisztériumban a helye.

– Higgyétek el, muszáj bemennem – bizonygatta. – Mr. Kupor számít rám.

– A szorgalmas munka elnyeri jutalmát, Percy – nézett rá komoly képpel George. – Még egy év, és Kupor megtanulja a neved.

Mrs Weasley időközben bement a falusi postára, és a mugli telefon segítségével rendelt három közönséges taxit.

– Arthur megpróbált minisztériumi autókat szerezni nekünk – súgta oda az asszony Harrynek, miközben az esőáztatta kertben álltak, s figyelték, hogyan rakodják be a taxisofőrök kocsijaikba a hat súlyos utazóládát. – De sajnos nem volt szabad autó... Jaj, istenem, milyen mérgesek szegények.

Harry nem állt neki elmagyarázni Mrs Weasleynek, hogy a mugli taxisok nem szívesen szállítanak maradandó halláskárosodást okozó állatokat – márpedig a betegesen izgatott Pulipinty ebbe a kategóriába tartozott. Az sem javított a hangulaton, hogy Fred ládája rakodás közben kinyílt, és meggyulladt benne egy tucat Filibustercsillagszóró. A sofőr előbb ijedtében ordított fel, aztán fájdalmában, ugyanis Csámpás – aki szintén megrémült –, kieresztette karmait, és mászórúdnak használta a taxis lábát.

Mindennek a tetejébe a társaság roppant kényelmetlenül utazott, hiszen a hátsó ülést a ládáikkal kellett megosztaniuk. A csillagszórós incidens miatt meglehetősen zaklatott kedélyű Csámpás sem volt épp kellemes útitárs – mire London határába értek, Harry, Ron és Hermione már számos karmolt sebből véreztek. Megkönnyebbülten fellélegeztek hát, mikor végre kiszállhattak a taxiból – jóllehet a városban szakadt az eső, s valamennyien bőrig áztak, mire átcipelték utazóládáikat a forgalmas úton, amelyről a pályaudvar bejárata nyílt.

Harry nem először utazott a Roxfort Expresszel, így tudta, hogy a kilenc és háromnegyedik vágányhoz a kilences és tízes vágányok peronját elválasztó falon átsétálva lehet eljutni. Maga a művelet pofonegyszerű volt, de úgy kellett végrehajtani, hogy a mugli utasok semmit ne vegyenek észre belőle. Ez alkalommal kis csoportokban keltek át a falon. Harry, Ron és Hermione nyitották a sort, mivel Pulipinty és Csámpás miatt ok voltak a leggyanúsabbak a társaságból. Cseverészve nekivetették vállukat a falnak, oldalazva átsiklottak rajta – s ugyanabban a szempillantásban a kilenc és háromnegyedik vágány peronján találták magukat.

A Roxfort Expressz készen állt az indulásra. Piros mozdonyából gomolygott a gőz – a fehér ködben a peronon álló diákok és szüleik sötét kísértetalakoknak tűntek. Pulipinty izgalma csak még tovább fokozódott, mikor meghallotta megannyi bagolytársa huhogását. Harry, Ron és Hermione késlekedés nélkül elindultak helyet keresni, s a vonat közepe táján találtak is egy szabad fülkét. Miután berakodták csomagjaikat, leszálltak, hogy elköszönjenek Mrs. Weasleytől, Billtől és Charlie-tól.

– Lehet, hogy hamarabb viszontlátjuk egymást, mint hinnétek – szólt mosolyogva Charlie, miközben megölelte Ginnyt.

– Hogyhogy? – kapta fel a fejét Fred.

– Majd meglátjátok – felelte Charlie. – Csak el ne mondjátok Percynek, hogy céloztam a dologra, hiszen ez „hivatali titoknak minősül, amíg a minisztérium nyilvánosságra nem hozza”.

Bill, aki zsebre dugott kézzel álldogált mellettük, szinte vágyakozva nézte a vonatot.

– Hát igen – szólt –, az idén én is szívesen lennék újra roxforti diák.

– De miért? – faggatta George.

– Eseménydús évetek lesz – felelte Bill huncutul csillogó szemmel. – Még az is lehet, hogy leutazom kibicelni egy kicsit...

– Miért lesz eseménydús évünk? – kérdezte felcsigázva Ron.

Ekkor azonban elhangzott az indulás közeledtét jelző füttyjel, és Mrs Weasley az ajtók felé terelte a gyerekeket.

– Köszönjük a vendéglátást, Mrs Weasley – szólt ki a vonatablakon Hermione, miután valamennyien felszálltak.

– Igen, köszönünk mindent, Mrs Weasley – bólogatott hálás mosollyal Harry.

– Sose köszönjétek, kis drágáim – felelte Mrs Weasley. – Szívesen meghívnálak karácsonyra is, de... azt hiszem, az idén nehéz lenne elcsalogatni titeket a Roxfortból.

– Anya! – csattant fel Ron. – Mi az, amit itt mindenki tud, csak mi nem?

– Este megtudjátok, ne félj – mosolygott Mrs Weasley. – Nagyon izgalmas lesz... Jut eszembe, örülök, hogy megváltoztatták a szabályokat...

– Milyen szabályokat? – kérdezte kórusban Harry, Ron, Fred és George.

– Dumbledore professzor majd elmondja nektek... Aztán ne halljak rosszat rólatok! Fred, George, ez főleg rátok vonatkozik!

A dugattyúk felsziszegtek, és a vonat lassan mozgásba lendült. Fred kihajolt az ablakon.

– Mondjátok meg, mi lesz a Roxfortban! – kiabált anyja és két bátyja felé. – Milyen szabályok változtak meg?

Mrs Weasley azonban nem válaszolt, csak integetett mosolyogva, és néhány másodpere múlva két fiával együtt dehoppanált.

Harry, Ron és Hermione visszamentek a fülkéjükbe. Az ablakon lecsorgó esőcseppek miatt nem sok látszott a tájból. Ron kinyitotta a ládáját, elővette a gyűlölt barna dísztalárt, és leborította vele Pulipinty kalitkáját, hogy elhallgattassa a madarat.

– Bumfolt elmondta volna nekünk, mire készülnek a Roxfortban – szólt csalódottan. – A döntő előtt, emlékeztek? De a saját anyám nem hajlandó elárulni. Kíváncsi vagyok, hogy...

– Csitt!

Hermione ajkára szorította mutatóujját, másik kezével pedig a szomszéd kupé felé mutatott. Harry és Ron a fülüket hegyezték; odaátról lusta, vontatott beszéd szűrődött át a nyitott ajtón keresztül.

– ...apa eredetileg nem is a Roxfortba akart küldeni, hanem a Durmstrangba. Ismeri az ottani igazgatót. Hogy Dumbledore-ról mi a véleménye, azt tudjátok... A Durmstrangba fel se veszik a sárvérű jöttmenteket, akiket Dumbledore annyira imád. Csak anya nem akarta, hogy olyan messzi iskolába menjek. Apa azt mondja, hogy a Durmstrangban a fekete mágiáról is sokkal normálisabb a felfogás, mint a Roxfortban. Akik oda járnak, azok tényleg tanulnak is sötét varázslatokat... Nekünk meg csak az a hülye védekezésóránk van...

Hermione felállt, lábujjhegyen odament az ajtóhoz, és behúzta, kizárva Malfoy hangját.

– Bár a Durmstrangba ment volna – szólt dühösen. – Akkor nem kellene már negyedik éve elviselnünk őt.

– A Durmstrang egy másik varázslóiskola? – érdeklődött Harry.

– Az – felelte megvetően Hermione. – Borzalmas híre van. Az európai mágusiskolák összehasonlító értékelésében azt írják róla, hogy ott aránytalanul sokat foglalkoznak a fekete mágiával.

– Asszem, hallottam róla – dörmögte bizonytalanul Ron. – Hol is van? Melyik országban?

Hermione felvonta szemöldökét.

– Micsoda kérdés... Azt nem tudja senki.

– Miért nem? – kérdezte Harry.

– Az iskolák évszázadok óta vetélkednek egymással – magyarázta Hermione. – A Durmstrang és a Beauxbatons még azt sem fedik fel, hol vannak, nehogy a konkurens iskolák kémei kileshessék a titkaikat.

– Na ne szédíts már! – nevetett fel Ron. – Nem hiszem, hogy a Durmstrang sokkal kisebb lenne, mint a Roxfort. Hogy tudnának eldugni egy ménkű nagy kastélyt?

Hermione megütközve nézett rá.

– De hát a Roxfort is rejtve van – mondta, olyan hangon, mintha ez a legnyilvánvalóbb dolog lenne a világon. – Mindenki tudja... legalábbis mindenki, aki olvasta a Roxfort történetét.

– Akkor te tudod egyedül – mondta Ron. – Tessék, áruld el, hogyan dugták el a Roxfortot.

– Megbűvölték – felelte Hermione. – Az arra járó muglik az iskola helyén egy düledező romot találnak, aminek a bejárata fölött az áll: „BELÉPNI TILOS ÉS ÉLETVESZÉLYES”.

– Szóval az illetéktelenek a Durmstrang helyén is egy romot találnak?

Hermione megvonta a vállát.

– Mondjuk. De az is lehet, hogy olyan mugliriasztó bűbáj védi, mint a Világkupa-stadiont. És biztos feltérképezhetetlenné tették, hogy távol tartsák az idegen varázslókat.

– Mit csináltak vele?

– El lehet úgy varázsolni egy épületet, hogy ne lehessen térképen feltüntetni a helyét. Nem tudtad?

– Eddig nem – felelte Harry.

– De szerintem a Durmstrang valahol, messze északon lehet – folytatta tűnődve Hermione. – Egy nagyon hideg helyen. Abból gondolom, hogy az egyenruhájukhoz szőrmesapka is tartozik.

Ahogy haladtak észak felé, egyre sötétebb felhők alá értek, s az eső is mind hevesebben zuhogott. Déltájt már olyan kevés fény szűrődött be a vonat bepárásodott ablakain, hogy a fülkékben kigyúltak a lámpák.

Aztán nemsokára feltűnt kis kocsijával a büfés boszorkány. Harry annyi kondéros kekszet vásárolt, hogy mindhárman jóllakhassanak belőle.

A három jó barát a délután folyamán sem unatkozott; számos ismerősük fordult meg a kupéban, többek között Seamus Finnigan, Dean Thomas és Neville Longbottom. Utóbbi egy kerek arcú, kórosan feledékeny fiú volt, akit sárkánytermészetű nagyanyja nevelt. Seamus még mindig viselte ír kokárdáját, bár abból már lassan kifogyott a varázs: már csak bágyadtan cincogta, hogy „Troy! Mullett! Moran!”. Úgy fél óra után Hermione belefáradt abba, hogy a fiúk egyre csak a kviddicsről beszélgetnek; újra elővette a Varázslástan alapfokon IV.-et, és memorizálni kezdte a begyűjtőbűbáj elméleti alapjait.

Neville irigykedve hallgatta, hogyan idézik fel a többiek a Világkupadöntőn szerzett élményeiket.

– Engem nem vitt el a nagyi a meccsre – vallotta be szomorúan. – Sajnálta a pénzt a jegyre. Pedig nagyon izgalmas Lehetett.

– Az biztos – mondta Ron. – Várj csak, mutatok valamit...

Ron felágaskodva belenyúlt a poggyásztartón elhelyezett ládájába, és némi kotorászás után előhalászta belőle a miniatűr Viktor Krumot.

– Fúúú – álmélkodott Neville, mikor Ron a tenyerére állította a figurát.

– Élőben is láttuk őt, egészen közelről – mesélte Ron. – A díszpáholyban ültünk...

– Életedben először és utoljára, Weasley.

Draco Malfoy jelent meg a fülke ajtajában – ezúttal harmadmagával. Ott ácsorogott mögötte két gorillaalkatú fogdmegje, Crak és Monstro, akik ránézésre vagy harminc centit nőttek a nyár folyamán. Dean és Seamus nem húzták be teljesen az ajtót maguk után, s Malfoyék bizonyára meghallották, miről folyik a szó odabent.

– Nem emlékszem, hogy áthívtalak volna, Malfoy – szólt hűvösen Harry.

– Weasley... az meg micsoda? – Malfoy Pulipinty letakart kalitkájára mutatott, amelyről lecsüngött egy árulkodó csipkeszegélyes talárujj.

Ron a kalitka felé nyúlt, de Malfoy gyorsabb volt nála; egy szempillantás alatt lekapta a barna ruhadarabot a ketrecről.

– Ezt nézzétek meg! – harsogta mámoros képpel, miközben diadalmasan a magasba emelte a talárt. – Nem hiszem el! Weasley, te ezt fel fogod venni!? Tudod, mikor hordtak az emberek ilyet? Kábé 1890-ben...

Ron arca felöltötte a dísztalár színét.

– Gebedj meg! – horkant fel, és kikapta Malfoy kezéből a ruhát. Crak és Monstro bután heherésztek, Malfoy pedig egyenesen a hasát fogta a nevetéstől.

– Be akarsz nevezni, mi, Weasley? Rád parancsoltak, hogy csinálj reklámot a családnak, igaz? Vagy ráizgultál a pénzdíjra? Ha nyernél, akár egy rendes talárt is vehetnél magadnak...

– Nem tudom, miről dumálsz – vetette oda Ron.

– A nevezésről beszélek – ismételte Malfoy. – Te biztos nem hagyod ki, Potter. Imádod mutogatni magad, és ilyen alkalom ritkán adódik...

– Vagy beszélj értelmesen, Malfoy, vagy tűnj el – szólt ki mogorván Hermione a Varázslástan alapfokosa IV mögül.

Malfoy szeme elkerekedett.

– Megáll az eszem! – kiáltott fel kéjes rácsodálkozással. – Hiszen ti nem is tudjátok! Weasley, az apád meg a bátyád a minisztériumban dolgozik, és neked fogalmad sincs az egészről!? Én már réges-rég tudom az apámtól... Cornelius Caramel mesélte neki. Mondjuk, az is igaz, hogy az én apám ismeri az összes minisztériumi nagyfőnököt, a tied meg biztos nincs még olyan beosztásban, hogy ilyesmiről beszéljenek előtte... A fontos dolgokat nem kötik az orrára...

Malfoy gúnyosan felkacagott, aztán intett a Crak-Monstro párosnak, és mindhárman eltűntek.

Ron felpattant, és akkora rántással csukta be utánuk a fülke tolóajtaját, hogy abból kitört az üveg.

– Ron! – Hermione megrovó pillantást vetett barátjára, majd elővette pálcáját. – Reparo! – motyogta, mire a cserepek újra üvegtáblává álltak össze, és elfoglalták régi helyüket az ajtókeretben.

– Megjátssza itt nekünk, hogy ő mindent tud, mi meg semmit – dühöngött Ron. – Az én apám ismeri az összes nagyfőnököt... Na és aztán? Apát már százszor elő akarták léptetni... De neki a munkája a fontos, nem az, hogy főnök legyen!

– Hát persze – csitította Hermione. – Malfoy összevissza beszél. Ne húzd fel magad miatta...

– Nem húztam fel magam! – kiabálta Ron, és öklével akkorát csapott az egyik kondéros kekszre, hogy abból csak egy halom morzsa maradt.

Az út hátralevő részében Ronnak a szavát se lehetett hallani. Mikor eljött az ideje, némán öltötte magára iskolai talárját, s még akkor is rosszkedvű hallgatásba burkolózott, mikor a Roxfort Expressz végre lassítani kezdett, és begördült Roxmorts falu éjszakai sötétségbe burkolózó vasútállomására.

Alighogy kinyíltak a szerelvény ajtajai, fenyegető mennydörgés hangzott fel, jelezve, mi várja az érkezőket a szabad ég alatt. Hermione a köpenyébe bugyolálta Csámpást, Ron pedig úgy döntött, rajta hagyja dísztalárját Pulipinty kalitkáján. Csakúgy mint a többi diák, ők is behúzott nyakkal, az arcukba csapódó esőcseppektől hunyorogva szálltak le a vonatról. Ha valamikor, most tényleg úgy esett, mintha száz hatalmas és kifogyhatatlan dézsából öntenék az égből a jeges vizet.

– Szia, Hagrid! – kiáltott oda Harry a peron végén tornyosuló óriásforma árnyalaknak.

– Jól vagy, Harry? – bömbölt vissza Hagrid, szavait lelkes integetéssel kísérve. – Találkozunk a lakomán... ha nem fulladunk a tóba!

Hagrid tréfás megjegyzéséből Harry arra következtetett, hogy az elsőéveseket a rossz idő dacára ebben az évben is a hagyományos módon, csónakkal szállítják a kastélyba.

– Brrr, nem irigylem szegény gólyákat – szólt dideregve Hermione, miközben a meg-meglóduló tömeg az állomás mellett várakozó ló nélküli fiákerek felé sodorta őt és barátait. Néhány perces, de a cudar időben végtelenül hosszúnak tűnő várakozás után Harry, Ron, Hermione és Neville végre sorra kerültek, és bemászhattak közös fiákerükbe. Az ajtó nyomban becsapódott mögöttük, s a kocsi zötykölődve elindult a kissé kátyús úton a Roxfort-kastély felé.

Tizenkettedik fejezet

A Trimágus Tusa

A fiákerek begördültek a szárnyas vadkanok szobraival díszített kovácsoltvas kapun, és a viharossá fokozódó szélben inogva felkaptattak a kastélyhoz vezető lankás emelkedőn. Harry elmélázva nézte az eső sűrű függönye mögött felsejlő, kivilágított ablakokat. Aztán a fiáker végre megállt, s az eget szabdaló villámok fényében kirajzolódott a kastély magas tölgyfa ajtaja. Az ajtóhoz vezető kőlépcsősoron már ott szaladtak a legutóbb befutott kocsi utasai. Harry, Ron, Hermione és Neville sem késlekedtek sokáig; lehajtott fejjel kimásztak a fiákerből, majd nyomban futásnak eredtek, s csak akkor pillantottak fel ismét, mikor már a fáklyák fényében fürdő, tágas bejárati csarnokban álltak, ahonnan az emeletre vezető impozáns márványlépcső indult.

– Húúúúúh – fújt Ron, kutyamód megrázva vizes üstökét. – Ha egész éjjel így fog esni, kiárad a tó. Teljesen... ÁÁÁH!

Valahonnan a mennyezet alól egy jókora, piros, vízzel teli luftballon zuhant alá, s egyenesen Ron fején landolt. A csuromvizes Ron levegő után kapkodott, és nekitántorodott Harrynek. Abban a pillanatban már érkezett is a következő vízbomba – ez szinte súrolta Hermionét, és a lábuk előtt csapódott a kőpadlóra, elárasztva Harry edzőcipőjét és zokniját. A közelben állók sikongatva, lökdösődve menekültek a tűzvonalból. Harry felnézett a magasba – és nyomban átlátta a helyzetet. Hat méterrel a fejük felett ott lebegett a csengősipkás, narancsszín csokornyakkendős Hóborc. A kopogó szellem pimasz ábrázata most csúf fintorba csavarodott-még vigyorogni is elfelejtett, úgy koncentrált a következő pottyantásra.

– HÓBORC! – csattant egy szigorú női hang. – Hóbort, gyerünk le onnan, egykettő!

A hang tulajdonosa McGalagony professzor, a Griffendél-ház vezető tanára és az iskola igazgatóhelyettese volt. A tanárnő kirontott a nagyteremből, de néhány lépés után megcsúszott a vizes kövön, s hogy ne essen el, belekapaszkodott a legközelebbi stabil dologba – ami történetesen Hermione nyaka volt.

– Oh!... Bocsánat, Granger kisasszony...

– Nem történt semmi, tanárnő – nyögte Hermione, és megmasszírozta a nyakát.

McGalagony megigazította süvegét, majd újra felnézett Hóborcra. Szene szikrákat szórt szögletes keretű szemüvege mögött.

– Azonnal gyere le onnan, Hóborc! – rivallt rá a szellemre.

– Nem is csin'ok semmitse! – mekegte Hóborc, és elhajította a harmadik vízbombát is. Az egy csapat ötödéves lány közé esett, akik erre visongva bemenekültek a nagyterembe. – Már úgyis vizesek, nem? Ázott egerek! Repül a lufiíííí!

Azzal megcélzott néhány frissen érkezett másodikost.

– Ha nem hagyod abba, hívom az igazgató urat! – kiabált rá McGalagony. – Figyelmeztetlek, Hóborc...

A szellem nyelvet öltött rá, eldobta utolsó bombáját, és féleszű vihogás közepette elsuhant a márványlépcső felé.

– Gyerünk, gyerünk, indulás! – parancsolt rá McGalagony az ázott diákseregre. – Vonuljanak be a nagyterembe, de szaporán!

Harry, Ron és Hermione csúszkálva-botladozva elindultak a bejárati csarnok jobb oldalán nyíló kétszárnyú ajtó felé. Ron szitkozódott tehetetlen dühében, és ingerült mozdulattal hátracsapta csöpögő hajfürtjeit.

A nagyterem az ilyenkor szokásos ünnepi díszben pompázott. Az asztalok fölött lebegő száz meg száz gyertya fényében aranytányérok és – kupák csillogtak. A Roxfort négy Háza részére kijelölt négy hosszú asztal melletti helyek többségét már elfoglalta a vidáman zsibongó diáksereg. Az ötödik asztal, melyet a tanárok és más iskolai dolgozók számára tartottak fenn, a terem végében, a többire merőlegesen állt. Itt, a nagyteremben sokkal melegebb volt, mint a bejárati csarnokban. Harry, Ron és Hermione elhaladtak a mardekárosok, a hollóhátasok és a hugrabugosok mellett, s az utolsó asztalhoz érve leültek Félig Fej Nélküli Nick, a Griffendéltorony kísértete mellé. A gyöngyházfényű, áttetsző testű Nick ezen az estén is szokásos, zekéből és harisnyából álló öltözékét viselte, melyet feltűnően széles fodorgallér egészített ki. A gallér kettős célt szolgált: egyrészt kivételes eleganciát volt hivatott kölcsönözni viselőjének, másrészt biztosította, hogy Nick szinte teljesen levágott feje viszonylag stabilan üljön két válla között.

– Jó estét – köszöntötte Harryéket a szellem.

– Eddig nem volt túl jó – felelte morcosan Harry, és lehúzta edzőcipőjét, hogy kiöntse belőle a vizet. – Remélem, gyorsan túlesünk a beosztáson, mert farkaséhes vagyok.

Az elsőévesek beosztása a négy iskolai házba szokásos év eleji ceremónia volt a Roxfortban. Az elmúlt két évben úgy alakultak a dolgok, hogy Harry nem lehetett jelen a szertartáson – így, bár korgott a gyomra, örült, hogy végignézheti a beosztást.

– Szia, Harry! – köszönt rá egy izgatott, zihálós hang valahonnan az asztal végéről.

Colin Creevey volt az, egy harmadéves fiú, aki megismerkedésük óta üldözte Harryt a rajongásával.

– Szia, Colin – felelte tartózkodóan Harry.

– Képzeld, Harry, képzeld! Idén lesz elsős az öcsém! Az öcsém, Dennis!

– Aha – felelte udvarias mosollyal Harry. – Tök jó.

– Nagyon be van sózva! – Colin ezt akár magáról is mondhatta volna, úgy pattogott a székén. – Szurkolok, hogy ő is a Griffendélbe kerüljön! Te is szoríts neki, Harry!

– Öh... jó, persze – bólintott Harry, majd újra barátai és Nick felé fordult. – A testvéreket általában ugyanabba a házba osztják be, nem?

Példaként Weasleyékre gondolt, akik mind a heten a Griffendélbe kerültek.

– Nem feltétlenül – felelte Hermione. – Parvati Patil ikertestvére hollóhátas, pedig ők külsőre is teljesen egyformák.

Harry a tanári asztal felé pillantott. Ott a szokásosnál több szék állt üresen. Hagrid igazoltan volt távol – biztos még a szélkorbácsolta tavon hajókázott a gólyákkal –, McGalagony professzor pedig valószínűleg a bejárati csarnok vízmentesítését felügyelte – de volt az asztalnál egy harmadik üres szék is.

– Hol lehet az új sötét varázslatok kivédése tanár? – tette fel a kérdést Hermione, miután ő is végighordozta tekintetét a tanári asztalon.

Eddig egyetlen sötét varázslatok kivédése tanáruk sem maradt egy évnél hosszabb ideig az iskolában. Az addigiak közül Harry egyedül legutolsó tanárukat, Lupin professzort kedvelte meg. Most azonban csupa ismerős ült a keresztben álló asztalnál.

– Lehet, hogy senkit nem tudtak szerezni! – aggodalmaskodott Hermione.

Harry most figyelmesebben végignézett az asztalnál ülőkön. Flitwick professzor, a pöttöm bűbájtantanár egy halom párnával aládúcolva ült a gyógynövénytant oktató Bimba professzor mellett, akinek csálé süvege alól kilógott örökké kócos, őszülő haja. Bimba az asztronómus Sinistra professzorral beszélgetett, aki mellett az iskola bájitaltantanára, a sárgásfakó arcú, görbe orrú, zsíros hajú Piton professzor foglalt helyet. Ő volt az egyetlen a Roxfort tanárai közül, akit Harry szívből utált. Ehhez az utálathoz csak Piton Harry iránti gyűlölete volt mérhető, amelyet – ha még lehetett – bizonyára tovább fokozott, hogy Harry az előző tanévben Piton orra előtt szöktette meg Sirius Blacket, aki ellen a bájitaltantanár közös diákkoruk óta bosszút forralt.

Piton mellett volt egy üres hely – Harry gyanította, hogy az McGalagonyra vár. A következő széken, s egyben a hosszú asztal közepén Dumbledore professzor, az iskola igazgatója ült. Dumbledore hosszú ezüstös haja és szakálla vidáman csillogott a gyertyafényben – csakúgy mint fenséges mélyzöld talárján a hímzett csillagok és holdak. Az igazgató sátor módjára összetámasztotta hosszú, vékony ujjait az álla alatt, s gondolatokba merülve meredt a mennyezetre félhold alakú szemüvegén át. Harry követte a tekintetét. Az elvarázsolt mennyezet, mely mindig a valódi eget tükrözte, még sosem mutatott ilyen viharos képet. Kavargó fekete és sötétvörös felhők töltötték be, s valahányszor odakint megdördült az ég, villám cikázott át rajta.

– Kezdjék már el! – türelmetlenkedett Ron. – Fel tudnék falni egy egész hippogriffet.

Szinte még be sem fejezte a mondatot, máris kinyílt a nagy, kétszárnyú ajtó. A terem azonnal elcsendesedett. Az ajtón belépett McGalagony professzor, s mögötte hosszú sorban bevonultak az elsőévesek. Harry, Ron és Hermione is áztak eleget, de be kellett látniuk, hogy ők Hóborc tréfájával együtt is csupán ízelítőt kaptak abból, amin az elsősök keresztülmentek. Úgy tűnt, mintha nem csónakban, hanem úszva keltek volna át a tavon. Az ázott sereg a tanári asztal elé vonult; ott megálltak, és szembefordultak az iskola többi tanulójával. Cudarul fázhattak, emellett bizonyára izgultak is, úgyhogy mind úgy remegtek, mintha rázták volna őket – mind, kivéve egy pöttöm, egérfrizurájú fiúcska. Ő egy roppant furcsa ruhadarabot viselt, amelyben Harry felismerte Hagrid vakondbőr nagykabátját. A fiúcska ötödmagával is elfért volna a hatalmas ruhadarabban, így aztán úgy festett, mintha egy szőrös fekete sátorból dugná ki a fejét. Kis arca szinte lángolt az izgalomtól. Miután elfoglalta helyét rémülten pislogó társai között, és sikerült elkapnia Colin Creevey pillantását, diadalmasan felmutatta kinyújtott hüvelykujjait, és ezt tátogta némán: „Beleestem a tóba!” Mindehhez olyan képet vágott, mintha valami hihetetlenül nagy szerencse érte volna.

McGalagony professzor most egy háromlábú széket állított az elsőévesek sora elé, s azon elhelyezett egy borzalmasan elnyűtt és veszedelmesen piszkos varázslósüveget. A gólyák rámeredtek az ócska fejfedőre – s így tett mindenki más is. Egy hosszú pillanatig csend volt. Aztán a süveg karimája melletti szakadás száj módjára kinyílt, és a fejfedő dalra fakadt:

Új koromban – eltelt már vagy ezer év azóta –,

Élt e földön négy nagy mágus; róluk szól e nóta.

Hősi lelkű Griffendél, kit tágas sík nevelt;

Szép Hollóhát – ifjúsága zord hegyek közt telt;

Szelíd szívű Hugrabug, kies völgyek lánya;

S ravasz Mardekár – hazája erdők ingoványa.

Kell egy mágus-tanház – vélte a hőskor négy bölcse.

A Roxfort lett közös álmuk s munkájuk gyümölcse.

Kezdetektől volt egy külön háza mind a négynek,

Hiszen ki-ki más-más virtust tartott fő erénynek.

Bátor szívű ifjak gyűltek Griffendél köré.

Hollóhát az észt helyezte mindenek, fölé.

A szorgosokhoz húzott mindig jó Hugrabug szíve.

S a becsvágyók közül került ki Mardekár sok híve.

Egy kérdésre kereste még a négy bölcs a választ:

Holtuk után az ifjaknak házat vajh ki választ?

Griffendél fejéhez kapott, levett róla engem;

észt töltött belém a négy, s ím Teszlek Süveg lettem.

Húzzatok hát fületekre, ne tátsátok szátok!

Megtudjátok menten, melyik ház illik hozzátok!

A diákok lelkes tapssal jutalmazták a Teszlek Süveg produkcióját.

– Mikor minket osztottak be, nem ezt énekelte – jegyezte meg Harry, miközben ő maga is tapsolt.

– Minden évben más éneket ad elő – felelte Ron. – Elég unalmas élete lehet. Gondolom, egész évben más dolga sincs, mint megkomponálni a következő dalát.

McGalagony professzor vaskos pergamentekercset vett elő.

– Akit szólítok, a fejére teszi a süveget, és leül a székre – fordult az elsőévesekhez. – Miután a süveg kihirdette döntését, az illető helyet foglalhat a megfelelő asztalnál.

– Ackerley, Stewart!

Remegő fiúcska lépett ki a sorból. Félősen felemelte a süveget, a fejére tette, és leült.

– Hollóhát! – rikkantotta a süveg.

Stewart Ackerley gyorsan levette a fejfedőt, s a hollóhátasok asztalához iszkolt, ahol hangos ováció fogadta. Harry odanézett, és megpillantotta Chót, a Hollóhát kviddicscsapatának fogóját. A lány mosolyogva tapsolt az érkező Stewart Ackerleynek. Harryt egy röpke pillanatra elfogta az a furcsa vágy, hogy ő is odavonuljon a Hollóhát asztalához.

– Baddock, Malcolm!

– Mardekár!

A terem túlsó végén álló asztalnál üdvrivalgás tört ki. Harry látta, hogy társaival együtt Malfoy is megtapsolja a közeledő Baddockot. Eltűnődött, vajon tudja-e Baddock, hogy a Mardekárból több sötét varázsló került ki, mint a másik három házból együttvéve. Fred és George megvetően sziszegtek, mikor Baddock elhaladt mellettük.

– Branstone, Eleanor!

– Hugrabug!

– Cauldwell, Owen!

– Hugrabug!

– Creevey, Dennis!

A pöttöm Dennis Creevey kilépett a sorból, és kis híján hasra esett Hagrid vakondbőr kabátjában. Épp abban a pillanatban botlott el, amikor a kabát eredeti tulajdonosa beosont a terembe a tanári asztal mögötti mellékajtón. Hagrid körülbelül kétszer olyan magas és legalább háromszor olyan széles volt, mint egy átlagos férfi; s mivel ehhez a testalkathoz hosszú, gubancos fekete haj és bozontos szakáll társult, az összhatás meglehetősen riasztó volt. Harry, Ron és Hermione azonban tudták, hogy a látszat csal – az évek során barátságos és melegszívű embernek ismerték meg a vadőrt. Hagrid, miközben leült a tanári asztal végébe, derűsen rákacsintott Harryékre, majd figyelni kezdte Dennis Creevey ügyködését. A fiú feltette a süveget, s a következő pillanatban már nyílt is a karima melletti szakadás...

– Griffendél! – kiáltotta a süveg.

Hagrid együtt tapsolt a griffendélesekkel. Dennis Creevey boldog vigyorral letette a süveget, és már rohant is bátyjához.

– Beleestem, Colin! – visította, miközben lehuppant egy üres székre. – És képzeld, valami tolni kezdett alulról, és visszalökött a csónakba! Szuper volt!

– Azta...! – lelkendezett Colin. – Tudod, mi lehetett az, Dennis? Az óriáspolip!

– Fúúúú! – Dennis arca láttán bárki azt hihette, hogy nincs az életben nagyobb öröm, mint bömbölő viharban belesni egy feneketlenül mély tóba, majd egy óriás víziszörny hátán kievickélni onnan.

– Dennis! Dennis! Látod ott azt a fiút? Azt a fekete hajú, szemüvegeset! Látod? Tudod, ki az, Dennis?

Harry gyorsan elfordította a fejét, és úgy tett, mintha roppantul érdekelné, melyik házba küldi a Teszlek Süveg Emma Dobbsot.

A beosztás folytatódott; a megszeppent fiúk és lányok egyenként odaléptek a háromlábú székhez. Mire McGalagony professzor az M betűhöz ért a listán, a gólyák sora már erősen foghíjas volt.

– Belehúzhatnának egy kicsit – dörmögte Ron gyomortájékát szorongatva.

– Türelem! – szólt rá Félig Fej Nélküli Nick, miután „Madley, Laura!” hugrabugos lett. – A beosztás sokkal fontosabb az evésnél.

– Főleg annak, aki már halott – vágott vissza Ron.

– Remélem, az idei griffendéles utánpótlás erős csapat lesz – jegyezte meg Nick, miközben megtapsolta a griffendéles asztalhoz közeledő „McDonald, Natalie!”-t. – Sajnálnám, ha megszakadna a nyerő szériánk.

Az előző három évben mindannyiszor a Griffendél lett a házak közti éves bajnokság győztest.

– Pritchard, Graham!

– Mardekár!

– Quirke, Orla!

– Hollóhát!

Végül az utolsó gólya, „Whitby, Kevin!” is végzett („Hugrabug!”). A beosztási ceremónia véget ért; McGalagony kivitte a teremből a süveget és a széket.

– Na végre – dörmögte Ron, azzal kezébe vette kést-villáját, és feszült várakozással nézni kezdte az előtte fekvő aranytányért.

Dumbledore professzor felállt, mosolyogva körülnézett a teremben, és üdvözlő mozdulattal széttárta karját.

– Csupán két szót szeretnék szólni az egybegyűltekhez – mondta zengő, mély hangon. – Jó étvágyat!

– Bravó, bravó! – kiáltotta kórusban Harry és Ron, mikor a szemük előtt egyszerre megteltek az üres edények.

Félig Fej Nélküli Nick gyászos képpel nézte, hogyan rakodják meg tányérjaikat a diákok.

– Báris jobba' vagyo' – mondta Ron degeszre tömött szájjal.

– Örülhettek, hogy egyáltalán megtartják a lakomát – jegyezte meg Félig Fej Nélküli Nick. – Gondok voltak délután a konyhában.

– Ho'ho? Bi dördénd? – kérdezte Harry egy nagy falat sült hússal hadakozva.

– Mondanom se kell, hogy Hóborc kellemetlenkedett – felelte Nick rosszalló fejcsóválással, amitől kobakja vészesen billegni kezdett. Feljebb húzta hát fodorgallérját, mielőtt folytatta. – Az egész a szokásos vitával kezdődött. Hóborc jelen akart lenni a lakomán – ez persze elég abszurd ötlet, hiszen tudjátok, milyen faragatlan. Ha meglát egy tál ételt, rögtön a levegőbe röpíti. Szóval összeült a kísértettanács – a Pufók Fráter azon a véleményen volt, hogy adjunk Hóborcnak még egy esélyt – de a Véres Báró hallani sem akart a dologról.

A Véres Báró, a Mardekár kísértete ösztövér, hallgatag szellem volt – s mellesleg az egyetlen lény a Roxfortban, aki parancsolni tudott Hóborcnak.

– Sejtettem, hogy Hóborc ki van akadva valamitől – jegyezte meg sötéten Ron. – Mit csinált a konyhában?

– Ó, csak amit szokott – legyintett Félig Fej Nélküli Nick. – Felfordulást és pánikot. Röpködtek a lábasok, minden úszott a levesben. A házimanók idegösszeomlást kaptak...

Kopp. Hermione fellökte aranykupáját. A sárga sütőtöklé hatalmas tócsában szétömlött az asztalterítőn, de Hermione ügyet sem vetett rá.

– Itt vannak házimanók? – kérdezte a borzalomtól elkerekedett szemmel – Itt, a Roxfortban?

– Természetesen – felelte csodálkozva Nick. – Mi foglalkoztatjuk a legtöbbet egész Nagy-Britanniában. Több mint száz dolgozik itt.

– Én eddig egyet se láttam! – háborgott Hermione.

– Többnyire a konyhában vannak – mondta Nick. – Csak éjjel jönnek ki egy kicsit takarítani... megrakják a tüzeket, ilyesmi... Végül is nem az a dolguk, hogy mutogassák magukat. A jó házimanó arról ismerszik meg, hogy olyan, mintha ott se volna.

Hermione döbbenten meredt a kísértetre.

– De fizetnek nekik, ugye? – hebegte reménykedve. – És kapnak szabadságot. És... és elmehetnek betegállományba meg nyugdíjba meg minden... Ugye, igen?

Félig Fej Nélküli Nick akkorát nevetett, hogy feje lefordult a mellkasára, s ott lógott azon a cafatnyi szellembőrön, ami még a nyakához rögzítette.

– Betegállomány? Nyugdíj? – harsogta, miközben helyre tette a fejét, és megigazította fodorgallérját. – A házimanóknak eszükben sincs betegállományba menni!

Hermione rámeredt teli tányérjára, majd ünnepélyesen letette kését-villáját, és eltolta maga elől a tányért.

– Me izé' má' 'ermióme – mammogta Ron, félig megrágott krumplidarabkákat köpködve Harry talárjára. – 'Oppá, bosánat, 'Erri... – Gyorsan lenyelte a falatot. – Ha éhen halsz, attól a manók még nem fognak betegszabadságot kapni!

Hermione kihúzta magát, és haragosan fújtatott.

– Ezt a vacsorát – szólt – kizsákmányolt rabszolgák főzték!

És ettől kezdve egy falatot sem volt hajlandó enni.

Az eső még mindig hevesen verte a magas, sötét ablakokat. Az üvegtáblákat újabb mennydörgés rázta meg, s a borús égmennyezeten átcikázó villám fénye megszázszorozva tükröződött a ragyogó aranytálakon. A főétel maradékai eltűntek, s helyükön nyomban megjelent a desszert.

– Gyümölcslepény, Hermione! – duruzsolta csalogatóan Ron, és a lány felé legyezte a sütemény illatát. – Habostorta! Csokipuding!

Hermione pillantása azonban annyira hasonlított McGalagonyéra, hogy Ron inkább feladta.

Miután a desszert is bekebelezésre került, s a tálakról eltűnt a maradék, Albus Dumbledore ismét szólásra emelkedett. A nagyteremben elült a zsivaj, s már csak a zúgó szél és a kopogó eső zavarta meg a csendet.

– Nohát! – szólt Dumbledore, és mosolyogva körülnézett a teremben. – Most, hogy gyomrunkba vándoroltak az asztal ajándékai (Hermione itt megvetően felmordult), bátorkodom ismét a tisztelt társaság figyelmét kérni.

– Frics úr, iskolánk gondnoka megkért, hogy tájékoztassalak benneteket: jelen tanévtől fogva a tiltott tárgyak közé tartozik a jajgató jojó, a fogas frizbi, valamint a perpetuum bumeráng is. A teljes, négyszázharminchét tételből álló lista bármikor megtekinthető Frics úr szobájában – ha esetleg érdekel valakit.

Dumbledore szája gyanúsan felfelé görbült.

– Mint minden évben, most is hangsúlyozom – folytatta –, hogy a birtokon található erdőbe diákoknak tilos a belépés; ugyanez vonatkozik Roxmorts falura az első-és másodévesek esetében.

– Emellett szomorú kötelességem közölni veletek, hogy az idén elmarad a házak közötti kviddicsbajnokság.

– Micsoda? – horkant fel Harry.

Ránézett Fredre és George-ra, akik ugyancsak benne voltak a Griffendél csapatában. Az ikrek némán hápogva meredtek az igazgatóra. Dumbledore folytatta:

– Ennek magyarázata nem más, mint hogy októberben kezdetét veszi iskolánkban egy rendezvény, ami a tanév végégig tart majd, s ami mellett tanáraitoknak sem idejük, sem energiájuk nem marad egyéb programok megszervezésére. Merem állítani azonban, hogy az említett rendezvény mindenért kárpótol majd benneteket. Nagy örömömre szolgál, hogy bejelenthetem: az idén a Roxfortban...

Ebben a pillanatban hatalmas mennydörgés rázta meg a falakat, és kicsapódott a nagyterem ajtaja.

A küszöbön egy fekete úti köpenybe burkolózó férfi állt, kezében hosszú bottal. Egyszerre minden fej az idegen felé fordult, akit egy pillanatra fényesen megvilágított az égmennyezeten átcikázó kétágú villám. A férfi lehúzta fejéről a csuklyát, megrázta sörénynek is beillő, hosszú, őszes haját, és elindult a tanári asztal felé.

Az idegen minden második lépése döngve visszhangzott a teremben. A keresztben álló asztal elé érve befordult jobbra, és nehéz léptekkel Dumbledore felé indult. Ekkor újabb villám hasított át a mennyezeten. Hermione felsikkantott ijedtében.

A villám fényében élesen kirajzolódott a jövevény arca – egy arc, amelyhez foghatót Harry még soha nem látott. A férfi ábrázatát mintha egy darab repedezett fából faragta volna ki egy kontár, akinek fogalma sem volt róla, hogyan fest egy emberi arc, s ráadásul a vésővel is pocsékul bánt. Az idegen bőrét keresztülkasul forradások tömkelege szabdalta; szája sötét hasadékra emlékeztetett, s orrának nagy része hiányzott.

A legrémisztőbb azonban a férfi szeme volt.

Az egyik szem kicsi volt és feketén fénylett, a másik viszont nagy volt és kerek, akár egy pénzdarab, és sugárzó acélkékben játszott. Ez a kék szem sosem pislogott, és egy másodpercre sem állt meg; a másiktól teljesen függetlenül, szüntelenül jobbra-balra, fel és le járt – aztán egyszer csak teljesen befordult – mintha a fej belsejét nézné –, s már csak az üres szemfehérje látszott belőle.

Az idegen megállt Dumbledore előtt, és kinyújtotta arcához hasonlóan hegszabdalta kezét. Az igazgató kezet rázott vele, s néhány szót mormogott. Harry nem hallotta, mit mond, de úgy tűnt, valamit kérdezhetett, mert a jövevény fejét rázva válaszolt neki. Dumbledore bólintott, s invitáló kézmozdulattal a jobbján álló üres székre mutatott.

Az idegen leült, kirázta arcából szürke sörényét, majd maga elé húzott egy tál kolbászt, és az egészet orra maradványai elé emelte. Miután alaposan megszagolgatta az ételt, elővett egy kést, felszúrt vele egy darab kolbászt, és enni kezdett. Normális szeme az ételre szegeződött, de a kék most is fáradhatatlanul forgott üregében, a termet és a diákokat fürkészve.

– Bemutatom iskolánk új sötét varázslatok kivédése tanárát – harsogta bele a csendbe Dumbledore –, Mordon professzor urat.

Szokás volt az új tanárokat tapssal köszönteni, de ezúttal egyetlen diák vagy tanár sem emelte fel a kezét – Dumbledore-on és Hagridon kívül. A két pár tenyér árva csattogása azonban csak még kínosabbá tette a csöndet, így hát ők is hamar felhagytak a tapsolással. A jelenlévőket oly mértékben sokkolta a rémisztő külsejű Mordon megjelenése, hogy nemigen voltak képesek másra, mint dermedten meredni rá.

Harry közelebb hajolt Ronhoz.

– Mordon? – súgta. – Rémszem Mordon? Az, akinek apád ma reggel a segítségére sietett?

– Csak ő lehet – felelte az álmélkodástól bambán Ron.

– Mitől néz így ki? – suttogta Hermione. – Mi történt az arcával?

– Nem t'om – súgta vissza Ron.

Mordont szemlátomást cseppet sem zavarta a hűvös fogadtatás. Az asztalon álló sütőtökleves kancsót egy pillantásra sem méltatva újra benyúlt köpenye alá, elővett egy laposüveget, és nagyot húzott belőle. Ahogy az iváshoz felemelte a karját, köpenye feljebb csúszott, s Harry az asztal alatt egy karmokban végződő falábat pillantott meg.

Dumbledore megköszörülte a torkát, és mosolyogva végignézett a Mordont bámuló diákok seregén.

– Tehát, ahogy mondtam – szólt –, iskolánk az elkövetkező hónapokban igen érdekes esemény színhelye lesz – egy olyan eseményé, amelyre több mint egy évszázada került sor utoljára. Nagy örömmel tudatom veletek, hogy a Roxfortban idén megrendezzük a Trimágus Tusát.

– VICCEL!? – kiáltott fel Fred Weasley.

A feszültség, amely Mordon érkezése óta érződött a teremben, egy csapásra feloldódott.

Szinte mindenki nevetett, és Dumbledore is mosolyogva bólogatott.

– Nem, nem viccelek, fiatalúr – felelte –, bár most, hogy említed, a nyáron hallottam egy remek viccet a troliról, a banyáról és a leprikónról, akik elmennek együtt a kocsmába...

McGalagony professzor hangosan megköszörülte a torkát.

– Öhm... ez talán most nem időszerű... nem... – dörmögte Dumbledore. – Hol is tartottam? Á, igen, a Trimágus Tusa... Nos, gyanítom, hogy akadnak köztetek, akik nem tudják, mi ennek a viadalnak a lényege. Akik tudják, azok kérem bocsássanak meg a most következő rövid magyarázatért, s addig irányítsák méltóbb tárgyra becses figyelmüket.

– A Trimágus Tusát közel hétszáz évvel ezelőtt rendezték meg először, mint a három legnagyobb európai varázslóiskola, a Roxfort, a Beauxbatons és a Durmstrang barátságos versenyét. Az iskolákat egy-egy kiválasztott bajnok képviselte, s a tusa során a bajnokok három mágikus feladatban mérték össze erejüket. Az iskolák felváltva adtak otthont az ötévenként megrendezett versenynek, amely azt volt hivatott elősegíteni, hogy a különböző nemzetiségű mágusnövendékek közelebb kerüljenek egymáshoz. Idővel azonban annyira megszaporodtak a halálesetek, hogy a rendezők kénytelenek voltak megszakítani a versenysorozatot.

– Halálesetek? – hebegte riadtan Hermione, de a diákok közül nagyon kevesen osztoztak döbbenetében. A többség lelkes sustorgásba kezdett, s ami azt illeti, Harryt is sokkal jobban izgatta maga a verseny, mint a sok száz éve történt tragédiák körülményei.

– Az utóbbi száz évben több kísérlet is történt a Trimágus Tusa hagyományának felélesztésére – folytatta Dumbledore –, de egyik sem járt sikerrel. A Nemzetközi Máguskapcsolatok, valamint a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályának vezetése ennek ellenére úgy véli, hogy megérett az idő egy újabb próbálkozásra. A verseny előkészítése során minden tőlünk telhetőt megtettünk annak érdekében, hogy a bajnokok ezúttal ne kerüljenek halálos veszedelembe.

– A Beauxbatons és a Durmstrang igazgatói októberben érkeznek meg jelöltjeikkel, a három bajnok kiválasztására pedig Halloweenkor kerül sor. Pártatlan bíró dönti majd el, mely diákok a legméltóbbak arra, hogy versenybe szálljanak a Trimágus Kupáért, iskolájuk dicsőségéért és a győztes bajnoknak járó ezer galleonos pénzdíjért.

– Én benevezek! – suttogta lelkesen Fred Weasley. Arca úgy ragyogott, mintha máris az övé lenne a kupa és a rengeteg pénz. Nem ő volt az egyetlen, aki a Roxfort bajnokaként látta magát. A házak asztalainál ülő diákok mind vagy feszült várakozással néztek Dumbledorera, vagy izgatottan összesúgtak szomszédaikkal. Azután ismét felcsendült Dumbledore hangja, s a teremben azonnal néma csend lett.

– Bár tudom, valamennyien égtek a vágytól, hogy megszerezhessétek a Roxfortnak a Trimágus Kupát, a nevezésre nem mindenkinek lesz lehetősége. Az érintett iskolák igazgatói a Mágiaügyi Minisztériummal egyetértésben úgy döntöttek, hogy korhatárt szabnak a versenyen való részvételre. Csak a nagykorú, vagyis a tizenhetedik életévüket betöltött diákok kerülhetnek a jelöltek közé. Erre... – Dumbledore itt kénytelen volt felemelni a hangját, ugyanis a hír hallatán sokan, köztük a Weasley-ikrek is, felhördültek – ...erre a szigorításra azért van szükség, mert a versenyfeladatok minden óvintézkedés mellett is nehezek és veszélyesek lesznek. Valószínűtlen, hogy a fiatalabbak közül bárki is meg tudna birkózni velük. Személyesen ügyelek rá, hogy egyetlen kiskorú diákunk se játszhassa ki az új szabályt abban a reményben, hogy a pártatlan bíró őt választja a Roxfort bajnokának. – Dumbledore pillantása Fred és George dacos arcára vándorolt, s égszínkék szeme megrebbent. – Ezért nyomatékosan kérem a tizenhét év alattiakat, hogy ne is próbálkozzanak a jelentkezéssel.

– A Beauxbatons és a Durmstrang delegációi októberben érkeznek meg, és az év nagy részében velünk maradnak. Biztos vagyok benne, hogy mindvégig jó házigazdához méltó udvariassággal bántok majd külföldi vendégeinkkel, s hogy szívvel-lélekkel támogatni fogjátok a Roxfort megválasztott bajnokát. Most azonban későre jár, s tudom, mennyire fontos nektek, hogy éberen és kipihenten jelenhessetek meg holnap az első óráitokon. Irány az ágy! Sipirc!

Dumbledore leült, és beszélgetni kezdett Rémszem Mordonnal. A diákok nagy széktologatás közepette asztalt bontottak, és zsibongva elindultak a kétszárnyú ajtó felé.

George Weasley nem mozdult az asztal mellől, csak felállt, és sértődötten Dumbledorera meredt.

– Ez nem igazságos! – háborgott. – Áprilisban leszünk tizenhét évesek, miért ne nevezhetnénk be!?

Fred ugyancsak sötéten pislogott a tanári asztal felé.

– Én akkor is be fogok nevezni – fogadkozott. – A bajnokok egy csomó mindent csinálhatnak majd, amit máskor nem szabad. És ezer galleont lehet nyerni!

– Igen – dünnyögte távolba révedő tekintettel Ron. – Ezer galleont...

– Gyertek már – szólt rá a fiúkra Hermione. – Lassan már csak mi maradunk itt.

Harry, Ron, Hermione, Fred és George elindultak a bejárati csarnok felé. Az ikrek azon tanakodtak, vajon mivel próbálja majd Dumbledore megakadályozni, hogy a kiskorúak benevezzenek a tusára.

– Ki az a pártatlan bíró, aki kiválasztja a bajnokot? – kérdezte Harry.

– Nem t'om – felelte –, de az biztos, hogy őt kell átvernünk. Szerintem pár csepp kor-korrigáló főzettel el tudjuk intézni a dolgot.

– Dumbledore tudja, hogy kiskorúak vagytok – vetette ellen Ron.

– Igen, de nem ő dönti el, hogy ki lesz a iskola bajnoka – ravaszkodott Fred. – Amit mondott, abból az derült ki, hogy a bíró már nem nézi, hány évesek a jelöltek, hanem egyszerűen kiválasztja a legjobbat közülük. Dumbledore azt próbálja megakadályozni, hogy leadjuk a nevünket.

– De hisz hallottátok, hogy mennyien meghaltak! – szólt aggályoskodva Hermione, miközben sorban beléptek egy faliszőnyeg mögötti rejtekajtón, ami mögött újabb lépcső indust.

– Persze – legyintett Fred –, de mikor volt az már? Különben is, ha nincs kockázat, oda a mulatság. Mit szólsz, Ron? Ha rájövünk, hogyan lehet kijátszani Dumbledore-t, te is benevezel?

– Mit gondolsz? – fordult Harryhez Ron. – Jó buli lenne benevezni, nem? Bár talán inkább valaki öregebb kéne bajnoknak... Lehet, hogy mi még nem tudunk elég varázslatot...

– Én biztos nem – hallatszott Neville szomorkás hangja valahonnan Fred és George mögül. – Bár a nagyi biztos akarná, hogy benevezzek. Mindig azzal jön, hogy öregbítsem a családunk hírnevét. Egyszer még... hoppá...

A lépcsőfok, amire Neville rálépett, mintha levegőből lett volna, egyszerűen elnyelte a fiú lábát. A Roxfortban sok ilyen lépcsőcsapda volt; ezt a bizonyos fokot a felsőbb éves diákok többsége reflexszerűen átlépte, de Neville emlékezete a szitánál is lyukacsosabb volt. Harry a fiú hóna alá nyúlt, és segített neki kikecmeregni a csapdából. A lépcső tetején egy lovagi páncél nyikorogva-csörögve nevetett rajtuk.

– Fogd be a csőröd – szólt rá Ron, és elhaladtában lecsapta a páncél sisakrostélyát.

Miután maguk mögött hagytak még néhány lépcsőt és folyosót, megérkeztek a Griffendéltorony bejáratához, ami egy terebélyes, rózsaszín selyemruhás dáma portréja mögött rejtőzött.

– Jelszó? – kérdezte a hölgy a közeledők láttán.

– Lárifári – felelte George. – Megkérdeztem odalent egy prefektust.

A portré felcsapódott, s a társaság a falon tátongó lyukon át bemászott a torony klubhelyiségébe. Az asztalokkal és kényelmes karosszékekkel berendezett, kör alakú helyiségben a vidáman lobogó tűz jóvoltából kellemes meleg volt. Hermione mogorva pillantást vetett a táncoló lángokra – Harry tisztán hallotta, hogy a „rabszolgamunka” szót morogja –, azután jó éjszakát kívánt barátainak, és elindult a lányok hálószobái felé.

Harry, Ron és Neville felmentek a torony tetejébe vezető csigalépcsőn, ás beléptek saját hálótermükbe. A jól ismert karmazsinvörös függönyű, baldachinos ágyak lábánál ott várták őket utazóládáik. Dean és Seamus már lefekvéshez készülődtek; Seamus ágya fejlapjára rajzszögezte zöld kokárdáját, Dean pedig felakasztott egy Viktor Krum-posztert az éjjeliszekrénye fölé. Az új poszter mellett ott volt a régi is, ami a West Ham futballcsapatot ábrázolta.

– Nem normális – szólt Ron, s fejcsóválva nézte a mozdulatlan focistákat.

Harry, Ron és Neville pizsamába bújtak, és lefeküdtek. Valaki – bizonyára egy házimanó – ágymelegítőt helyezett a takaróik alá. Roppant kellemes volt elnyúlni a meleg ágyban, s úgy hallgatni a vihar tombolását.

– Lehet, hogy én is benevezek – hallatszott a sötétben Ron álmos hangja. – Ha Fred és George rájönnek, hogyan lehetne... Végül is sose lehet tudni, nem?

– Ühüm... – Harry a másik oldalára fordult. Új, káprázatos képek lebegtek fel lelki szemei előtt... sikerült elhitetnie a pártatlan bíróval, hogy tizenhét éves... kijelölték a Roxfort bajnokának... ott áll a parkban, két karját diadalmasan a magasba emelve... megnyerte a Trimágus Tusát... az egész iskola tapsol és ujjong... Cho arca valahogy élcsebben kirajzolódott, mint a többieké... a lány csodálattól csillogó szemmel néz rá...

Harry belevigyorgott a párnájába, és kivételesen örült neki, hogy Ron nem lát bele a fejébe.

Tizenharmadik fejezet

Rémszem Mordon

Másnap reggelre a vihar kitombolta magát, bár a nagyterem elvarázsolt mennyezete még mindig borús volt; kövér, szürke felhők vonultak Harry, Ron és Hermione feje fölött, miközben új órarendjüket tanulmányozták a reggeliasztal mellett. Néhány székkel odébb Fred, George és Lee Jordan azon tanakodtak, milyen módszerrel csempésszék be magukat a bajnokjelöltek közé.

A hétfő nem rossz... egész délelőtt kint vagyunk – szólt Ron, végighúzva ujját az órarend első oszlopán. – Gyógynövénytan a hugrabugosokkal, és legendás lények gondozása... a fenébe, megint a Mardekárral osztottak be minket...

– Délután dupla jóslástan – nyögött fel Harry, az oszlop alsó felére pillantva. A bájitaltan mellett a jóslástant szerette a legkevésbé. Trelawney professzor folyton a halálát jövendölte, s ez érthető módon idegesítette őt.

– Nektek is le kellene adni azt a tárgyat – jegyezte meg Hermione, miközben megvajazott egy pirítóst. – Akkor tanulhatnátok valami értelmesebb dolgot, például számmisztikát.

– Látom, újra eszel – csipkelődött Ron, látva, hogy Hermione nagy kupac dzsemet halmoz a vajas pirítósra.

– Jobb módszer is van rá, hogy a manójogokért harcoljak – felelte fölényesen a lány.

– Erre az éhség döbbentett rá? – vigyorgott Ron.

Egyszerre szárnyak suhogása hangzott fel a fejük fölött. A nyitott ablakokon át baglyok százai röppentek be a nagyterembe. Harry önkéntelenül felnézett, de egyetlen fehér foltot sem látott a szürke és barna tömegben. A postabaglyok körözni kezdtek az asztalok fölött, keresve a küldemények címzettjeit. Egy nagy macskabagoly leereszkedett Neville Longbottomhoz, és jókora csomagot pottyantott a fiú ölébe – ebből mindenki tudhatta, hogy Neville megint otthon felejtett egy-két holmit. Három asztallal odébb Draco Malfoy uhuja ugyancsak egy csomagot rakott le gazdája elé – bizonyára a szokásos süteményszállítmányt hozta neki otthonról. Harry megpróbált a zabkásájára koncentrálni, hogy elnyomja kellemetlen érzését. Lehet, hogy valami történt Hedviggel, és Sirius meg se kapta a levelét?

Ez a balsejtelem még akkor is benne motoszkált, mikor barátaival együtt megérkezett a hármas számú üvegházba. Ott azonban elvonta a figyelmét Bimba professzor, aki ezen az órán a világ talán legrusnyább növényével ismertette meg az osztályt. A földből függőlegesen kiálló valamik inkább vastag, fekete, óriás meztelen csigákra hasonlítottak, mint növényekre – ráadásul vonaglottak is. Mindegyiket jókora, fénylő kelések pöttyözték, melyekben valamiféle váladék lehetett.

– Ez a furunkula, népszerű nevén a bubógumó – magyarázta higgadtan Bimba. – Ezek a példányok megérettek a lefejésre. Szépen kinyomjátok belőlük a gennyet...

– A micsodát? – szörnyülködött Seamus Finnigan.

– A gennyet, Finnigan, a gennyet – ismételte Bimba professzor. – Nagyon értékes anyag, úgyhogy ne csöpögtessétek el. Tehát szépen kinyomjátok, és összegyűjtitek ezekben a fiolákban. A munkához vegyétek fel a sárkánybőr kesztyűt, mert a tömény bubógumógenny csúnya dolgokat művel az ember bőrével.

A furunkulák kinyomása gusztustalan művelet volt, de mit volt mit tenni. A diákok a Bimbától kapott üvegcsék segítségével az utolsó cseppig felfogták a kelésekből kiömlő sárgászöld, benzinszagú váladékot, amiből így az óra végére több litert sikerült összegyűjteniük.

– Madam Pomfrey örülni fog neki – szólt Bimba professzor, miután az utolsó teli palackot is bedugózta. – A bubógumógenny kiválóan alkalmas a pattanásos bőr kezelésére. Ezzel talán elejét tudjuk venni annak, hogy a diákok radikálisabb módszerekkel próbáljanak megszabadulni a mitesszereiktől.

– Mint szegény Eloise Midgen – jegyezte meg halkan a hugrabugos Hannah Abbott. – Ő átokkal akarta eltüntetni őket.

– A kis oktalan – csóválta a fejét Bimba. – Ha Madam Pomfrey nem segít rajta, ma se lenne orra.

Harsány csengőszó szárnyalt feléjük az esőtől nedves parkon át, jelezve, hogy az óra véget ért. A csoport kettévált; a hugrabugosok visszamentek a kastélyba átváltoztatástanórára, míg a griffendélesek az ellenkező irányba indultak, a Tiltott Rengeteg szélén álló vadőrlak felé.

Hagrid a kunyhó előtt állt, fél kezével hatalmas fekete vadkanfogó kutyája, Agyar nyakörvét markolva.

Lába előtt nyitott faládák sora feküdt; Agyar nyüszítve belefeszült a nyakörvbe – szemlátomást égett a vágytól, hogy alaposabban megvizsgálhassa a ládák tartalmát. Ahogy Harryék közelebb értek a vadőrlakhoz, szapora pukkanásokkal tarkított zizegés ütötte meg a fülüket.

– Jó reggelt! – brummogta Hagrid, széles mosolyt villantva Harryékre. – Várjuk meg a mardekárosokat, ők se maradjanak le erről. Durrfarkú szurcsókok!

– Mit mondtál? – nézett rá Ron.

Hagrid a ládákra mutatott.

– Uoáá! – Lavender Brown borzadva hátrahőkölt.

Harrynek el kellett ismernie, hogy valóban az „uoáá” szó a legalkalmasabb a szurcsókok frappáns leírására. A tízcentis, piszkosfehér színű lények egy halom torz, héjatlan homárra emlékeztettek. Nem volt elkülöníthető fejük, s nyálkásan csillogó testükből a legmeghökkentőbb helyeken is lábak meredtek elő. A tetejében még átható rothadthalszaguk volt. Minden ládában vagy száz szurcsók nyüzsgött; egymás hegyén hátán mászkáltak, vakon beleütközve a láda falaiba. Testük hátsó vége időnként szikrázni kezdett, majd pukkant egyet, s olyankor az állat néhány centiméterrel előrébb lendült.

– Nemrég keltek ki – jelentette nagy büszkén Hagrid. – Ti fogjátok felnevelni őket! Ez lesz a csoport idei fő feladata.

– És mért jó az nekünk, ha felneveljük ezeket?

Időközben megérkeztek a mardekárosok. A szemtelen kérdés természetesen Draco Malfoy szájából hangzott el. Crak és Monstro elismerően heherésztek.

Hagrid zavartan pislogott.

– Úgy értem, mi hasznunk van belőlük? – folytatta Draco. – Mire jók?

Hagrid pár másodpercig töprengett, azután elhessegette a problémát.

– Az a következő óra anyaga – felelte mogorván. – Ma még csak etetni fogjátok őket. Én se tudom, mit szeretnek, ezért többféle csemegét is előkészítettem – van itt hangyatojás, békamáj és egy kis aprított vízisikló. Próbáljátok ki mind a hármat.

– Pont erre vágytam a gennyfejés után – dörmögte Seamus.

Harryt, Ront és Hermionét csak Hagrid iránti szeretetük tudta rábírni arra, hogy belemarkoljanak a levedző békamájhalomba, és kínálgatni kezdjék az undok kis bestiákat. Harryben ráadásul egyre erősödött a gyanú, hogy az egész művelet tökéletesen értelmetlen, ugyanis a szurcsókoknak szemlátomást nem is volt szájuk.

Már vagy tíz perce vesződtek, amikor Dean Thomas hirtelen felkiáltott:

– Au! Ez megégetett!

Hagrid aggódó arccal odasietett a fiúhoz.

– Felrobbant a farka! – panaszolta Dean, sebesült kezét rázva.

– Hát igen, vigyázni kell velük, amikor kidurrannak – csóválta a fejét Hagrid.

– Uoáh! – fakadt ki ismét Lavender Brown. – Hagrid, mi az a hegyes izé rajta?

– Á, igen, némelyiknek tüskéje is van – magyarázta lelkesen Hagrid. (Lavender erre gyorsan kihúzta kezét a ládából.) – Ha jól tudom, a tüskések a hímek. A nőstényeknek kis szívókájuk van a hasukon... gondolom, vért szívnak vele.

– Na, most már világos, hogy miért babusgatjuk őket – gúnyolódott Malfoy. – Ez a tökéletes kis házikedvenc: éget, csíp és harap egyszerre.

– Attól, hogy nem szépek, még lehetnek hasznosak! – torkolta le Hermione. – A sárkányvér varázserejű gyógyszer, mégse nevel az ember sárkányt a kertjében!

Harry és Ron rávigyorogtak Hagridra, aki lopva mosolygott bozontos bajusza alatt. Harry, Ron és Hermione tisztában voltak vele, hogy Hagrid semmire nem vágyik jobban, mint egy saját sárkányra – élénken élt még emlékezetükben az a három évvel korábbi eset, amikor a vadőr örökbe fogadott egy Norbert nevű norvég tarajossárkányt. Hagrid egyszerűen imádta a szörnyetegeket – minél vérszomjasabb volt egy-egy bestia, ő annál jobban rajongott érte.

– Ezek a szurcsókok legalább kicsik – jegyezte meg Ron, mikor a három jó barát az óra után a kastély felé baktatott.

– Most még azok – felelte borúlátóan Hermione –, de várd csak ki a végét. Hagrid majd kideríti, mi a kedvenc eledelük, és mire észbe kapunk, egyméteresek lesznek.

– De hát kit zavar az, ha kiderül róluk, hogy gyógyítják mondjuk a tengeribetegséget? – évődött Ron.

– Nagyon jól tudod, hogy azzal csak Malfoyt akartam elhallgattatni – legyintett Hermione. – Egyébként szerintem igaza volt. A legjobb lenne az összeset agyontaposni, mielőtt csapatostól nekünk esnek.

A kastélyba érve a három jó barát egyenesen a nagyterem felé vette útját, ahol már várt rájuk a meleg ebéd. Hermione olyan mohón esett neki a bárányszeletnek, hogy Harry és Ron csak bámultak.

– Ez az új fegyvered a manójogokért vívott harcban? – kérdezte fintorogva Ron. – Tüntetően halálra eszed magad?

– Nem – felelte Hermione olyan méltóságteljesen, ahogy csak kelbimbóval telepakolt szája engedte. – Csak még be akarok menni a könyvtárba.

– Mi!? – hüledezett Ron. – Hermione, ez az első tanítási nap! Még nem is kaptunk leckét!

Hermione megvonta a vállát, s továbbra is úgy lapátolta magába az ételt, mintha egy hete nem evett volna.

Mikor aztán kiürült a tányérja, felugrott, és „Vacsoránál találkozunk!” felkiáltással faképnél hagyta barátait.

Mikor elhangzott a délutáni órák kezdetét jelző csengőszó, Harry és Ron elindultak az Északi Torony felé. Felmentek a meredek csigalépcsőn, majd megmászták a mennyezetbe vágott kerek csapóajtóhoz vezető ezüstlétrát.

Trelawney professzor szobájába Lépve azonnal megcsapta orrukat a jól ismert tömény, fűszeres illat. Az ablakokat, mint mindig, most is összehúzott függönyök takarták, s a kerek helyiséget vöröses derengésbe vonta a sálakkal és kendőkkel leborított lámpák fénye. Harry és Ron átkecmeregtek a szobába zsúfolt megannyi szék és puff között, és leültek egy kis kerek asztalhoz.

– Isten hozott benneteket! – búgott fel Trelawney professzor fátyolos hangja közvetlenül Harry háta mögött, a fiú nem kis ijedségére.

Trelawney professzor egy fikarcnyit sem változott; szeme még mindig természetellenesen nagynak tűnt szemüvegének vastag lencséi mögött, még mindig elképesztő mennyiségű gyöngysort, láncot és medált viselt a nyakában és csuklóján, s szemlátomást azt a rossz szokását se vetkőzte le, hogy fájdalmas arcot öltsön, valahányszor ránéz Harryre.

– Sötét gondolatok járnak a fejedben – szólította meg gyászos hangon Harryt. – Benső szemem látja a bátor arc mögött rejtőző rémült lelket. S ó fájdalom, aggodalmad nem alaptalan. Nehéz idők várnak rád, fiam, nagyon nehéz idők... Amitől félsz, bekövetkezik... talán előbb is, mint hinnéd...

Monológja végére Trelawney hangja suttogássá halkult. Ron fintorogva pillantott Harryre, aki Merev tekintettel nézett vissza rá. Trelawney elvitorlázott mellettük, és leült a kandalló előtti öblös karosszékbe. Lavender Brown és Parvati Patil, akik mélységesen tisztelték a tanárnőt és tudományát, egy-egy puffon kuporogtak, szinte közvetlenül Trelawney lába előtt.

– Kedveseim – fordult a csoporthoz a tanárnő –, eljött az ideje, hogy tekintetünket a csillagokra emeljük. A bolygók csak azok előtt fedik fel titkaikat, akik ismerik az égi tánc lépéseit. A bolygósugarakat vizsgálva kifürkészhetjük az emberek sorsát, és...

Harry gondolatai elkalandoztak. A Trelawney kandallójában égő tűz tömény illatától mindig eltompult az agya, és a dagályos jóslástani magyarázat sem kötötte le túlságosan a figyelmét – a tanárnő egy korábbi mondata viszont egyre ott visszhangzott a fejében: Ó fájdalom, aggodalmad nem alaptalan.

Harry megrázta magát. Hermionénak igaza van, gondolta bosszúsan, Trelawney professzor egy szélhámos nőszemély. Hiszen nem is fél most semmitől... leszámítva azt, hogy Siriust esetleg elfogták... de mit tudhat arról Trelawney? Különben is, réges-rég nyilvánvalóvá vált, hogy az egész jövendőmondósdi nem több, mint találgatás és hókuszpókusz.

Egyetlen eset volt csak kivétel; mikor Trelawney az előző tanév végén megjósolta, hogy Voldemort visszanyeri hatalmát... mikor ő, Harry beszámolt róla Dumbledore-nak, maga az igazgató úgy vélte, hogy az a jóslat talán igazi volt...

– Harry! – szólt rá suttogva Ron.

– Hm?

Harry körülnézett; az egész csoport őrá meredt. Gyorsan kihúzta magát; kis híján elbóbiskolt a melegtől.

– Azt mondtam, drágám – ismételte Trelawney professzor, hangjában némi szemrehányással –, hogy kétségkívül a Szaturnusz sötét hatása alatt születtél.

– Mi... minek a hatása alatt? – kérdezte zavartan Harry.

– A Szaturnuszé alatt, a Szaturnusz bolygó hatása alatt! – Trelawneyt szemlátomást felháborította, hogy Harry nem rettent meg a szörnyű hírtől. – Azt mondtam, hogy születésed percében a Szaturnusz uralta az eget... a sötét hajad... közepes termeted... ifjan átélt tragikus veszteségeid... Szinte biztosra veszem, hogy tél közepén születtél.

– Nem – rázta a fejét Harry. – Júliusban születtem.

Ron igyekezett köhögésnek álcázni kitörő nevetését.

Fél órával később valamennyien kaptak egy bonyolult, kerek térképet, s hozzá azt a feladatot, hogy határozzák meg a bolygók állását születésük percében. Ez roppant unalmas munka volt; főleg táblázatok böngészéséből és szögek számítgatásából állt.

– Nekem itt két Neptunuszom van – szólalt meg Harry, s értetlenkedve meredt pergamenlapjára. – Az nem lehet, ugye?

– Ááááá – felelte Ron, Trelawney titokzatoskodó suttogását utánozva –, ha két Neptunusz tűnik fel az égen, az biztos jele annak, hogy szemüveges törpe születik, kis drágám...

A közelükben dolgozó Seamus és Dean hangosan kuncogtak, de hangjukat elnyomták Lavender Brown izgatott sikkantásai.

– Júj, tanárnő, tessék nézni! Van egy eltakart bolygóm! Tessék mondani, ez melyik?

– Az Uránusz, kis drágám – felelte Trelawney a térképre pillantva.

– Júúj, én is megnézhetem az Uránuszt? – csúfolódott Ron.

Balszerencséjére Trelawney hallotta a megjegyzést – talán ezért is adott fel a csoportnak olyan sok házi feladatot az óra végén.

– Részletes elemzést kérek arról, milyen hatással lesz rátok a bolygók járása a jövő hónapban. – Hangja most cseppet sem volt fátyolos, inkább McGalagony modorát idézte. – Hétfőn várom a kész dolgozatokat, és nem fogadok el kifogást!

– Gonosz vén szipirtyó! – dohogott keserűen Ron, mikor lefelé baktattak a lépcsőn, csatlakozva a nagyterem felé áramló diáksereghez. – Egész héten ezzel fogunk szenvedni...

– Sok leckétek van? – kérdezte vidoran Hermione, mikor utolérte barátait. – Vector professzornak egy betűt se kell írnunk!

– Háromszoros hurrá Vector professzornak! – morogta Ron. A bejárati csarnokban hosszan kígyózott a vacsorára váró diákok sora. Harry, Ron és Hermione beálltak a sor végére, de szinte azon nyomban kiáltás harsant a hátuk mögött.

– Weasley! Hé, Weasley!

Harryék megfordultak. Malfoy, Crak és Monstro közeledtek feléjük, arcukon mámoros vigyorral.

– Mi van? – mordult feléjük Ron.

Malfoy meglobogtatta a Reggeli Próféta egy példányát. – Írnak az apádról, Weasley! – újságolta szinte kiabálva, hogy a csarnokban mindenki hallja. – Ezt hallgasd meg!

A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUM ÚJABB BALFOGÁSAI

Rita Vitrol tudósítása

Úgy tűnik, még mindig nem ért véget a Mágiaügyi Minisztérium balsikersorozata. A Kviddics Világkupadöntőn lezajlott események kavarta botrány és az egyik tisztviselő-boszorkány rejtélyes eltűnése után a minisztérium ismét kínos helyzetbe került – ezúttal a mugli tárgyakkal való visszaélési ügyosztály egyik dolgozója, Arnold Weasley jóvoltából.

Malfoy felnézett az újságból.

– Apád nem lehet valami nagy szám – nyekeregte –, ha még nevét se tudták megjegyezni.

A bejárati csarnokban most már minden szem rájuk szegeződött. Malfoy meglebbentette az újságot, és folytatta a felolvasást:

Arnold Weasley, akit két éve elmarasztaltak egy repülő autó birtoklásáért, tegnap néhány megvadult hulladékgyűjtő tartály garázdálkodása kapcsán összetűzésbe került a mugli közrendvédelmi szerv („rendőrség”) több tagjával.

Minden jel arra mulat, hogy Mr. Weasley pártfogásába akarta venni „Rémszem” Mordont, az idős exaurort, akiről köztudott, hogy nyugállományba vonulásakor már nem tudott különbséget tenni a barátságos kézfogás és a gyilkossági kísérlet között. Mr. Mordon erődítményszerűen őrzött házához érkezve Mr. Weasley – cseppet sem meglepő módon – arra a megállapításra jutott, hogy ezúttal is téves riasztás történt. Mr. Weasley több személyen is emléktörlést hajtott végre, mire el tudott menekülni a rendőrök elöl, arra azonban nem kaptunk választ tőle, hogy miért keverte bele a minisztériumot egy ilyen jelentéktelen, de következményeiben annál kínosabb ügybe.

– Még kép is van a cikkhez! – harsogta Malfoy, és felmutatta az újságot. – A szüleidet ábrázolja a házatok előtt – az úgynevezett házatok előtt. Az anyádnak nem ártana fogyókúrázni egy kicsit, nem gondolod?

Mindenki Ront nézte, aki remegett a dühtől.

– Fordulj fel, Malfoy – mordult Malfoyra Harry. – Gyere, Ron...

– Tényleg, te ott nyaraltál náluk az idén, Potter! – ütötte tovább a vasat Malfoy. – Mondd már, tényleg ilyen kövér az anyja, vagy csak a kép torzít?

– A saját anyáddal foglalkozz, Malfoy – vágott vissza Harry, miközben Hermione és ő a talárjánál fogva visszarángatták a felbőszült Ront. – Mindig olyan az arca, mintha trágyát szagolt volna? Vagy csak ha túl közel vagy hozzá?

Malfoynak a fejébe szökött a vér.

– Ne merd sértegetni az anyámat, Potter! – sziszegte.

– Akkor te meg fogd be azt az ólajtó szádat! – felelte Harry, és hátat fordított Malfoynak.

BUMM!

Többen felkiáltottak – Harry fehér fényt látott elsuhanni a feje mellett, és érezte, hogy valami forró súrolja az arcát. Rögtön a varázspálcája után kapott, de még hozzá sem ért, mikor újabb durranás rengette meg a bejárati csarnok falait.

– NE IS ÁLMODJ RÓLA, FIACSKÁM!

Harry megpördült a tengelye körül. Mordon professzor bicegett lefelé a márványlépcsőn. Kivont pálcáját egy reszkető, fehér vadászgörényre szegezte, ami pontosan azon a helyen gubbasztott, ahol egy másodperce még Malfoy állt.

A bejárati csarnokban mindenki rémült mozdulatlanságba dermedt. Mordon ránézett Harryre, de csak a normális szemével – a másik be volt fordítva a fejébe.

– Eltalált? – kérdezte mély, reszelős hangon.

– Nem – felelte Harry. – Csak súrolt.

– NE NYÚLJ HOZZÁ! – bődült fel Mordon.

– Mi... mihez? – pislogott Harry.

– Nem te – ő! – recsegte Mordon, és hüvelykujjával hátrafelé bökött a válla fölött. A mögötte álló Crak, aki épp a görény után nyúlt volna, azonnal megdermedt. Úgy tűnt, Mordon körbeforduló szemével mágikus módon átlát saját fején.

Az öreg auror most bicegve elindult Crak, Monstro és a fehér görény felé. Ez utóbbi rémülten visongott, és hanyatthomlok rohanni kezdett a pincelépcső irányába.

– Lassan a testtel! – dörrent rá Mordon, és ismét rászegezte a pálcáját. A görény – mintha rugóra lépett volna – felröppent vagy három méter magasra, tompa puffanással leesett, majd újra a levegőbe pattant.

– Nem szeretem az olyanokat, akik hátba támadják az ellenfelüket – recsegte Mordon, egyre magasabbra dobálva a fájdalmasan visító görényt. – Aki ilyet tesz, gerinctelen, alattomos, gyáva ember...

A tehetetlenül kapálózó görény úgy pattogott, akár egy gumilabda.

– Soha – többet – ne – csinálj – ilyet – mondta Mordon, s minden szavának a görény egy-egy puffanó landolása adott nyomatékot.

– Mordon professzor! – csendült egy döbbent hang.

McGalagony professzor sietett lefelé a márványlépcsőn, karján egy köteg könyvvel.

– Üdvözlöm, McGalagony professzor – biccentett Mordon, s közben zavartalanul folytatta a fenyítést.

– Mit... mit csinál? – kérdezte McGalagony, tekintetével követve a pattogó görény útját.

– Tanítok – felelte Mordon.

– Taní... Mordon, az egy diák?! – sikkantott fel McGalagony, s döbbenetében még a könyveit is elejtette.

– Egen! – bólintott Mordon.

– Hagyja abba! – kiáltotta McGalagony, és leszaladt az lépcsőn. Menet közben előhúzta varázspálcáját, és egy szempillantás múlva a görény visszaváltozott Malfoyjá. A mardekáros fiú nyögdösve hevert a kőpadlón; szőke haja borzasan lógott lángvörös arcába.

– Fenyítésre sosem használunk transzformációt, Mordon – sápítozott McGalagony. – Dumbledore professzor biztosan mondta magának...

– Igen, mintha említette volna... – Mordon közönyösen megvakarta borostás állát. – De gondoltam, hadd ijedjen meg egy kicsit...

– Mi itt büntetőfeladatot adunk, Mordon! Vagy beszélünk a az illető házvezető tanárával!

– Ám legyen, beszélek vele – bólintott Mordon, megvetően végigmérve Malfoyt.

Malfoy, akinek még mindig könnyezett a szeme a fájdalomtól és a megaláztatástól, gyűlölködve nézett Mordonra, és motyogott valamit, amiben jól kivehető volt az „apám” szó.

– Úgy gondolod? – Mordon tett néhány döngő lépést Malfoy felé. – Lucius Malfoy régi ismerősöm... megmondhatod neki, hogy Mordon rajta tartja a szemét a fián... Ezt üzenem neki... A házad vezetője pedig Piton, igaz?

– Igen – motyogta kelletlenül Malfoy.

– Vele is volt már dolgom – recsegte Mordon. – Alig várom, hogy elbeszélgethessek a jó öreg Pitonnal... Na gyerünk, lódulj... – Azzal megfogta Malfoy karját, és elindult vele a pincelépcső felé.

McGalagony professzor egy ideig aggodalmasan nézett utánuk, aztán felemelte pálcáját, és a lépcsőn szanaszét heverő könyvek felé intett vele. A könyvek nyomban a levegőbe emelkedtek, és visszarepültek a kezébe.

– Ne szóljatok hozzám! – mondta Ron, mikor ő, Harry és Hermione pár perccel később leültek a griffendélesek asztalához. Körülöttük mindenki a bejárati csarnokban lezajlott közjátékról beszélt.

– Miért ne? – csodálkozott Hermione.

– Mert most próbálom örökre az emlékezetembe vésni, ami történt – felelte átszellemült arccal Ron. – A nagy attrakció: Draco Malfoy, a pattogó görény...

Harry és Hermione felnevettek, majd Hermione mindhármuknak szedett a marharaguból.

– Azért elég csúnyán elbánt Malfoyjal – jegyezte meg. – Még szerencse, hogy McGalagony közbelépett...

Ront felkapta a fejét.

– Hermione! – méltatlankodott. – Ne rontsd el életem legszebb pillanatait!

Hermione türelmetlenül legyintett, és lapátolni kezdte magába az ételt. Harry gyanakodva nézett rá.

– Csak azt ne mondd, hogy ma este még könyvtárazni akarsz – mondta.

– Muszáj – felelte tele szájjal a lány. – Egy csomó dolgom van.

– De hisz azt mondtad, Vector professzor...

– Nem tanulni megyek – vágta el a beszélgetést Hermione, és öt perc múlva már csak egy üres tányér emlékeztetett rá, hogy ott járt.

A széke azonban nem maradt sokáig üresen – Fred Weasley huppant le rá.

– Mordon! – szólt vigyorogva. – Csúcs volt, mi?

– Csúcson túli! – tódította George, miközben letelepedett az asztal túloldalán.

– Szupercsúcs! – Lee Jordan, az ikrek legjobb barátja zuttyant le George mellé. – Délután volt óránk vele – tette hozzá, Harryéknek címezve.

– Na és milyen volt? – kapott a témán Harry.

Fred, George és Lee sokatmondó pillantásokat váltottak. – Eszetlenül jó – csóválta a fejét Fred. – Nagyon tud az öreg – mondta Lee.

– Mit tud? – kérdezte felcsigázva Ron.

– Tudja, hogy milyen sötét varázslók ellen harcolni – suttogta áhítatosan George.

– Király az öreg! – Tök ász! – bólogatott Lee.

Ron gyorsan előásta táskájából az órarendjét.

– Csak csütörtökön lesz óránk vele! – fakadt ki csalódottan.

Tizennegyedik fejezet

A főbenjáró átkok

A következő két napban nem történt semmi említésre méltó – leszámítva azt az apróságot, hogy Neville a hatodik üstjét is lyukasra égette bájitaltan órán. Piton, akinek rosszindulata az előző tanév vége óta beteges mértékűvé fokozódott; büntetőfeladatot szabott ki Neville-re, s fiú a súlyos idegösszeroppanás tüneteit mutatta, miután végzett egy hordó tüskés békagyík kibelezésével.

– Ugye, tudod mitől van így megkattanva Piton – szólt Ron, miközben Harryvel figyelték, hogyan próbálja Hermione megtanítani Nevillet egy csutakoló ráolvasásra, amivel a fiú eltüntethette a békabél-maradványokat a körme alól.

– Tudom – bólintott Harry. – Mordon miatt.

Az iskolában nyílt titok volt, hogy Piton örömmel vállalkozna a sötét varázslatok kivédése tantárgy oktatására. Immár negyedik éve várt a felkérésre, s ennek megfelelően féltékeny rosszindulatot táplált Harryék összes addigi sötét varázslatok kivédése tanárával szemben. Az előző három évben nem is titkolta érzelmeit, Rémszem Mordon esetében azonban valami okból óvakodott a nyílt ellenségeskedéstől. Harry látta őket együtt – étkezésekkor és ha összefutottak a folyosón –, és az volt a benyomása, hogy Piton nem mer Mordon szemébe nézni – se a mágikusba, se a normálisba.

– Szerintem Piton tart egy kicsit Mordontól – jegyezte meg tűnődve.

– De szép is lenne, ha Mordon tüskés bókagyíkká változtatná Pitont... – mondta álmodozó arccal Ron.

A negyedéves griffendélesek olyan lelkes izgalommal várták Mordon első óráját, hogy csütörtökön már rögtön ebéd után felsorakoztak a sötét varázslatok kivédése tanterem ajtaja előtt.

Hermione volt az egyetlen, aki csak csengetésre ért oda. – Fent voltam a...

– ...könyvtárban – fejezte be helyette Harry. – Gyere gyorsan, különben elfogynak a jó helyek.

A három jó barát sietve elfoglalta a tanári asztalhoz legközelebb eső székeket. Kirakták maguk elé A sötét erők. Önvédelmi kalauz című könyvet, és csendben várakoztak – ami már önmagában szokatlan dolog volt. Hamarosan fel is hangzottak a folyosón a jól ismert döngő léptek, és megjelent az ajtóban Mordon, a maga fenyegető valójában. Talárja alól kilógott a bicegéséért felelős karmos végű faláb.

– Azokat elrakhatjátok – recsegte, miután a tanári asztalhoz lépett, és leült. – A könyveket. Nem lesz szükségetek rájuk.

A csoport engedelmeskedett. Mordon elővett egy pergamenlapot, kirázta sebhelyes arcából szürke sörényét, és hozzálátott a névsorolvasáshoz. Csak normális szemével nézte a pergament, másik, mágikus szeme a diákok arcát fürkészte.

– Jól van – bólintott, miután az utolsó tanuló is jelentkezett. – Lupin professzor megírta nekem, milyen anyagrészeket vettetek. Eszerint alaposan begyakoroltátok, hogyan kell elbánni különféle sötét lényekkel – tanultátok a mumust, a rőtsipkást, a bicegócot, a kákalagot, a kappát és a vérfarkast. Így van?

Mindenki bólogatott.

– De keveset tudtok – folytatta Mordon –, vészesen keveset tudtok az átkok kivédéséről. Az én dolgom, hogy segítsek pótolni ezt a hiányosságot. Egy évem van rá, hogy felvértezzelek benneteket a sötét...

– Hogyhogy, hát nem marad tovább? – bukott ki a kérdés Ronból.

Mordon megcélozta Ront mágikus szemével. A fiú megszeppenve pislogott, de félelme alaptalannak bizonyult. Mordon ugyanis elmosolyodott – amennyire Harry tudta, érkezése óta először. Ettől ugyan még jobban eltorzult sebhelyek szabdalta ábrázata, mégis megnyugtató volt tudni, hogy efféle barátságos gesztusokra is képes. Ron szemlátomást határtalanul megkönnyebbült.

– Te Arthur Weasley egyik fia vagy, igaz? – recsegte Mordon. – Apád nemrég kihúzott engem a csávából... Igen, egy évig maradok. Ezt is csak Dumbledore kedvéért vállaltam... Egy év, aztán tovább élvezem békés nyugdíjas éveimet.

Sötéten felkacagott, aztán összedörzsölte két tenyerét.

– Nahát akkor... Vágjunk bele! Tehát az átkok. Sokféle rendű és rangú átkot ismerünk. Na már most, a Mágiaügyi Minisztérium előírása szerint negyedévben csak az ellenátkokat taníthatom meg nektek. Magukat az illegális sötét átkokat hatodéves korotokig nem láthatjátok. Azt mondják, túl fiatalok vagytok még az ilyesmihez. Dumbledore professzor azonban úgy gondolja, nem kell annyira félteni titeket. És bizony én is azt mondom: minél előbb megtudjátok, mire számíthattok, annál jobb. Hogy is tudnál kivédeni valamit, amit sose láttál? Ha egy varázsló illegális átkot akar szórni rád, nem fog előre figyelmeztetni. Nem fogja udvariasan elmagyarázni, mi vár rád. Magadnak kell rájönnöd. Ezért fontos az éberség és az előrelátás. Azt most tegye el, Brown kisasszony, és rám figyeljen, hogyha beszélek.

Lavender összerezzent és elpirult. Épp az ő horoszkópját nézegették Parvatival a pad alatt. Ezek szerint Mordon mágikus szemével nem csak a saját fején látott át, hanem a tömör asztallapon is.

– Nos... tudja valamelyikőtök, mely átkokat bünteti a legszigorúbban a varázslótörvény?

Néhányan bátortalanul felemelték a kezüket – köztük Ron és Hermione is. Mordon rámutatott Ronra, de mágikus szemét még mindig Lavenderre szegezte.

– Hát – kezdte félszegen Ron –, apám mesélt egyről... Ha jól emlékszem, Imperius-átoknak hívják.

– Úgy bizony – bólogatott Mordon. – Az biztos, hogy apád jól ismeri azt az átkot. A minisztériumnak egy időben sok munkát adott az Imperius.

Mordon felemelkedett a székről, kihúzta az asztal fiókját, és kiemelt belőle egy befőttesüveget. Az üvegben három nagy, fekete pók szaladgált. Harry érezte, hogy a mellette ülő Ron nyugtalanul fészkelődni kezd – Ron ki nem állhatta a pókokat.

Mordon belenyúlt az üvegbe, kivette az egyik pókot, és a tenyerére helyezte, hogy minden tanuló jól lássa. Azután rászegezte az állatra pálcáját, és ezt mormolta: – Imperio!

A pók fonalat húzva leugrott Mordon tenyeréről, majd lengeni kezdett előre-hátra, mintha légtornászmutatványt hajtana végre. Lábait mereven kinyújtotta, aztán csinált egy hátraszaltót, majd a fonalat elszakítva lehuppant a tanári asztalra, s ott elkezdett cigánykereket hányni. Mordon megpöccintette pálcáját, mire a pók a két hátsó lábára állt, és – bármily hihetetlen – szteptáncolni kezdett.

A teremben mindenki nevetett – kivéve Mordont.

– Vicces, mi? – recsegte. – Az is ennyire tetszene, ha veletek csinálnám?

Egyszerre mindenkinek elment a kedve a nevetéstől.

– Ez a teljes kiszolgáltatottság átka – dörmögte csöndesen Mordon, miközben a pók lábait behúzva gurulni kezdett az asztalon. – Ha akarnám, kiugrana az ablakon...

Ron megborzongott.

– Volt idő, amikor rengeteg boszorkány és varázsló állt az Imperiusátok hatása alatt – folytatta Mordon. Harry tudta, hogy Voldemort rémuralmának idejéről beszél. – Nem volt könnyű dolga a minisztériumnak, mikor ki kellett deríteni, ki cselekedett kényszer alatt és ki szabad akaratából.

– Az Imperius-átkot legyőzni nem lehetetlen – a módszert majd elmondom –, de sziklaszilárd jellem kell hozzá, s az nem mindenkinek adatik meg. Jobb tehát, ha el sem talál az átok. Ahhoz pedig mi kell? LANKADATLAN ÉBERSÉG! – bődült fel hirtelen, az osztály nagy rémületére.

Mordon elkapta a bukfencező pókot, és visszadobta a befőttesüvegbe.

– Tud valaki egy másikat? Egy másik illegális átkot?

Hermione keze ismét a magasba lendült, s Harry nem kis meglepetésére Neville-é is. Neville gyógynövénytanból volt a legjobb – pontosabban egyedül abból volt jó –, s más órákon szinte soha nem jelentkezett. Arckifejezése most elárulta, hogy ő maga is csodálkozik saját merészségén.

– Tessék – szólította fel Mordon, mágikus szemét száznyolcvan fokos fordulattal a fiúra irányítva.

– Van egy... a Cruciatus-átok – mondta Neville vékonyka hangon, de érthetően.

Mordon hosszú, vesébe látó pillantást vetett Neville-re – ezúttal mindkét szemével.

– Longbottom a neved, igaz? – kérdezte, miután mágikus szeme a névsorra fordult.

Neville megszeppenve bólintott, de Mordon nem tett fel neki több kérdést. Helyette kihalászta a befőttesüvegből a második pókot, és letette az asztalra. Az állat meg se moccant – bizonyára megdermedt a félelemtől.

– Lássuk tehát a Cruciatus-átkot – szólt Mordon. – Ehhez egy kicsit nagyobb alany kell, hogy jól lássátok a hatást.

A pókra szegezte pálcáját.

– Baziteo!

A pók püffedni kezdett, mígnem egy tarantulánál is nagyobbra nőtt. Ron most már leplezni sem próbálta viszolygását, és olyan messzire húzódott székével a tanári asztaltól, amennyire csak a következő pad engedte.

Mordon ismét a pókra szegezte pálcáját, és ezt mormolta:

– Crucio!

A pók behúzta lábait, a hátára fordult, és iszonyú vonaglásba kezdett. Hangot nem adott ki, Harry mégis biztosra vette, hogy ha tudna, üvöltene fájdalmában. Mordon nem mozdította a pálcát; az állat kínjai szemlátomást egyre fokozódtak... – Hagyja abba! – kiáltott fel Hermione.

Harry a lány felé fordult. Hermione nem a pókot nézte, hanem Nevillet. A fiú szeme kidülledt a borzalomtól, s olyan erősen szorította ökölbe a kezét, hogy ujjai elfehéredtek.

Mordon leeresztette pálcáját. A pók kinyújtotta lábait, de továbbra is rángatózott.

– Reducio – mormolta Mordon.

Az állat ismét eredeti méretére zsugorodott, s Mordon visszatette a befőttesüvegbe.

– Ez a kínok átka – szólt halkan. – Aki végre tudja hajtani a Cruciatust, annak nem kell se hüvelykszorító, se tüzes vas ahhoz, hogy megkínozzon valakit. Egy időben ez az átok is igen népszerű volt... Helyes... Tud még valaki illegális átkot?

Harry körülpillantott. Társainak feszült arckifejezése elárulta, hogy mindnyájan kíváncsiak rá, mi lesz a harmadik pók sorsa. Hermione harmadszor is jelentkezett, de ezúttal kissé remegő kézzel.

– Tessék – nézett rá Mordon.

– Adava Kedavra – suttogta Hermione.

Többen, köztük Ron is, feszengve pillantottak rá.

– Hát igen – szólt Mordon, s ferde szája ismét torz mosolyra húzódott. – Ez a harmadik s egyben a legszörnyűbb. Adava Kedavra... a halálos átok.

Belenyúlt a befőttesüvegbe; a harmadik pók, mintha sejtette volna, mi vár rá, kétségbeesetten szaladgált körbe-körbe az üveg alján. Mordon elkapta, és kitette az asztalra, mire a pók azonnal futásnak eredt.

Mordon felemelte pálcáját. Harrynek elszorult a torka.

– Adava Kedavra! – harsogta a varázsló.

Vakító zöld villanás töltötte be a termet, s olyan zúgás hallatszott, mintha egy jókora tárgy repült volna a levegőben. A pók futtában a hátára fordult, s bár sérülésnek nyoma sem volt rajta, egy porcikáját se mozdította többé. A lányok közül többen a tenyerükbe sikkantottak; Ron a felé csúszó döglött pók láttán úgy hőkölt hátra, hogy majdnem leesett a székről. Mordon lesöpörte az asztalról a pókot.

– Nem túl szép dolog – szólt higgadtan. – Nem is túl kellemes. És nincs ellenátok. Nincs védekezés. Egyetlen emberről tudunk, aki túlélte. Ő itt ül előttem.

Harry érezte, hogy elvörösödik. Mordon szeme (mindkettő) az arcára szegeződött. A többiek is mind őt nézték. Az üres táblára meredt, mintha valami nagyon érdekeset vett volna észre rajta, de valójában nem is látta a táblát...

Szóval így haltak meg a szülei... pontosan úgy, mint a pók. Vajon rajtuk se volt sérülés nyoma? Vajon ők is látták a zöld villanást, és hallották a feléjük suhanó halál zaját?

Harryt immár három éve kísértették édesapja és édesanyja halálának képei. Három éve, mióta megtudta, hogy szülei gyilkosság áldozatai lettek. Az sem volt már titok előtte, mi történt aznap éjjel. Tudta, hogy Féregfark árulta el szüleit Voldemortnak, aki a házukban talált rájuk. Tudta, hogy Voldemort először az apját, James Pottert ölte meg, aki fel akarta tartóztatni a merénylőt, hogy feleségének legyen ideje elmenekülni vele, Harryvel... Aztán Voldemort elindult Lily Potter felé... ráförmedt, hogy álljon félre, szolgáltassa ki Harryt... Édesanyja azonban nem mozdult, a testével védte őt, és könyörgött Voldemortnak, hogy irgalmazzon a fiának. Így hát Voldemort előbb vele végzett, s csak azután szegezte pálcáját Harryre...

Harry előző évben ismerte meg ezeket a részleteket, méghozzá a dementorok jóvoltából. Valahányszor szembekerült velük, halálra szánt szülei hangját hallotta – ez volt ugyanis a dementorok fegyvere: arra kényszeríttették áldozatukat, hogy újra átélje élete legszörnyűbb perceit, és erejét vesztve elmerüljön a mardosó kétségbeesésben...

Valahol a messzi távolban felcsendült Mordon hangja. Harry nagy nehezen visszakormányozta figyelmét a jelenbe, és a varázslóra nézett.

– Az Adava Kedavra végrehajtásához komoly varázserő kell. Ha most mind rám szegeznétek a pálcátokat, és kimondanátok a varázsigét, nem történne semmi, még az orrom vére se eredne el. De nem ez a fontos. Nem azért vagyok itt, hogy gyilkolni tanítsalak benneteket.

– Ahogy mondtam, az Adava Kedavra ellen nincs védekezés. Miért mutattam hát be nektek? Mert meg kell ismernetek. Tudnotok kell, mi a legrosszabb, amire számíthattok – azért, hogy elkerülhessétek. LANKADATLAN ÉBERSÉG! – harsogta, s a csoport egy emberként hőkölt hátra.

– Na már most – folytatta – ezt a három átkot – az Adava Kedavrát, az Imperiust és a Cruciatust – összefoglaló néven főbenjáró átkoknak nevezzük. Akiről bebizonyosodik, hogy emberre szórta valamelyiket, egy életre az Azkabanba kerül, Ezek leselkednek rátok. Ezekkel kerülhettek szembe. Fontos, hogy felkészüljetek, hogy felvértezzétek magatokat ellenük. De a legfontosabb: sose lankadjon az éberségetek... Most pedig vegyetek elő pennát, és másoljátok le, amit a táblára írok.

A óra hátralevő része szorgalmas jegyzeteléssel telt. Kicsengetésig egy szó sem hangzott el a teremben – mikor azonban Mordon elengedte őket, és a csoport kitódult a folyosóra, mind egyszerre kezdtek el beszélni. A legtöbben még most is csak suttogva merték felidézni a hátborzongató bemutatót.

– Láttad, hogy vonaglott?

– És amikor megölte... durr, és kész!

Úgy beszélnek az óráról, gondolta Harry, mintha cirkuszi előadást láttak volna. Ő maga nem találta szórakoztatónak a demonstrációt – s úgy tűnt, Hermione sem.

– Gyertek már! – türelmetlenkedett a lány.

– Hova, a könyvtárba? – fintorgott Ron.

– Nem – felelte komoran Hermione, és egy mellékátjáró felé bökött. – Nevillehez.

Neville magányosan állt az átjáróban, és a falat bámulta. Ugyanolyan állapotban volt, mint mikor Mordon bemutatta a Cruciatus-átkot: szeme kidülledt, s arcán a tömény borzalom kifejezése ült.

– Neville – szólította meg óvatosan Hermione.

A fiú körülnézett.

– Á, sziasztok! – szólt furcsa, magas hangon. – Érdekes óra volt, igaz? Mit gondoltok, mi van vacsorára? Nagyon... nagyon éhes vagyok.

Hermione aggódva nézett rá. – Jól vagy, Neville?

– Persze, semmi bajom – felelte Neville, még mindig fejhangon. – Nagyon érdekes vacsora... óra... Mi van vacsorára?

Ron döbbenten pillantott Harryre. – Neville, mi bajod...

Ekkor azonban az átjáróban felhangzottak a jellegzetes döngő léptek. Mind a négyen elhallgattak, és szorongva pislogtak a közeledő Mordonra. A varázsló azonban olyan mély, barátságosan zengő hangon szólalt meg, ahogy még sosem hallották beszélni.

– Nyugodj meg, fiam – szólt. – Gyere, kísérj fel a szobámba... No gyere... iszunk egy bögre teát...

Neville nemhogy megnyugodott volna, de még jobban megrémült a gondolattól, hogy Mordonnal kell teáznia. Dermedten állt, s egy hang se jött ki a torkán. Mordon mágikus szeme Harryre fordult.

– Te jól vagy, ugye?

– Igen – felelte szinte dacosan Harry.

Mordon szeme alig észrevehetően megrebbent.

– Meg kell ismernetek a gonoszt – szólt, még mindig Harryre meredve. – Nem kellemes a szemébe nézni, mégis meg kell ismernetek. Nincs értelme tagadni a létezését... No... gyere, Longbottom. Van néhány könyvem, ami érdekelni fog.

Neville könyörögve pillantott Harryre, Ronra és Hermionéra, de azok egy szót se szóltak. Nem volt hát más választása, hagyta, hogy Mordon a vállára tegye sebhelyes kezét, és elvezesse.

– Ez meg mi volt? – fakadt ki Ron, miután Neville és Mordon eltűntek a szemük elől.

Hermione tűnődve csóválta a fejét. – Könnyebbet kérdezz.

– De az óra se volt semmi – fordult Harryhez Ron, mikor már a nagyterem felé igyekeztek. – Fredéknek igazuk volt: Mordon tényleg nagymenő. Ahogy megcsinálta az Adava Kedavrát... bumm, és a pók kampec volt. Úgy feldobta a talpát, mintha...

Harry arckifejezését látva Ron elharapta a mondatot. Legközelebb a nagyteremben szólalt meg – figyelmeztette Harryt, hogy este hozzá kellene látniuk a jóslástanlecke elkészítéséhez.

Evés közben Hermione nem vett részt a társalgásban. Ezúttal is behabzsolta az ételt, és amint végzett, elrohant a könyvtárba. Harry és Ron vacsora után a Griffendéltorony felé vették útjukat, és Harry, akinek azóta is a főbenjáró átkok körül forogtak a gondolatai, most maga hozta fel a témát.

– Mit gondolsz – szólt, mikor a Kövér Dáma portréja elé értek –, Mordon és Dumbledore bajba kerülnének, ha a minisztériumban megtudnák, hogy láttuk az átkokat?

– Biztos – felelte vállvonogatva Ron. – De Dumbledore mindig is a saját feje után ment, Mordont pedig úgyis folyton nyaggatják. Ő előbb átkoz, aztán kérdez – gondolj csak az őrkukáira... – Lárifári! – szólt a portrélyuk előtt.

A Kövér Dáma felcsapódott, s a két barát bemászott a portrélyukon. A klubhelyiségben tömeg és zaj fogadta őket.

– Na, lehozzuk a jóslástancuccot? – kérdezte Harry.

– Muszáj lesz – dörmögte kedveszegetten Ron.

A hálóterembe lépve ott találták Nevillet. A fiú az ágya szélén üldögélt, s egy könyvet lapozgatott. Bár szemlátomást sokkal nyugodtabb volt, mint Mordon órája után, látszott, hogy még nem heverte ki teljesen a dolgot, s a szeme is elég vörös volt.

– Jól vagy, Neville? – kérdezte Harry.

– Ühüm... Kaptam egy könyvet Mordon professzortól, azt olvasom.

Felmutatta a vaskos kötetet: A Földközi-tenger mágikus vízinövényei és tulajdonságaik.

– Bimba professzor mesélte Mordonnak, hogy jó vagyok gyógynövénytanból – magyarázta Neville, tőle szokatlan büszkeséggel a hangjában. – Azért ajánlotta nekem ezt a könyvet.

Harry gondolatban kalapot emelt Mordon előtt. Az öreg auror jobb módszert nem is találhatott volna Neville felvidítására, mint hogy említette neki Bimba dicséretét. Neville nagyon ritkán hallhatott bárkitől is elismerő szavakat – utoljára Lupin professzor bánt ilyen figyelmesen vele.

Harry és Ron magukhoz vették A jövő zenéjét, visszaballagtak a klubhelyiségbe, és letelepedtek egy szabad asztalhoz. Ha nem is lelkesen, de hozzáláttak a horoszkópkészítéshez, azonban egyórányi kínkeserves munkával mindössze annyit sikerült elérniük, hogy az asztal megtelt telefirkált pergamenlapokkal, Harry agyára pedig olyan sűrű köd ereszkedett, mintha a fejében füstölgött volna Trelawney professzor illatosított kandallótüze.

– Gőzöm sincs, mit jelent ez az egész – motyogta, tanácstalanul bámulva a nagy nehezen kiszámított értékek listáját.

– Nincs más hátra szólt Ron, akinek már minden szál haja az égnek állt, annyit vakarta a fejét –, vissza kell térnünk a jól bevált kamu módszerhez.

– Úgy érted – írjuk meg hasból?

– Pontosan – bólintott Ron, azzal lesöpörte az asztalról a számításokat, megmártotta pennáját, és körmölni kezdett.

– A Mars és a Jupiter szerencsétlen konstellációja miatt – diktálta magának – jövő hétfőn szinte biztosan súlyos köhögési rohamaim lesznek. – Itt felpillantott Harryre. – Ismered Trelawneyt – minél cikisebb dolgokat jósolsz, annál jobban örül.

– Igazad van.

– Harry takaros gombócba gyűrte az előtte fekvő félig teleírt pergament, és egy csapat csevegő elsős feje fölött a tűzbe hajította.

– Na jó... Mi vár rám hétfőn ...Mondjuk, megégetem magam.

– Ezzel ne viccelj – dörmögte sötéten Ron. – A végén még bekövetkezik. Hétfőn megint mehetünk szurcsókokat etetni... Na, lássuk a keddet. Kedden ööööö...

Harry A jövő zenéjében kutatott ötletek után.

– Kedden veszíts el egy értékes tárgyat – javasolta.

– Megteszi – bólintott Ron, és leírta a jóslatot. – Méghozzá aaaa... Merkúr miatt. Téged pedig támadjon hátba valaki, akit a barátodnak hittél.

– Aha... ez jó – jegyzetelt Harry. – Azért, mert a Vénusz a tizenkettedik házban van.

– Szerdán pedig bunyózni fogok, és jól megvernek.

– Ááá, én akartam bunyózni. Na mindegy, akkor én elveszítek egy fogadást.

– Igen, mert arra fogadsz, hogy én győzök a bunyóban...

További egy órát töltöttek a sötétebbnél sötétebb jóslatok gyártásával. Közben a klubhelyiség lassan elcsendesedett körülöttük – a griffendélesek sorban felszállingóztak a hálótermekbe, és aludni tértek. Egy idő után odasomfordált hozzájuk Csámpás, elhelyezkedett egy üres széken, és attól fogva le se vette tekintetét Harryről – olyan szemrehányóan meredt rá, ahogy Hermione tette volna, ha látja, hogy Harry hamis jóslatokból eszkábálja össze a horoszkópját.

Harry körülnézett a klubhelyiségben, hátha lát valamit, amiből ihletet meríthet további szerencsétlenségek kiötléséhez. Pillantása megakadt Freden és George-on, akik a szemközti falnál ültek, és pennával a kezükben egy pergamenlap fölé görnyedtek. Ez a jelenet már önmagában is szokatlan volt, hisz az ikrek többnyire azokat a helyeket keresték, ahol a legnagyobb volt a nyüzsgés, és akkor érezték jól magukat, ha mindenki rájuk figyelt. Harry egyetlenegyszer látta őket így összedugni a fejüket – azon az Odúbéli estén. Akkor felmerült a gyanú, hogy esetleg új megrendelőlapot szerkesztenek a Weasley Varázsvicc Vállalat termékeihez – de ez most nem tűnt valószínűnek, hisz egy ilyen buliból Lee Jordant se hagyták volna ki. Harry élt a gyanúperrel, hogy rejtélyes elfoglaltságuk valamiféle kapcsolatban áll a Trimágus Tusával.

Miközben ezen morfondírozott, George egyszerre megrázta a fejét, pennájával átfirkált valamit a pergamenlapon, és fojtott hangon így szólt Fredhez:

– Nem, ez túl szemrehányóan hangzik. Óvatosan kell fogalmaznunk...

George lopva körülnézett, és észrevette, hogy Harry figyeli őket. Harry megeresztett egy vigyort, és gyorsan elfordította a fejét – nem akarta, hogy George azt higgye, hallgatózik. Kisvártatva aztán az ikrek összetekerték a pergamenlapot, jó éjszakát kívántak Harryéknek, és elmentek lefeküdni.

Alig tíz perccel később kinyílt a portrélyuk, és Hermione mászott be a klubhelyiségbe. Egyik kezében egy köteg pergamentekercset tartott, a másikban egy zörgő tartalmú dobozt. Gazdája láttán Csámpás felpúpozta a hátát, és dorombolni kezdett.

– Sziasztok! – köszönt Hermione. – Készen vagyok!

– Én is! – vágta rá diadalmasan Ron, és eldobta pennáját.

Hermione leült, lerakodta a magával hozott holmikat egy üres székre, és kíváncsian maga elé húzta Ron horoszkópját.

– Elég zűrös hónapod lesz – jegyezte meg gúnyos éllel, és megsimogatta Csámpást, aki időközben az ölébe telepedett.

– Hát igen – felelte ásítva Ron –, de legalább tudom, mi vár rám.

– Úgy látom, kétszer is vízbe fogsz fulladni – mondta Hermione.

– Tényleg? – Ron megvizsgálta a szöveget. – Az egyiket ki kéne cserélni arra, hogy agyontapos egy megvadult hippogriff.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit túllőttél a célon? – kérdezte Hermione. – A vak is látja, hogy az egészet kitaláltad.

– Kikérem magamnak! – hőbörgött tettetett felháborodással Ron. – Órák óta gürizünk itt, mint a házimanók! Hermione szemrehányón felvonta a szemöldökét. – Ez csak egy kifejezés – vonta meg a vállát Ron.

Harry végzett saját lefejezésének megjövendölésével, és letette a pennát.

– Mi van abban a dobozban? – fordult Hermionéhoz.

– Nahát, téged érdekel? – kérdezett vissza a lány, sértődött pillantást vetve Ronra. Azután az asztalra helyezte a dobozt, és levette a tetejét.

A dobozból vagy ötven kitűző került elő. Nem volt két egyforma színű közöttük, de mindegyiken a MAJOM felirat állt.

– Majom? – Harry tanácstalanul forgatta ujjai közt a jelvényt. – Ennek meg mi értelme?

– Nem majom – magyarázta Hermione –, hanem Em-A-Jé-O-Em. A „Manók Alkotmányos Jogaiért” Országos Mozgalom rövidítése.

– Sose hallottam ilyen mozgalomról – csóválta a fejét Ron. – Persze, hogy nem hallottál! – legyintett türelmetlenül Hermione –, hiszen csak most indítottam be.

– Te indítottad be? – csodálkozott Ron. – És hány tagja van a mozgalomnak?

– Ha ti is csatlakoztok, akkor már három lesz – felelte magabiztosan Hermione.

– Elvárnád tőlünk, hogy kitűzzünk egy MAJOM feliratú jelvényt? – kérdezte Ron.

– Em-A-Jé-O-Em! – ismételte sértődötten Hermione. – Eredetileg azt akartam ráírni, hogy „Vessünk véget a varázslények embertelen elnyomásának, és vívjuk ki egyenjogúságukat!”, csak nem fért rá. De a kiáltványunk elején ez a jelmondat szerepel.

Hermione felmutatta az egyik pergamentekercset.

– Alapos kutatómunkát végeztem a könyvtárban. A manókat évszázadok óta rabszolgasorban tartják. Egyszerűen hihetetlen, hogy még senkinek nem jutott eszébe síkra szállni a jogaikért!

– Jól nyisd ki a füled, Hermione – szólt emelt hangon Ron. – A manók jól – érzik – magukat – így. Elégedettek a sorsukkal.

Hermione végig se hallgatta az ellenérvet, hanem Ront túlharsogva folytatta:

– Rövid távú célunk a teljesítményarányos bérezés és a varázslényhez méltó munkakörülmények biztosítása számukra. Hosszú távon el akarjuk érni, hogy tiltsák meg a testi fenyítést, és alkalmazzanak egy manót a varázslény-felügyeleti főosztályon, aki képviseli fajtársai érdekeit.

– És hogy fogjuk elérni mindezt? – érdeklődött Harry.

– Először is tagokat toborzunk – magyarázta lelkesen Hermione. – Arra gondoltam, hogy az új tagoktól két sarlót kérünk – azért kapnak egy jelvényt –, és a bevételből finanszírozzuk a röplapkampányunkat. Ron, te leszel a pénztáros! Van fent egy perselyem, majd odaadom. Te pedig, Harry, a titkár. Kezdd is el írni, amit mondok, hogy meglegyen az alakuló gyűlés jegyzőkönyve.

Hermione sugárzó arccal nézett barátaira. Harry nem tudta eldönteni, hogy Hermione naivitásán sajnálkozzon-e, vagy Ron arckifejezésén nevessen. A csendet végül nem is Ron törte meg – rajta látszott, hogy szóhoz se jut az elképedéstől –, hanem az ablak felől hallatszó halk kopogás. Harry a zaj irányába fordult. Az üres klubhelyiség túloldalán nyíló ablak párkányán egy fehér bagoly ült.

– Hedvig!

Harry felpattant, az ablakhoz szaladt, és kinyitotta. Hedvig beröppent a helyiségbe, leírt egy tiszteletkört, majd leszállt Harry horoszkópjára.

– Körberepülted a Földet? – nevetett Harry, miközben visszasietett az asztalhoz.

– Meghozta a választ! – lelkendezett Ron, a bagoly lábához kötözött viharvert pergamendarabra mutatva.

Harry gyorsan kibontotta a pergament rögzítő szalagot, aztán lehuppant a székére, és olvasni kezdte a levelet. Hedvig halkan huhogva rátelepedett a térdére.

– Na, mit ír? – kérdezte türelmetlen kíváncsisággal Hermione.

A levél nagyon rövid volt, s látszott rajta, hogy kapkodva írták. Harry hangosan felolvasta:

Harry,

Azonnal indulok északra. A dolog a sebhelyeddel nem az első nyugtalanító hír, amit mostanában kapok. Ha a heg újra megfájdul, rögtön szólj Dumbledore-nak. Úgy hallom, mozgósította Rémszemet – ezek szerint az ő figyelmét sem kerülték el a jelek.

Hamarosan újra írok. Üdvözlöm Ront és Hermionét. Tartsd nyitva a szemed, Harry!

Sirius

Harry felpillantott barátaira, akik döbbenten meredtek rá.

– Elindul észak felé? – suttogta Hermione. – Visszajön?

– Milyen jelek nem kerülték el Dumbledore figyelmét? – értetlenkedett Ron. – Harry... Mit művelsz?

Harry ugyanis püfölni kezdte öklével a saját homlokát, riadt menekülésre késztetve Hedviget.

– Miért kellett megírnom neki!? – fakadt ki keserűen.

– Miről beszélsz? – kérdezte megütközve Ron.

– Most az hiszi, vissza kell jönnie! – Harry most az asztalt kezdte el csapkodni, úgyhogy Hedvig méltatlankodó huhogás közepette továbbköltözött Ron székének támlájára. – Visszajön, mert azt hiszi, baj van! Neked pedig semmit nem tudok adni – vetette oda Hedvignek, aki várakozóan csattogtatta a csőrét. – Ha enni akarsz, fel kell repülnöd a bagolyházba.

Ezzel sikerült vérig sértenie Hedviget; a bagoly felröppent, szárnyával megsuhintotta Harry fejét, és távozott a nyitott ablakon át.

– Figyelj... – kezdte csitító hangon Hermione.

– Megyek lefeküdni – vágott a szavába Harry. – Reggel találkozunk.

A hálóterembe érve rögtön pizsamát húzott, és bebújt az ágyba, pedig cseppet sem volt álmos.

Ha Sirius visszajön, és elfogják, az csakis az ő, Harry hibája lesz. Miért kellett ekkora ügyet csinálnia abból a pár másodperces fájdalomból? Miért kellett rögtön panaszkodnia? Bár lett volna annyi esze, hogy befogja a száját...

Pár perccel később Ron is belépett az ajtón. Harry hallotta a motozását, de nem szólt hozzá. Még hosszú-hosszú ideig csak feküdt, és bámulta az ágy sötét mennyezetét. A hálóteremben néma csend volt. Ha csak egy percre félre tudta volna tenni önmarcangoló gondolatait, Neville megszokott horkolásának hiánya rádöbbentette volna, hogy nem ő az egyetlen, akinek nem jön a szemére álom aznap éjjel.

Tizenötödik fejezet

Beauxbatons és Durmstrang

Másnap kora reggel Harry kész tervvel a fejében ébredt, mintha agya alvás közben is a probléma megoldásán dolgozott volna. Fürgén kiugrott az ágyból, felöltözött a hajnali homályban, és Ront fel sem ébresztve lement a kihalt klubhelyiségbe. Keresett egy üres pergament az asztalon, amelyen még mindig ott hevert kész jóslástan házi feladata, és megírta az alábbi levelet:

Kedves Sirius!

Azt hiszem, csak képzeltem, hogy fáj a sebhelyem. Előző levelemet félálomban írtam. Nem kell visszajönnöd, nincs semmi baj. A sebhelyemmel minden rendben van, úgyhogy ne aggódj miattam.

Harry

Mikor elkészült, kimászott a portrélyukon, végigment egy sor néptelen folyosón és lépcsőn (csak Hóborc tartotta fel egy percre a negyedik emeleten – rá akart borítani egy amforát, de elvétette), s végül megérkezett a Nyugati Torony tetejében található bagolyházba.

A csupasz kőfalakkal határolt, kerek helyiség meglehetősen hideg és huzatos volt, mivel az összes ablakából hiányzott az üveg. A padlót szalma, bagolyürülék, valamint – ahogy az bagolyéknál szokás – bagolyköpet, azaz emészthetetlen egér-és pocokmaradványok borították. A torony kupolájáig felnyúló ülőrúdrendszeren százával gubbasztottak a különböző méretű, színű és fajú baglyok. Az állatok túlnyomó többsége aludt. Harry tekintetét csak elvétve viszonozta egy-egy borostyánsárga szempár. Viszonylag hamar rátalált Hedvigre, aki egy gyöngy-és egy macskabagoly közé fészkelte be magát. Sietve odament hozzá, bár nagyon rohanni nem tudott az ürüléktől csúszós szalmán.

Nem kevés időbe telt, mire sikerült rávennie Hedviget, hogy mondjon le a további pihenésről, és nézzen rá. A bagoly sokáig mozdulni sem volt hajlandó, azután pedig hátat fordított neki. Lerítt róla, hogy még mindig duzzog gazdája esti hálátlan viselkedése miatt. Harry végül cselhez folyamodott: kijelentette, hogy ha Hedvig ilyen fáradt, inkább kölcsönkéri Rontól Pulipintyet. Ez hatott, s a bagoly végre hajlandó volt odadugni a lábát, hogy Harry ráköthesse a levelet.

– Nagyon fontos, hogy megtaláld Siriust – magyarázta Harry, és megsimogatta a csuklóján ülő Hedvig hátát, miközben az egyik szélesebb falrepedés felé sétált vele. – Különben a dementorok találják meg.

A bagoly megcsipkedte Harry ujját – a szokásosnál talán kicsit erősebben –, és biztatóan huhogott. Azután kitárta szárnyát, s felrepült a felkelő nap fényében fürdő ég felé. Harry követte tekintetével, de alighogy a madár eltűnt a távolban, megint összeszorult a gyomra. Eszébe jutott Sirius válasza, amire annyira várt, amitől megnyugvást remélt – s ami csak fokozta aggodalmát.

– Hazudtál neki, Harry! – jelentette ki szigorúan Hermione, miután Harry a reggelinél beszámolt neki és Ronnak a levélről. – Nem igaz, hogy csak képzelted azt a fájdalmat, és ezt te is tudod.

– Ha hazudtam, akkor hazudtam...! – felelte ingerülten Harry. – Sokkal nagyobb baj lenne, ha visszakerülne miattam Azkabanba.

– Hagyd békén! – szólt élesen Ron, mikor Hermione válaszra nyitotta volna a száját – és a lány most az egyszer engedelmeskedett.

A következő néhány hétben Harry minden erejével azon dolgozott, hogy ne kelljen folyton Siriusra gondolnia. Persze minden reggel remélte, hogy Hedvig végre megérkezik a válasszal, és esténként, elalvás előtt óhatatlanul megkísértették rémlátomásai a dementorok gyűrűjében vergődő Siriusról, de annyit sikerült elérnie, hogy legalább a nappalai nem aggódással teltek. Sajnálta, hogy nem kviddicsezhet; tapasztalatból tudta, hogy lelki sebekre nincs hatásosabb gyógyír a kimerítő, kemény edzéseknél. Elfoglaltságban mindazonáltal nem szenvedett hiányt. Az órákon egyre nehezebb anyagrészeket vettek, s ez különösképpen igaz volt a sötét varázslatok kivédése tantárgyra.

A csoport nagy meglepetésére Mordon professzor bejelentette: sorban minden tanulóra kimondja az Imperius-átkot, hogy érezzék a hatását, és kipróbálhassák, le tudják-e gyűrni.

– De hát... a tanár úr maga mondta, hogy ezt tiltja a törvény – vetette ellen bátortalanul Hermione, miután Mordon egy pálcasuhintással a falhoz söpörte a padokat, kiürítve a terem közepét. – Azt mondta, aki emberre szórja ezt az átkot, azt...

– Dumbledore szerint fontos megtapasztalnotok, milyen érzés – felelte Mordon, Hermionéra szegezve vesébe látó tekintetét. – Ha Granger kisasszony akkor óhajtja elkezdeni a gyakorlást, mikor már az élete lesz a tét – nekem úgy is jó. Kimehet. Senki nem tartóztatja.

Mordon göcsörtös ujjával az ajtóra mutatott. Hermione fülig elvörösödött, és valami olyasmit motyogott, hogy nem úgy gondolta, és ha lehet, inkább maradna. Harry és Ron összevigyorogtak. Jól tudták, hogy Hermione inkább enne bubógumógennyet, semmint hogy kihagyjon egy ilyen fontos gyakorlatot.

Mordon egyenként magához intette a tanulókat, és kimondta rájuk az Imperius-átkot. Harry döbbenten figyelte társait, akik a legelképesztőbb dolgokat művelték az átok hatása alatt. Dean Thomas háromszor körbeugrálta a termet, s közben az angol himnuszt énekelte, Lavender Brown lelkesen utánzott egy mókust, Neville pedig olyan tornagyakorlatokat mutatott be, amiket saját elhatározásából biztosan nem tudott volna végrehajtani. Szemlátomást egyikük sem tudott védekezni az átokkal szemben, s csak akkor tértek magukhoz, mikor Mordon leeresztette pálcáját.

– Potter – recsegte az auror. – Te jössz.

Harry engedelmesen beállt a terem közepére. Mordon rászegezte a pálcáját, és így szólt: – Imperio.

Csodálatos érzés volt. Harryt egy csapásra derűs elégedettség töltötte el; eltűnt a lelkéből minden kínzó aggály és vágy. Úgy érezte, mintha lebegne – izmai elernyedtek, s már csak halvány sejtésként érzékelte, hogy mindenki őt nézi.

S ekkor meghallotta Mordon hangját, mely mintha egy távoli szobában csendült volna fel, valahol kiürült elméje mélyén: – Ugorj fel az asztalra... ugorj fel az asztalra...

Harry engedelmesen behajlította térdét, felkészülve az ugrásra.

– Ugorj fel az asztalra...

– De hát miért? – Ezt már egy másik hang mondta. – Miért kellene nekem itt ugrálni?

– Ugorj fel az asztalra...

– Nem, nem ugrom fel, semmi kedvem hozzá – felelte határozottan a másik hang. – Nem akarok...

– Ugorj! GYERÜNK!

Éles fájdalom nyilallt Harry lábába. Ugrott, de ugyanakkor meg sem akart mozdulni – az eredmény az volt, hogy nekiesett az asztalnak, feldöntötte, és a fájdalomból ítélve eltörte mindkét térdkalácscsontját.

– Ezt már szeretem! – harsant fel Mordon hangja, s a következő pillanatban Harry agyába visszasereglettek a gondolatok, kiszorítva a kongó ürességet. Pontosan tudta, mi történt vele – ha más nem, sajgó térde emlékeztette rá.

– Példát vehettek Potterről... Ő védekezett! Harcolt az átok ellen, és kis híján legyőzte! Próbáld meg újra, Potter, ti meg jól figyeljetek – a szemét nézzétek, az mindent elárul. Nagyon szép volt, Potter, nagyon szép! Téged nem fognak egykönnyen a hatalmuk alá hajtani!

– Miért csinálja ezt? – dörmögte Harry, mikor az óra után kifelé botorkált a teremből barátai oldalán (Mordon addig kínozta őt, amíg – a negyedik próbálkozásra – teljesen le nem győzte a bűbájt). – Úgy beszél, mintha bármelyik pillanatban ránk támadhatna valaki.

– Igen – bólogatott Ron, akinek csak az egyik lába akart folyton összecsuklani. Ő nehezebben boldogult az átokkal, mint Harry, bár Mordon azzal biztatta, hogy estére már semmit sem fog érezni. – Ez már több mint üldözési mánia...

Ron hátrasandított, s mikor megbizonyosodott róla, hogy Mordon hallótávolságon kívül van, folytatta:

– Nem csodálom, hogy a minisztérium nyugdíjba küldte. Nem hallottad, mikor elmesélte Seamusnek, mit csinált azzal a boszorkánnyal, aki egyszer tréfából ráhuhogott április elsején? És az a sok könyv, amit felsorolt... Mikor lenne időnk elolvasni őket?

A negyedikesek év eleje óta tapasztalták, hogy tanáraik sokkal több tanulnivalót adnak fel nekik, mint előző tanévben. Egy alkalommal, mikor a griffendéles csoport hőbörögni kezdett a rengeteg átváltoztatástanlecke miatt, McGalagony professzor meg is indokolta a dolgot.

– Vegyék tudomásul, hogy most kezdik tanulmányaik legfontosabb szakaszát! – jelentette ki, szúrós pillantásokkal adva nyomatékot szavainak. – Közelednek a Rendes Bűbájos Fokozat vizsgáik...

– De hiszen az RBF-eket csak ötödévben tesszük le! – méltatlankodott Dean Thomas.

– Az lehet, Thomas, de higgye el nekem, hogy meg fogják bánni, ha nem kezdik el a felkészülést! Továbbra is Granger kisasszony az egyetlen a csoportban, aki a sündisznót tisztességes tűpárnává tudja változtatni! Hadd emlékeztessem rá, Thomas, hogy a maga tűpárnája még mindig reszketni kezd félelmében, ha valaki tűvel közeledik hozzá!

Hermione elpirult a büszkeségtől, de igyekezett nem túl önelégült arcot vágni.

Harry és Ron alig tudták elfojtani nevetésüket, mikor Trelawney professzor a következő jóslástanórán kihirdette, hogy mindketten jelest kaptak a házi feladatukra. A tanárnő hosszú részleteket olvasott fel horoszkópjaikból, és nem győzte dicsérni őket, amiért ilyen bátran szembenéznek a rájuk váró borzalmakkal. Annál kevésbé örültek viszont, mikor Trelawney kitalálta, hogy készítsenek horoszkópot a következő utáni hónapra is. Mindketten úgy érezték, hogy végképp kifogytak a katasztrófaötletekből.

De a többi tanár sem tétlenkedett... Binns professzornak, a mágiatörténetet tanító kísértetnek az volt a mániája, hogy minden héten házi dolgozatot íratott a 18. századi koboldfelkelésekről. Piton professzor rájuk parancsolt, hogy végezzenek kutatásokat az ellenmérgekről. A feladatot mindenki komolyan vette, Piton ugyanis célzott rá, hogy karácsony előtt szúrópróbaszerűen megmérgezi majd a csoport egy-egy tagját. Flitwick professzor három könyvet adott fel nekik, előzetes felkészülés gyanánt arra az órára, mikor a begyűjtőbűbájjal foglalkoznak majd. Még legelnézőbb tanáruk, Hagrid sem kímélte meg őket a plusz faladatoktól. A durrfarkú szurcsókok látványos növekedésnek indultak, annak dacára, hogy továbbra sem derült ki, mivel, táplálkoznak. Hagridot ez roppantul fellelkesítette, s azzal az ötlettel állt elő, hogy a csoport tagjai estéről estére felváltva látogassanak el a kunyhójába, és vezessenek naplót a szurcsókok fejlődéséről A feladatot ráadásul olyan arccal hirdette ki, amilyet a Mikulás vághat, mikor egy különösen nagy ajándékot húz elő a puttonyából.

– Nekem tökéletesen elég, hogy ezeket a rusnya dögöket az órán babusgatjuk – jelentette ki pimaszul Malfoy. – Eszem ágában sincs még esténként is bámulni őket!

Hagrid arca elkomorodott.

– Azt csinálod, amit mondok neked! – förmedt rá Malfoyra –, különben kipróbálom rajtad Mordon professzor módszerét... Úgy hallottam, csinos kis görény voltál, Malfoy.

A griffendélesek a hasukat fogták a nevetéstől. Malfoy elvörösödött a dühtől, de az incidens említése is elég volt hozzá, hogy ne merjen tovább feleselni. Harry, Ron és Hermione az óra után rózsás hangulatban tértek vissza a kastélyba. Örültek, hogy Malfoy megkapta a magáét Hagridtól, már csak azért is, mert az előző tanévben a vadőr kis híján elvesztette az állását Malfoy álnok mesterkedése miatt.

A bejárati csarnokba érve a három jó barát diákok tömegébe ütközött. Mint kiderült, a csődület egy tábla miatt támadt, amit a márványlépcső tövében állítottak fel. Ron, aki a legmagasabb volt hármuk közül, lábujjhegyre állt, és az előttük állók feje fölött átkukucskálva felolvasta a táblára írt hirdetményt:

TRIMÁGUS TUSA

A Beauxbatons és a Durmstrang delegációi október 30-án, pénteken 18 órakor érkeznek meg iskolánkba. A fenti napon a tanítás fél órával korábban ér véget.

A tanulók visszaviszik felszerelésüket a hálótermekbe, majd felsorakoznak a kastély előtt, s ott, fogadják a vendégeket az érkezésük tiszteletére rendezett ünnepi vacsora előtt.

– Szuper! – örvendezett Harry. – Pénteken bájitaltan az utolsó óránk! Pitonnak nem lesz ideje megmérgezni minket!

– Addig már csak egy hét van! – kiáltott fel csillogó szemmel a hugrabugos Ernie Macmillan. – Cedric tudja már? Megyek, elmondom neki a nagy újságot...

Ron értetlenül nézett a távozó Ernie után. – Miféle Cedric?

– Diggory – világosította fel Harry. Biztos ő is benevez a tusára.

– Még csak az kéne, hogy az a bájgúnár legyen a Roxfort bajnoka! – szólt fintorogva Ron, miután a tömegen átfurakodva végre elérték a lépcsőt.

– Diggory egyáltalán nem bájgúnár – méltatlankodott Hermione. – Csak azért utálod, mert a csapata legyőzte a Griffendélt. Úgy tudom, nagyon jó tanuló – egyébként pedig prefektus.

Hangsúlya elárulta, hogy ezt perdöntő érvnek tartja. Ron azonban készen állt a válasszal.

– Azért vagy úgy oda érte, mert jóképű – jelentette ki fitymálóan.

– Nem szokásom a külsejük alapján megítélni az embereket! – csattant fel sértődötten Hermione.

Ron erre csak köhögött egyet, de az furcsamód úgy hangzott, mintha azt mondta volna: „Lockhart”.

A bejárati csarnokban elhelyezett hirdetmény feltűnően nagy hatást gyakorolt a kastély lakóira. A következő héten Harry jószerével semmi másról nem hallotta beszélni társait, csak a Trimágus Tusáról. Futótűzként terjedtek a diákok között a pletykák és találgatások az olyan kardinális kérdésekről, mint: kik jelölik magukat a Roxfort bajnokának; milyen feladatokat kapnak a bajnokok; és miben különböznek a beauxbatons-os és durmstrangos diákok a roxfortosoktól.

Az általános izgalom mellett még egy dolog jelezte a nagy nap közeledtét: a kastélyban kitört a takarítási láz. Számos portréról eltávolították a lerakódott piszokréteget – nem kis bosszúságot okozva az ábrázolt személyeknek, akik a kezelés után mogorván gubbasztottak keretükben, és sziszegve tapogatták rózsaszínűre sikált arcukat. A fényesre suvickolt lovagi páncélok eztán nyikorgás nélkül lengették karjukat, és Argus Frics, a gondnok úgy leteremtette azokat, akik elfelejtették használni a lábtörlőt, hogy az elsős lányok több ízben sírógörcsöt kaptak.

A tanárok is feltűnően ingerlékenyek voltak.

– Longbottom, ha egy mód van rá, ne hangoztassa a Durmstrang delegációja előtt, hogy még a legegyszerűbb transzformációs bűbájt se tudja végrehajtani!

Ez a kirohanás McGalagony szájából hangzott el egy különösen nehéz óra végén; miután Neville véletlenül átültette a saját fülét egy kaktuszra.

Az október harmincadikára virradó éjszakán a nagyterem is ünnepi díszbe öltözött – amint azt a reggelihez érkező diákok megállapíthatták. A helyiség falain öt hatalmas selyemzászló függött – egy piros, közepén a Griffendél címerállatával, az oroszlánnal, egy kék a Hollóhát bronzvörös sasával, egy sárga a Hugrabugot jelképező fekete borzzal és egy zöld, amire a Mardekár ezüst kígyóját hímezték. Az ötödik, egyben legnagyobb zászlót, mely a tanári asztal mögötti falon lógott, a Roxfort címere díszítette: egy nagy R betű az oroszlán, a sas, a borz és a kígyó gyűrűjében.

Harry, Ron és Hermione a nagyterembe lépve rögtön megpillantották Fredet és George-ot, akik már az asztalnál ültek – ezúttal is félrevonultan, halk beszélgetésbe merülve. Mikor a három jó barát odaért hozzájuk, éppen George beszélt.

– Persze, tök ciki – mondta kedveszegetten. – De ha nem hajlandó beszélni velünk, muszáj lesz levélben megírnunk neki. Majd a kezébe nyomjuk – nem bujkálhat előlünk a végtelenségig.

– Ki bujkál előletek? – kérdezte Ron, miközben leült az ikrek mellé.

– Te például bujkálhatnál... – felelte mogorván Fred. – Nagy szívességet tennél vele.

– És mi a ciki? – faggatózott tovább Ron.

– Hogy az öcsénk mindenbe beleüti az orrát – vetette oda George.

– Van már valami ötletetek a Trimágus Tusával kapcsolatban? – érdeklődött Harry. – Kitaláltátok, hogyan nevezhetnétek be?

George csüggedten rázta a fejét.

– Megkérdeztem McGalagonytól, hogyan választják ki a bajnokokat, de nem árulta el. Azt felelte, kíváncsiskodás helyett inkább változtassam vasalóvá a mosómedvémet.

– Vajon milyen próbák lesznek a tusán? – morfondírozott Ron. – Szerintem nekünk is lenne esélyünk, Harry, hisz annyi veszélyes dolgot csináltunk már...

– De nem zsűri előtt – vetette ellen Fred. – McGalagony azt mondta, a bajnokokat aszerint pontozzák, milyen szépen oldják meg a feladatot.

– Kikből áll a zsűri? – kérdezte Harry.

– A részt vevő iskolák igazgatói mindig benne vannak – felelte jól értesülten Hermione. – Az 1792-es tusán például mindhárman meg is sérültek, mert rájuk támadt a sárkánygyík, amit a bajnokoknak foglyul kellett volna ejteniük.

A négy fiú döbbenten meredt rá – Hermionét pedig szokás szerint felbosszantotta a tény, hogy rajta kívül senki nem olvasta a vonatkozó szakirodalmat.

– Ez mind benne van A Roxfort történetében! Habár igaz, hogy az a könyv nem valami megbízható forrás. Jobban illene hozzá A Roxfort cenzúrázott története cím, vagy lehetne, mondjuk Erősen elfogult és a kínosabb részleteket mellőző beszámoló a Roxfort történetéről.

– Miről beszélsz? – értetlenkedett Ron.

Harry sejtette, mi következik, és nem is tévedett.

– A házimanókról! – felelte emelt hangon Hermione. – Több mint ezer oldalas az a könyv, de egyetlen sort sem ír arról, hogy mi itt mindannyian bűnrészesek vagyunk száz rabszolga kizsákmányolásában!

Harry megcsóválta a fejét, és szedett magának egy kis rántottát. Ron és ő egy percig sem titkolták, hogy hidegen hagyja őket a házimanók felszabadításának ügye, Hermione harci kedve mégsem hagyott alább.

Igaz, mindketten vásároltak egy-egy MAJOM – jelvényt, de csak azért, hogy a lány végre békén hagyja őket. Hermione azonban ettől csak vérszemet kapott; egyrészt követelte, hogy viseljék a jelvényt, másrészt elvárta volna, hogy a többieket is próbálják rávenni erre. Ő maga esténként körbejárt a Griffendél klubhelyiségében, propagandaszónoklatokat tartott az embereknek, és az orruk alá dugta a gyűjtőperselyt.

– Tisztában vagytok vele, hogy kik húzzák át az ágyaitokat, gyújtják meg a tüzet, takarítják a tantermeket és főzik az ebédet? Rabszolgasorban senyvedő varázslények!

Néhányan, például Neville, adakoztak, hogy megszabaduljanak a lánytól. Olyanok is voltak, akik többé-kevésbé egyetértettek Hermionéval, de nem volt kedvük aktívan részt venni a kampányban. A legtöbben viccnek tartották az egészet.

Ron most az őszi napfényben fürdő mágikus mennyezetre emelte tekintetét, Fred pedig élénken érdeklődni kezdett egy darab sült szalonna iránt (az ikrek nem voltak hajlandók MAJOM-jelvényt vásárolni). George viszont odahajolt Hermionéhoz.

– Figyelj, Hermione, voltál te már lent a konyhában?

– Természetesen nem – felelte tartózkodóan a lány. – Tudtommal diákoknak nem szabad...

– Hát mi voltunk – vágott a szavába George, Fredre és önmagára mutatva. – Egy csomószor voltunk, kaját szerezni. Láttuk a manókat, és képzeld! Jól érzik magukat! Úgy gondolják, hogy nekik van a legjobb munkájuk a világon.

– Azért, mert így megy ez évszázadok óta! – vágott vissza szenvedélyesen Hermione. – Mert kimosták az agyukat!

Nem folytathatta tovább, mert ekkor hangos szárnysuhogás közepette megérkeztek a baglyok a napi postával. Harry a magasba pillantott és azonnal meglátta Hedviget. Ron és Hermione aggódó arccal néztek a közeledő madárra. Hedvig leereszkedett Harry vállára, behúzta szárnyát, és fáradtan előre nyújtotta egyik lábát.

Harry magához vette Sirius válaszát, és felajánlotta Hedvignek sült szalonnája maradékát, amit a bagoly hálásan el is fogadott. Harry egy oldalpillantással meggyőződött róla, hogy Fred és George újra elmerültek stratégiai tárgyalásukban, majd suttogva felolvasta a levelet Ronnak és Hermionénak.

Ügyes próbálkozás volt, Harry!

Visszatértem az országba, de gondosan elrejtőztem. Szeretném, ha folyamatosan tájékoztatnál mindenről, ami a Roxfortban történik. Ne Hedviget küldd, váltott baglyokat használj! Miattam ne aggódj, inkább magadra vigyázz! Ne felejtsd el, amit a sebhelyeddel kapcsolatban kértem!

Sirius

– Miért kell váltott baglyokat használnod? – kérdezte fojtott hangon Ron.

– Hedvig túl szembeszökő jelenség – felelte Harry helyett Hermione. – Feltűnő lenne, ha egy hóbagoly újra meg újra megjelenne Sirius rejtekhelyénél. Ha jól tudom, ez a faj nem őshonos nálunk.

Harry összecsavarta a levelet, és talárja zsebébe süllyesztette. Nem tudta eldönteni, hogy örüljön-e vagy búsuljon az új hírek miatt. Azt mindenképp jó volt tudni, hogy Siriusnak sikerült biztonságban visszatérnie az országba, s az is örömmel töltötte el, hogy közel tudja magához keresztapját, s ezentúl nem kell olyan sokáig várnia a válaszaira.

– Köszönöm, Hedvig – szólt, és megsimogatta a baglyot. Az álmosan huhogott, s miután belekortyolt gazdája narancslevébe, szárnyra kapott – nyilván a bagolyház felé, hogy végre kialudja magát.

A nap az izgatott várakozás jegyében telt. Komoly tanulásról szó sem lehetett, hisz mindenkinek a beauxbatons-osok és a durmstrangosok érkezése járt a fejében. Aznap még a bájitaltanóra is elviselhetőbbnek tűnt – bizonyára azért is, mert fél órával rövidebb volt. A korai kicsöngetés után Harry, Ron és Hermione egyenesen a Griffendél-toronyba siettek. Letették könyveiket, köpenyt kanyarítottak a vállukra, és már indultak is vissza a bejárati csarnokba.

Odalent a diákok házanként felsorakoztak vezető tanáraik irányításával.

– Weasley, igazítsa meg a süvegét! – pirított rá McGalagony Ronra. – Patil kisasszony, vegye ki azt a nevetséges kacatot a hajából!

Parvati kelletlenül bár, de eltüntette copfja végéről a nagy, csicsás lepkedíszt.

– Jöjjenek utánam! – adta ki a parancsot McGalagony. – Évfolyamok szerint, sorrendben... Ne lökdösődjenek...!

A csapat levonult a bejárati lépcsőn, és felsorakozott a kastély előtt. Hűvös, tiszta este volt. Lassan besötétedett, s a Tiltott Rengeteg fái fölött már feltűnt a sápadt, áttetszőnek tűnő hold. Harry, aki Hermione és Ron között állt a negyedik sorban, hátulról is jól látta, hogy a kis Dennis Creevey szó szerint remeg az izgalomtól.

Ron az órájára nézett, majd fürkészni kezdte a kapuhoz vezető utat.

– Mindjárt hat óra – mondta. – Szerintetek mivel jönnek? Vonattal?

– Kétlem – felelte Hermione.

– Hát akkor? – kérdezte Harry, s a csillagok pöttyözte ég felé pillantott. – Seprűn?

– Nem hiszem... ahhoz túl messziről jönnek...

– Zsupszkulccsal? – találgatott tovább Ron. – De az is lehet, hogy hoppanálnak... talán ott, ahonnan ők jönnek, tizenhét év alattiaknak is szabad.

– Hányszor mondjam még el – korholta Hermione –, hogy a Roxfort területén nem lehet hoppanálni?

Izgatottan pásztázták tekintetükkel a homályba burkolózó kastélyparkot, de mozgásnak nyomát se látták. Minden csendes és nyugodt volt. Harry lassan átfázott. Nem bánta volna, ha a vendégek végre megérkeznek... Talán valami látványos belépőre készülnek? – gondolta, és eszébe jutott, mit mondott Mr. Weasley a Világkupadöntő előtt a sátortáborban: „Mi, varázslók nem bírjuk megállni, hogy ne vágjunk fel egymás előtt...”

– Lám csak! – kiáltott fel ekkor Dumbledore, aki a leghátsó sorban állt, a többi tanár között. – Ha jól látom, közeledik a Beauxbatons delegációja!

– Hol? – hallatszott innen is, onnan is a kérdés, s a diákok ahányan voltak, annyi felé tekingettek.

– Ott! – rikkantotta egy hatodéves fiú, a Tiltott Rengeteg felé mutatva.

A mélykék égen valóban közeledett valami – méghozzá nem is lassan. Egyelőre csak annyit lehetett megállapítani róla, hogy nagy – nemhogy egy, de száz seprűnél is nagyobb.

– Ez egy sárkány! – sikoltott fel egy elsőéves lány.

– Dehogy sárkány! – intette le Dennis Creevey. – Egy repülő ház!

Dennis közel járt az igazsághoz... Mikor a kastélyablakok fénye rávetült a Tiltott Rengeteg fái fölött elhúzó irdatlan, fekete tömegre, egyszerre tisztán látszott, hogy az nem más, mint egy ház nagyságú, halványkék lovas kocsi. Az égi tüneményt tucatnyi, elefánt méretű, aranysárga szárnyas ló húzta.

A kocsi egyre lejjebb ereszkedett, de még mindig szélsebesen repült. Az első három sorban álló diákok ösztönösen hátrálni kezdtek. Aztán a lovak nagytányér méretű patái ágyúsortűznek is beillő dobogással talajt fogtak, s egy másodperccel később földet ért a kocsi négy kereke is. A lovak megrázták hatalmas fejüket; tűzvörösen izzó szemük vadul villogott.

Harry épp csak egy pillantást vethetett a kocsi ajtaját díszítő címerre (az két keresztbe tett varázspálcát ábrázolt, melyekből három-három csillag tör elő), aztán az ajtó kinyílt.

Világoskék taláros fiú ugrott le a kocsiról. Fürgén lehajolt, motozott egy kicsit a küszöbnél, és lehajtott egy arany lépcsősort. Azután tiszteletteljesen hátrahúzódott. A kocsi belsejéből most egy gyerekszánkó nagyságú, fényesfekete, magas sarkú cipő bukkant elő. Azt egy lábszár és egy test követte, s az egészből összeállt a legtermetesebb nő, akit Harry valaha látott. A kocsi és a lovak mérete egy csapásra értelmet nyert. Nem egy diákból a döbbenet hangjai szakadtak fel.

Harry csak egy embert ismert, aki testméreteiben versenyre kelhetett a hölggyel (aki időközben lesétált az aranylépcsőn, s végighordozta tekintetét a roxfortosok bámuló seregén), és az Hagrid volt. Így ránézésre centiméterre egyforma magasak lehettek, Harrynek mégis úgy tűnt – talán mert a vadőrt már sokat látta –, hogy a nő még a természetellenesen túlfejlett Hagridnál is termetesebb. A vendég most elindult a kastély felé, s a bejárati csarnokból kiáradó fényben Harry az arcát is szemügyre vehette: a nőnek szép, olajbarna bőre volt, nagy, fekete szeme és meglehetősen görbe orra. Haját szoros, fénylő kontyba csavarta a tarkóján. Testét tetőtől talpig fekete szatén fedte; nyakán és vastag ujjain megannyi tündöklő opálkő ékeskedett.

Dumbledore tapsolni kezdett, s a felsorakozott diákok követték példáját.

A hölgy most Dumbledore-hoz lépett, és szívélyes mosollyal kinyújtotta a kezét. Dumbledore maga sem volt épp alacsony ember, mégis majdhogynem felemelt fővel kellett kezet csókolnia.

– Kedves Madame Maxime – szólt nyájas mosollyal –, boldog vagyok, hogy a Roxfortban üdvözölhetem.

– Én iss öhrülok, 'ogy itt le'etek – felelte Madame Maxime mély, búgó hangon. – 'Ogy van, kedves Dumblidorh?

– Köszönöm, remekül.

– A diákjáim – szólt Madame Maxime, és hanyag mozdulattal a háta mögé mutatott.

Harry figyelmét eddig teljesen lekötötte Madame Maxime, így csak most vette észre azt a tucatnyi, tizenhét-tizennyolc éves forma fiút és lányt, akik időközben felsorakoztak Madame Maxime mögött. A diákok valamennyien dideregtek, ami nem is volt csoda, tekintve hogy talárjuk szemlátomást finom selyemből készült, és egyikükön sem volt köpeny. Néhányan közülük sálba, kendőbe burkolták a fejüket. Az arcukból nem sok látszott, hisz Madame Maxime hatalmas árnyékában álltak, Harrynek mégis úgy tűnt, hogy nyugtalanul tekintgetnek a kastélyra.

– Karhkarhóv megérhkezed márh? – kérdezte Madame Maxime.

– Még nem – felelte Dumbledore –, de bármelyik percben itt lehet. Idekint óhajtja megvárni, vagy befárad a kastélyba melegedni?

– Inkább bemenek – felelte Madame Maxime. – De á lóváim...

– A legendás lények gondozása tanárunk boldogan ellátja majd őket – nyugtatta meg Dumbledore. – Hamarosan visszatér, csak előbb kiküszöböl egy apró problémát, ami a... – öhm – jószágai körül adódott.

– A szurkcsókok – súgta oda Harrynek Ron.

– A parhipáimmal erkélyesen kell bánni – jegyezte meg Madame Maxime, s arckifejezése elárulta, hogy nemigen bízik az említett tanár képességeiben. – Rhoppant szilaj állatok...

– Biztosíthatom, hogy Hagrid megbirkózik a feladattal – mosolygott Dumbledore.

– Nos, rhendben – szólt kecses főhajtással a hölgy. – Kéhrem, inforhmálja ázt á 'Ágridot, 'ogy a lóvak kizárhólag tisztá whiskyt isznák.

– Informálni fogom – felelte Dumbledore, és viszonozta a főhajtást.

– Indulás. – Madame Maxime parancsolóan intett diákjainak, s a félrehúzódó roxfortosok sorfala között a bejárati lépcső felé indult.

Seamus Finnigan áthajolt Harryék felé Lavender és Parvati előtt.

– Kíváncsi vagyok, ezek után mekkorák lesznek a durmstrangosok lovai... – szólt rosszmájúan.

– Ha kicsit is nagyobbak lesznek, mint ezek, Hagrid se fog elbírni velük – csóválta a fejét Harry. – Tényleg, mi történhetett a szurcsókokkal?

– Lehet, hogy megszöktek – vetette fel reménykedve Ron.

– Jaj, ne is mondj ilyet! – szólt borzongva Hermione. – Még csak az kéne, hogy ránk szabaduljanak.

Most már valamennyien dideregtek, s ennélfogva egyre türelmetlenebbül várták a másik delegáció érkezését. A legtöbben az eget kémlelték, feltételezve, hogy a durmstrangosok is ott tűnnek majd fel. Néhány percig csak Madame Maxime lovainak horkantásai törték meg a csendet, azután...

– Ti is halljátok? – kérdezte egyszer csak Ron.

Harry a fülét hegyezte. Valahonnan a sötétből távoli, furcsa zaj szűrődött feléjük: tompa morajlás és zúgás keveréke, mintha egy óriási porszívó haladt volna egy köves folyómederben...

– A tó! – kiáltott fel Lee Jordan. – Nézzétek a tavat!

A park legmagasabb pontján álltak, így kitűnő rálátásuk nyílt a tükörsima, fekete vízre – pontosabban a vízre, ami egy perccel korábban még tükörsima volt. Valami mozgás támadhatott a tó mélyén; jókora buborékok jelentek meg a felszínen, s egyre nagyobb hullámok mosták a sáros partot. Azután a tó közepe egyszer csak örvényleni kezdett, mintha a fenéken kihúztak volna egy hatalmas dugót...

Az örvény torkából hosszú, fekete tárgy bukkant elő... mintha egy oszlop lett volna... aztán a várakozók megpillantották rajta a kötélzetet. Egy árboc volt az. S ahogy a mélyből lassan, méltóságteljesen kiemelkedő testen végigfolyt a hold fénye, különös, csontvázszerű hatást keltett – mintha egy rég elsüllyedt hajóroncs bukkant volna a felszínre; még a kerek hajóablakok is derengő kísértetszemekre emlékeztettek. Miután a törzs teljesen kiemelkedett, a hajó súlyos loccsanással ráfeküdt a vízre, és lassan elindult a part felé. Alig egy perccel később Harry már hallotta is a vízbe ereszkedő horgony csobbanását, majd palló csapódott a hullámok mosta parti kövekre.

A hajóból kiszállók alakja tisztán kirajzolódott a kajütablakokon kiszűrődő fényben. Széles, tömbszerű sziluettjük azt a benyomást keltette Harryben, hogy csupa Crak és Monstro érkezett... Mikor azonban a jövevények közelebb értek a kastélyhoz, és megvilágította őket a bejárati csarnok fáklyáinak fénye, kiderült, hogy robusztus körvonalaikat csimbókos szőrrel borított, ócska bundaköpenyüknek köszönhetik. Egyedül a csapat élén haladó férfi viselt másféle bundát; az fénylő ezüstszürke volt, akárcsak a férfi haja.

– Dumbledore! – köszönt már messziről a szürkebundás. – Hogy van, drága barátom, hogy van?

– Köszönöm, Karkarov professzor – felelte Dumbledore –, kiválóan.

Karkarov telt hangjához kissé behízelgő modor társult. Termete hórihorgas volt és szikár, akárcsak Dumbledore-é, de ősz haját ő rövidre nyírva hordta, s kis kunkorban végződő kecskeszakálla sem tudta elrejteni csapott állát. Mikor odaért Dumbledore-hoz, két kézzel szorította meg kollégája kezét.

– A jó öreg Roxfort... – szólt, és mosolyogva felnézett a kastélyra. Fogai meglehetősen sárgák voltak, s Harrynek feltűnt, hogy csak a szája mosolyog, a szeme nem – az továbbra is hideg marad. – Istenem, mennyire örülök, hogy itt lehetek... Gyere, Viktor, menjünk be a melegre...! – Ugye megengedi, Dumbledore? Viktor egy kicsit megfázott...

Karkarov hívogatóan intett az egyik diáknak. Az kilépett a többiek közül, s mikor elhaladt a roxfortosok mellett, Harry megpillantotta nagy, hajlott orrát és sűrű, fekete szemöldökét. Nem volt szüksége se Ron bökdösésére, se a fülébe sziszegett szavakra, hogy felismerje ezt az arcot.

– Harry – ez Krum!

Tizenhatodik fejezet

A Tűz Serlege

– Mondjátok, hogy csak álmodom! – hebegte lenyűgözve Ron, mikor a Durmstrang delegációja nyomában elindultak felfelé a bejárati lépcsőn. – Itt van Krum, Harry! Viktor Krum!!!

– Ne légy már nevetséges, Ron – korholta Hermione. – Krum nem a jóisten, csak egy kviddicsjátékos!

– Csak eeegy kviddicsjátékooos?! – visszhangozta megbotránkozva Ron. – Hermione! Krum a világ egyik legjobb fogója! Álmomban se hittem volna, hogy még iskolába jár!

A bejárati csarnokba érve Harryék a többiekkel együtt a nagyterem felé vették útjukat. Nem messze tőlük Lee Jordan páros lábbal szökdécselt, hogy legalább Krum tarkóját láthassa, az előtte haladó hatodéves lányok pedig olyan kétségbeesetten kotorásztak a zsebükben, mintha kirabolták volna őket.

– Jaj, istenem, nem igaz, hogy pont most nincs nálam penna...

– Szerintetek ad egy autogramot a süvegemre rúzzsal?

– Libák... – vetette oda megvetően Hermione, mikor elhaladtak a lányok mellett, akik most megálltak a rúzson civakodni.

– Én biztos, hogy megpróbálok autogramot kérni tőle – jelentette ki Ron. – Van nálad egy penna, Harry?

– Nincs – rázta a fejét Harry. – Fent van az összes a táskámban.

Harry, Ron és Hermione besétáltak a nagyterembe, és leültek a Griffendél asztalához. Ron a bejárattal szemközti oldalon választott helyet magának, hogy lássa Krumot, aki a többi durmstrangos diákkal együtt még az ajtónál álldogált – szemlátomást nem tudták eldönteni, hova üljenek. A Beauxbatons tanulói már letelepedtek a Hollóhát asztalához, s most savanyú képpel mustrálták a termet és a roxfortosokat. Hárman közülük még mindig nem vették le a kendőt a fejükről.

– Ennyire azért nincs hideg – jegyezte meg bosszúsan Hermione, a kendősök felé pillantva.

– Ide! Ide üljetek! – sziszegte Ron. – Gyertek ide! Hermione, ülj odébb, ülj odébb... – Mi?

– Mindegy, felejtsd el – felelte lelombozva Ron.

Viktor Krum és durmstrangos társai leültek a Mardekár asztalához. Malfoy, Crak és Monstro önelégült arccal néztek körül, majd Malfoy az asztal fölé hajolt, és megszólította a vele szemben ülő Krumot.

– Ez az, nyalizzál csak neki, Malfoy! – morogta epésen Ron. – Úgyis egy perc alatt átlát rajtad... Naponta száz ilyen hajbókolóval találkozik... Szerintetek hol fognak aludni? Felajánlhatnánk Krumnak egy helyet a szobánkban, Harry... Szívesen átengedem neki az ágyamat, én elvagyok egy kempingágyon is.

Hermione megvetően felhorkant.

– Úgy látom, ők sokkal jobban érzik itt magukat, mint a beauxbatons-osok – jegyezte meg Harry.

A durmstrangos diákok kibújtak nehéz bundáikból, és érdeklődve nézegették az elvarázsolt mennyezetet. Egyikük másikuk álmélkodva forgatta kezében a csupa arany teríték darabjait.

Frics, a gondnok, aki az ünnepi vacsora tiszteletére egy kopott, penészfoltos frakkban jelent meg, további székeket helyezett el a tanári asztal mögött: kettőt-kettőt Dumbledore székétől balra és jobbra.

– Csak két felnőtt vendég érkezett, nem? – fordult Ronhoz Harry. – Miért hozott Frics négy plusz széket? Ki jön még ma este?

Ron azonban, aki a jelek szerint nem tudott betelni Krum látványával, meg se hallotta a kérdést.

Mikor az összes diák beért a nagyterembe, s megtalálta a helyét, a tanárok is bevonultak, és leültek a keresztben álló asztalhoz. A sort Dumbledore professzor, Karkarov professzor és Madame Maxime zárták. Igazgatónőjük láttán a beauxbatons-os diákok nyomban felpattantak. A teremben néhányan nevettek, de a vendégek ügyet sem vetettek rájuk. Nem ültek le addig, amíg Madame Maxime helyet nem foglalt Dumbledore balján. Dumbledore maga állva maradt, jelezve, hogy szólni kíván. Többen pisszegni kezdtek, s a terem elcsendesedett.

– Köszöntök ezen a szép estén minden bentlakót és – különösképpen – minden vendéget – szólt Dumbledore, széles mosolyt villantva a külföldi diákokra. – Nagy örömömre szolgál, hogy a Roxfortban üdvözölhetem a hölgyeket és urakat. Szívből remélem, sőt bízom benne, hogy itt-tartózkodásuk a kényelem és a kellem jegyében telik majd.

Az egyik beauxbatons-os lány, akinek a feje ki se látszott egy vastag sálból, leplezetlen gúnnyal felnevetett.

– Hazamehetsz, ha nem tetszik! – sziszegte felé Hermione.

– A Tusa hivatalos megnyitására a lakoma végén kerül sor – folytatta Dumbledore. – Addig is egyenek-igyanak, és érezzék otthon magukat!

Azzal leült, és nyomban beszélgetni kezdett Karkarovval.

Az aranyedények a szokásos mágikus módon megteltek. A konyhai manók kétségkívül kitettek magukért: ilyen bő választékot Harry még sosem látott a nagyterem asztalain. Az ételek között ráadásul nem egy külföldi különlegességnek tűnő fogás is volt.

– Az meg mi? – kérdezte Ron, a véreshurka mellett álló tálra mutatva, amelyben valamiféle kagylós leves gőzölgött.

– Bouillabaisse – felelte Hermione.

– Jobbulást! – szólt Ron.

– Ez egy francia étel neve – magyarázta Hermione. – Ettem ilyet tavaly nyáron, nagyon finom.

– Elhiszem neked... – felelte Ron, és kivett egy darab véres hurkát.

A nagyterem ezen az estén egyenesen zsúfoltnak hatott, pedig alig húsz személlyel voltak többen a szokásosnál Talán azért tűnt úgy, hogy sok vendég van, mert a külföldi diákok színes egyenruhái élesen elütöttek a fekete roxfortos talároktól. A durmstrangosok bundaköpenyük alatt vérvörös talárt viseltek.

Hagrid a mellékajtón átosont be a terembe, vagy húsz perccel a vacsora kezdete után. Leült a tanári asztal végén fenntartott helyére, és vastagon bepólyált kézzel integetett a három jó barátnak.

– Jól vannak a szurcsókok? – szólt oda Harry.

– Csodásan! – felelte lelkesen Hagrid.

– Még szép, hogy jól vannak – jegyezte meg félhangosan Ron. – Végre kiderült, mi a kedvenc csemegéjük: Hagrid keze.

Ekkor egy ismeretlen hang szólalt meg Harryék háta mögött:

– Bosánát, kéhrtek még á bouillabaisse-ből?

Az a beauxbatons-os lány volt, aki nevetett Dumbledore köszöntője alatt. Végre levette sálját, s az alól derekáig leomló, ezüstösszőke hajzuhatag került elő. Emellett nagy, mélykék szeme volt, s csillogóan fehér, szabályos fogsora.

Ron arca egy szempillantás alatt olyan színű lett, mint a durmstrangosok talárja. Rábámult a lányra, és válaszra nyitotta száját, de csupán egy elhaló nyögést tudott kipréselni.

– Vidd el nyugodtan – szólt Harry, a lány felé tolva a tálat.

– Nem kéhrtek tobet?

– Nem – nyögte ki Ron. – De nagyon finom volt.

A lány óvatosan felemelte a levesestálat, és a Hollóhát asztalához sétált vele. Ron úgy nézett utána, mintha soha életében nem látott volna még nőnemű embert. Harry elnevette magát, s a hangtól Ron végre magához tért.

– Ez egy véla! – szólt rekedten.

– Véla a füled! – mordult rá bosszúsan Hermione. – Egyedül te bámultál úgy rá, mint egy féleszű.

Ebben nem volt teljesen igaza. Ahogy a lány átvágott a termen, jó néhány fiú utána fordult. Némelyikük még a száját is eltátotta.

– Kizárt dolog, hogy ez a lány egyszerű diák! – erősködött Ron, s oldalra hajolt a székén, hogy jobban lássa a tüneményt. – A Roxfortban nincsenek ilyenek!

– A roxfortos lányoknak se kell szégyenkezniük – vágta rá Harry. Cho történetesen az ezüstszőke lány közelében ült.

– Ha majd visszadugtátok a szemeteket – szólt epésen Hermione –, megnézhetitek, kik érkeztek.

E szavakkal a tanári asztal felé mutatott. A fennmaradó két plusz szék időközben gazdára talált. Karkarov professzor másik oldalán Ludo Bumfolt ült, Madame Maxink mellett pedig Percy főnöke, Mr. Kupor.

– Ők meg hogy kerülnek ide? – csodálkozott Harry.

– Úgy, hogy ők szervezték a Trimágus Tusát – felelte Hermione. – Gondolom, itt akartak lenni, amikor Dumbledore megnyitja a versenyt.

A főétel romjai eltűntek a tálakról, s helyükön megjelentek az édességek, amelyek között ugyancsak volt néhány egzotikus csemege. Ron bizalmatlanul szemügyre vett egy sápatag tejes-rumos zselét, majd az egész tálat kicsit jobbra mozdította, hogy jól látható legyen a Hollóhát asztala felől. A véla-szerű lány azonban szemlátomást már jóllakott, s eszében sem volt elkunyerálni a desszertet.

Miután az aranytálak végleg megszabadultak tartalmuktól, Dumbledore újra felállt. A teremben mindenki fészkelődni kezdett, s a kellemes izgalom Harryre is átragadt. Néhány széknyire tőle Fred és George előredőltek, és feszült figyelemmel meredtek Dumbledorera.

– Elérkezett a nagy pillanat – szólalt meg az igazgató, végigjáratva tekintetét a felé forduló arcokon. – Hamarosan kezdetét veszi a Trimágus Tusa. Mielőtt behozzuk a ládát, röviden elmondanám...

– Mit hoznak be? – mormolta Harry. Ron a vállát vonogatta.

– ...hogy milyen különleges szabályok lépnek érvénybe ebben a tanévben. Mindenekelőtt azonban bemutatom a minisztériumból érkezett vendégeinket: Bartemius Kupor urat, a nemzetközi máguskapcsolatok főosztályának vezetőjét...

Gyér taps hangzott fel.

– ...és Ludo Bumfolt urat, a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályának vezetőjét.

Bumfoltot a diákok sokkal lelkesebben köszöntötték, mint Kuport – vagy mert híres terelőjátékos volt, vagy pusztán rokonszenvesebb viselkedése miatt. Bumfolt kedélyes integetéssel köszönte meg a tapsot. Bartemius Kupor még csak el se mosolyodott, mikor Dumbledore bemutatta. Harry jól emlékezett a makulátlan öltönyre, amit Kupor a Világkupadöntőn viselt, s megállapította, hogy az jobban állt a férfinak, mint a varázslóruha. Dumbledore hosszú ősz haja és szakálla mellett Kupor vékony kefebajsza és kínosan egyenes hajválasztéka eléggé oda nem illőnek tűnt.

– Bumfolt és Kupor urak az elmúlt hónapokban nagyon sokat fáradoztak a Trimágus Tusa megszervezésén – folytatta Dumbledore. – Karkarov professzor, Madame Maxime és jómagam mellett ok is részt vállalnak majd a bajnokok teljesítményét elbíráló zsűri munkájából.

A „bajnokok” szó elhangzása egy csapásra felélénkítette a diákok lankadó figyelmét. Ezt bizonyára Dumbledore is észrevette, ugyanis mosolyogva folytatta:

– Akkor hát, Frics úr, kérnénk a ládát.

Frics, aki eddig az egyik sarokban ácsorgott, most előrelépett, és odavitt Dumbledore-hoz egy drágakövekkel kirakott, jókora dobozt, mely fából készült, és szemlátomást nagyon régi darab volt. A tennen izgatott moraj futott végig; Dennis Creevey még a székére is felállt, hogy jobban lássa a dobozt, de mivel olyan pöttöm volt, így is alig magasodott ki a többi diák közül.

– Mr. Kupor és Mr. Bumfolt már áttanulmányozták az idei bajnokok számára kidolgozott feladatokat – folytatta Dumbledore, miközben Frics letette elé az asztalra a dobozt –, és intézkedtek róla, hogy megtörténjenek a szükséges előkészületek. A tanév során elvégzendő három feladat próbára teszi a bajnokok varázserejét, szellemi képességét, és természetesen az is kiderül majd, meg tudják-e őrizni lélekjelenlétüket veszélyes helyzetekben.

Az utolsó szavak elhangzása után olyan néma csend borult a teremre, mintha a diákok még levegőt venni is elfelejtettek volna.

– Mint tudjátok, a tusán három bajnok mérkőzik meg egymással – folytatta higgadtan Dumbledore –, a három résztvevő iskola képviseletében. Pontozni fogjuk az egyes próbák végrehajtása során nyújtott teljesítményüket, s az a bajnok, aki a legmagasabb összpontszámot éri el. Övé lesz a Trimágus Kupa. Az iskolák bajnokait egy pártatlan döntőbíró, a Tűz Serlege választja ki.

Dumbledore most előhúzta pálcáját, és háromszor rákoppintott vele a fadoboz tetejére. A fedél lassan, nyikorogva felemelkedett. Dumbledore két kézzel belenyúlt a dobozba, és kivett belőle egy durván faragott, öblös fakupát. Az ósdi ivóedény egyetlen figyelemre méltó tulajdonsággal rendelkezett: a pereméig tele volt táncoló kék-fehér lángokkal.

Dumbledore becsukta a dobozt, s óvatosan elhelyezte a serleget a tetején, ahol a terem legtávolabbi sarkából is jól látszott.

– Aki bajnoknak kíván jelentkezni – folytatta –, írja fel olvashatóan a nevét és iskoláját egy pergamendarabra, s azt dobja be a serlegbe. Erre a következő huszonnégy óra áll rendelkezésére. Holnap este, Halloween ünnepén, a serleg kiad nekünk három nevet – azokét, akiket a legméltóbbnak ítélt az egyes iskolák képviseletére. A serleg a lakoma után a bejárati csarnokba kerül, hogy bárki szabadon hozzáférhessen.

– Mivel nem szeretném, ha a kiskorú tanulók kísértésbe esnének, korhatárvonalat fogok húzni a csarnokban felállított serleg körül. A vonal távol tartja mindazokat, akik még nem töltötték be tizenhetedik életévüket.

– Végezetül nyomatékosan kérek minden jelentkezni vágyót, hogy gondosan mérlegelje döntését. Akit a Tűz Serlege bajnoknak választ, annak kötelessége az elejétől a végéig részt venni a tusán. Abban a percben, mikor a jelölt elhelyezi nevét a serlegben, felbonthatatlan, mágikus szerződés lép érvénybe. A megválasztott bajnok már nem gondolhatja meg magát. Ezért fontos, hogy csak azok jelentkezzenek, akik biztosak benne, hogy készen állnak a játékra. Most pedig itt az ideje, hogy nyugovóra térjünk. Jó éjszakát mindenkinek.

– Korhatárvonalat húz! – szólt ravaszul csillogó szemmel Fred Weasley, mikor a társaság elindult a bejárati csarnokba nyíló ajtó felé. – Azt ki tudjuk játszani a kor-korrigáló főzettel, nem igaz? Becsempésszük a nevünket, és kész – a serleg nem tudja megállapítani, hány évesek vagyunk!

– És ha így van? Kiskorúaknak nincs esélyük a versenyen – vélekedett Hermione. – Még túl képzetlenek vagyunk. Fogd már fel!

– Csak a saját nevedben beszélj! – torkolta le George. – Te is megpróbálod, igaz, Harry?

Harry tudta, hogy Dumbledore nem tréfált, mikor figyelmeztette őket a korhatárra, de újra felrémlett előtte a csodálatos kép, ahogy ott áll, kezében a Trimágus Kupával... Eltűnődött, vajon nagyon megharagudna-e Dumbledore, ha sikerülne egy-egy fiatalabb diáknak is átjutni a korhatárvonalon...

– Hol lehet...? – kérdezte Ron, aki az egész beszélgetésből egy szót se hallott, mivel egyfolytában Krumot kereste a tekintetével. – Dumbledore nem mondta, hol alszanak a durmstrangosok, igaz?

A kérdésre azonban szinte azonnal választ kapott. Most értek oda a mardekárosok asztalához, ahol Karkarov épp felsorakoztatta diákjait.

– Indulunk vissza a hajóra – szólt. – Hogy érzed magad Viktor? Jóllaktál? Hozassak neked egy kis forralt bort a konyháról?

Krum, aki épp belebújt bundájába, a fejét rázta.

– Én kérnék egy kis bort, professzor úr – szólt reménykedve az egyik durmstrangos fiú.

– Nem téged kínáltalak, Poljakov – reccsent rá Karkarov, félretéve atyai modorát. – Nézd meg a talárodat, már megint úgy ettél, mint egy disznó...

Azzal Karkarov sarkon fordult, és diákjai élén elindult az ajtó felé. Harry, Ron és Hermione ugyanakkor értek oda, mint ő. Harry megállt, és udvariasan előre engedte Karkarovot.

– Köszönöm – dörmögte szórakozottan Karkarov, futó pillantást vetve Harryre.

Egy lépés után azonban megtorpant, és hátranézett. Úgy meredt Harryre, mintha kísértetet látna. A durmstrangos diákok követték példáját, és megálltak. Karkarov tekintete lassan felfelé vándorolt Harry arcán, s végül megállapodott a villám alakú sebhelyen. Ekkor már diákjai is kíváncsian nézegetni kezdték Harryt, aki a szeme sarkából látta, hogyan ül ki arcukra lassan a felismerés. A pecsétes talárú fiú oldalba bökte a mellette álló lányt, és nyíltan Harry homlokára mutatott.

– Igen, ő Harry Potter – recsegte egy hang.

Karkarov professzor megpördült a tengelye körül. Rémszem Mordon állt mögötte, hosszú botjára támaszkodva. Az öreg auror rezzenéstelen, mágikus tekintete szinte átfúrta a Durmstrang igazgatóját.

Harry tisztán látta, hogy Karkarov elsápad, majd arca megfeszül a félelemmel vegyes dühtől.

– Maga itt!? – sziszegte.

– Igen, én itt – felelte mogorván Mordon. – Ha nincs mit mondania Potternek, menjen tovább, Karkarov. Elállja az utat.

Ez igaz volt; jókora tömeg gyűlt már össze mögöttük, s a távolabb állók a nyakukat nyújtogatva pislogtak az ajtó felé, hogy lássák, ki tartja fel a sort.

Karkarov professzor nem felelt, csak intett diákjainak, és továbbindult. Mordon utána fordult; sebhelyes arcára mély undor ült ki, s addig követte Karkarovot mágikus tekintetével, amíg az el nem tűnt a tölgyfa ajtó szárnyai mögött.

Másnap szombat volt, vagyis a roxfortos diákok akár két órával is tovább alhattak, mint más napokon. Harry, Ron és Hermione mégis korán felébredtek, s mint kiderült, ezzel nem voltak egyedül. Ahogy reggelizni indulva leértek a bejárati csarnokba, ott már vagy húsz diák ácsorgott. Némelyikük pirítóst majszolt, s valamennyien a Tűz Serlegét nézegették, mely a csarnok közepén állt, azon a széken, amelyikre máskor a Teszlek Süveget helyezték. A kőpadlón vékony arany vonal húzódott, három méteres sugarú kört vonva a serleg köré.

– Bedobta már valaki a nevét? – fordult Ron az egyik bámészkodóhoz, egy harmadéves lányhoz.

– Igen, az összes durmstrangos – felelte a lány. – A roxfortosok közül még senkit nem láttam.

– Szerintem sokan már az este bedobták a nevüket, miután mi lefeküdtünk – vélekedett Harry. – Én legalábbis biztos éjjel jöttem volna le, amikor senki nem látja... Elég kínos, ha a serleg mondjuk rögtön visszadobja az ember cetlijét.

Ekkor nevetés csendült a háta mögött. Harry megfordult; Fred, George és Lee Jordan szaladtak lefelé a lépcsőn, s mindhárman roppant izgatott arcot vágtak.

– Megvolt! – súgta oda diadalmasan Harryéknek Fred. – Bevettük.

– Mit? – kérdezte Ron.

– Hát a kor-korrigálót, te süket – felelte Fred.

– Egy-egy cseppet fejenként – szólt tenyerét dörzsölgetve George. – Csak pár hónapot kellett öregednünk.

– Ha valamelyikünk győz, elharmadoljuk az ezer galleont – magyarázta lelkes vigyorral Lee Jordan.

– A helyetekben nem lennék olyan biztos a dolgomban – csóválta a fejét Hermione. – Honnan veszitek, hogy Dumbledore nem gondolt erre a trükkre?

Fred, George és Lee válaszra se méltatták.

– Készen álltok? – fordult két barátjához Fred, akinek már a lába is remegett az izgalomitól. – Jól van... én megyek elsőnek...

Harry dermedten figyelte az akciót. Fred elővett a zsebéből egy pergamencetlit, amin mindössze három szó állt: „Fred Weasley – Roxfort”. Azután az aranyló vonalhoz lépett. Úgy állt ott, lábujjhegyen hintázva, mint a gyakorlatára készülő toronyugró. Mikor már az összes tekintet rászegeződött, nagy levegőt vett, és átlépte a vonalat.

Harry egy szemvillanásnyi ideig azt hitte, sikerült neki – ezzel George is így lehetett, mert diadalmas rikkantással Fred után ugrott –, ekkor azonban éles sercegés hangzott fel, s az ikrek úgy röppentek ki az aranyszegélyű körből, mintha parittyával lőtték volna ki őket. Három méteres repülés után nyekkenve landoltak a csarnok kövén; s hogy a fájdalomhoz szégyen is társuljon, hangos pukkanás hallatszott, és a következő pillanatban már mindkettőjük állán hosszú, fehér szakáll lengedezett.

A csarnok falai beleremegtek a felharsanó nevetésbe. Még Fred és George is hahotára fakadtak, miután feltápászkodtak, és megpillantották egymás szakállát.

– Én figyelmeztettelek – zendült egy derűs, mély hang. Dumbledore professzor lépett ki a nagyteremből. Mosolyogva végigmérte a két áldozatot, és folytatta: – Azt ajánlom, keressétek fel Madam Pomfreyt. Ha jól tudom, már kezelésbe vette Fawcett kisasszonyt a Hollóhátból és a hugrabugos Summers urat. Ők ugyancsak öregítettek magukon egy cseppet, bár el kell ismernem, egyiküknek sincs olyan pompás szakálla, mint nektek.

Fred és George a nevetéstől görnyedező Lee kíséretében elindultak a gyengélkedőre, Harry, Ron és Hermione pedig – ugyancsak kacarászva – folytatták útjukat a reggeliasztalok felé.

Az éjszaka folyamán a nagyterem díszei kicserélődtek. Mivel mindenszentek előtti nap, Halloween napja volt, élő denevérek fellege röpködött az elvarázsolt mennyezet alatt, s lépten-nyomon töklámpások pislogtak rá a belépőkre. Harry és barátai odamentek Deanhez és Seamushoz, akik épp a bajnoki szerepre jelentkező, nagykorú roxfortosokról beszélgettek.

– Azt mondják, Warrington már hajnalban felkelt, és bedobta a nevét – mesélte Harrynek Dean. – Tudod, az a nagydarab mardekáros, aki úgy néz ki, mint egy álmos lajhár.

Harry, aki ismerte Warringtont a kviddicspályáról, fintorogva megrázta a fejét.

– Az nem lehet, hogy mardekáros bajnokunk legyen!

– A hugrabugosok mind Diggoryról áradoznak – jegyezte meg gúnyosan Seamus. – Ki hitte volna, hogy hajlandó bepiszkítani a bájos pofikáját?

– Halljátok? – kapta fel a fejét Hermione.

A bejárati csarnok felől üdvrivalgás hangjai szűrődtek be a nagyterembe. Mind az öten az ajtó felé fordultak, melyen épp akkor lépett be egy magas, fekete hajú lány, arcán szégyenlős mosollyal. Angelina Johnson volt az, a Griffendél kviddicscsapatának egyik hajtója. A lány egyenesen háza asztalához sétált, és leült Harryék mellé.

– Túlestem rajta – újságolta. – Bedobtam a nevem!

Ron elismerően nézett rá.

– Komolyan?

– Te már elmúltál tizenhét? – kérdezte Harry.

– Persze, hogy elmúlt – válaszolt a lány helyett Ron. – Nem látod, hogy nincs szakálla?

– A múlt héten volt a születésnapom – bólintott Angelina.

– Örülök, hogy a Griffendélből is jelentkezett valaki – szólt Hermione. – Szorítunk neked, Angelina!

– Kösz, Hermione! – mosolygott rá a lány.

– Hát inkább te legyél a bajnok, mint Bájgúnár Diggory – szólt fennhangon Seamus, magára vonva az asztaluk mellett elhaladó hugrabugosok sértődött pillantásait.

– Na és mi a mai program? – kérdezte Ron, mikor a reggeli végeztével felálltak, és elindultak kifelé a nagyteremből.

– Idén még meg se látogattuk Hagridot – emlékeztette barátait Harry.

– Lemehetünk, én benne vagyok – bólintott Ron –, csak meg ne kérjen minket, hogy ajánljuk fel egy-két ujjunkat a szurcsókoknak.

Hermione arca hirtelen felragyogott.

– Most jut eszembe! Hagridot még nem is szerveztem be az Em-A-Jé-O-Em-be! Várjatok, felszaladok a jelvényekért! Egy perc és itt vagyok!

– Nem normális... – sóhajtott Ron, mikor Hermione eltűnt a lépcsőfordulóban.

– Nézd csak, Ron! – szólt Harry. – Jön a kedvenced...

A tölgyfa ajtóban megjelentek a beauxbatons-os diákok, köztük a véla-lány is. Bevonultak a bejárati csarnokba, és a kíváncsiskodók szétnyíló sorfala között egyenesen a Tűz Serlege felé indultak. Nyomukban Madame Maxime is belépett az épületbe. Sorba állította a diákokat, akik ezután egyenként besétáltak az aranyló vonal határolta területre, és bedobták cetlijüket a Tűz Serlegébe. A serleg tüze minden pergamenszeletnél pirosra színeződött, és szikrák pattantak ki belőle.

– Szerinted mi lesz azokkal, akiket nem választanak ki? – kérdezte fojtott hangon. Ron, mikor a véla-lány a serleghez lépett. – Visszamennek az iskolájukba, vagy itt maradnak megnézni a versenyt?

Harry vállat vont.

– Nem t'om – felelte. – De nem hiszem, hogy elmennek... Madame Maxime is itt marad, hisz benne van zsűriben.

Mikor a serleg az utolsó beauxbatons-os nevét is elnyelte, Madame Maxime intett diákjainak, és a tölgyfa ajtón át kivezette őket a parkba.

– És ők vajon hol alszanak? – szólt tűnődve Ron, s elindult az ajtó felé, hogy a távolodó csapat után nézzen.

A hátuk mögött felhangzó zörgés jelezte, hogy Hermione megérkezett a MAJOM-jelvényekkel.

– Na végre, gyere, siessünk! – sürgette Ron, és már szaladt is lefelé a bejárati lépcsősoron. Közben egy pillanatra se vette le a szemét a véla-lányról, aki ekkor már társaival együtt a park közepén járt.

Mikor a három jó barát közelebb ért a Tiltott Rengeteg szélén álló vadőrkunyhóhoz, a beauxbatons-osok szállásának rejtélye is megoldódott. A diákok sorban beszálltak a hatalmas, halványkék lovas kocsiba, amely most ott állt Hagrid házától alig ötven méternyire. Az elefántnyi szárnyas lovak békésen legelésztek a kocsi mellett kialakított karámban.

Harry bekopogott a kunyhó ajtaján, mire odabent nyomban felhangzott Agyar ugatása.

– Nézzenek oda! – brummogta örvendezve Hagrid, miután ajtót nyitott vendégeinek. – Már azt hittem elfelejtettétek, hol lakom!

– Nagyon sok dolgunk volt, Hag... – kezdte Hermione, de mikor végignézett a vadőrön, torkán akadt a szó.

Hagrid a legjobb (de ettől függetlenül szörnyű) bolyhos barna öltönyét viselte, s hozzá egy sárga-narancsszín kockás nyakkendőt. Ez azonban még a kisebbik baj volt. Szemlátomást megpróbálta frizurába kényszeríteni loboncát, s a cél érdekében nagy mennyiségű ragacsos anyagot – valószínűleg gépzsírt – kent a fejére. Haja most két vastag csomóban lógott a vállára – talán megpróbált olyan lófarkat kötni magának, mint Billé, de úgy találta, hogy ehhez túl sok haja van. Mindenesetre ez a külső egyáltalán nem illet hozzá. Hermione egy hosszú pillanatig megkövülten bámult rá, aztán bizonyára úgy döntött, hogy nem fűz kommentárt a dologhoz, mert így folytatta:

– Öhm... hol vannak a szurcsókok?

– Kinn a tökágyásba – felelte vidoran Hagrid. – Megizmosodtak a kicsikék, már legalább egy méteres mindegyik. Csak az a baj, hogy elkezdték gyilkolni egymást.

– Nahát! Tényleg? – folytatta az udvarias csevegést Hermione. Közben figyelmeztető pillantást vetett Ronra, akiről lerítt, hogy szívesen áldozna néhány szót Hagrid frizurájára.

– Bizony – sóhajtott szomorúan a vadőr. – De már elrendeztem őket. Most külön ládákban vannak. Azért még megmaradt vagy húsz darab.

– Milyen szerencse! – jegyezte meg Ron. Hagrid nem vette észre, hogy gúnyolódik.

A vadőrkunyhó egyetlen, meglehetősen szegényes berendezésű helyiségből állt. Az egyik sarokban hatalmas ágy terpeszkedett, matracán foltokból varrt ágyterítővel. A tűzhely előtt az ágyhoz hasonlóan túlméretezett asztal állt, a hozzá tartozó székekkel körülvéve, a mennyezetről pedig füstölt sonkák és döglött madarak lógtak alá bizarr csillárok gyanánt. Harry, Ron és Hermione letelepedtek az asztalhoz. Hagrid teát készített nekik, s hamarosan élénk beszélgetés bontakozott ki köztük – természetesen a Trimágus Tusáról. Hagrid szavaiból kiderült, hogy őt is legalább annyira izgatja a verseny, mint barátait.

– Majd meglátjátok – szólt vigyorogva. – A szátokat is eltátjátok majd, bizony. Az első próbán... hopp, majdnem kikotyogtam.

– Mondd már, Hagrid! – faggatta kórusban a három jó barát, de a vadőr csak vigyorgott, és a fejét rázta.

– Nem, nem – brummogta. – Meglepetés. Csak annyit árulhatok el, hogy csuda dolgokat láttok majd. A bajnokok felköthetik a gatyájukat... Sose hittem volna, hogy ezt megérem... hogy láthatom a Trimágus Tusát!

Harryék végül ebédre is ott maradtak a vadőrlakban – bár nem sokat ettek. Hagrid marharagunak nevezte, amit főzött, Hermione azonban talált az ételben egy jókora madárkarmot, s ettől nemcsak neki, de Harrynek és Ronnak is elment az étvágya. Így hát evés helyett is beszélgettek. Tovább faggatták Hagridot a próbákról, találgatták, kik lesznek az egyes iskolák bajnokai, és az a kérdés is felmerült, hogy Fred és George vajon megszabadultak-e már hófehér szakálluktól.

A délután közepén eleredt az eső, s ez odabent még meghittebbé tette a hangulatot. Kellemes volt üldögélni a pattogó tűznél, hallgatni az ablakpárkányra hulló esőcseppek halk kopogását, s nézni Hagridot, aki a zoknijait stoppolja és Hermionéval vitatkozik a házimanókról. A vadőr ugyanis kerek perec kijelentette, hogy eszében sincs belépni a MAJOMba.

– Nem örülnének azok a szabadságnak, Hermione – jelentette ki nagy komolyan, miközben vastag, sárga cérnát fűzött egy jókora csonttű fokába. – A házimanónak a vérében van, hogy az embereket szolgálja. Boldogtalanok lennének, ha elvennéd a munkájukat, és megsértődnének, ha pénzt akarnál rájuk tukmálni.

– De hát Dobby is boldog volt, mikor Harry felszabadította! – erősködött Hermione. – Sőt azóta hallottuk, hogy már fizetést is kér!

– Egy manó is lehet ütődött. Nem azt mondom, hogy nincs köztük egy-két csodabogár, aki inkább szabadon szaladgálna, de a legtöbbet bottal se tudnád elkergetni a háztól. Ilyen a természetük, Hermione.

Hermione végül elpakolta a jelvényeket, de sértődött arca elárulta, hogy nem győzték meg az érvek.

Fél hatra szinte teljesen besötétedett. Harry, Ron és Hermione lassan elszánták magukat az indulásra – elvégre nem akartak lemaradni a Halloweeni lakomáról, s még kevésbé a nagy pillanatról, amikor kihirdetik a bajnokok nevét.

– Veletek megyek – mondta Hagrid, félrepakolva a lyukas zoknikat. – Csak várjatok még egy percet.

E szavakkal felállt, az ágy mellett álló fiókos szekrényhez lépett, és kutatni kezdett benne. A három jó barát nem is figyelt oda rá – aztán egyszerre szörnyű szag csapta meg az orrukat.

– Mi ez, Hagrid? – nyögte köhögve Ron.

– Hm? – A vadőr megfordult; jókora üveget tartott a kezében. – Nem tetszik az illata?

– Ez valami arcszesz? – kérdezte kissé rekedten Hermione.

– Hát... kölnivíz – dörmögte Hagrid, a megszokottnál valamivel pirosabb orcával. – Talán egy kicsit túl sokat kentem magamra... Várjatok, mindjárt lemosom.

Azzal kisietett a kunyhóból, az ablak előtt álló vizeshordó fölé hajolt, és vadul dörzsölni kezdte arcát.

– Kölnit locsol magára? – hüledezett Hermione. – Hagrid?

– Azért a haja meg a ruhája se semmi – jegyezte meg halkan Harry.

Ron hirtelen az ablak felé mutatott. – Odanézzetek!

Hagrid felegyenesedett, és megfordult. Korábbi elpirulása semmi volt ahhoz képest, ami most az arcával történt. Harry, Ron és Hermione csendesen felálltak, hogy Hagrid ne vegye észre, és közelebb lopóztak az ablakhoz. Madame Maxime és a beauxbatons-os diákok a kék kocsitól nem messze álltak, bizonyára ők is indulófélben voltak. A kunyhóban nem lehetett hallani, mit mond Hagrid Madame Maxime-nak, de a vadőr szeme elfátyolosodott, s arcán olyan kifejezés ült, mint mikor Norbertre, az újszülött sárkánybébire nézett.

– Felmegy vele a kastélyba! – csattant fel méltatlankodva Hermione. – Minket meg itt hagy, pedig rá vártunk!

Valóban – Hagrid még csak hátra se pillantott, s mire Harryék észbe kaptak, már Madame Maxime oldalán csörtetett felfelé a füves emelkedőn. A beauxbatons-os diákoknak loholniuk kellett, hogy lépést tudjanak tartani a hosszú léptű párossal.

– Tetszik neki a nő! – ámuldozott Ron. – Képzeljétek el, ha ezek ketten összeházasodnak... Egytonnás gyerekeik születnének!

Mivel házigazdájuk távozott, nem volt más hátra, mint hogy ők is elinduljanak. Kiléptek a kunyhóból, becsukták maguk mögött az ajtót, és körülnéztek. Az ég meglepően sötét volt. Fázósan összehúzták köpönyegüket, és elindultak a kastély felé.

– Huuu, nézzétek, ott vannak! – suttogta Hermione.

A Durmstrang delegációjának tagjai épp ekkor bukkantak fel a lankán. Viktor Krum Karkarov oldalán lépkedett, a többiek kissé lemaradva követték őket. Ron izgatott várakozással figyelte Krumot, de a fiú akkor sem nézett hátra, mikor a tölgyfa ajtóhoz ért, így nem látta meg a mögötte haladó Harryéket.

A nagyterembe lépve meg kellett állapítaniuk, hogy az utolsók között érkeztek roxfortos társaik már szinte mind az asztaloknál ültek. Időközben a Tűz Serlege is új helyre került – most a tanári asztalon állt, Dumbledore üres széke előtt. Fred és George is ott voltak már – szakállmentesen –, s úgy tűnt, nem hagyott bennük mély nyomokat a kudarc.

– Remélem, Angelinát választják! – szólt Fred, mikor Harry, Ron és Hermione leültek.

– Én is remélem – felelte izgatottan Hermione. – Mindjárt kiderül.

A halloweeni lakoma valahogy hosszabbnak és unalmasabbnak tűnt, mint az előző években. Harrynek az ínycsiklandozó fogások sem ízlettek annyira, mint máskor – talán mert ez már a második ünnepi vacsora volt két napon belül. Sokan a nyakukat nyújtogatva nézelődtek, jó páran türelmetlenül habzsoltak, mindenki izgett-mozgott, s egyre többen álltak fel, hogy megnézzék, eszik-e még Dumbledore – mindebből Harry arra következtetett, hogy nem csak ő de mindenki más is csak arra vár, hogy véget érjen a vacsora, és kihirdessék a három bajnok nevét.

Nagy sokára aztán elérkezett ez a pillanat is. Az aranytálak újra tisztán és fényesen csillogtak, s a zsivaj egyre élénkült a teremben. Mikor azonban Dumbledore felállt, egy csapásra néma csend lett. Az igazgató két oldalán helyet foglaló Karkarov professzor és Madame Maxime ugyanolyan izgatottnak tűntek, mint bárki más a jelenlévők között. Ludo Bumfolt széles mosollyal integetett a diákoknak, Mr. Kupor viszont közönyös, szinte unott arcot vágott.

– Nos, a serleg már majdnem készen áll rá, hogy meghozza döntését – szólt Dumbledore. – Becslésem szerint még egy percre van szüksége. Addig is megkérem a leendőbajnokokat, hogy nevük kihirdetése után fáradjanak ide a terem végébe, haladjanak el a tanári asztal előtt, és menjenek át a szomszéd helyiségbe – itt a asztal mögötti ajtóra mutatott – ahol megkapják majd az első utasításokat.

Dumbledore most elővette pálcáját, és széles mozdulatot tett vele. Erre a töklámpásokba helyezett mécsesek kivételével az összes gyertya elaludt, s így a teremre félhomály ereszkedett. A legerősebb fényforrás most a Tűz Serlege volt; sugárzó, kék-fehér lángjai szinte szúrták a szemet. Mindenki dermedten, némán várt. Néhányan az órájukra sandítottak.

– Pár másodperc... – suttogta Lee Jordan, aki Harrytől kétszéknyire ült.

A serleg tüze hirtelen vörösre színeződött és szikrázni kezdett, a következő pillanatban egy lángnyelv csapott ki belőle, fel a magasba, s abból egy megperzselt pergamendarab hullott ki. A termen álmélkodó moraj futott végig.

Dumbledore elkapta a pergament, és eltartotta magától, hogy el tudja olvasni az időközben ismét kék-fehérben táncoló lángok fényénél.

– Az idei Trimágus Tusán – szólt erős, csengő hangon – a Durmstrang bajnoka Viktor Krum lesz.

– Tudtuk! – rikkantott bele Ron a kitörő tapsviharba.

Harry tekintetével követte Viktor Krumot, aki felállt a Mardekár asztalától, esetlenül felkacsázott a tanári asztalhoz, majd jobbra fordult, és végigment az asztal előtt.

– Bravó, Viktor! – kiáltott fel Karkarov olyan harsány hangon, hogy még a dörgő taps közepette is mindenki értette, amit mond. – Tudtam, hogy te vagy a mi emberünk!

Miután a mellékajtó becsukódott Krum mögött, a taps néhány másodperc alatt elhalt. A figyelem középpontjába ismét a serleg tüze került. Az szinte azon nyomban újra pirosra változott, majd a lángok hátán egy második pergamenszelet röppent a levegőbe.

– A Beauxbatons bajnoka – hirdette ki Dumbledore – Fleur Delacour!

– Ő az, Ron! – kiáltotta Harry.

A véla-lány kecsesen felemelkedett székéről, hátralebbentette hosszú, ezüstszőke haját, s elindult a Hollóhát és a Hugrabug asztala közötti folyosón.

– Ó, nézzétek, milyen csalódottak – szólt Hermione, fejével a többi beauxbatons-os felé intve. Harry úgy találta, hogy a „csalódottak” ebben az esetben kissé enyhe kifejezés. A hoppon maradtak közül két lány is az asztalra borulva zokogott.

Fleur Delacour is kiment a mellékajtón, s a terem ismét elcsendesedett. Ezúttal azonban a csendhez olyan feszültség társult, hogy szinte szikrázott tőle a levegő. A Roxfort bajnoka következett...

A serleg lángjai ismét pirosra színeződtek; újabb szikrák pattantak ki az edényből; a lángnyelv a magasba csapott, s Dumbledore leemelte a hegyéről a harmadik pergament.

– A Roxfort bajnoka – szólt emelt hangon – Cedric Diggory!

– Jaj, ne! – fakadt ki Ron, de Harryn kívül senki nem hallotta szavait, azok elvesztek a szomszéd asztalnál kitörő hangorkánban. A hugrabugosok egytől egyig felpattantak székükről, s rikoltozva, tapsolva és dobogva ünnepelték Cedricet. A fiú sugárzó mosollyal arcán elhaladt társai mellett, és a mellékajtó felé vette az irányt. A taps távozása után sem akart szűnni, s Dumbledore-nak sokáig kellett várnia, mire újból szóhoz jutott.

– Kitűnő! – szólt örvendezve, mikor többé-kevésbé megnyugodtak a kedélyek. – Megvan hát a három bajnokunk. Biztos vagyok benne, hogy valamennyien – így a Beauxbatons és a Durmstrang többi képviselője is – egy emberként sorakoznak fel a bajnokok mögött. Azzal, hogy buzdítjátok és lelkesítitek a versenyzőket, fontos...

Dumbledore hirtelen elhallgatott, s a teremben mindenki pontosan tudta, miért.

A serleg tüze megint pirosra váltott. Szikrák pattantak ki belőle, majd hosszú lángnyelv csapott a magasba, egy negyedik pergament emelve ki a serlegből.

Dumbledore ösztönösen kinyújtotta a kezét, és megfogta a pergamenszeletet. Eltartotta magától, és elolvasta. Hosszú szünet következett; Dumbledore a pergamenre meredt, mindenki más Dumbledorera. Végül az igazgató megköszörülte a torkát, és felolvasta a pergamenre írt nevet.

– Harry Potter.

Tizenhetedik fejezet

A négy bajnok

Harry csak ült, és maga elé meredt. Tudta, hogy a nagyteremben minden szem őrá szegeződik. Megbénult a teste. Biztosan álmodik. Rosszul hallotta a nevet.

Ezúttal senki nem tapsolt. Egyre erősödő moraj támadt a teremben – olyan zúgás, mintha ezer méhkaptár dühös lakói ébredtek volna fel álmukból. A diákok közül többen felálltak, hogy megnézzék maguknak a dermedt-mozdulatlanul ülő Harryt.

Ez alatt a tanári asztalnál McGalagony professzor felállt, s Ludo Bumfoltot és Karkarov professzort megkerülve Dumbledore-hoz lépett. Súgva magyarázott neki valamit, s Dumbledore fejét kissé megdöntve, homlokráncolva hallgatta.

Harry Ronhoz és Hermionéhoz fordult; közben tekintete végigsiklott a többi griffendélesen, akik mind tátott szájjal bámulták őt.

– Nem dobtam be a nevem – szólt megrökönyödve. – Ti is tudjátok, hogy nem dobtam be.

Két barátja ugyanolyan megrökönyödve nézett vissza rá.

Dumbledore professzor most felemelte a fejét, és rábólintott McGalagony szavaira.

– Harry Potter! – szólt zengő hangon. – Harry! Légy szíves, te is gyere ide!

– Menj már! – súgta Hermione, és unszolva megbökte Harryt.

Harry felállt, rálépett a talárja szélére, és kicsit megbotlott. Ahogy elindult a Griffendél és a Hugrabug asztala között, mintha egy végtelenül hosszú folyosóra lépett volna. Minden rá irányított szempárt egy-egy vakító reflektornak érzett. A moraj egyre erősödött. Hosszú-hosszú idő múltán végre Dumbledore elé ért, s most a tanárok tekintetét érezte arcán.

– Nos... tudod, hol az ajtó, Harry – szólt Dumbledore. Most nem mosolygott.

Harry elindult a tanári asztal mentén. Hagrid, aki a legszélső széken ült, nem kacsintott, nem is integetett – ugyanolyan elképedt arccal meredt rá, mint mindenki más.

Harry a mellékajtón át kilépett a nagyteremből, és egy kisebb helyiségben találta magát. A szoba falain köröskörül boszorkányok és varázslók portréi függtek. A kandallóban barátságos tűz lobogott.

Mikor Harry belépett, az arcképek mind felé fordultak. Az egyik ráncos arcú boszorkány kioldalazott keretéből, átcsusszant a szomszéd portréban lakó harcsabajuszos varázslóhoz, és valamit súgott a fülébe.

Viktor Krum, Cedric Diggory és Fleur Delacour a kandallónál álltak. A lobogó tűz előtt kirajzolódó három sziluett furcsán komoly, méltóságteljes hatást keltett. A görnyedt hátú Krum két társától kissé elkülönülve a kandallópárkánynak támaszkodott, s gondolataiba mélyedve meredt maga elé. Cedric a háta mögött összekulcsolt kézzel a tüzet bámulta. Fleur Delacour a belépő Harry láttán felkapta fejét, és hátravetette hosszú, ezüstös haját.

– Mi történ”? – kérdezte. – Kell visszámeni á tehrembe?

Szemlátomást azt hitte, Harry üzenetet hozott a tanároktól. Harrynek fogalma sem volt, hogyan magyarázza meg a helyzetet, így hát csak állt, és nézte a három bajnokot. Most tudatosult csak benne, milyen magasak hozzá képest.

Siető léptek zaja hangzott fel a nagyterem felől, és belépett az ajtón Ludo Bumfolt. Karon fogta Harryt, és a bajnokok felé vezette.

– Fantasztikus! – dörmögte, Harry karját szorongatva. – Elképesztő! Uraim... és hölgyem – tette hozzá, a három kiválasztotthoz fordulva. – Ezennel bemutatom – bármilyen hihetetlenül hangzik – a Trimágus Tusa negyedik bajnokát.

Viktor Krum kihúzta magát. Mogorva arca még jobban elsötétedett, ahogy végigmérte Harryt. Cedric meglepett képet vágott, s úgy járt a tekintete Bumfolt és Harry között, mintha biztosra venné, hogy félrehallotta Bumfolt szavait. Fleur Delacour ellenben mosolyogva meglibbentette haját, és így szólt:

– Óh, igazán jó trhéfa, Monsieur Búmfol'.

– Tréfa? – hökkent meg Bumfolt. – Nem, nem... eszemben sincs tréfálni! A Tűz Serlege kidobta Harry nevét!

Krum kissé összevonta a szemöldökét. Cedric továbbra is udvariasan csodálkozó arcot vágott, Fleur viszont elkomorodott.

– De 'át ez sak tévedés le'et – szólt enyhe méltatlankodással. – Ő nem vehrsenyez'et. 'Iszen túl fiatal.

Bumfolt megsimogatta borotvált állát, és mosolyogva Harryre pillantott.

– Elképesztő, az tény – szólt. – De ugyebár a korhatárt csak idén vezettük be, biztonsági óvintézkedés gyanánt. A serleg pedig kidobta a nevét... úgy érten, ezen a ponton már nem lehet visszakozni... a szabályok köteleznek minket... Harrynek küzdenie kell, a legjobb tudása szerint...

Az ajtó most újra kinyílt, s ezúttal egész csoportnyi ember vonult be a szobába. Dumbledore professzor lépett be elsőként, mögötte sorban Mr. Kupor, Karkarov professzor, Madame Maxime, McGalagony és Piton professzor érkeztek. Harry hallotta a több száz diák zúgó morajba olvadó hangját aztán McGalagony becsukta az ajtót.

– Madame Maxime! – Fleur nyomban odasietett az igazgatónőhöz. – Az' mondják, 'ogy ez á kisfiú is rhész' vesz a verhsenben!

Valahol mélyen, a zsibbasztó megrökönyödés alatt fellobbant Harryben a düh. Kisfiú?!

Madame Maxime kihúzta magát, tovább növelve amúgy sem elhanyagolható testmagasságát. Feje szinte súrolta a gyertyákkal teli csillárt, s dús keblei jelentősen megemelkedtek fekete szaténruhája alatt.

– Mit jelensen ez, Dumblidorh? – kérdezte királyi méltatlankodással.

– Magam is kíváncsian várom a magyarázatát, Dumbledore – szólt Karkarov. Arcán merev mosoly ült, s kék szeme úgy villogott, mintha jégből volna. – A Roxfort két bajnokkal indul? Senki nem említette nekem, hogy a vendéglátó iskola két bajnokot állíthat – vagy talán nem olvastam elég figyelmesen a szabályokat?

Szavait rövid, csípős kacajjal zárta.

– C'est impossible – rázta a fejét Madame Maxime, opálokkal ékített kezét Fleur vállán nyugtatva. – Á Rhoxforh'nak nem le'et két bájnoká. Ez ígáságtalan lenne.

– Bíztunk benne, hogy a maga korhatárvonala kizárja a kiskorúak jelentkezését, Dumbledore. – Karkarov még mindig mosolygott, de szeme az addiginál is fagyosabban fénylett. – Ha nem így lett volna, természetesen mi is szélesebb körből válogattuk volna ki a saját jelöltjeinket.

– Ne Dumbledore-t hibáztassa, Karkarov – szólalt meg halkan Piton. Fekete szeme parázslott a rosszindulattól. – Kizárólag Potter a felelős azért, ami történt. Mióta csak az iskolánkba jár, kényszeresen áthág minden szabályt. Dumbledore nem tehet róla, hogy...

– Köszönöm, Perselus – vágott a szavába élesen Dumbledore. Piton elhallgatott, de továbbra is gyűlölködő pillantásokat vetett Harryre zsíros, fekete hajának függönye mögül.

Most Dumbledore professzor is Harryhez fordult. Harry viszonozta pillantását; igyekezett kifürkészni, miről árulkodik a félhold alakú szemüveg mögött ülő szempár.

– Bedobtad a neved a Tűz Serlegébe, Harry? – kérdezte higgadtan Dumbledore.

– Nem – felelte Harry. Tudta, hogy a jelenlevők mind feszülten figyelik arcát. Piton gúnyosan felciccent a háttérben, de Dumbledore ügyet sem vetett rá.

– Megkérted-e egy idősebb társadat, hogy dobja be a neved?

– Nem! – felelte határozottan Harry.

– Világos, 'ogy 'ázudik! – fakadt ki Madame Maxime. Piton sötét mosollyal csóvált a fejét.

– Potter nem léphette át a korhatárvonalat – jelentette ki élesen McGalagony. – Ebben, azt hiszem, mindnyájan egyetértünk...

– Talán Dumblidorh 'ibázott a von állal – vonta meg a vállát Madame Maxime.

– Ez természetesen lehetséges – hagyta rá udvariasan Dumbledore.

– Ugyan már, Dumbledore – csattant fel McGalagony –, maga is tudja, hogy erről szó sincs! Micsoda képtelen feltételezés! Harry maga nem léphette át a vonalat, s Dumbledore professzor úgy véli, hogy ezt más diák sem tette meg helyette. Nincs okunk, tehát tovább vitatkozni erről!

Az utolsó mondatnál dühös pillantást vetett Pitonra.

– Mr. Kupor... Mr. Bumfolt – szólt Karkarov, visszatérve szokásos behízelgő modorához. – Önök a zsűri... öhm... elfogulatlan tagjai. Bizonyára egyetértenek velünk abban, hogy ami történt, szabályellenes.

Bumfolt zsebkendőt húzott elő, megtörölte pufók gyerekarcát, és segélykérően kollégájára pislogott. Kupor, aki a tűz fénykörén kívül állt, elég ijesztően festett; félhomályba burkolózó arca öregnek és beesettnek tűnt, majdhogynem halálfejszerű benyomást keltett. Mikor azonban megszólalt, hangja éppoly kimérten csengett, mint máskor:

– Valóban ragaszkodnunk kell a szabályokhoz; azok pedig kimondják, hogy akinek a nevét a serleg kidobja, annak részt kell vennie a versenyben.

Bumfolt megkönnyebbülten elvigyorodott, és széttárta a karját.

– Hát akkor nincs mese – fordult a két iskolaigazgatóhoz. – Bartynál jobban senki nem ismeri a szabályokat...

Hangsúlya elárulta, hogy szerinte a kérdés ezzel le van zárva.

– Ragaszkodom hozzá, hogy a diákjaim újra bedobhassák a nevüket-váltott ismét hangot Karkarov. Arcáról eltűnt a mosoly, s helyette igen ellenszenves kifejezés jelent meg rajta. – Újra felállítjuk a Tűz Serlegét, s addig dobáljuk bele a neveket, amíg mindhárom iskolának két bajnoka nem lesz. Csak így igazságos, Dumbledore.

– De hát ez képtelenség, Karkarov! – rázta fejét Bumfolt. – A serleg tüze kialudt – és nem is lobban fel a következő tusáig...

– ...amelyen a Durmstrang egészen biztosan nem vesz részt! – harsogta dühösen Karkarov. – Álmomban se hittem volna, hogy hónapokig tartó tárgyalások és egyezkedés után előfordulhat egy ilyen méltatlan szabályszegés! Legszívesebben most rögtön távoznék!

– Ne fenyegetőzzön, Karkarov! – recsegte egy hang az ajtó mellett. – Maga is tudja, hogy nem mehet el. A bajnokának versenyeznie kell, akárcsak a társainak. Mágikus szerződés kötelezi őket, ahogy Dumbledore mondta. Kényelmes megoldás, nem igaz?

Mordon állt az ajtóban. Most bicegve elindult a kandalló felé, minden második lépésével megdöngetve a padlót.

– Kényelmes megoldás? – mordult fel Karkarov. – Nem értem, mit akar ezzel mondani.

Lenézően beszélt, mintha szívességet tenne vele, hogy egyáltalán válaszol Mordonnak, de ökölbe szorult keze elárulta igazi érzelmeit.

– Nem érti? – szólt csendesen az auror. – Pedig nagyon egyszerű, Karkarov. Valaki benevezte Pottert, mert tudta, hogy a fiúnak versenyeznie kell, ha a serleg kidobja a nevét.

– És az á valaki ázt akarhta – bólogatott Madame Maxime –, 'ogy a Rhoxforh'nak düplá esélye legyen!

– Egyetértek, Madame Maxime – szólt udvarias főhajtással Karkarov. – Panaszt fogok tenni a Mágiaügyi Minisztériumban és a Mágusok Nemzetközi Szövetségénél...

– Ha itt valaki panaszkodhat, az Potter – recsegte Mordon. – De érdekes módon neki a szavát se hallani...

– Miért panaszkodna? – fakadt ki Fleur Delacour, mérgesen dobbantva a lábával. – 'lszen rhészt vehet a vehrsenyen! Minden diák ehről álmodik! Az iskolánkat képviselhetjük! Ezerh galleont nyerte-etünk! Ez életünk legnágyob vehrsenye!

– Talán valaki abban reménykedik, hogy Potternek ez lesz élete utolsó versenye – jegyezte meg sötéten Mordon.

Szavait feszült csend követte.

Ludo Bumfolt nyugtalanul pislogott, és egyik lábáról a másikra állt tanácstalanságában.

– Ugyan már, Mordon... – dörmögte. – Hogy mondhat ilyet?

– Köztudott – szólt fennhangon Karkarov hogy Mordon professzor csak akkor elégedett napi teljesítményével, ha estig legalább egy tucat ellene szőtt összeesküvést sikerül lelepleznie. Felteszem, a diákokat is ebben a szellemben oktatja a sötét varázslatok kivédésére. A magam részéről ezt nem tartom túl szerencsés tanári hozzáállásnak, de Dumbledore bizonyára más elveket vall.

– Azt mondja, képzelődöm? – mordult fel az öreg. – Rémeket látok? A fiú nevét egy képzett varázsló vagy boszorkány dobta bele a serlegbe...

– Megtud'atnánk, 'ogy mi bizonyít ezt? – tárta szét hatalmas kezeit Madame Maxime.

– Az, hogy a tettesnek sikerült megtévesztenie egy komoly varázserővel bíró tárgyat – felelte Mordon. – Nagyon erős zagyváló átok kellett hozzá, hogy a Tűz Serlege elfelejtse, hány bajnokot kell kijelölnie... Gondolom, a tettes egy negyedik iskola képviselőjeként nevezte be Pottert, hogy ő legyen az egyetlen a kategóriájában...

– Látom, sokat gondolkozott a problémán, Mordon – jegyezte meg hűvösen Karkarov. – És az elmélete valóban figyelemre méltó... Habár úgy hallottam, nemrégiben a fejébe vette az egyik születésnapi ajándékáról, hogy az egy ravaszul álcázott sárkánykígyótojás, s csak akkor döbbent rá, hogy egy vekkeróra volt, mikor már ripityára törte... Ezek után talán megérti, hogy nem vesszük teljesen komolyan a véleményét...

– Egy ártatlan esemény is könnyen válhat aljas célok eszközévé – vágott vissza vészjósló hangon Mordon. – Nekem a sötét varázslók eszével kell gondolkodnom, Karkarov – biztosan emlékszik még rá, hogy...

– Alastor! – szólt figyelmeztetően Dumbledore. Harry hirtelen nem értette, kihez beszél, de aztán eszébe jutott, hogy a „Rémszem” nem lehet Mordon igazi keresztneve. Az öreg elhallgatott, de szemében sötét elégedettség tükröződött Karkarov lángra gyúlt arca láttán.

– Nem tudjuk, kit terhel felelősség a történtekért – szólt Dumbledore, valamennyi jelenlévőhöz intézve szavait. – Mindazonáltal úgy tűnik, nincs más választásunk, mint beletörődni a helyzetbe. Harry a tusa kijelölt versenyzője, csakúgy mint Cedric. Így hát mindketten versenyezni fognak...

– De Dumblidorh...

– Kedves Madame Maxime, ha kegyed tud más megoldást, örömmel meghallgatom.

Dumbledore várt, de Madame Maxime nem szólalt meg, csupán a szemét meresztette rá felháborodásában. Nem ő volt az egyetlen, akiben efféle indulatok dúltak. Piton majd megpukkadt az elfojtott dühtől, s Karkarov szeme is villámokat szórt. Bumfolt ellenben izgatottan összedörzsölte a tenyerét, és fülig ért a szája.

– Hát akkor, mire várunk még? – szólt vidáman. – A bajnokok azért vannak itt, hogy megkapják az első utasításokat. Beszél a zsűri nevében, Barty?

Kupor úgy kapta fel a fejét, mintha álmodozásból ocsúdna fel.

– Hogyne – szólt. – A feladatok... Nos, az első próba...

Szünetet tartott, és belépett a tűz fénykörébe. Így közelebbről látva az arcát, Harrynek az a benyomása támadt, hogy Kupor beteg. Bőre aszott, pergamenszerű volt, s szeme alatt sötét árnyék húzódott, aminek a Világkupadöntőn még nyoma sem volt.

– Az első feladat a bátorságotokat teszi próbára – folytatta a négy bajnokhoz fordulva. – Ezért nem is áruljuk el nektek, mi lesz az. A jó varázsló egyik fontos tulajdonsága, hogy nem fél az ismeretlentől...

– Az első próbát november huszonnegyedikén kell kiállnotok diáktársaitok és a zsűri jelenlétében.

– A bajnokok nem kérhetnek és nem fogadhatnak el tanári segítséget a feladatok teljesítéséhez. Az első feladat végrehajtásakor egyetlen segédeszközt használhatnak: a varázspálcájukat. A második próbáról az első teljesítése után kapnak tájékoztatást. Tekintettel a tusa megerőltető és időigényes voltára, a bajnokok mentesülnek év végi vizsgakötelezettségeik alól.

Kupor most Dumbledore-hoz fordult.

– Úgy vélem, egyelőre ez minden. Albus?

– Igen, azt hiszem – bólintott Dumbledore, aggodalmas pillantással fürkészve Kupor arcát. – Biztos benne, hogy nem akar itt maradni éjszakára, Barty?

– Nem, vissza kell mennem a minisztériumba – rázta a fejét Kupor. – Nagy most odabent a fejetlenség, rengeteg a dolgunk... A távollétemben a kis Weatherby intézi az ügyeket... lelkes fiatalember... az igazat megvallva egy kicsit túlzottan is lelkes...

– De indulás előtt azért még iszik velünk egy pohárkával, ugye? – invitálta Dumbledore.

– Ne kéresse magát, Barty, hisz én is itt maradok! – unszolta lelkesen Bumfolt, – A Roxfort most a legizgalmasabb hely a világon! Ne siessen úgy vissza abba az unalmas hivatalba!

– Sajnálom, Ludo – felelte Kupor, egy pillanatra felidézve régi kimért modorát.

– Karkarov professzor – Madame Maxime – egy búcsúpohárkát? – kérdezte Dumbledore.

Madame Maxime azonban még a kérdés elhangzása előtt átkarolta Fleur vállát, és sebes léptekkel elindult vele kifelé. Alighogy kiléptek az ajtón, hadarni kezdtek valamit franciául. Karkarov intett Krumnak, és ők is távoztak – hangos méltatlankodás nélkül.

– Harry, Cedric, ti is menjetek fel lefeküdni – szólt mosolyogva Dumbledore. – Úgy sejtem, a Griffendél és a Hugrabug népe már alig válja, hogy veletek ünnepelhessen. Kár volna, ha miattatok elszalasztanának egy ilyen kitűnő alkalmat arra, hogy jó nagy ricsajt és felfordulást csináljanak.

Harry rápillantott Cedricre, az bólintott, így hát együtt indultak el az ajtó felé.

A nagyterem már kihalt volt, a gyertyák csonkig égtek, s a kivájt tökfejek vigyora is kísértetiesebb volt így, hogy alig pislákolt bennük a fény.

– Hát igen... – szólt finom mosollyal Cedric. – Úgy tűnik, megint egymás ellen játszunk.

– Aha... – felelte Harry. Ennél értelmesebb válasz nem jutott eszébe. Olyan összevisszaság volt a fejében, mintha egy rablóbanda feldúlta és kifosztotta volna az agyát.

– Na és... mondd csak... – szólalt meg újra Cedric, mikor a fáklyákkal kivilágított bejárati csarnokba értek – ...végül is hogyan csempészted bele a neved a serlegbe?

– Nem csempésztem bele – felelte Harry, Cedric szemébe nőzve. – Igazat mondtam.

Cedric arcáról lerítt, hogy nem hisz neki.

– Aha... értem – szólt. – Hát akkor... Jó éjszakát.

Cedric nem a márványlépcsőn indult el, hanem bement a lépcsőtől jobbra nyíló ajtón. Harry egy ideig hallgatta távolodó lépteinek zaját, aztán elindult a Griffendéltorony felé.

Vajon lesz-e valaki Hermionén és Ronon kívül, aki hisz neki, vagy mind azt gondolják majd, hogy csellel furakodott be a bajnokok közé? De hát miért tett volna ilyet? Miért akarna olyanokkal versenyre kelni, akik mögött három évvel több tanulás és gyakorlat áll? Miért akarná emberek százainak szeme láttára kockára tenni az életét? Persze megfordult a fejében a dolog... eljátszott a gondolattal... de az tényleg játék volt, játékos álmodozás... egy pillanatig sem gondolta komolyan, hogy jelentkezik...

Valaki más azonban komolyan gondolta... Valaki tényleg azt akarta, hogy részt vegyen a tusán, és el is intézte neki... De miért? Szívességből? Nem valószínű...

Vagy az illető látni akarta, hogyan teszi nevetségessé magát? Ha igen, könnyen lehet, hogy teljesül a vágya...

De hogy a halálát akarnák? Talán csak az üldözési mániája mondatta ezt Mordonnal. Miért ne lehetne az egész csupán átejtés, vaskos tréfa? Van egyáltalán olyan ember, aki tényleg a halálát akarhatja?

Erre a kérdésre gondolkodás nélkül tudta a választ. Igen, van olyan ember, aki a halálát akarja... mégpedig egyéves kora óta egyfolytában... Voldemort nagyúr. De hogyan intézhette el Voldemort, hogy a neve a Tűz Serlegébe kerüljön? Mindenki úgy tudja, hogy a Sötét Nagyúr messze van, egy távoli országban rejtőzik... hatalmát vesztve, erőtlenül... magányosan...

De az álomban, amelyik után újra fájt a sebhelye, Voldemort nem volt egyedül... Féregfarkkal beszélgetett... és tervet szőtt az ő, Harry meggyilkolására...

Harry arra ocsúdott fel, hogy a Kövér Dáma portréja előtt áll. Nem is emlékezett rá, hogyan ment végig a toronyhoz vezető folyosókon és lépcsőkön. Meglepődve látta azt is, hogy a dáma nincs egyedül a képében. Ott ült mellette az a ráncos arcú boszorkány, aki átruccant a szomszéd portréba sugdolózni, mikor ő belépett a nagyteremmel szomszédos szobába. Fürgén szedhette a lábát, ha a falakon végigrohanva is előbb sikerült felérnie a toronyhoz, mint neki. A Kövér Dáma és az öreg boszorkány most roppant kíváncsian néztek rá.

– Lám, lám, lám... – szólt a Kövér Dáma. – Violet mesélte, mi történt. Hallom, megválasztottak az iskola bajnokának.

– Lárifári – mondta egykedvűen Harry.

– Micsoda!? – méltatlankodott a ráncos arcú boszorkány.

– Nyugodj meg, Violet drágám, ez nem neked szól! Ez a jelszó – csitította a Kövér Dáma, és keretestől előrelendült, hogy beengedje Harryt a klubhelyiségbe.

Abban a szempillantásban olyan eszelős ricsaj csapta meg Harry fülét, hogy kis híján hanyatt esett tőle. Még magához sem tért meglepetéséből, és már érezte, hogy tucatnyi kéz emeli-húzza át őt a portrélyukon. Néhány másodperc múlva már ott állt a Griffendéltorony összegyűlt lakói előtt, akik mind kurjongattak, tapsoltak és füttyögtek.

– Miért nem szóltál, hogy beneveztél!? – üvöltötte a fülébe Fred, félig bosszús, félig elismerő arccal.

– És még csak szakállad sem nőtt! – harsogta George. – Szuper!

– Nem neveztem be – felelte Harry. – Nem tudom, hogyan...

Most azonban Angelina ugrott oda hozzá.

– Ha már nem én lettem, jó, hogy legalább egy griffendéles...

– Most visszavághatsz Diggorynak a kviddicsmeccsért, Harry! – visította Katie Bell, egy másik griffendéles hajtólány.

– Szereztünk kaját, Harry, gyere, egyél... – Nem vagyok éhes, jóllaktam a lakomán...

De hiába – senkit nem érdekelt, hogy éhes-e vagy sem, senki nem hitte el, hogy nem dobta be a nevét valahogy a serlegbe, és senki nem vette észre, hogy nincs kedve zajosan ünnepelni... Lee Jordan előásott valahonnan egy griffendéles zászlót, és nem tágított, amíg Harry vállára nem kanyaríthatta. Harry nem tudott megszökni. Valahányszor elindult a hálótermekhez vezető lépcső felé, a tömeg elállta az útját – a kezébe nyomtak egy újabb üveg vajsört, teletömték a markát süteménnyel és mogyoróval. Faggatták, hogyan játszotta ki Dumbledore korhatárvonalát, hogyan csempészte be a nevét a Tűz Serlegébe...

– Nem neveztem be! – ismételgette Harry. – Nem tudom, hogyan került bele a nevem.

Ezt a választ azonban mindenki eleresztette a füle mellett. Harry vagy fél óráig bírta a kínzó ünneplést, aztán végképp elfogyott a türelme.

– Fáradt vagyok! – fakadt ki kétségbeesetten. – Nem, George, tényleg... megyek, lefekszem...

Mindennél jobban vágyott rá, hogy megtalálja Ront és Hermionét, és kimeneküljön velük ebből az őrültekházából – de barátai nem voltak a klubhelyiségben. Kijelentette hát, hogy szörnyen álmos, majdnem fellökte a kis Creevey fivéreket, akik megpróbálták útját állni a lépcső aljában, és mikor végre sikerült mindenkit leráznia, hanyatthomlok felrohant a hálóterembe.

Nagy megkönnyebbülésére ott találta Ront az egyébként üres helyiségben. Barátja felöltözve feküdt az ágyán, és felpillantott, amikor Harry becsapta maga mögött az ajtót.

– Te végig itt voltál? – kérdezte Harry.

– Aha... Szia!

Ron mosolygott ugyan, de inkább erőltetetten, semmint őszinte örömmel. Harry most vette csak észre, hogy még mindig rajta van a piros griffendéles zászló, amit Lee Jordan a nyakába kötött. Megpróbálta gyorsan levenni, de a csomó csak nehezen engedett. Ron mozdulatlanul feküdt az ágyán, és figyelte, hogyan küszködik Harry a csomóval. Csak akkor szólalt meg, mikor Harry végre megszabadult a zászlótól, és a sarokba hajította.

– Gratulálok – mondta.

– Mi az, hogy gratulálsz? – meredt rá Harry. Most már tisztán látta, hogy valami nincs rendjén Ron mosolyával; az inkább grimaszra hasonlított.

– Hát... senki más nem tudott átmenni a korhatárvonalon – felelte Ron. – Még Fredék se. Mit használtál – a láthatatlanná tévő köpenyt?

– Hiába próbálkoztam volna a láthatatlanná tévő köpenyben – felelte lassan Harry.

– Az is igaz – bólintott Ron. – Meg aztán biztos szóltál volna nekem is, ha a köpenyben mész... az alatt ketten is elfértünk volna, nem igaz? Biztos más módszert találtál ki.

– Ide figyelj! – szólt Harry. – Nem én dobtam bele a nevem abba a serlegbe. Valaki más volt az.

Ron felvonta a szemöldökét.

– Mért csinált volna bárki is ilyet?

– Nem tudom – felelte halkan Harry. Nevetségesnek érezte volna azt felelni: „Hogy meghaljak.”

Ron szemöldöke olyan magasra húzódott, hogy kis híján eltűnt a haja alatt.

– Figyelj, semmi gond, nekem megmondhatod az igazat – szólt. – Jó, lehet hogy nem akarod mindenkinek az orrára kötni, de végül is nem értem, miért kell hazudnod, hiszen megúsztad a dolgot. A Kövér Dáma barátnője, az a Violet már mindenkinek elmondta, hogy Dumbledore enged versenyezni téged. Ezer galleon... nem rossz pénz. És a vizsgák alól is felmentettek...

– Nem én dobtam bele a nevem a serlegbe! – ismételte gerjedő dühvel Harry.

– Persze, világos – felelte Ron, pontosan ugyanazt a tamáskodó arckifejezést öltve, ami Cedric arcán ült. – Csak épp reggel azt mondtad, hogy az éjjel észrevétlenül lemehettél volna bedobni a neved... Azért ne nézz teljesen hülyének, jó?

– Pedig úgy viselkedsz, mintha az lennél! – csattant fel Harry.

– Igen? – Ron arcán most már nem volt semmilyen mosoly, se erőltetett, se őszinte. – Szerintem feküdj le, Harry. Holnap biztos már kora reggel menned kell fényképezésre, vagy interjút adni.

Azzal sértődötten összerántotta ágya függönyét. Harry csak állt az ajtóban, és rámeredt a lengő, sötétvörös bársonyra – de tudta, hogy egy függönynél sokkal több választja el most azon kevesek egyikétől, akikről biztosra vette, hogy hisznek majd neki.

Tizennyolcadik fejezet

A pálcák próbája

Vasárnap reggel, ébredés után Harrynek néhány másodpercig fogalma sem volt, mi okozza lehangoltságát és szorongását. Azután egyszerre megrohanták az előző esti események emlékei. Felült, és széthúzta ágya függönyét – beszélni akart Ronnal, meg akarta győzni, hogy igazat mondott – de Ron ágya már üres volt.

Harry felöltözött, és lement a csigalépcsőn a klubhelyiségbe. Az a néhány diák, aki már visszatért a reggeliből, amint meglátta őt, újra tapsolni kezdett. Harry még belegondolni se mert, mi várna rá, ha most lemenne a nagyterembe, az összes többi griffendéles közé – azonban a klubhelyiségben maradni sem volt valami csábító program. A Creevey fivérek már most vadul integettek, hogy üljön oda hozzájuk. Határozott léptekkel a portrélyukhoz ment hát, kinyitotta a képet, kimászott rajta – és szembetalálta magát Hermionéval.

– Szia! – köszönt a lány, és Harry felé nyújtott egy szalvétába csavart pirítósköteget. – Ezt neked hoztam... Van kedved sétálni egyet?

– Jó ötlet – bólogatott hálásan Harry.

Lementek a földszintre, gyorsan átvágtak a bejárati csarnokon – még a tekintetükkel is elkerülték a nagyterem ajtaját – és egy perc múlva már a park füvét taposták. A tó felé irányították lépteiket, ahol ott horgonyzott a durmstrangosok szikár árbocú hajója, fekete tükörképet vetve a tó vizére. Csípősen hideg reggel volt, mozgatniuk kellett a lábukat, hogy ne fázzanak. Ráérősen majszolták a pirítósokat, s közben Harry töviről hegyire elmesélte, mi történt azután, hogy a nevét hallva felállt a Griffendél asztalától. Hatalmas megkönnyebbülésére Hermione fenntartás nélkül elhitte minden szavát.

– Nagyon jól tudtam, hogy nem neveztél be – jelentette ki a lány, miután Harry végzett beszámolójával. – Amilyen arcot vágtál, miután Dumbledore felolvasta a neved! Már csak az a kérdés, hogy ki dobta be azt a cetlit – mert Mordonnak igaza van, Harry... Én se hiszem, hogy egy diák volt. Megtéveszteni a serleget, hatástalanítani Dumbledore korhatárvonalát, erre...

– Találkoztál ma már Ronnal? – vágott a szavába Harry.

Hermione habozott.

– Öö... igen... a reggelinél.

– Még mindig úgy gondolja, hogy én dobtam be a nevem?

– Hát... nem, nem hiszem... – felelte zavartan Hermione. – Nem egészen.

– Mi az, hogy nem egészen?

– Jaj, Harry, hát még mindig nem érted? – fakadt ki keseregve Hermione. – Ron irigykedik!

– Irigykedik?! – hüledezett Harry. – Mit irigyel tőlem? Azt, hogy kiröhögtethetem magam az egész iskola előtt?

Hermione türelmetlenül legyintett.

– Figyelj! – szólt. – Mindig mindenki veled foglalkozik, ezt te is tudod... Nem te tehetsz róla – tette hozzá gyorsan, látva, hogy Harry ingerülten közbe akar vágni – és nem is örülsz neki, tudom, de... Ronnak ott van a sok testvére, akikkel otthon versengenie kell... és te, a legjobb barátja is híres ember vagy. Ha együtt mentek valahol, az emberek csak rád figyelnek fel, őt észre se veszik... és ő ezt elviseli, egy szót se szól, de gondolom, ez már túl sok volt neki...

– Hát ez szuper... – morogta a bajsza alatt Harry. – Csodás. Mondd meg neki, hogy bármikor szívesen cserélek vele. Mondd meg, hogy kipróbálhatja, milyen érzés, ha mindenki az ember homlokát bámulja...

– Nem mondok meg semmit! – felelte ingerülten Hermione. – Majd te megmondod neki, ha akarod. Ezt csak úgy intézheted el, ha beszélsz vele.

– Nem fogok utána rohangálni és könyörögni neki, hogy nőjön fel! – csattant fel Harry, olyan hangosan, hogy a közeli fán gubbasztó baglyok felröppentek ijedtükben. – Ha majd kitöröm a nyakam, talán magától is rájön, hogy nincs mit irigyelni rajtam!

– Ez nem vicc – szólt csendesen Hermione. – Ez egyáltalán nem vicc. – Arcán féltő aggodalom tükröződött.

– Gondolkoztam a dologról, Harry... Ugye, tudod, mit kell tenned? Rögtön, amint visszamentünk a kastélyba?

– Igen, megkeresem Ront, és jól...

– Írsz Siriusnak. Értesítened kell róla, mi történt. Megkért, hogy folyamatosan tájékoztasd a roxforti dolgokról... Mintha előre sejtette volna, hogy valami ilyesmi történik. Hoztam is magammal egy darab pergament és pennát...

– Felejtsd el, Hermione! – Harry körülnézett, hogy nem hallja-e őket valaki, de a park kihalt volt. – Sirius visszajött az országba, csak mert megfájdult a sebhelyem. Ha megírom neki, hogy valaki benevezett engem a Trimágus Tusára, ajtóstul fog berontani ide a kastélyba...

Hermione azonban hajthatatlan volt.

– Meg kell írnod neki, mert kérte! – jelentette ki szigorúan. – Különben is meg fogja tudni...

– Kitől?

– Harry, te se gondolod komolyan, hogy ez titokban fog maradni – csóválta a fejét Hermione. – A Trimágus Tusa nevezetes esemény, és te híres ember vagy. Nagyon csodálkoznék, ha a Reggeli Próféta nem írná meg, hogy te vagy az egyik bajnok... Már most is benne vagy minden második könyvben, amit Tudodkiről írtak... és Sirius jobban örülne, ha tőled tudná meg a hírt.

– Jó, jó, írok neki – felelte kelletlenül Harry, és bedobta a tóba az utolsó pirítóst. Aztán csak álltak, és nézték a kenyérszeletet. Néhány másodperc múlva kibukkant a vízből egy vaskos polipkar, és lehúzta magával a mélybe. Akkor sarkon fordultak, és elindultak a kastély felé.

– Kinek a baglyára bízzam a levelet? – kérdezte Harry, mikor már a bejárati lépcsőn baktattak. – Sirius azt írta, ne Hedviget küldjem.

– Kérd kölcsön Rontól Pulipintyet...

– Rontól nem kérek semmit – vágta rá Harry.

Hermione vállat vont.

– Akkor küldd el valamelyik iskolai baglyot. Azokat bárki használhatja.

Együtt mentek fel a bagolyházba. Hermione adott Harrynek egy darab pergament, pennát és egy üveg tintát, aztán elindult az ülőrudak hosszú sora mentén, és nézegetni kezdte a különféle a baglyokat. Harry lekuporodott a fal tövébe, és megírta a levelet.

Kedves Sirius!

Arra kértél, írjam meg Neked, ha valami történik a Roxfortban. Hát íme: nem tudom, hallottál-e róla, de idén megrendezik a Trimágus Tusát. Szombat este, mikor kiválasztották a három bajnokot, engem is kijelöltek – negyediknek. Nem tudom, ki dobta bele a nevem a Tűz Serlegébe, mert én nem. A másik roxfortos bajnok Cedric Diggory a Hugrabugból.

Harry felemelte a pennát, és elgondolkozott. Sürgető vágyat érzett, hogy elmondja, milyen iszonyú teher nehezedik a lelkére előző este óta, de egyszerűen képtelen volt szavakba önteni érzéseit. Megmártotta hát pennáját, és csak ennyit írt;

Remélem, jól vagy, és Csikócsőr is.

Harry

– Kész – szólt oda Hermionénak, azzal felállt, és lesöpörte a szalmaszálakat talárjáról. Abban a percben Hedvig odaröppent hozzá, ráült a vállára, és nyújtotta a lábát.

– Nem bízhatom rád – mondta neki Harry, és tekintetével keresni kezdte az iskolai baglyokat. – Azok közül kell elküldenem valamelyiket...

Hedvig felhuhogott, és felháborodva odébb repült. Végig a hátát mutatta Harrynek, amíg az rákötötte a levelet egy nagy gyöngybagoly lábára. Miután a bagoly útnak indult, Harry meg akarta simogatni Hedviget, de a madár dühösen csattintott a csőrével, és felrepült egy magasabb ülőrúdra, hogy gazdája ne érhesse el.

– Utánozod Ront!? – fakadt ki keserűen Harry. – Nem tehetek róla, világos?

Harry remélte, hogy hétfőre a diákok többsége napirendre tér a történtek felett, de csalódnia kellett. Folytatódott a tanítás, így nem bujkálhatott tovább iskolatársai elől, akik mind szentül hitték, hogy ő maga intézte el saját bajnoki kinevezését.

A hugrabugosok, akik hagyományosan jó kapcsolatokat ápoltak a griffendélesekkel, testületileg megsértődtek. Egyetlen gyógynövénytanóra elég volt hozzá, hogy ez nyilvánvalóvá váljon. Minden hugrabugos úgy vélte, hogy Harry ellopta bajnokuk dicsőségét, s ezt az érzésüket bizonyára csak fokozta a tény, hogy a Hugrabugnak ritkán volt része bármiféle dicsőségben. Egyedül Cedricre lehettek büszkék, aki csapatával egyszer győzelmet aratott a Griffendél felett. Ernie Macmillan és Justin Finch-Fletchley, akikkel Harry egyébként jóban volt, egész órán egy szót sem szóltak hozzá, pedig Harry együtt dolgozott velük a rugósgumók átültetésén. Egyetlen megnyilvánulásuk az volt, hogy kárörvendően nevettek, mikor az egyik gumó elszabadult, és Harry arcába pattant. Ron és Harry sem álltak szóba egymással. Mindig úgy helyezkedtek, hogy Hermione üljön középen, s ha a lány megpróbált beszélgetést kezdeményezni, mindketten készségesen válaszolgattak neki, de egymás tekintetet elkerülték. Harry úgy érezte, még Bimba professzor is kimértebben bánik vele, mint máskor – de talán csak mert tudta, hogy Bimba a Hugrabug házvezető tanára.

Rendes körülmények között Harry örült volna, hogy felkeresheti Hagrid kunyhóját, de a legendás lények gondozása óra egyben azt is jelentette, hogy találkoznia kell a mardekárosokkal – bajnoki kinevezése óta először.

Amint az várható volt, Malfoy a szokásos gúnyos vigyorral az arcán jelent meg.

– Nézzétek, fiúk, itt a hős bajnok! – fordult Crakhoz és Monstróhoz, miután megbizonyosodott róla, hogy Harry hallja, amit mond. – Nálatok van az autogramos füzetetek? Most menjetek oda hozzá, mert a halottak nem tudnak írni... A Trimágus Tusán úgy hullanak a bajnokok, mint a legyek... Szerinted meddig fogod húzni, Potter? Mondjuk tíz percig?

Crak és Monstro kötelességszerűen heherésztek, de Malfoynak itt meg kellett szakítania monológját, mert megjelent Hagrid. A vadőr a kunyhó mögül érkezett, karjában egy rakás ládával. Mindegyik láda egy-egy jól fejlett durrfarkú szurcsókot rejtett. A csoport nagy megrökönyödésére Hagrid kifejtette, hogy a szurcsókok azért gyilkolták egymást, mert túl sok a fölös energiájuk, s hogy a megoldás nem más, mint pórázt kötni rájuk, és megsétáltatni őket – órai munka gyanánt. A bizarr ötlet egyetlen előnye az volt, hogy elterelte Malfoy figyelmét Harryről.

– Sétáltassak meg egy ilyen undormányt? – szólt, s borzadva rábámult az egyik láda lakójára. – És hova kössem rajta a pórázt? A tüskéjére, a robbanó farkára vagy a szívókorongjára?

– Középen a testére – felelte Hagrid, s egyúttal meg is mutatta, hogyan gondolja a dolgot. – Öhm... esetleg húzzátok fel a sárkánybőr kesztyűtöket, csak a biztonság kedvéért. Harry, gyere, segíts nekem pórázt kötni erre a kövér példányra...

Hagrid persze nem szorult segítségre, de szeretett volna négyszemközt beszélni Harryvel. Mikor a többiek már mind útnak indították szurcsókjukat, komoly képpel Harryhez fordult:

– Szóval indulsz a Trimágus Tusán, hm? Te lettél az iskola bajnoka.

– Az iskola egyik bajnoka – javította ki Harry.

Hagrid bogárfekete szeme aggódva csillogott bozontos szemöldöke alatt.

– Tipped sincs, hogy ki nevezett be téged?

– Szóval elhiszed, hogy nem én voltam? – kapta fel a fejét Harry. Kis híján könnyek szöktek a szemébe, olyan hálás volt Hagrid szavaiért.

– Persze, hogy elhiszem – dörmögte a vadőr. – Miért ne hinném el, ha egyszer azt mondod? Egyébként Dumbledore is elhiszi.

– Bár tudnám, ki tette! – csóválta a fejét Harry.

Töprengve bámultak a park füves lankája felé. A csoport tagjai időközben szétszóródtak, s ki-ki a saját állatával bajlódott. A szurcsókok immár egy méternél is hosszabbak voltak, s egykor puha és színtelen testüket most vastag, fényesszürke páncél borította. Óriásskorpióba oltott hosszú rákra emlékeztettek – csak épp még mindig nem volt se felismerhető fejük, se szemük. Csupa izom testük azonban tekintélyes erőt kölcsönzött nekik – szemlátomást nem volt könnyű féken tartani őket.

– Úgy látom, élvezik a dolgot – állapította meg elégedetten Hagrid. Harry feltételezte, hogy a szurcsókokról beszél, a csoporttársairól ugyanis ezt nem lehetett elmondani. A szurcsókok farka rendszeres időközönként kirobbant, s mivel olyankor az állatok több métert repültek előre, sétáltatóik jobbára hason csúsztak utánuk, s csak egy-egy röpke pillanatra sikerült feltápászkodniuk a fűből.

– Hát, nem is tudom, Harry – sóhajtott Hagrid. – Bajnok lettél... Ha ebben az iskolában történik valami, abban te mindig benne vagy.

Harry nem válaszolt. Igen, ha történik valami, abban ő mindig benne van... Hermione is valami ilyesmit mondott, mikor a tónál sétáltak, csak ő azt is hozzáfűzte, hogy emiatt haragszik most rá Ron, a legjobb barátja...

A következő néhány nap bármelyike komoly eséllyel indulhatott volna a „Harry Potter legrosszabb roxforti napja” címért. Egyedül azok a napok jelenthettek volna bizonyos konkurenciát egy ilyen versenyben, amelyeket Harry másodéves korában élt át, amikor mindenki őt gyanúsította a diákok elleni merényletek elkövetésével. Akkor, két éve azonban Ron az ő pártján állt. Harry úgy érezte, most is könnyebben elviselné a támadásokat, ha Ront ismét a barátjának tudná, de büszkesége nem engedte, hogy könyörögni kezdjen. Így viszont ott állt egyedül, az össznépi gyűlölködés magányos céltáblájaként.

A hugrabugosok reakcióját, ha rosszul is esett neki, legalább meg tudta érteni; nekik a saját bajnokuk mögött kellett felsorakozniuk. A Mardekártól sem számított jobbra, mint amit kapott; azok mindig is fújtak rá, hiszen nem kis része volt abban, hogy a Griffendél annyiszor legyőzte a Mardekárt kviddicsben és a házak éves versenyében. A Hollóháttól azonban azt várta, hogy legalább olyan lelkesen szurkolnak majd neki, mint Cedricnek. De csalódnia kellett. A hollóhátasok többsége is elítélte őt, mondván, feltűnési viszketegségtől hajtva furakodott be negyediknek a bajnokok közé.

Mindemellett tagadhatatlan volt, hogy Cedrichez sokkal jobban illik a bajnoki szerep, mint hozzá. Nehéz lett volna eldönteni, kit övezett nagyobb csodálat ezekben a napokban: Viktor Krumot vagy a csinos arcú, egyenes orrú, fekete hajú és szürke szemű Cedricet. Ugyanazok a hatodéves lányok, akik korábban Krum autogramjáért epedeztek, egyik nap ebédszünetben Harry szeme láttára könyörögtek Cedricnek, hogy szignálja iskolatáskáikat.

Harry Sirius válaszára is hiába várt. Hedvig tüntetően elkerülte őt, Trelawney professzor minden addiginál magabiztosabban jósolgatta közelgő halálát, s ráadásul olyan szánalmas teljesítményt nyújtott a begyűjtőbűbáj gyakorlásakor, hogy Flitwick professzor szégyenszemre plusz házi feladatot adott neki – pedig ilyen sorsra korábban csak Neville jutott.

– Tudom, hogy neked is ment volna, Harry – bátorította Hermione, mikor kifelé ballagtak Flitwick tanterméből – Csak nem koncentráltál eléggé... – Bezzeg Hermione felé egész órán úgy röpködtek a tárgyak, mintha egy táblatörlő szivacsokra, papírkosarakra és lunaszkópokra kifejlesztett speciális mágnes lenne a testében.

– Csodálod? – morogta sötéten Harry. Épp akkor haladt el mellettük Cedric Diggory, s a díszkíséretét alkotó lányrajongók mind olyan arcot vágtak, mintha Harry egy különösen nagyra nőtt szurcsók lenne. – De azért fel a fejjel, igaz? Végül is délután dupla bájitaltanunk lesz...

Dupla bájitaltanra menni máskor sem volt öröm, de ezekben a napokban felért egy középkori kínvallatás ígéretével. Harry nemigen tudott elképzelni kellemetlenebb dolgot, mint másfél óráig összezárva lenni Pitonnal és a mardekárosokkal, akiknek feltett szándékuk volt kegyetlenül megtorolni, hogy iskolabajnokká merészelte választatni magát. Az előző ilyen pénteki órát is csak úgy sikerült átvészelnie, hogy Hermione szünet nélkül zümmögte a fülébe: „ne törődj velük, ne törődj velük, ne törődj velük”, és semmi nem utalt arra, hogy ez az óra kellemesebben telik majd.

Mikor Hermionéval megérkeztek Piton pinceterme elé, már ott találták a mardekárosokat, akik mind egy-egy jókora jelvényt viseltek a talárjukon. Harry először meghökkent, mert hirtelen azt hitte, MAJOM-jelvény van rajtuk – de aztán látta, hogy a kitűzőkön egy hosszabb, piros betűs szöveg áll. Könnyen el tudta olvasni, mert a betűk fényesen világítottak az alagsori folyosó félhomályában:

Szurkolj CEDRIC DIGGORY-nak, a Roxfort IGAZI bajnokának!

– Hogy tetszik, Potter? – kérdezte fennhangon Malfoy. – És ez még nem minden – nézd csak!

Azzal nekinyomta a jelvényt a mellkasának, mire arról eltűntek a piros betűk, s helyettük egy zöld felirat jelent meg:

POTTER, A BÉNÁK BAJNOKA

A mardekárosok a hasukat fogták a nevetéstől. Valamennyien követték Malfoy példáját, és köröskörül felizzottak a zöld POTTER, A BÉNÁK BAJNOKA feliratok. Harry érezte, hogy arcát és tarkóját elönti a forróság.

– Nagyon vicces! – vetette oda Hermione Pansy Parkinsonnak és a többi mardekáros lánynak, akik még a fiúknál is harsányabban kacagtak. – Biztos sokáig gondolkoztatok rajta.

Ron a falnál állt, Dean és Seamus mellett. Ő nem nevetett, de nem is állt ki Harry mellett.

– Akarsz egyet, Granger? – kérdezte csúfondárosan Malfoy, és egy jelvényt nyújtott Hermione felé. – Szívesen adok, van egy csomó. Csak ne érj hozzá a kezemhez, mert most mostam meg, és nem akarom egy sárvérűvel bemocskolni.

A harag, ami napok óta gyűlt Harryben, most egyszerre robbant ki belőle. Gondolkodás nélkül előkapta a pálcáját. A körülöttük állók lökdösődve hátrálni kezdtek.

– Harry! – szólt rá figyelmeztetően Hermione.

Malfoy is elővette pálcáját.

– Na, mi lesz, Potter? – suttogta izzó gyűlölettel. – Most nincs itt Mordon, hogy megvédjen! Támadj, ha van hozzá merszed...!

Fél másodpercig egymás szemébe néztek, aztán – hajszálpontosan egy időben – meglendült a két pálca.

– Carbunculus! – kiáltotta Harry.

– Densaugeo! – ordította Malfoy.

Pálcáik hegyéből egy-egy rövid fénysugár röppent ki. Az átkok félúton összeütköztek, majd lepattantak egymásról, így mindkettő irányt változtatott – Harryé Monstro arcába csapódott, Malfoyé pedig Hermionét találta el. Monstro felordított, és megmarkolta az orrát, amely egyetlen hatalmas keléssé dagadt, Hermione pedig a rémülettől nyöszörögve szája elé kapta mindkét kezét.

– Hermione! – kiáltott fel Ron, és egy ugrással a lány mellett termett.

Harry is arra fordult. Ronnak nagy nehezen sikerült lefejtenie Hermione kezét az arcáról. A látvány nem volt valami szívderítő. Hermione felső metszőfogai – melyek eddig sem voltak éppenséggel kicsik – riasztó tempóban nőni kezdtek. Szegény lány egyre inkább egy hódhoz hasonlított – fogai már túlnőttek alsó ajkán, és lassan az álláig értek. Hermione megtapogatta őket, és borzadva felsikoltott.

– Mi ez a nagy lárma? – csendült egy vészjóslóan nyájas hang. Piton közeledett feléjük.

A mardekárosok versengve jelentkeztek. Piton felemelte hosszú sárga ujját, és Malfoyra – mutatott.

– Halljuk.

– Potter megátkozott, tanár úr...

– Egyszerre átkoztuk meg egymást! – csattant fel Harry.

– ...és Monstrót találta el... nézze meg, tanár úr...

Piton megvizsgálta Monstrót, akinek a feje most illőbb helyen lett volna egy mérges gomba gyűjteményben, mint egy ember nyakán.

– Indulj a gyengélkedőre, Monstro! – szólt higgadtan.

– Malfoy pedig eltalálta Hermionét! – sietett jelenteni Ron. – Nézze meg!

Nagy nehezen rávette Hermionét, hogy mutassa meg a fogait Pitonnak – a lány kétségbeesetten igyekezett takargatni őket, bár ez elég nehéz volt, mivel fogai már a gallérjáig értek. Pansy Parkinson és a többi mardekáros lány görnyedeztek az elfojtott nevetéstől, és Piton háta mögül Hermionéra mutogattak.

Piton közönyös arccal rápillantott a lányra, majd így szólt:

– Nem látok rajta semmi szokatlant. Hermione nyöszörögve felsírt, sarkon fordult, és elrohant a folyosón.

Harrynek és Ronnak az volt a szerencséje, hogy egyszerre kezdtek el kiabálni, s mivel a szűk folyosó erősen visszhangozott, Piton nem érthette pontosan, milyen sértéseket vágnak a fejéhez. A lényeget azonban így is felfogta.

– Nos, lássuk! – szólt émelyítően mézesmázos hangon. – Ötven pont a Griffendéltől, Potter és Weasley pedig büntetőfeladatot kap. Most pedig indulás befelé, különben egy hétre való munkát találok ki nektek.

Harrynek csengett a füle a dühtől. Az égbekiáltó igazságtalanság annyira felbőszítette, hogy legszívesebben ezer apró darabra átkozta volna szét Pitont.

Elcsörtetett a tanár mellett, követte Ront a pinceterem végébe, és lecsapta táskáját a leghátsó asztalra. Ron is remegett az indulattól – egy pillanatig úgy tűnt, mintha újra minden a régiben lenne kettejük között, de aztán Ron megfordult, és Harryt faképnél hagyva leült Dean és Seamus asztalához. Közben az első sorban ülő Malfoy hátat fordított Pitonnak, és vigyorogva megnyomta jelvényét. A csoport újra gyönyörködhetett a POTTER, A BÉNÁK BAJNOKA feliratban.

Végre elkezdődött az óra. Harry leült, rámeredt Pitonra, és különféle borzalmakról fantáziált, amik a tanárral történhetnének...

Piton fekete szemében gonosz fény csillant, ahogy körülhordozta tekintetét a csoporton.

– Lássuk az ellenmérgeket! – fogott bele neondókájába. – Elég időtök volt rá, hogy összeállítsátok a recepteteket. A mai órán mindenki elkészíti a magáét, aztán kiválasztunk valakit, akin kipróbáljuk...

Piton tekintete a leghátsó pad felé vándorolt, s Harry nyomban kitalálta, mire számíthat. Piton őt fogja megmérgezni. Elképzelte, amint felkapja az üstjét, előreszalad vele, és az egész forró löttyöt Piton zsíros hajára önti...

Álmodozásából váratlan zaj térítette magához: valaki kopogott a pincehelyiség ajtaján.

Colin Creevey volt az. Belépett a terembe, megeresztett egy vigyort Harry felé, majd félszegen odasomfordált Piton asztalához.

– Tessék! – förmedt rá Piton.

– Tanár úr, azért küldtek, hogy vigyem fel Harry Pottert.

Piton kampós orra felett rámeredt Colinra. A fiú lelkes arcáról lassan leolvadt a mosoly.

– Potternek jelenleg bájitaltanórája van – felelte ridegen Piton. – Az óra után majd felmehet.

Colin elvörösödött, és pislogni kezdett.

– De... Mr. Bumfolt hivatja Harryt, tanár úr – szólt félénken. – A többi bajnok is ott van... Azt hiszem, le akarják fényképezni őket...

Harry azt kívánta, bár lenyelte volna Colin a nyelvét az utolsó mondat előtt. Megkockáztatott egy oldalpillantást Ron felé, de barátja konokul a mennyezetet tanulmányozta.

– Jó, nem bánom, menjen – morogta bosszúsan Piton. – Potter, a holmidat itt hagyod, és rögtön visszajössz, ha végeztél.

– Tanár úr – cincogta Colin – a holmiját is magával kell vinnie. Az összes bajnok...

– Akkor vigye! – csattant fel türelmét vesztve Piton. – Fogd a holmidat, Potter, és tűnj el a szemem elől!

Harry a vállára vetette a táskáját, felállt, és elindult az ajtó felé. Mikor elhaladt a mardekárosok asztalai mellett, egyszerre tucatnyi POTTER, A BÉNÁK BAJNOKA felirat villant az arcába.

– Hihetetlen, nem, Harry? – hadarta lelkesen Colin, miután becsukták maguk mögött a terem ajtaját. – Tök szuper, nem? Bajnok vagy!

– Igen, tök szuper – sóhajtotta Harry, és fejét lehorgasztva elindult felfelé a bejárati csarnokba vezető lépcsőn. – Minek akarnak lefényképezni minket?

– Hogy benne legyetek a Reggeli Prófétában!

– Remek – morogta sötéten Harry. – Pont ez kell most nekem. Még nagyobb hírverés.

– Sok sikert! – köszönt el Colin, mikor megérkeztek a keresett helyiséghez. Harry kopogtatott, és belépett az ajtón.

Berendezéséből ítélve a helyiség tanterem volt, bár az átlagosnál jóval kisebb méretű. Az asztalokat most három kivételével a fal mellé tolták, így a terem közepe üresen maradt. A fennmaradó három asztal a tábla előtt állt, hosszú bársonylepellel leterítve. Az asztalok mögött öt szék sorakozott; az egyiket Ludo Bumfolt foglalta el. A főosztályvezető egy bíborvörös taláros boszorkánnyal beszélgetett, akivel Harry még soha nem találkozott.

Viktor Krum szokás szerint az egyik sarokban álldogált, és – arckifejezéséből ítélve sötét – gondolataiba mélyedt. Cedric és Fleur beszélgettek. Fleur most vidámabbnak tűnt, mint addig bármikor; újra meg újra hátravetette fejét, hogy hosszú ezüstszőke haját átjárhassa a fény. A teremben jelen volt még egy pocakos férfi is, aki nagy, fekete, finoman füstölgő fényképezőgépet tartott a kezében, és Fleurt figyelte a szeme sarkából.

Mikor Bumfolt észrevette az ajtóban álló Harryt, nyomban felpattant, és odadöcögött hozzá.

– Á, hát ő is megérkezett! A négyes számú bajnok! Kerülj beljebb, Harry, kerülj beljebb... Aggodalomra semmi ok, csak a pálcák próbájára készülünk. Mindjárt megérkezik a zsűri többi tagja is...

– A pálcák próbája? – kérdezte bizonytalanul Harry.

– Ellenőriznünk kelt, hogy kifogástalanul működnek-e a varázspálcáitok – magyarázta Bumfolt. – Elvégre a pálca lesz a legfontosabb segédeszközötök a feladatok végrehajtásakor. A szakértőnk odafent van Dumbledore-nál. A próba után pedig tartunk egy kis fényképezést. A hölgy Rita Vitrol – tette hozzá, a vörösruhás boszorkány felé mutatva. – A Reggeli Próféta munkatársa. Ír egy rövid beszámolót a tusáról...

– Lehet, hogy nem is lesz az olyan rövid, Ludo – szólt Rita Vitrol, szemét Harryre szegezve.

A nő nagy műgonddal készült, merev hajcsigákból álló frizurája éles kontrasztban állt erős, szögletes állkapcsával.

Drágakövekkel kirakott szemüveget viselt, s vastag ujjai, melyekkel krokodilbor táskáját szorongatta, ötcentis, karmazsinpirosra festett körmökben végződtek.

– Amíg a többiekre várunk, váltanék néhány szót Harryvel. – Vitrol Bumfolthoz intézte szavait, de közben továbbra is Harryre nézett. – Pár mondat a legifjabb versenyző szájából... Színesítené a cikket.

– Hogyne! – felelte lelkesen Bumfolt. – Parancsoljon! Azaz – csak ha Harrynek nincs ellenére.

– Öö...

– Csodás! – bólintott Rita Vitrol. Vöröskarmú ujjai nyomban Harry karjára fonódtak, és már vonszolta is interjúalanyát kifelé a teremből. Odakint aztán kinyitotta az első ajtót, ami a keze ügyébe került.

– Jobb itt, ahol senki nem zavar minket – szólt. – Lássuk csak... igen, itt kényelmesen elférünk.

Az ajtó egy takarítószeres szekrényhez tartozott. Harry meghökkenve nézett a nőre.

– Gyere csak, drágám, gyere... így ni... meghitt kis fészek – csicsergett tovább Vitrol. Közben letelepedett egy fenekével felfelé fordított vödörre, rátuszkolta Harryt egy kartondobozra, és behúzta a szekrényajtót, sötétbe borítva mindkettőjüket. – Na lássuk...

Kinyitotta krokodilbor táskáját, és elővett egy marék gyertyát. Egy pálcaintéssel meggyújtotta és a levegőbe varázsolta őket, s így már legalább látták egymás arcát.

– Ugye, nem bánod, ha purlicerpennát használok? Így kötetlenül tudok beszélgetni veled...

– Micsodát használ? – értetlenkedett Harry.

Rita Vitrol szája széles mosolyra húzódott. Harry első ránézésre három aranyfogat számolt össze. Az újságírónő újra a táskájába süllyesztette a kezét, s ezúttal egy hosszú, élénkzöld pennát valamint egy tekercs pergament húzott elő. A pergament kisimítva ráhelyezte egy bontatlan karton univerzális varázskosz-eltávolítóra, a zöld pennát a szájába vette, látható élvezettel megszívta, majd a pergamenre állította. A penna állva maradt a hegyén, s finoman vibrált.

– Próba... Rita Vitrol vagyok, a Reggeli Próféta riportere.

Harry lenézett a pennára. Amint Rita Vitrol megszólalt, az sercegve megindult, és nyomában szavak tűntek fel a pergamenen:

A negyvenhárom évesen is feltűnően csinos, szőke Rita Vitrol, aki közéletünk nem egy érdemtelenül jóhírű szereplőjét tűzte már pennahegyre...

– Csodás – bólintott ismét Rita Vitrol. Gyorsan letépte a pergamen tetejét, összegyűrte, és a táskájába dobta. Azután közelebb hajolt Harryhez, és folytatta: – Nos, Harry... miért döntöttél úgy, hogy benevezel a Trimágus Tusára?

– Öö... – kezdte Harry, de ekkor a penna elvonta figyelmét. Bár nem mondott semmi értelmeset, a penna mégis szaporán szaladni kezdett a pergamenen, újabb mondatot firkantva rá:

Egy múltbéli tragédia emlékét idéző sebhely éktelenkedik Harry Potter amúgy szép metszésű arcán...

– Most ne a pennát figyeld, Harry – szólt rá erélyesen Rita Vitrol. Harry, vonakodva bár, a nőre elemelte pillantását. – Nos? Miért döntöttél úgy, hogy benevezel a Trimágus Tusára?

– Nem neveztem be – felelte Harry. – Nem tudom, hogyan került a nevem a Tűz Serlegébe. Én nem dobtam bele.

Rita Vitrol felvonta egyik – erősen kihúzott – szemöldökét.

– Nem kell letagadnod, amit tettél, Harry. Mindenki tudja, hogy nem lett volna szabad benevezned. Emiatt ne aggódj. Az olvasók szeretik a lázadókat.

– De ha egyszer nem neveztem be – ismételte makacsul Harry. – Nem tudom, hogy ki...

– Milyen érzéseid vannak a rád váró próbákkal kapcsolatban? – ugrott a következő kérdésre Vitrol. – Izgalommal várod őket? Tartasz tőlük?

– Ezen még nem gondolkoztam... – felelte tétován Harry. Zsigerei kellemetlenül összehúzódtak, miközben beszélt. – De leginkább tartok tőlük, igen.

– A múltban több bajnok is életét vesztette – folytatta gyorsan Vitrol. – Ez nem aggaszt téged?

– Hát... azt mondták, ez a tusa nem lesz olyan veszélyes, mint az eddigiek.

A penna úgy siklott ide-oda a pergamenen, mintha korcsolyázna.

– Jól tudjuk, hogy nem először kell majd szembenézned a halállal – mondta Vitrol, figyelmesen fürkészve Harry arcát. – Milyen hatással voltak rád a korábbi ilyen élményeid?

– Öö... – nyilatkozta ismét Harry.

– Lehetségesnek tartod, hogy a múltban átélt szörnyűségek miatt érzed úgy, hogy bizonyítanod kell, hogy a hírnevedhez méltó tetteket kell véghezvinned? Elképzelhető, hogy azért neveztél be a Trimágus Tusára, mert...

– Nem neveztem be – ismételte Harry. Kezdett kifogyni a béketűrésből.

– Vannak emlékeid a szüleidről? – kérdezte Vitrol, végig se hallgatva Harryt.

– Nincsenek.

– Mit gondolsz, hogyan éreznének, ha tudnák, hogy részt veszel a Trimágus Tusán? Büszkék lennének rád? Féltenének? Haragudnának?

Ez a kérdés végképp feldühítette Harryt. Honnan a csudából tudhatná, mit gondolnának a szülei, ha élnének? Érezte, hogy Rita Vitrol árgus szemekkel figyeli ő. Hogy elkerülje a nő tekintetét, inkább lehajtotta a fejét, és megnézte, mit írt utoljára a penna.

Csillogó zöld szemét könnyfátyol lepi el, mikor szóba kerülnek a szülei, akikre alig emlékszik.

– Nincsenek könnyek a szememben! – csattant fel Harry.

Mielőtt Rita Vitrol válaszolhatott volna, feltárult a szekrény ajtaja. Harry hunyorogva a fény felé fordult. Albus Dumbledore állt előttük. Az igazgató kérdőtekintettel nézett a szekrényben kuporgó párosra.

– Dumbledore! – kiáltott fel Rita Vitrol, mesterien tettetve az örömöt, de Harry észrevette, hogy a penna és a pergamen egy szempillantás alatt eltűnt az univerzális varázskosz-eltávolító dobozáról, és Rita karmos ujjai feltűnő sietséggel csattintották össze a krokodilbor táska száját. – Hogy van, professzor úr? – Rita Vitrol felállt, és lapátkezét Dumbledore felé nyújtotta. – Remélem, olvasta a Mágusok Nemzetközi Szövetségének nyári konferenciájáról írt cikkemet.

– Elbűvölően otromba volt – felelte mosolyogva Dumbledore. – Különösen azt a részt élveztem, ahol vaskalapos tökfilkóként jellemez engem.

Rita Vitrolnak a szeme se rebbent.

– Csupán arra próbáltam utalni, hogy bizonyos területeken kissé régimódi elveket vall, s hogy az utca varázslójának...

– Ezer örömmel meghallgatnám a gorombaságok mögött álló érveket – vágott a szavába udvarias főhajtással Dumbledore –, de attól tartok, kénytelenek leszünk későbbre halasztani ezt a beszélgetést. El kell végeznünk a pálcák próbáját – azt pedig nem tudjuk elkezdeni, amíg az egyik bajnokunk a partvisok között ücsörög.

Harry örült, hogy megszabadulhat Rita Vitroltól, és visszasietett a terembe. A másik három bajnok időközben leült az ajtó közelében elhelyezett székekre; Harry gyorsan lehuppant Cedric mellé, és a bársonyleples asztal felé nézett, ahol addigra helyet foglalt négy zsűritag: Karkarov professzor, Madame

Maxime, Mr. Kupor és Ludo Bumfolt. Rita Vitrol a terem sarkában telepedett le. Harry odapillantott, és látta, hogy Vitrol újra előveszi táskájából a pergament, kiteríti a térdén, megszívja a purlicerpenna hegyét, és felállítja azt az írólapon.

– Engedjétek meg, hogy bemutassam Ollivander urat – fordult a bajnokokhoz Dumbledore, miután elfoglalta helyét a zsűri asztalánál. – Őt kértük fel rá, hogy vizsgálja meg, elég jó állapotban vannak-e a pálcáitok ahhoz, hogy megkezdhessétek velük a tusát.

Harry körülnézett, és meglepve látta, hogy az ablak mellett egy sápadtan fénylő szemű öreg varázsló áll. Nem először találkozott Ollivanderrel – több mint három éve az Abszol úton az ő szaküzletében vette a varázspálcáját.

Ollivander most a terem közepére lépett.

– Mademoiselle Delacour – szólt –, elsőként kegyedet kérném meg, hogy fáradjon ide.

Fleur Delacour odasietett Ollivanderhez, és átadta neki pálcáját.

– Hmmm... – bólogatott az öreg.

Megpörgette hosszú ujjai között a pálcát, mire az rózsaszín és arany szikrákat szórt a levegőbe. Azután egészen közel emelte a szeméhez, és tüzetesen megvizsgálta.

– Igen – dörmögte. – Kilenc és fél hüvelyk... merev... rózsafa... a magja pedig... te jó ég...

– Egy szál vélahaj – mondta Fleur. – A nágyanyám 'aja.

Szóval Fleur legalább negyedrészt véla, állapította meg Harry, és gondolatban feljegyezte, hogy ezt majd el kell mondania Ronnak... Aztán eszébe jutott, hogy Ronnal nincsenek beszélő viszonyban.

– Igen, igen – bólogatott Ollivander. – Megjegyzem, én sosem használok vélahajat. Tapasztalataim szerint túlságosan szeszélyessé teszi a pálcát... De hát ízlések és pofonok... Ha kegyednek ez tetszik...

Ollivander végighúzta ujjait a pálcán, ellenőrizve, hogy nincsenek-e rajta repedések vagy karcolások. Azután motyogott valamit, ami leginkább „orchidessis”-nek hangzott, mire a pálca hegyéből kiröppent egy csokor virág.

– Minden rendben, a pálca tökéletesen működik – jelentette ki, és átnyújtotta Fleurnek a pálcát meg a virágot. – Mr. Diggory, legyen szíves.

Fleur visszaindult a helyére, s rámosolygott Cedricre, mikor elhaladtak egymás mellett.

– Aha, ezt már én készítettem, igaz? – szólt felélénkülve Ollivander, mikor Cedric átadta neki a pálcáját. – Bizony, bizony, jól emlékszem rá. Egy kivételesen pompás egyszarvúcsődör farokszőre van benne... Vagy tizenhét markos példány volt... Kis híján felnyársalt, miután kitéptem ezt a szálat a farkából. Tizenkét és egynegyed hüvelykes... kőris... kellemesen rugalmas. Remek állapotban van... rendszeresen ápolja?

– Tegnap fényeztem ki – felelte mosolyogva Cedric.

Harry ránézett a saját pálcájára. Az tele volt ujjnyomokkal. Felemelte hát a térdénél a talárját, és dörzsölgetni kezdte vele a pálcát – erre az arany szikrákat hullatott. Fleur Delacour észrevette, mit csinál, és olyan lenéző pillantást vetett rá, hogy inkább felhagyott a tisztogatással.

Ollivander mester Cedric pálcájával ezüstös füstkarikák sorát küldte a terem túlsó végébe, aztán közölte, hogy elégedett a pálcával, majd így folytatta:

– Ön következik, Krum úr.

Viktor Krum felállt, és görnyedten, csámpázva odament Ollivanderhez. Az öreg varázsló felé lökte pálcáját, aztán csak állt és várt, zsebre dugott kézzel, mogorván.

– Hmm – szólt Ollivander. – Ha nem tévedek, ez egy Gregorovics-féle darab. Kitűnő pálcakészítő, bár a stílusa nem éppen... no de sebaj. – Szeméhez emelte a pálcát, és ide-oda forgatva alaposan megvizsgálta.

– Aha... gyertyán és sárkányszívizomhúr? – kérdezte Krumtól, aki bólintott. – Vastagabb a megszokottnál... elég merev ...Avis!

A gyertyánfa pálca ágyúlövésszerű durranást hallatott. Apró, csiripelő madarak röppentek ki a hegyéből, s szálltak a nyitott ablakon át a sápadt ég felé.

– Rendben van – bólintott Ollivander, és visszaadta Krumnak a pálcát. – Már csak Potter úr van hátra.

Harry felállt, Krum mellett elhaladva Ollivanderhez lépett, és átadta neki a pálcáját.

– Á, igen, igen – Ollivander sápadt fényű szemében öröm csillant. – Emlékszem... De még milyen jól emlékszem.

Harry is úgy emlékezett mindenre, mintha előző nap történt volna...

Négy nyárral korábban, a tizenegyedik születésnapján történt, hogy Hagriddal felkeresték Ollivander úr pálcaszaküzletét. Az öreg méretet vett róla, azután pálcákat adott a kezébe kipróbálásra. Harrynek jóformán az egész raktárkészletet végig kellett lengetnie, míg égre rátalált az igazira: egy tizenegy hüvelyk hosszú, főnixtollal bélelt magyalpálcára. Ollivander úr csodálkozott is rajta, hogy épp az a pálca illik Harryhez. „Milyen különös – mondogatta –, felettébb különös...”, s csak mikor Harry rákérdezett, akkor árulta el, hogy a pálcában rejtőző tollat ugyanaz a főnix adta, amelyikről a Voldemort nagyúr pálcájának magját alkotó toll is származott. Ezt Harry soha senkinek nem mesélte el. Nagyon szerette a pálcáját, s úgy vélte, az nem tehet kényszerű rokonságáról Voldemort pálcájával – ahogy ő maga sem tehetett róla, hogy Petunia néni a nagynénje. Ennek ellenére csendben fohászkodott, hogy Ollivander úr ne említse a dolgot a jelenlévők előtt. Gyanította ugyanis, hogy Rita Vitrol purlicerpennája túlzottan is lendületbe jönne egy ilyen információtól.

Ollivander úr a többiekénél lényegesen hosszabb ideig vizsgálgatta Harry pálcáját. Végül aztán borpatakot fakasztott belőle, és visszaadta Harrynek, kijelentve, hogy a pálca tökéletesen működik.

Dumbledore felállt.

– Mindenkinek köszönöm a részvételt – szólt. – Visszatérhettek a társaitokhoz, azaz talán jobb lesz, ha egyenesen vacsorázni mentek, mivel az órából már csak percek vannak hátra...

Harry elégedetten megállapította, hogy legalább egyvalami jól sikerült aznap, és már majdnem indulni készült, amikor a fekete fényképezőgépes férfi felpattant, és megköszörülte a torkát.

– A fényképezés, Dumbledore, a fényképezés! – kiáltotta izgatottan Bumfolt. – Mit szól hozzá, Rita? Csinálunk a zsűriről és a bajnokokról egy csoportképet.

– Öhm, igen, kezdjük talán azzal – felelte Rita Vitrol, aki megint Harryt fixírozta. – Azután esetleg egyéni portrékat is készíthetnénk.

A fényképezés meglehetősen hosszúra nyúlt. Madame Maxime, bárhova állt, mindenkit háttérbe szorított, és a fotós nem tudott olyan messze állni, hogy ne lógjon ki a feje a képből. Végül Madame Maximeot leültették középre, a többiek pedig körülállták őt. Karkarov folyton a kecskeszakállát csavargatta, hogy jobban kunkorodjon; Krum, akiről Harry azt hitte volna, hogy megszokta már az ilyesmit, elbújt hátul, úgyhogy alig látszott belőle valami. A fotós legszívesebben Fleurt állította volna előtérbe, de Rita Vitrol újra meg újra beszaladt, és előrevonszolta Harryt. Miután a csoportképet tető alá hozták, Vitrol egyéni portrékat készíttetett a bajnokokról, és csak azután engedték végre el őket.

Harry egyenesen a nagyterembe ment. Hermionét nem találta a vacsoraasztalnál – gyanította, hogy a lány még mindig a gyengélkedőn van, és várja, hogy fogai visszanyerjék eredeti méretüket. Harry leült az asztal végéhez, és megvacsorázott. Azután elindult a Griffendéltorony felé, hogy elvégezze plusz házi feladatát, amit a begyűjtőbűbáj begyakorlására kapott. A hálóteremben aztán összetalálkozott Ronnal.

– Baglyod érkezett – szólt hűvösen Ron, és Harry párnájára mutatott, amelyen ott ücsörgött az iskolai gyöngybagoly.

– Hm... kösz – dörmögte Harry.

– És Piton szólt, hogy a büntetőfeladatunkat holnap este kell elvégeznünk a pincében – mondta Ron, azzal felállt, és kiment a szobából.

Harry egy pillanatig fontolóra vette, hogy utána megy – beszélni vele, vagy csak lekeverni neki egyet – mindkettőre erős kísértést érzett –, de Sirius levele túl nagy csábítást jelentett. Odament hát a gyöngybagolyhoz, levette a madár lábáról a levelet, és kibontotta.

Harry!

El kell mondanom neked néhány dolgot, amit levélben nem tudok megírni – túl nagy a veszélye annak, hogy illetéktelenek is elolvassák. Beszélnünk kell személyesen, négyszemközt. Tudod úgy intézni, hogy egyedül legyél a Griffendél-toronyban, a kandallónál, november 22-én éjjel egy órakor?

Ha valaki, én tisztában vagyok vele, hogy tudsz vigyázni magadra, s amíg Dumbledore és Mordon ott vannak melletted, addig nem eshet bántódásod – valaki ugyanis ellened tör, és nem válogat az eszközökben. Dumbledore orra előtt benevezni téged arra a tusára merész és mesteri húzás volt.

Tartsd nyitva a szemed, Harry! A továbbiakban is tájékoztass, ha valami szokatlan történik. A november 22-iki dologgal kapcsolatban sürgős választ várok.

Sirius

Tizenkilencedik fejezet

A magyar mennydörgő

A következő két hétben csak az tartotta Harryben a lelket, hogy találkozhat Siriusszal. Úgy érezte, ez az egyetlen fényes pont jövője sötét horizontján. A sokkot, amit bajnokká választása okozott, lassan kiheverte, de egyre jobban félt mindattól, ami rá vár. Az első próba napja egyre közeledett; lassan, alattomosan kúszott Harry felé, akár egy vicsorgó szörnyeteg. Az a rettenetes, idegőrlő feszültség, ami úrrá lett rajta, eddig ismeretlen volt számára; a kviddicsmeccsek előtt sem érzett ehhez foghatót – még a legutolsó előtt se, amit a Mardekár ellen játszottak, pedig az az éves kviddicsbajnokság döntője volt. Gondolni se mert a jövőre; nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy az első próba lesz életének csúcspontja – és vége...

Fogalma sem volt ugyan, miképpen tudná Sirius derűsebbé tenni számára azt a kilátást, hogy nemsokára felkészülés nélkül, emberek százainak szeme láttára végre kell hajtania egy nehéz és veszélyes varázslatot – de már az is könnyített a lelkén, hogy legalább egy baráti arcot láthat. Megírta hát Siriusnak, hogy a mondott időpontban várni fogja a klubhelyiség kandallójánál, aztán összedugták a fejüket Hermionéval, és több tervet is kidolgoztak arra, hogyan fogják eltávolítani az esetleg arra tévedőket a kérdéses éjszakán. Eltökélték, hogy legvégső esetben akár trágyagránátokat is bevetnek – bár ezt jobb szerették volna elkerülni, mert tudták, hogy akkor Frics elevenen megnyúzza őket.

Időközben Harry kastélybeli élete még keservesebbre fordult. A Reggeli Próféta lehozta Rita Vitrol cikkét, ami szinte csak a címében említette a Trimágus Tusát, egyébként Harry kiszínezett életrajza volt. A címoldal nagy részét Harry egész alakos képe foglalta el. Maga az írás (ami a második, a hatodik és a hetedik oldalon is folytatódott) teljes egészében Harryről szólt – a beauxbatons-os és a durmstrangos bajnok (hibásan írt) neve csak az utolsó sorban szerepelt, Cedricről pedig említés sem esett.

A cikk tíz napja jelent meg, de Harryt még mindig émelygős, égető restelkedés fogta el, ha rágondolt. Rita Vitrol olyan mondatokat adott a szájába, amiket legjobb tudomása szerint soha életében nem ejtett ki, nemhogy akkor és ott, a takarítószeres szekrényben.

Igen, azt hiszem, a szüleim emlékéből merítek erőt. Tudom, nagyon büszkék lennének rám, ha most láthatnának... igen, néha még ma is sírok miattuk, nem szégyelleni bevallani... Tudom, hogy nem eshet hajon a tusán, mert ők vigyáznak rám...

Rita Vitrol azonban még ennél is tovább ment; nem elég, hogy hosszú és csöpögős mondatokká változtatta őket, de még másokat is meginterjúvolt Harryről.

A Roxfortban Harry végre szerető társakra talált. Bizalmas barátja, Colin Creevey szerint Harry szabadideje nagy részét egy Hermione Granger nevű, elragadóan csinos mugli származású lány társaságában tölti, aki – Harryhez hasonlóan – az iskola éltanulói közé tartozik.

A cikk megjelenése pillanatától fogva gúnyos idézgetések forrása és gonosz kommentárok tárgya volt – elsősorban a mardekárosok körében.

– Nem kérsz egy zsepit, Potter? Hátha elbőgöd magad átváltoztatástanon...

– Mióta tartozol az iskola éltanulói közé, Potter? Vagy talán alapítottatok egy külön iskolát Longbottommal? – Hé – Harry!

– Nem kell mondani, tudom! – kiabálta Harry, miközben megfordult a folyosón. Most jutott el arra pontra, hogy nem bírta tovább. – Épp most fejeztem be a bőgést, de mindjárt megyek és folytatom!

– Nem, csak azt akartam... Elejtetted a pennádat.

Cho volt az. Harry érezte, hogy az arcába tódul a vér.

– Ja... kösz... bocsánat – motyogta, és lehajolt a pennáért. – Hát... sok sikert keddre! – mondta Cho. – Remélem, jól fog menni.

Harry most már komplett idiótának érezte magát. Hermione is megkapta a maga részét a gonoszkodó megjegyzésekből, de ő nem kezdett el ártatlan arra járókkal kiabálni. Ami azt illeti, Harry csodálta is azért, ahogy a helyzetet kezelte.

– Elragadóan csinos? Ő? – sivította Pansy Parkinson, mikor először találkozott Hermionéval Rita cikkének megjelenése után. – Mihez, egy mókushoz képest?

– Ne törődj velük! – mondta méltóságteljesen Hermione, azzal felszegte fejét, és úgy sétált el a vihorászó mardekáros lányok mellett, mintha ott se volnának. – Ereszd el a füled mellett, Harry.

Harry azonban már nem bírta elereszteni a füle mellett mindazt, amit a fejéhez vágtak. Ron utolsó hozzá intézett mondata az volt, amikor a Pitontól kapott büntetőfeladatról tájékoztatta. Harry titkon reménykedett benne, hogy tisztázni tudják a dolgaikat az alatt a két óra alatt, amíg patkányagyat kellett pácolniuk Piton pincelaboratóriumában, ám épp aznap jelent meg Rita cikke, ami szemlátomást megerősítette Ront abban a hitében, hogy Harry élvezi a nagy felhajtást, amit körülötte csapnak.

Hermione mindkettőjükre dühös volt. Felváltva győzködte őket, hogy beszéljék meg végre a dolgot, de Harry hajthatatlan volt; azt mondta, csak akkor áll szóba Ronnal, ha az beismeri, hogy ő, Harry nem dobta bele a nevét a Tűz Serlegébe, és bocsánatot kér, amiért hazugnak nevezte őt.

– Ő kezdte az egészet – ismételgette konokul Harry. – Keressen meg ő engem!

– De hát hiányzik neked! – csattant fel Hermione. – És tudom, hogy te is hiányzol neki!

– Hogy Ron hiányzik? Nekem? – méltatlankodott Harry. – Szó sincs róla!

Ez persze vaskos hazugság volt. Harry nagyon kedvelte Hermionét, de a lány mégsem volt ugyanaz, mint Ron. Hermione társasága sokkal kevesebb nevetéssel és sokkal több könyvtárban üldögéléssel járt. Harrynek továbbra sem sikerült megtanulnia a begyűjtőbűbájt – valahogy begörcsölt ebben a témában – és Hermione váltig állította, hogy az elmélet elsajátítása majd kilendíti a holtpontról. Ebből aztán az következett, hogy Harrynek az ebédszünetben folyton a könyveket kellett bújnia.

Viktor Krum is rengeteg időt töltött a könyvtárban. Harryben fel is merült a kérdés, hogy vajon csak tanul-e vagy az első próbára igyekszik felkészülni. Hermionét pedig kifejezetten zavarta Krum gyakori jelenléte. Nem mintha a fiú akár egyszer is megszólította volna őket. Hermionét a kuncogó lánycsapatok idegesítették, akik a könyvespolcok mögül leselkedtek Krumra.

– Még csak nem is jóképű! – dohogott, sötét oldalpillantásokat vetve Krum durva vonású arcára. – Csak azért vannak úgy oda érte, mert híres! Rá se néznének, ha nem tudná megcsinálni azt a Frontszíj-műugrást...

– Vronszkij-műbukás – sziszegte összeszorított fogakkal Harry. Amellett, hogy szerette helyesen hallani a kviddics szakkifejezéseket, a szíve is összeszorult a gondolatra, milyen arcot vágna Ron, ha hallaná, amint Hermione a Frontszíj-műugrásról beszél...

Furcsa dolog, de ha az ember fél egy közelgő eseménytől, és szívesen lelassítaná az idő múlását, az hajlamos rá, hogy még jobban felgyorsuljon. Az első próbáig hátralevő napok úgy suhantak el, mintha valaki kétszeres sebességre állította volna az összes órát. Harry ugyanúgy nem tudott megszabadulni szinte már palástolhatatlan rettegésétől, mint a csúfolódó mardekárosoktól.

Az első próba előtti szombaton az iskola vezetése engedélyt adott rá, hogy harmadévestől felfelé minden tanuló meglátogassa Roxmorts falut. Hermione úgy vélte, mindkettőjüknek jót tenne, ha kimozdulnának egy kicsit a kastélyból, s Harrynek nem is volt ellenvetése.

– Na és Ron? – kérdezte. – Nem akarsz inkább vele menni?

– Öhm... hát... – Hermione kissé elpirult. – Arra gondoltam, hogy találkozhatnánk vele a Három Seprűben.

– Nem – jelentette ki határozottan Harry.

– Jaj, Harry, ne légy már ilyen...

– Lemegyek veled a faluba, de nem találkozom Ronnal, és végig rajtam lesz a láthatatlanná tévő köpeny.

– Jól van, jól van! – hagyta rá mérgesen Hermione. – De tudod, hogy utálok úgy beszélni veled, hogy rajtad van az a köpeny. Nem látom, hogy rád nézek-e vagy sem.

Így hát Harry a hálóteremben felöltötte magára a láthatatlanná tévő köpenyt, majd visszament a földszintre, és elindult Hermionéval Roxmorts falu felé.

A köpenyben hosszú idő után először végre szabadnak érezte magát; ott járkált a faluban őgyelgő diákok között – akiknek többsége a Cedric támogatására biztató jelvényt viselte –, de ezúttal nem hallott egyetlen gonosz megjegyzést, egyetlen dühítő idézetet sem.

– Most engem bámul mindenki – szólt zsémbesen Hermione, mikor kiléptek a Mézesfalás édességbolt ajtaján, kezükben és szájukban finom nugátkrémes csokoládéval. – Azt hiszik, magamban motyogok.

– Próbálj mozdulatlan szájjal beszélni!

– Jaj, istenem, vedd már le egy kicsit azt a köpenyt! Itt senki nem fog foglalkozni veled.

– Gondolod? Nézz csak hátra...

Rita Vitrol és fotós barátja épp ekkor léptek ki a falu kocsmájából, a Három Seprűből. Fojtott hangú beszélgetésbe mélyedve elhaladtak Hermione mellett, egy pillantásra se méltatva a lányt. Harry a falhoz hátrált, hogy kikerüljön az újságírónő Zengő krokodilbőr táskájának hatósugarából.

Mikor Vitrolék már elég messze jártak, Harry Hermionéhoz fordult:

– Szóval Vitrol megszállt a faluban. Tuti, hogy azért, mert meg akarja nézni az első próbát.

Miközben ezt kimondta, gyomra görcsbe rándult a rémülettől. Ezt azonban nem tette szóvá; Hermionéval nemigen beszélgettek a közelgő próbáról – úgy tűnt, a lány a legszívesebben nem is gondol rá.

– Elmentek – szólt Hermione, s Harryn keresztülnézve a főutca túlsó vége felé pillantott. – Menjünk be a Három Seprűbe, és igyunk egy vajsört. Egy kicsit fázom – te nem? Nem kell beszélgetned Ronnal! – tette hozzá ingerülten, elértve Harry konok hallgatását,

A Három Seprűben igen nagy volt a forgalom. A közönség nagy részét a szabad délutánjukat élvező roxforti diákok tették ki, de rajtuk kívül volt ott még mindenféle mágikus népség – olyan különös szerzetek, akikkel Harry máshol nemigen találkozhatott.

Harrynek nem volt könnyű átfurakodnia a tömegen a láthatatlanná tévő köpenyben, hiszen óvakodnia kellett attól, hogy bárkivel is összeütközzön.

Miközben ő a sarokban álló szabad asztal felé araszolt, Hermione elment megvenni italaikat. A kocsmán átvágva Harry megpillantotta Ront, aki Fred, George és Lee Jordan társaságában üldögélt az egyik asztalnál. Sikerült leküzdenie a kísértést, hogy egy jókora tockost adjon barátjának; inkább folytatta útját a szabad asztal felé, s végül szerencsésen el is érte azt.

Kisvártatva megérkezett Hermione a két vajsörrel. Az egyiket rögtön becsempészte Harry köpenye alá.

– Mindenki hülyének néz, hogy egyedül üldögélek itt – dörmögte. – Még szerencse, hogy hoztam valamit, amivel elfoglalhatom magam.

E szavakkal elővette talárja zsebéből a noteszt, amiben a MAJOM tagjainak névsorát vezette. A rövid lista tetején Harry megpillantotta Ron nevét és a sajátját. Úgy érezte, mintha évek teltek volna el azóta az este óta, mikor együtt írták hamis horoszkópjukat, s mikor Hermione kinevezte őket titkárnak meg pénztárosnak.

– Azon gondolkozom, hogy esetleg megpróbálhatnék néhány falubelit is beszervezni az Em-A-Jé-O-Em-be – szólt Hermione, körülhordozva tekintetét a kocsmában.

– Persze, szuper ötlet – felelte gúnyosan Harry. A köpeny rejtekében belekortyolt a vajsörébe, majd folytatta: – Mikor fogod már végre abbahagyni ezt a majomkodást?

– Majd ha a házimanók rendes fizetést kapnak, és normális munkakörülményeik lesznek! – sziszegte Hermione. – Azt hiszem, lassan eljön a konkrét cselekvés ideje. Szerinted hogyan lehet bejutni a konyhába?

– Fogalmam sincs. Kérdezd meg az ikreket.

Hermione töprengő hallgatásba mélyedt, Harry pedig tovább iszogatta vajsörét, és a kocsma vendégeit figyelte. Valamennyien vidámnak és felszabadultnak tűntek. Ernie Macmillan és Hannah Abbott csokibékás képeket cserélgettek az egyik közeli asztalnál. Mindkettőjük talárján ott villogott a Szurkolj CEDRIC DIGGORY-nak-jelvény. Nem messze az ajtótól ott ült Cho, csapatnyi hollóhátas barátja társaságában. Ő nem viselt Cedrices jelvényt... Ez egy kicsit jobb kedvre derítette Harryt...

Mit nem adna érte, ha ő is úgy érezhetné magát, mint a többiek, akik csak nevetgélnek, cseverésznek, és más gondjuk sincs, mint a másnapi lecke. Elképzelte, hogyan üldögélne most a Három Seprűben, ha a Tűz Serlege nem dobta volna ki a nevét. Először is akkor nem kellene a láthatatlanná tévő köpeny alatt kuksolnia. Másodszor akkor Ron is ott ülne vele és Hermionéval, és valószínűleg vidáman találgatnák, milyen életveszélyes próbát kell kedden kiállniuk az iskolák bajnokainak. Ha nem lenne ő is bajnok, már alig várná a keddet, amikor majd láthatja, hogyan oldják meg a feladatot... s a biztonságos nézőtéren ülve a többiekkel együtt drukkolhatna Cedricnek...

Elgondolkodott, vajon hogyan érzi magát a többi bajnok. Cedricet az utóbbi időben csak csodálóitól körülvéve látta; a fiú nem tűnt épp higgadtnak, de arca inkább kellemes izgalmat tükrözött, semmint félelmet. Fleur Delacourral is összefutott néha a folyosón. A lányból fölényes nyugalom áradt. Krum pedig csak ült a könyvtárban, és a könyveket bújta.

Harrynek most eszébe jutott Sirius, s a gondolat lazított valamicskét a lelkét szorító pánton. Már csak tizenkét órát kell várnia hiszen aznap éjjelre beszélték meg a randevút a klubhelyiség kandallójánál. Ha minden jól megy, találkozni fog Siriusszal – no de mi ment jól az utóbbi időben?

– Nézd, ott van Hagrid! – szólt Hermione.

A fejek erdeje fölött valóban ott vitorlázott Hagrid bozontos üstöke. A két ragacsos csomóból álló frizuráról szerencsére már lemondott. Harry először furcsállta, hogy addig nem vette észre az óriást, de miután felállt, és figyelmesebben odanézett, látta, hogy Hagrid újra meg újra lehajtja fejét-ugyanis Mordon professzorral beszélgetett. Hagrid előtt a szokásos vödörszerű korsó állt, Mordon viszont a saját laposüvegéből iszogatott. Madam Rosmerta, a csinos kocsmárosnő ennek nem örült túlságosan; sértődött pillantásokat vetett Mordonra, miközben begyűjtötte az üres poharakat a szomszédos asztalokról. Bizonyára azt hitte, Mordonnak nem ízlik az ő híres forralt mézbora – de Harry tudta, hogy nem erről van szó. Mordon a legutóbbi sötét varázslatok kivédése órán elmondta a csoportnak, hogy többnyire csak saját készítésű ételeket és italokat fogyaszt, mert tudja, milyen könnyű mérget keverni egy gazdátlanul hagyott pohárba.

Kisvártatva Hagrid és Mordon felálltak – nyilván távozni készültek. Harry integetett Hagridnak, azután rádöbbent, hogy a vadőr nem látja őt. Mordon viszont felkapta a fejét, s mágikus szemét arra a sarokra szegezte, ahol Harry állt. Azután megütögette Hagrid lapockáját (a vállát nem érte el), mondott neki valamit, majd mindketten elindultak Harry és Hermione asztala felé.

– Lám csak, Hermione! – köszönt nagy hangon Hagrid.

– Szia – felelte mosolyogva Hermione.

Mordon bicegve megkerülte az asztalt, majd fölé hajolt; Harry azt hitte, a MAJOM-noteszt veszi szemügyre, de aztán Mordon halkan megszólalt:

– Szép köpenyed van, Potter.

Harrynek elkerekedett a szeme. Ilyen közelről tisztán látszott, hogy Mordon orrából valóban hiányzik egy jókora darab. Az öreg varázsló szája ravasz mosolyra húzódott.

– A tanár úr szeme... mármint a tanár úr átlát...?

– Igen, átlátok az ilyen köpenyeken – felelte nagyon halkan Mordon. – És ennek a képességnek nemegyszer jó hasznát vettem.

Hagrid is rávigyorgott Harryre. Harry tudta, hogy a vadőr nem láthatja őt – de Mordon bizonyára elmondta neki, hogy ott van.

Most Hagrid is az asztal fölé hajolt, mintha kíváncsi lenne a MAJOM-notesz tartalmára, és suttogva, hogy csak Harry hallja, így szólt:

– Gyere le éjfélkor a kunyhómba. Legyen rajtad a köpeny.

Ezután felegyenesedett, majd fennhangon elköszönt Hermionétól, rákacsintott egyet, és Mordonnal együtt távozott.

– Miért akar Hagrid éjfélkor találkozni velem? – szólt megütközve Harry.

– Miért, azt mondta? – kérdezett vissza nem kisebb megütközéssel Hermione. – Mit forgathat a fejében? Harry, szerintem nem biztos, hogy jó ötlet lemenned hozzá... – Hermione aggódva körülpislogott. – A végén még lekésed a találkozót Siriusszal.

Harrynek el kellett ismernie, hogy a lánynak ebben igaza van. Hermione azt javasolta, küldjék le Hedviget egy üzenettel, hogy Harry nem ér rá – feltéve persze, hogy a durcás bagoly hajlandó együttműködni –, Harry mégis úgy döntött, hogy inkább lemegy, és megpróbálja rövidre fogni a randevút Hagriddal. Roppant kíváncsi volt rá, mit akarhat tőle a vadőr – annál is inkább, mivel Hagrid még soha nem hívta le őt a kunyhójába ilyen késői órán.

Harry este úgy tett, mintha korán ágyba akarna bújni; fél tizenkettőkor aztán magára öltötte a láthatatlanná tévő köpenyt, és visszament a klubhelyiségbe. Ott még jó pár griffendéles üldögélt. A Creevey fivéreknek sikerült szerezniük egy rakás Szurkolj CEDRIC DIGGORY-nak-jelvényt, s most azon mesterkedtek, hogy átvarázsolják a feliratot Szurkolj HARRY POTTER-nek-re. Egyelőre azonban csak annyit értek el, hogy a jelvények átváltottak a POTTER, A BÉNÁK BAJNOKÁ-ra, és úgy is maradtak. Harry elosont mellettük, megállt a portrélyuknál, és az órájára nézett. Körülbelül egy percet kellett várnia; akkor – ahogyan azt megbeszélték – Hermione kívülről felnyitotta neki a Kövér Dámát. Harry kimászott a lyukon, odasúgott egy „köszi”-t Hermionénak, és útnak indult.

Aznap tintafekete volt az éj. A parkban csupán két fényforrás tűnt Harry szemébe: Hagrid kunyhójának ablaka, és a beauxbatons-os kocsi, amelyben ugyancsak égtek a fények. Harry még Madame Maxime kiszűrődő hangját is hallotta, mikor bekopogtatott a vadőrlak ajtaján.

– Te vagy az, Harry? – suttogta Hagrid, miután kinyitotta az ajtót, és nem látott senkit.

– Igen. – Harry besurrant a kunyhóba, és lehúzta fejéről a csuklyát. – Miért hívtál le?

– Mutatni akarok valamit – felelte Hagrid.

Nemcsak izgalomtól csillogó szeme, de egész megjelenése azt sugallta, hogy valami nagy eseményre készül. A gomblyukába túlfejlett articsókára emlékeztető virág volt tűzve, s bár a jelek szerint ezúttal lemondott a gépzsír használatáról, azért megpróbálta rendbe szedni frizuráját – legalábbis erre utaltak a hajában fityegő kitört fésűfogak.

– Mit akarsz mutatni? – kérdezte gyanakodva Harry. Vagy tojásokat raktak a szurcsókok, vagy Hagrid megint vásárolt egy háromfejű óriáskutyát valamelyik alkalmi ivócimborájától – így hirtelen és nagyjából ezek voltak a tippjei.

– Gyere utánam, maradj csendben, és tartsd magadon azt a köpenyt! – utasította Hagrid a fiút. – Agyart nem visszük magunkkal, neki nem tetszene...

– Figyelj, Hagrid, nem tudok sokáig maradni... egy órára vissza kell érnem a kastélyba...

Hagrid azonban nem figyelt rá. Kinyitotta az ajtót, és már csörtetett is kifelé az éjszakába. Harry utána szaladt, s meglepődve látta, hogy Hagrid a beauxbatons-os kocsi felé vezeti.

– Hagrid, miért...

– Cssss!

Hagrid hármat koppantott a keresztbe tett aranypálcákkal díszített ajtón.

Az ajtó kinyílt, és megjelent Madame Maxime. Széles vállát most selyemkendő fedte. Mikor meglátta Hagridot, elmosolyodott.

– Áh, 'Ágrid... itt áz idő?

– Bónc-oár – köszönt széles mosollyal Hagrid, s kinyújtotta kezét, hogy lesegítse a hölgyet az aranylépcsőn.

Madame Maxime becsukta maga mögött az ajtót, majd Hagrid a karját nyújtotta neki, s a két óriás elindult a szárnyas lovak karámjának kerítése mentén. Harry egy pillanatig értetlenül bámult utánuk, aztán futva követte őket. Hagrid Madame Maximeot akarta megmutatni neki? De hisz őt akkor látja, amikor csak akarja... nem az a típus, akit nehéz észrevenni...

Úgy tűnt azonban, hogy mégsem Madame Maxime a meglepetés, hanem ő is valami meglepetésre vár. Egy idő után ugyanis kacéran megkérdezte:

– 'Ová visz engem, maga kis 'uncut?

– Mindjár' meg tetszik látni – dörmögte Hagrid. – Nem bánja meg, hogy eljött. Csak aztán el ne mondja senkinek, hogy megmutattam. Ez még hétpecsétes titok.

– Lákát lesz á számon! – felelte Madame Maxime, hosszú fekete szempilláit rezegtetve.

Csak mentek és mentek, mintha sose akarnának megérkezni. Harryt egyre jobban bosszantotta, hogy ott kell loholnia a két embertorony nyomában, s mind gyakrabban pillantott az órájára. Hagrid kitalált valami sületlenséget, és ő a végén még lekési miatta Siriust. Ha nem érnek oda egy percen belül, visszafordul, és itt hagyja Hagridot, hadd folytassa Madame Maxine-mal a holdfényes andalgást...

De ekkor – mikorra már olyan nagyot kerültek a Tiltott Rengeteg széle mentén, hogy a kastély és a tó eltűnt a szemük elől – megütötte valami Harry fülét. Férfihangok, kiáltások – azután egy dobhártyaszaggató, iszonyú üvöltés...

Hagrid és Madame Maxime megkerültek egy kisebb facsoportot, azután megálltak. Harry sietve követte őket – egy pillanatig azt hitte, máglyák körül szaladgáló embereket lát – azután eltátotta a száját, és egy darabig nem is tudta becsukni.

Sárkányok.

Négy kifejlett, hatalmas, vad sárkány. Ott ágaskodtak üvöltve, égnek meredő nyakkal egy palánk határolta kifutóban. Fejük legalább tizenöt méterre volt a földtől, s kitátott, gyilkos fogakkal teli pofájukból tűzoszlopok lövelltek a magasba. Volt köztük egy ezüstöskék, hosszú szarvú – az acsarogva kapkodott a közelében álló varázslók felé; egy sima pikkelyű zöld, amelyik toporzékolt és dobálta magát; egy vörös bőrű, finom aranytüskékkel szegélyezett pofájú, amelyik gomba alakú tűzgomolyagokat okádott; és egy hatalmas fekete, amelyik mind közül a leginkább hasonlított egy óriásgyíkhoz.

A sárkányokat vagy harminc – példányonként hét-nyolc – varázsló igyekezett féken tartani a szörnyetegek nyakára és lábaira csatolt bőrbilincsekről lógó láncok segítségével. Harry megbabonázva meredt a magasba; a fekete sárkány kidüllesztette macskaszerű, függőleges pupillájú szemét – hogy dühében-e vagy félelmében, azt Harry nem tudta eldönteni –, és irtózatos, bömbölő üvöltést hallatott...

– Maradj ott, Hagrid! – kiáltott hátra a deszkakerítéshez legközelebb álló varázsló, aki a fekete sárkány egyik láncát tartotta. – Hatméteres lángot tudnak köpni! Ez a mennydörgő fújt már tizenkét métereset is!

– Hát nem gyönyörűek? – dörmögte elérzékenyülten Hagrid

– Nem bírunk velük! – kiáltotta egy másik varázsló. – Kábító átkot nekik, háromra!

A sárkányőrök mind előhúzták pálcájukat.

– Stupor! – ordították kórusban. A kábító átkok mint megannyi tüzes rakéta, átszelték a sötétséget, s szikraesőt hullatva a sárkányok pikkelyes bőrének ütköztek.

Harry a legközelebb álló sárkányra meredt; az vészesen megtántorodott, s pofáját hatalmasra nyitotta, mintha némán üvöltene. Orrlyuka már csak füstölgött, láng nem tört elő belőle. Azután a szörnyeteg lassan eldőlt. Sok-sok tonna izom és csont zuhant a földre, olyan robajjal, hogy Harry mögött megzörrentek a fák ágai.

A sárkányőrök leeresztették pálcájukat, és az elkábított szörnyetegekhez léptek. Azok még fektükben is akkorák voltak, mint egy-egy kisebb domb. A varázslók sietve megfeszítették a láncokat, s azok végét a pálcájuk segítségével mélyen a földbe hajtott vaskarókhoz rögzítették.

– Megnézzük őket közelebbről? – fordult Madame Maxime-hoz Hagrid, és már vonszolta is a hölgyet a kerítés felé. Harry követte őket. Az a varázsló, aki figyelmeztette Hagridot, hogy ne menjen közelebb, most elindult feléjük – s Harry felismerte benne Charlie Weasleyt.

– Ezzel megvolnánk – szólt zihálva Charlie. – Most egy darabig nyugton maradnak. Útközben álomfűlevet kaptak. Gondoltuk, kellemesebb lesz nekik majd itt a sötétben felébredni – de amint láttad, így se voltak túl jó hangulatban.

– Milyen fajtájú sárkányok ezek, Charlie? – kérdezte Hagrid, a fenségnek kijáró hódolattal bámulva a fekete sárkányt. A szörny szeme résnyire nyitva volt; szembogarának széle sárgán kivillant a ráncos fekete bőrredő alól.

– Ez egy magyar mennydörgősárkány – magyarázta Charlie. – A kékesszürke egy svéd sróforrú, az a kisebb egy közönséges walesi zöld, a vörös pedig egy kínai gömblángsárkány.

Charlie körülnézett. Madame Maxime a palánk mellett sétált, és az elkábított szörnyetegeket nézegette.

– Arról nem volt szó, hogy őt is magaddal hozod – szólt szemrehányóan Charlie. – El fogja mondani a diákjainak, pedig a bajnokok nem tudhatják, mi vár rájuk.

– Gondoltan, biztos örül, ha elhozom – vonta meg a vállát Hagrid, le sem véve szemét a sárkányokról.

– Romantikus randevú, mondhatom – dörmögte fejcsóválva Charlie.

– Négy... – szólt Hagrid. – Minden bajnoknak egy, igaz? Mi lesz a feladatuk? Le kell győzniük őket?

– Nem, ha jól tudom, a sárkányok csak elállják majd az útjukat, és át kell jutniuk rajtuk – felelte Charlie. – Persze mi is ott leszünk. Ha komolyra fordul a dolog, rögtön küldjük az oltóbűbájt. Nőstényeket kértek, amik épp költenek... nem tudom, miért. Mindenesetre nem irigylem azt, aki a mennydörgőt kapja. Alattomos egy bestia. Nézd meg, elöl-hátul életveszélyes.

Charlie pálcájával a fekete sárkány farkára mutatott. Azon végig bronzvörös, tűhegyes tövisek sorakoztak.

Charlie sárkányőrkollégái közül öten odaléptek a mennydörgőhöz. Egy kifeszített vászondarabon gránitszürke tojásokat cipeltek, s azokat most óvatosan lerakták a sárkány mellé. Hagrid vágyakozva felnyögött.

– Megszámoltam a tojásokat, Hagrid! – figyelmeztette Charlie, majd témát váltott: – Hogy van Harry?

– Jól – felelte szórakozottan a vadőr, a sárkánytojásokat bámulva.

– Remélem, akkor is jól lesz, miután találkozott ezekkel – jegyezte meg sötéten Charlie. – Anyának nem is mertem elmondani, mi lesz az első próba. Így is folyton sápítozik... – Charlie utánozni kezdte Mrs Weasley aggódó hangját: – „Ho-gyan engedhették meg, hogy benevezzen arra a tusára, hiszen még olyan kis fiatal! Azt mondták, csak a nagyok jelentkezhetnek!” Miután meg elolvasta azt a cikket a Reggeli Prófétában, egész nap szipogott. „Még ma is sír néha a szülei miatt! Szegénykém, ha én ezt tudom!”

Harry úgy érezte, eleget hallott. Bízva abban, hogy Hagrid nélküle is remekül ellesz a négy sárkány és Madame Maxime társaságában, sarkon fordult, és elindult a kastély felé.

Nem tudta eldönteni, örülne annak, hogy immár tudja, mi vár rá. Talán jobb volt így, hogy már most túlesett az első megdöbbenésen. Ha kedden látja először a sárkányokat, lehet, hogy ott helyben, az egész iskola színe előtt elájul... Ami persze ezek után is megtörténhet... Egyetlen fegyvere a pálcája lesz... Egy szál bottal a kezében kell átverekednie magát egy tizenöt méter magas, tövises hátú, tűzokádó sárkányon – miközben mindenki árgus szemekkel nézi őt. Képtelenség.

Harry sietős léptekkel haladt az erdő széle mentén. Ha beszélni akart Siriusszal, negyedóra múlva ott kellett állnia a kandalló előtt. Márpedig nagyon is akart vele beszélni – annyira, mint még soha senkivel. Még jobban megszaporázta hát lépteit – s akkor egyszerre beleütközött valami ruganyos, szilárd dologba.

Félrecsúszott szemüveggel hátratántorodott, és elesett.

– Au! Ki az? – szólt egy hang valahol fölötte.

Harry gyorsan ellenőrizte, hogy minden tagját takarja-e a köpeny, de nem mozdult. Felnézett az előtte álló sötét alakra, s nyomban felfedezte rajta az ismerős kunkorodó kecskeszakállat... Karkarov volt az.

– Ki az? – kérdezte ismét Karkarov, s gyanakodva körülnézett a sötétben. Harry meg se nyikkant. Karkarov még vagy egy percig forgolódott. Bizonyára úgy vélte, egy állatba ütközött, mert derékmagasságban nézett körbe. Azután visszaosont a fák közé, és folytatta útját a sárkányok kifutójához.

Harry lassan, óvatosan felállt, s – ügyelve arra, hogy léptei ne csapjanak zajt – továbbsietett a kastély felé.

Hogy mit keresett Karkarov az erdőnél, az nem is volt kérdés. Bizonyára az járt a fejében, hogy az éj leple alatt kifürkészheti, mi lesz az első feladat. Talán látta, mikor Hagrid és Madame Maxime elindultak az erdő széle mentén – a két óriást távolról sem volt nehéz észrevenni... s már csupán meg kellett keresnie a távoli hangok forrását, hogy Madame Maxime-hoz hasonlóan ő is megtudja, mi vár kedden a bajnokokra. Most tehát úgy állt a dolog, hogy Cedric lesz az egyetlen versenyző, aki valóban az ismeretlennel néz majd szembe.

Harry megérkezett a kastélyhoz. Beosont a tölgyfa ajtón, és elindult felfelé a márványlépcsőn. Szúrt az oldala a megerőltető tempótól, de nem mert lassítani – alig öt perce maradt rá, hogy a klubhelyiségbe érjen...

– Lárifári – zihálta oda a békésen szunyókáló Kövér Dámának.

– Ahogy gondolod... – motyogta álmosan a Dáma, és szabaddá tette a portrélyukat. Harry bemászott és körülnézett. A klubhelyiség üres volt, s a trágyabűz hiánya arra engedett következtetni, hogy Hermionénak nem kellett használnia a gránátokat.

Harry kibújt a láthatatlanná tévő köpenyből, és letelepedett a kandalló előtt álló karosszékek egyikébe. Körülötte félhomály volt. Csak a pislákoló tűz szolgált némi fénnyel. Egy közeli asztalon még mindig ott hevertek a jelvények, amelyeket a Creevey testvérek megpróbáltak átbűvölni. Most a POTTER, A BÉNÁK LEGBÉNÁBB BAJNOKA felirat díszelgett rajtuk. Harry ismét a tűz felé fordult – és összerezzent ijedtében.

A kandallóban ott lebegett Sirius feje. Ha Harry nem látta volna már korábban Mr. Diggory fejét hasonló helyzetben, bizonyára felordított volna a rémülettől. Így viszont – napok óta először – mosolyra húzódott a szája. Felpattant a székből, lekuporodott a kandalló elé, és az örömtől dadogva így szólt:

– Sirius... de jó... hogy vagy?

A férfi külseje nagy változáson ment keresztül, mióta Harry utoljára látta. Mikor nyár elején búcsút vettek egymástól, Sirius arca sárga és beesett volt, fekete haja pedig hosszú, koszos csimbókokban lógott a vállára. Haja most rövid és tiszta, arca pedig telt és egészséges színű volt. Jóval fiatalabbnak tűn így – nagyjából úgy festett, mint azon a fényképen, ami Harry szüleinek esküvőén készült róla.

– Most az a fontos, hogy te hogy vagy – felelte a fej komoly arccal.

– Én...- Harry azt akarta mondani: „jól”, de ezt az egy szót nem bírta kiejteni. Kimondott viszont helyette ezer másikat. Ömlöttek belőle a szavak. Elmondta, hogy senki nem hisz neki, hogy mindenki azt gondolja, önszántából jelentkezett bajnoknak, hogy Rita Vitrol mindenfélét hazudott róla a Reggeli Prófétában, hogy lépten-nyomon gúnyolják és sértegetik, s hogy még Ron is képmutatónak tartja, és féltékeny az állítólagos sikerére...

– ...s most meg Hagrid megmutatta, mi lesz az első próba, és sárkányok lesznek, Sirius, sárkányok! Végem van...- fejezte be keserű monológját.

Sirius gondterhelten ráncolta a homlokát. Szemében még mindig a megkínzottak tompa, háborodott tekintete ült, azkabani kínjainak nem múló emlékeként. Türelmesen kivárta, amíg Harry panaszáradata elapad, s csak azután szólalt meg:

– A sárkányokkal el lehet bánni, Harry, de erről majd később. Sietnünk kell, nem maradhatok sokáig. Behatoltam egy varázslócsalád házába, az ő kandallójukat használom, de bár melyik percben hazaérhetnek. Figyelmeztetnem kell téged egy-két dologra.

– Mire? – kérdezte csodálkozva Harry. Nemigen tudott olyan dolgot elképzelni, ami fenyegetőbb lenne a sárkányoknál.

– Vigyázz Karkarovval – felelte Sirius. – Ő egykor halálfaló volt. Tudod, kik azok a halálfalók, ugye?

– Igen... de... mi?

– Elkapták, együtt ültünk az Azkabanban, de aztán őt szabadlábra helyezték. Biztosra veszem, hogy ezért akart Dumbledore az idén egy aurort a Roxfortba – hogy legyen, aki rajta tartja a szemét. Karkarovot Mordon tartóztatta le. Ő küldte Karkarovot az Azkabanba.

– Karkarovot elítélték, aztán szabadlábra helyezték? – Harry úgy érezte, agya képtelen befogadni ezt az újabb megdöbbentő információt. – De hát miért?

– Mert a minisztérium vádalkut kötött vele – felelte komoran Sirius. – Karkarov kijelentette, hogy belátta tévedését, megbánta bűneit... és felsorolt jó pár nevet. Más embereket küldött maga helyett a börtönbe. Gondolhatod, hogy nem valami népszerű az Azkaban lakói körében. Úgy hírlik, szabadulása óta gondja van rá, hogy minden diák, aki megfordul az iskolájában, alaposan elsajátítsa a fekete mágiát... Úgyhogy légy óvatos a Durmstrang bajnokával.

– Jó... értem – szólt töprengve Harry. – De... gondolod, hogy Karkarov nevezett be engem? Mert ha igen, akkor nagyon jó színész. Ő tiltakozott a leghangosabban, amikor a serleg kidobta a nevem.

– Hogy jó színész, az nem kétséges – felelte Sirius. – Másképpen nem tudta volna elérni, hogy a Mágiaügyi Minisztérium szabadon engedje. Egyébként én is olvasom a Reggeli Prófétát, Harry...

– Ahogy mindenki más, sajnos – vetette közbe keserűen Harry.

– ...és annak a Vitrol nevű nőnek az egyik múlt havi cikkéből kiderült, hogy Mordon házát támadás érte az elutazása előtti éjszakán. Igen, tudom, hogy Vitrol szerint az egész vaklárma volt – tette hozzá gyorsan, látva, hogy Harry közbe akar szólni –, de nem értek egyet vele. Szerintem valaki meg akarta akadályozni, hogy Mordon eljusson a Roxfortba. Az a valaki ugyanis pontosan tudta, hogy Mordon megnehezítheti a dolgát. Az ügyben nem volt alapos vizsgálat, hiszen Rémszem nap mint nap betörőket fedez fel a háza körül. De ez korántsem jelenti azt, hogy mindig téved. Mordon a minisztérium legjobb aurora volt.

– Na és... mi következik mindebből? – kérdezte Harry. – Gondolod, hogy Karkarov meg akar ölni engem? De hát miért?

Sirius habozott.

– Különös híreket hallottam az utóbbi időben – szólalt meg végül. – A halálfalók feltűnően felbátorodtak. A Kviddics Világkupadöntőjén is megmutatták magukat, nem igaz? Valaki felküldte a Sötét Jegyet... No és az a másik dolog. Hallottál róla, hogy egy minisztériumi boszorkánynak nyoma veszett?

– Bertha Jorkinsra gondolsz?

– Igen. Albániában tűnt el, vagyis pontosan ott, ahol Voldemortot utoljára látták... Jorkins pedig biztosan tudott a Trimágus Tusáról.

– Lehet... – mondta bizonytalanul Harry. – De nem valószínű, hogy csak úgy belesétált Voldemort karjaiba.

– Történetesen ismerem Bertha Jorkinst – felelte komoran Sirius. – Néhány évfolyammal felettünk járt a Roxfortba, és már akkor se volt normális. Az a nő mindenbe beleüti az orrát, viszont esze egy fikarcnyi sincs. Ez így nem túl jó kombináció. Ha valaki csapdába akarja csalni Bertha Jorkinst, nem kell túlságosan megerőltetnie magát.

– Szóval... Voldemort tudomást szerezhetett a tusáról? – kérdezte Harry. – Erre célzol? Gondolod, hogy Karkarov az ő utasításait követi?

– Nem tudom – felelte nyugtalanul Sirius. – Tényleg nem tudom... Karkarov nem az a fajta ember, aki visszatér a gyenge Voldemorthoz. De bárki is dobta be a nevedet, jó oka volt rá, a tusa pedig alkalmat kínál rá, hogy balesetnek álcázott merényletet kövessenek el ellened.

– Zseniális ötlet – motyogta keserűen Harry. – Előkészítették a terepet, a többit a sárkányokra bízzák.

– Igen, igen... lássuk a sárkányokat – folytatta sietve. Sirius. – Van egy jó módszer, Harry. A kábító átokkal ne is próbálkozz – vagy fél tucat varázsló együttes átka tud csak ki ütni egy ilyen erős és varázzsal teli szörnyeteget.

– Igen, láttam, amikor elintézték őket...

– De egyedül is ártalmatlanná tudod tenni a sárkányt. A bűbáj, amit el kell végezned, nagyon egyszerű. Csak...

Harry figyelmeztetően felemelte a kezét, és torkában dobogó szívvel hallgatózott. Valaki közeledett a csigalépcsőn.

– Menj el! – sziszegte oda Siriusnak. – Gyorsan! Jön valaki!

Harry felpattant, és a tűz elé állt – tudta, ha valaki meglátná Sirius fejét a Roxfort falai közt, abból hatalmas botrány lenne... a minisztériumot is bevonnák... őt faggatni kezdenék Sirius hollétéről...

A háta mögött halk pukkanás jelezte, hogy Sirius eltűnt a tűzből. Harry a csigalépcső alja felé meredt – ki lehet az, aki hajnali egykor sétálni indul, és aki miatt Sirius nem mondhatta el, hogyan kell elbánni egy sárkánnyal?

Ron volt az, barna pizsamában. Mikor meglátta Harryt, megtorpant, azután körülnézett a klubhelyiségben.

– Kivel beszélgettél? – kérdezte.

– Mit érdekel az téged? – csattant fel Harry. – Különben is, mit keresel itt ilyenkor?

– Láttam, hogy nem vagy az ágyadban, és... – Ron elharapta a mondatot, és vállat vont. – Semmit. Megyek, lefekszem.

– Gondoltad, szaglászol utánam egy kicsit, mi? – kiabálta Harry. Tudta, hogy Ronnak foganna sem volt róla, mit zavar meg, s hogy Ron nem szándékosan tette, amit tett, de nem érdekelte – ebben a pillanatban mindent gyűlölt Ronban, még a pizsamája szárából kilógó bokáját is.

– Nagyon sajnálom – felelte Ron dühtől kivörösödött arccal. – Tudhattam volna, hogy nem szabad zavarni téged. Fel is megyek, hogy nyugodtan gyakorolhass a következő interjúdra.

Harry felkapott egy POTTER, A BÉNÁK LEGBÉNÁBB BAJNOKA feliratú kitűzőt, és teljes erőből Ron felé hajította. A jelvény homlokon találta Ront.

– Tessék! – sziszegte Harry. – Tedd el, hogy legyen mit viselned kedden. Ha szerencséd van, most már sebhelyed is lesz... Az minden vágyad, nem?

Azzal dühösen elindult a csigalépcső felé. Azt várta, hogy Ron az útjába áll, sőt szinte kívánta, hogy barátja jól orrba vágja – de Ron csak állt ott kinőtt pizsamájában, mozdulatlanul, s Harry – bár miután felrohant a lépcsőn, még sokáig éberen feküdt az ágyán – nem is hallotta visszatérni őt a hálóterembe.

Huszadik fejezet

Az első próba

Vasárnap reggel Harrynek ébredése pillanatától fogva csak a sárkányok jártak a fejében. Szórakozottsága olyan mértékű volt, hogy még az öltözködés is komoly problémát jelentett számára – például öt perc után döbbent csak rá, hogy a zokni helyett a süvegébe próbál bebújni a lábával. Mikor végre sikerült minden testrészére felhúznia a megfelelő ruhadarabot, elindult megkeresni Hermionét. A lány a nagyteremben, a Griffendél asztalánál ült, s épp a reggelijét fogyasztotta Ginny társaságában. Harry úgy érezte, ő maga egy falatot sem bírna lenyelni, de azért megvárta, amíg Hermione végez a kásájával. Akkor aztán karon ragadta a lányt, és kivonszolta magával a parkba. Tettek egy hosszú sétát a tóparton; közben Harry beszámolt a sárkányokról, és elmesélte, mi mindent mondott neki Sirius.

Hermionét megdöbbentette a Karkarovval kapcsolatos hír, de a sárkányok problémáját sokkal égetőbbnek tartotta.

– Az a legfontosabb, hogy túléld a keddi napot – mondta. – Karkarovval ráérünk később foglalkozni.

Háromszor is körbesétálták a tavat, de nem jutott eszükbe semmilyen épkézláb bűbáj, amivel ártalmatlanná lehet tenni egy sárkányt. Végül úgy döntöttek, hogy a könyvtárban folytatják a kutatást. Ott Harry az asztalukhoz hordta az összes könyvet, amit csak a sárkányokról talált, majd nekiláttak, hogy átrágják magukat a jókora kupacon.

– Karom-manikűr távbűbájjal... a pikkelypenész kezelése... nem, nem, ezt a Hagrid-féle flúgosoknak írták, akik ápolgatni akarják őket...

– A sárkányokat igen nehéz elpusztítani, mivel ősi varázzsal átitatott, vastag bőrükön csak a legerősebb átkok képesek áthatolni... De Sirius azt mondta, elég egy egyszerű bűbáj...

– Akkor nézzünk meg pár közönséges varázsigés könyvet – javasolta Harry, azzal félredobta a Kedvencünk: a sárkány című kötetet, és újabb gyűjtőútra indult a polcok között.

Ezúttal egy halom bűbájgyűjteménnyel tért vissza. Letette őket az asztalra, leült, és hozzálátott áttanulmányozásukhoz. Közben Hermione végig ott sutyorgott az oldalánál.

– Hát igen, vannak átváltoztató bűbájok... de mi értelme lenne átváltoztatni? Bár igaz, csinálhatnál mondjuk gumicukrot a fogából, hogy legalább azzal ne tudjon megsebezni... Csak az baj, amit az a könyv is írt, hogy kevés bűbáj hatol át a bőrén... mondanám, hogy változtasd át az egész sárkányt, de egy ekkora szörnyeteggel szerintem még McGalagonynak is gondja lenne... Hoppá! Várjunk csak! Lehet, hogy önmagadat kellene elvarázsolnod. Mondjuk adhatnál magadnak emberfeletti képességeket. De hát az sem egy egyszerű bűbáj... Órán még nem is tanultunk egy olyan varázst se, én is csak azért tudok róluk valamennyit, mert megcsináltam néhány RBF felkészítő tesztet...

– Hermione – sziszegte összeszorított fogakkal Harry. – Be tudnád fogni egy percre a szádat? Koncentrálni próbálok.

Hanem miután Hermione elhallgatott, csupán annyi történt, hogy monoton zümmögés hangzott fel Harry fejében, amitől megint csak nem tudott koncentrálni. Tanácstalanul böngészte a Száz fontos rontás hirtelen haragúaknak tartalomjegyzékét: skalpolás egy mozdulattal... de hát a sárkánynak nincs haja... borsos lehelet... az meg csak növelné a tűzerejét... nyelvtüskék növesztése... még csak az kellene, hogy ott is tüskéi legyenek...

– Jaj, már megint itt van! – nyögött fel Hermione. – Miért nem tud a rozzant bárkáján olvasni!?

Viktor Krum kacsázott be a könyvtárba. Elhaladtában mogorva pillantást vetett Harry és Hermione párosára, aztán leült a legtávolabbi sarokba, és nyomban beletemetkezett könyveibe.

– Gyere, Harry, menjünk fel a toronyba! Egy perc, és megjönnek a viháncoló rajongói...

És valóban – még félúton sem jártak az ajtó felé, mikor lábujjhegyen osonó lányok csoportja jött szembe velük – egyikük még bolgár nemzeti színű sálat is kötött a derekára.

Harry nem sokat aludt aznap éjjel, s hétfő reggel – több mint három év alatt először – komolyan fontolóra vette, hogy megszökik a Roxfortból. Mikor azonban a reggelinél körülnézett a nagyteremben, nyomban rádöbbent, hogy képtelen volna otthagyni az iskolát. A Roxfort volt az egyetlen hely, ahol legalább néhanapján boldog volt...

Úgy döntött, mégiscsak jobb a Roxfortban farkasszemet nézni egy sárkánnyal, mint a Privet Drive-on Dudleyval – s ez a gondolat megnyugtatta egy kicsit. Nagy nehezen legyűrte sült szalonnáját (a nyelőcsöve is mintha szokásos átmérőjének töredékére szűkült volna), aztán, amikor Hermionéval felálltak az asztaltól, megpillantotta Cedric Diggoryt, aki ugyancsak épp indulni készült.

Cedric nem tud a sárkányokról, gondolta. Méghozzá a bajnokok közül egyedül, ha igaz, hogy Karkarov és Madame Maxime szóltak a dologról Krumnak és Fleurnek...

Ahogy a távozó Cedric után nézett, megszilárdult benne az elhatározás.

– Az üvegházaknál találkozunk, Hermione – fordult a lányhoz. – Menj előre, majd utolérlek.

– El fogsz késni, Harry, mindjárt becsöngetnek...

– Menj csak előre, jó?

Mire Harry a márványlépcső aljához ért, Cedric már a fordulóban járt. Hatodéves barátai vették körül; Harry nem akart a jelenlétükben beszélni Cedrickel, már csak azért sem, mert Cedric barátai is azok közé tartoztak, akik előszeretettel idézgették neki Rita Vitrol cikkét. Tisztes távolságból követte hát a hugrabugos csoportot, és látta, hogy azok a bűbájtanterem felé tartanak. Ettől támadt egy ötlete. Megállt, elővette pálcáját, és gondosan célzott.

– Diffindo!

Cedric táskája szétszakadt. Pergamentekercsek, pennák és könyvek potyogtak ki belőle, s néhány tintásüveg össze is tört a folyosó kövén.

– Hagyjátok csak, majd én összeszedem – szólt bosszús sóhajjal Cedric, mikor barátai segíteni akartak neki. – Mondjátok meg Flitwicknek, hogy mindjárt megyek. Menjetek csak...

Harry pontosan ebben reménykedett. Gyorsan visszadugta pálcáját a zsebébe, megvárta, amíg Cedric barátai bemennek a terembe, majd sietve elindult a folyosón, ahol most már csak ő és Cedric maradtak.

– Szia – köszönt Cedric, kezében Az átváltoztatásról haladóknak című tankönyv tintában úszó példányával. – Elszakadt a táskám... pedig a nyáron kaptam...

– Cedric – szólt Harry –, az első próbán sárkányok lesznek.

– Micsoda? – nézett fel Cedric.

– Sárkányok – hadarta Harry, és Flitwick tanterme felé pislogott, attól tartva, hogy a tanár esetleg kijön megnézni, mi van Cedrickel. – Négy sárkányt hoztak, mindenkinek egyet. Valami olyasmi lesz a feladat, hogy elállják az utat, és át kell jutni rajtuk.

Cedric megrökönyödve nézett rá; szürke szemében Harry felfedezte annak a páni félelemnek a szikráját, ami őt már szombat este óta kínozta.

– Ez biztos? – kérdezte fojtott hangon Cedric.

– Holtbiztos – bólintott Harry. – A saját szememmel láttam őket.

– De hát hogyan jöttél rá? Nem lenne szabad előre tudnunk...

– Az nem fontos – felelte gyorsan Harry. Tudta, hogy Hagridot felelősségre vonnák, ha elmondaná a részleteket. – De nem csak én tudok a sárkányokról. Karkarov és Madame Maxime is látták őket, ők pedig biztosan figyelmeztették Krumot és Fleurt.

Cedric felegyenesedett. Mindkét karja tele volt tintafoltos pennákkal, pergamenekkel és könyvekkel. Vállán ott lógott szakadt táskája. Értetlen, szinte gyanakvó pillantással nézett Harryre.

– Miért mondod ezt el nekem? – kérdezte.

Most Harryn volt az értetlenkedés sora. Biztosra vette, hogy Cedric nem tenné fel ezt a kérdést, ha látta volna a sárkányokat. Harry még a legádázabb ellenségének se kívánta volna, hogy felkészületlenül találkozzon azokkal a szörnyetegekkel – na jó, talán Malfoynak és Pitonnak igen...

– Így sportszerű, nem? – mondta. – Most már mind a négyen tudjuk... egyenlő esélyekkel indulunk.

Cedric még mindig bizalmatlanul nézett rá, de ekkor Harry fülét megütötte az ismerős döngő léptek zaja. Megfordult, és megpillantotta Rémszem Mordont, aki épp akkor lépett ki egy közeli terem ajtaján.

– Gyere velem, Potter! – recsegte Mordon. – Te pedig menj be az órádra, Diggory.

Harry szorongva nézett az öreg varázslóra. Mordon talán kihallgatta őket?

– Öhm... tanár úr, nekem is gyógynövénytanórán kellene lennem...

– Azzal most ne törődj, Potter. Gyerünk a szobámba...

Harry elindult Mordon oldalán, és kétségbeesetten töprengeni kezdett. Mit akarhat tőle Mordon? Megpróbálja kiszedni belőle, hogyan szerzett tudomást a sárkányokról? Aztán elmegy Dumbledore-hoz, és feljelenti Hagridot? Vagy egyszerűen csak görénnyé változtatja őt? Végül is görényként könnyebben el tudna szaladni a sárkány mellett, hisz az tizenöt méter magasról nem sokat látna belőle...

Beértek Mordon szobájába. A varázsló becsukta az ajtót, majd Harry felé fordult, és mind normális, mind mágikus szemét rászegezte.

– Derék dolog volt, amit az imént tettél, Potter – szólt csendesen.

Harry nem tudta, mit feleljen. Dicséretre számított a legkevésbé.

– Ülj le! – dörmögte Mordon.

Harry engedelmeskedett, és körülnézett a helyiségben. Korábban is járt már itt, amikor még mások használták a szobát. Lockhart idejében a falakat a professzor mosolygó, integető képei borították, Lupin pedig azokat az egzotikus kis szörnyeket tárolta itt, amelyeket órai bemutatás végett hozatott az iskolába. Most nem voltak se képek, se szörnyecskék, volt viszont helyettük rengeteg furcsa tárgy – olyan tárgyak, amelyekről Harry feltételezte, hogy Mordon akkoriban használta őket, mikor még aurorként dolgozott.

Az íróasztalon egy jókora repedt üvegpörgettyű állt. Harry tudta, hogy az egy gyanuszkóp – hasonló pörgettyűje neki is volt, ha nem is olyan nagy, mint Mordoné. A sarokban, egy kisebb asztalon, aranyszínű, ágas-bogas szobaantennához hasonlatos szerkezet állt, amit talán csak az különböztetett meg egy közönséges antennától, hogy folyamatosan zümmögött. Harryvel szemben a falon tükörszerű üveglap lógott, mely azonban nem a szoba képét mutatta, hanem elmosódott alakok mozogtak benne.

– Látom, tetszenek az álságdetektoraim – szólt Mordon, Harry arcát fürkészve.

– Az micsoda? – kérdezte Harry, az ágas-bogas antennára mutatva.

– Egy úgynevezett Subrosaszenzor. Vibrálni kezd, ha titkolózást vagy hazugságot érzékel. Itt persze nem tudom használni a sok zavaró jel miatt – a diákok lépten-nyomon hazudoznak, például arról, hogy miért nem írták meg a leckéjüket.

Mióta itt vagyok, egyfolytában zümmög. A gyanuszkópot is ki kellett kapcsolnom, mert folyton fütyült. Nagyon érzékeny, egy kilométeren belül mindent jelez. Persze meglehet, hogy mást is fog, nem csak a gyerekek huncutságait – tette hozzá mogorván.

– És mire való a tükör?

– Ó, az a malíciamutatóm. Látod benne a lopakodó alakokat? Addig nem kell tartanom tőlük, amíg meg nem látom a szemük fehérjét. De akkor kinyitom a ládámat...

Mordon rövid, rekedt kacajt hallatott, és rámutatott az ablak alatt álló jókora ládára. A ládán egymás mellett hét kulcslyuk volt. Harry elképzelte, mi minden lehet benne, de Mordon nem hagyta sokáig tűnődni.

– Szóval tudsz a sárkányokról, Potter.

Harry habozott. Ettől a témától tartott – de ha már Cedricnek nem mondta el, Mordonnak se fogja elárulni, hogy Hagrid megszegte a verseny szabályait.

– Nincs abban semmi – folytatta Mordon, miközben leült, és elégedett nyögéssel kinyújtotta falábát. – A csalás hagyományosan a Trimágus Tusa része. Mindig is az volt.

– Én nem csaltam... – ellenkezett Harry. – Véletlenül tudtam meg...

Mordon elvigyorodott.

– Nem vádoltalak, fiam. Dumbledore-nak is megmondtam, hogy itt csak ő veszi komolyan a nemes eszményeket – a vén Karkarovnak és Madame Maxime-nak ez eszében sincs. Ők mindent elmondanak a bajnokaiknak, amit csak tudnak. Mindenáron nyerni akarnak. Le akarják győzni Dumbledore-t, hogy megmutassák, ő is csak ember.

Mordon újra felkacagott, és olyan sebesen pörgette meg mágikus szemét, hogy még nézni is szédítő volt.

– Na és... kitaláltad már, hogyan fogod lóvá tenni a sárkányodat? – kérdezte.

– Nem – felelte Harry.

– Én nem mondom meg, hogyan csináld – recsegte Mordon. – Nekem nem kenyerem a kivételezés. De adok neked néhány általános érvényű jó tanácsot. Az első: azt csináld, amihez értesz.

– Nem értek semmihez... – bukott ki a válasz Harryből.

– Már megbocsáss – mordult fel Mordon –, de én nem azért vagyok itt, hogy meghazudtolj! Gondolkozz! Miben vagy a legjobb?

Harry koncentrálni próbált. Tényleg, miben a legjobb? Erre végül is nem nehéz válaszolni...

– A kviddicsben... – felelte kedvetlenül. – Sokra megyek vele, mondhatom...

– Így van – bólintott Mordon. Olyan feszülten bámult Harryre, hogy még mágikus szeme is alig-alig mozdult. – Ha igaz, amit beszélnek, átkozottul jó seprűlovas vagy.

– Igen, de ... – Harry a varázslóra meredt. – Nem vihetem magammal a seprűm. Csak a pálcám lehet nálam.

– A második általános érvényű tanácsom a következő – emelte fel a hangját Mordon. – Egy egyszerű kis bűbáj segítségével szerezd meg, amire szükséged van.

Harry értetlenül nézett rá. Mire van szüksége?

– Gondolkozz, fiam... – biztatta Mordon. – Rakd össze... Hiszen pofonegyszerű...

És akkor beugrott Harrynek. Az erőssége a repülés. Legjobb tesz tehát, ha elrepül a sárkány mellett. Ehhez szüksége lesz a Tűzvillámra. A Tűzvillámot pedig úgy szerezheti meg, ha...

– Hermione... – suttogta Harry tíz perccel később, miután megérkezett a hármas számú üvegházba, és motyogva elnézést kért Bimba professzortól – ...Hermione, segítened kell nekem.

– Miért, eddig vajon mit csináltam? – suttogta vissza a lány, s aggódva pislogott Harryre a metszésre váró kocsonyabokor reszkető ágai között.

– Hermione... Holnap délutánra muszáj megtanulnom a begyűjtőbűbájt.

Nekiveselkedtek hát a gyakorlásnak. Az ebédet kihagyták, helyette kerestek egy üres tantermet, ahol Harry zavartalanul röptethette a tárgyakat. Még mindig nem ment neki igazán jól a dolog. A könyvek és pennák elindultak ugyan felé, de általában már félúton kifogytak a lendületből, és kényszerleszállást hajtottak végre a padlón.

– Koncentrálj, Harry, koncentrálj...

– Mit gondolsz, mit csinálok? – mérgelődött Harry. – Csak épp folyton egy rusnya nagy sárkány lebeg a szemem előtt... Na jó, megpróbálom újra...

A gyakorlás kedvéért szívesen kihagyta volna a jóslástant, de Hermione nem volt hajlandó mulasztani a saját számmisztikaórájáról, egyedül pedig nem volt értelme küszködnie. Végigszenvedett hát több mint hatvan percet Trelawney professzorral, aki az óra nagy részében azt fejtegette, hogy a Mars és a Szaturnusz egymáshoz viszonyított helyzete miatt a júliusban születetteknek fel kell készülniük a hirtelen, erőszakos halálra.

– Micsoda megkönnyebbülés – jegyezte meg fennhangon Harry, mikor már nem bírta tovább idegekkel. – Mindig is hirtelen halálra vágytam, hogy ne kelljen sokat szenvednem.

Egy pillanatig úgy tűnt, Ron elneveti magát – legalábbis napok óta először Harry szemébe nézett. Harry azonban haragtartóbb volt annál, hogy viszonozza a gesztust. Az óra további részét azzal töltötte, hogy apró tárgyakat próbált magához bűvölni az asztal alatt. Egy légy bele is röpült a markába, de ezt nem merte egyértelmű sikerként elkönyvelni – talán csak a légy volt túl ostoba.

A jóslástanóra után leküzdött néhány falatot a nagyteremben, majd a láthatatlanná tévő köpeny rejtekében visszatért Hermionéval az üres terembe. Jóval éjfél utánig gyakoroltak. Még tovább is maradtak volna, de akkor betévedt a terembe Hóborc. A kopogószellem úgy tett, mintha azt hinné, Harry örül, ha megdobálják – és elkezdte székekkel hajigálni. Harry és Hermione tudták, hogy a zaj előbb-utóbb odacsalja Fricset, ezért inkább kereket oldottak. Felmentek a Griffendéltorony klubhelyiségébe, amit szerencsére üresen találtak.

Az óra már rég elütötte az egyet, mire Harry végre belejött a dologba; hajnali kettőre aztán már kisebb domb gyűlt össze körülötte – voltak ott könyvek, pennák, felborult székek, egy régi köpkőkészlet, sőt ott gubbasztott a lábánál Neville varangya, Trevor is.

– Most már sokkal jobban megy – szólt fáradt, de elégedett mosollyal Hermione.

– Látod, milyen egyszerű rávenni engem, hogy megtanuljam a leckét? – jegyezte meg Harry, miközben odadobott Hermionénak egy rúnaszótárt. – Csak sárkányokkal kell fenyegetni. Na jó... – Újra felemelte pálcáját. – Invito – szótár!

A vaskos könyv kiugrott Hermione kezéből, átrepült a klubhelyiségen, és Harry tenyerén landolt.

– Megtanultad, Harry, megtanultad! – lelkendezett Hermione.

– Majd meglátjuk, hogy holnap is sikerül-e. A Tűzvillám sokkal messzebb lesz tőlem, mint ezek a holmik itt. A hálóteremből kell majd lebővölnöm a parkba...

– A távolság nem lényeges – legyintett Hermione. – Ha jó erősen koncentrálsz rá, odarepül hozzád, meglátod. De most már feküdjünk le... Holnap nehéz napod lesz.

Aznap este Harrynek annyira lekötötte a figyelmét a begyűjtőbűbáj gyakorlása, hogy még félni is elfelejtett. Másnap reggel azonban bőségesen pótolta ezt a mulasztását. Persze nemcsak ő izgult – a feszült várakozás az összes tanár és diák hangulatára rányomta bélyegét. Csak délig tartott a tanítás, hogy a nézőknek legyen idejük elsétálni az erdőn túlra, a sárkányok kifutójához.

Harry ezen a napon valahogy mindenkit idegennek érzett maga körül – nemcsak azokat, akik a zsebkendőjüket ajánlgatták, hogy kibőghesse magát, de azokat is, akik sok sikert kívántak neki. Szörnyű feszültség lett úrrá rajta – komolyan tartott tőle, hogy a küzdőtérre lépve valamiféle idegrohamot fog kapni, és elkezd mindenkit megátkozni maga körül.

Az idő aznap még a korábbinál is furcsábban viselkedett; nem vánszorgott, nem is rohant, mint az elmúlt napokban, hanem nagy ugrásokban haladt. Egyik pillanatban Harry még mágiatörténetórán ült, a következőben pedig már ebédelni ment... aztán egyszerre – mikor épp azon töprengett, hogy ki lopta el a délelőttöt, s vele az utolsó sárkánymentes órákat – felbukkant a semmiből McGalagony, és a nagyteremben minden fej feléjük fordult.

– Jöjjön, Potter... Odalent már várják a bajnokokat. Fel kell készülniük a próbára.

– Megyek – bólintott Harry, és felállt. Villája csörömpölve csattant a tányéron.

– Kéz-és lábtörést, Harry! – súgta oda neki Hermione. – Menni fog, meglátod!

– Persze, persze... – motyogta elhaló hangon Harry, s McGalagony oldalán elindult kifelé a nagyteremből.

A tanárnő sem tűnt éppenséggel nyugodtnak, sőt majdnem olyan aggodalmas arcot vágott, mint Hermione. Mikor már lefelé lépkedtek a bejárati lépcsősoron a hideg novemberi délutánban, McGalagony Harry vállára tette a kezét.

– Próbálja megőrizni a nyugalmát – szólt. – Nem szabad pánikba esnie. Diplomás varázslók lesznek maguk körül... Rögtön közbelépnek, ha valami komoly baj fenyegetné magukat. Nem kell hősködnie, senki nem vár csodákat magától... Jól érzi magát, Potter?

– Igen. – Harrynek úgy tűnt, mintha valaki más mondaná ki helyette a magabiztos szavakat. – Minden rendben.

McGalagonnyal megkerülték a Tiltott Rengeteget. Mielőtt azonban elérték volna az utolsó facsoportot, egy időközben felállított nagy sátor állta útjukat, eltakarva a sárkányok kifutóját.

– Ide kell majd bemennie – szólt McGalagony, kissé remegő hangon. – A sátorban fogja megvárni, amíg sorra kerül.

Mr. Bumfolt már bent van... Ő fogja elmondani maguknak, hogy... hogy mi a feladatuk. Sok sikert.

– Köszönöm – felelte a Harry szájával beszélő rekedt, távoli hang. McGalagony sarkon fordult, és távozott, Harry pedig belépett a sátorba.

Fleur Delacour a sarokban üldögélt egy alacsony széken. Fensőbbséges nyugalma mostanra semmivé foszlott – sápadt volt, és láthatóan szorongott. Viktor Krum a szokásosnál is mogorvább arcot vágott, amiből Harry arra következtetett, hogy nála ez a feszültség jele. Cedric fel-alá járkált a sátorban. Megeresztett egy halvány mosolyt a belépő Harry felé, aki komoly csatát vívott arcizmaival, de végül sikerült visszamosolyognia.

– Nagyszerű! – kiáltott fel lelkesen Bumfolt, mikor megpillantotta Harryt. – Kerülj beljebb, Harry, kerülj beljebb! Érezd otthon magad!

Bumfolt ismét csíkos-darazsas talárját viselte, s ettől úgy festett mint egy groteszk, kövér rajzfilmfigura.

– Végre együtt a hősök csapata! – harsogta vidáman. – Jöhet az eligazítás. Nos, megvárjuk, amíg a közönség bevonul a nézőtérre, azután az orrotok alá dugom ezt a kis zsákot... – E szavakkal felmutatott és megrázott egy piros selyemzsákocskát – amiből kihúzzátok majd annak a... valaminek a kicsinyített mását, amivel szembe kell néznetek. Mert hogy ugyebár négyféle ilyen valami van. És még egy dolgot el akartam mondani... Ja, igen, magát a feladatot... Meg kell szereznetek az aranytojást!

Harry a többiekre pillantott. Cedric bólintott, jelezve, hogy megértette a feladatot, aztán tovább sétált fel-alá a sátorban, immár zöldes árnyalatú arccal. Fleur Delacour és Krum egyáltalán nem reagáltak Bumfolt szavaira. Talán azért – gondolta Harry –, mert hozzá hasonlóan ők is féltek, hogy ha kinyitják a szájukat, azon rögtön kijön a reggeli. De hát ők legalább önként jelentkeztek erre a rémálomra...

Az idő ismét ugrott egyet, s már fel is hangzott a nézőtérre bevonuló diáksereg zsivaja. Nevetgélve, tréfálkozva haladtak el a sátor mellett. Harry úgy érezte, világok választják el ezektől az emberektől. De mire ezt végiggondolta, Bumfolt már nyitotta is a selyemzsákocskát.

– Hölgyeké az elsőbbség – szólt, és Fleur Delacour felé nyújtotta a zsák száját.

A lány belenyúlt a zsákba, s mikor kihúzta remegő kezét, abban egy sárkány kicsiny, de élethű modellje ficánkolt – egy walesi zöldsárkányé. Az apró szörnyeteg nyakában lógó táblácskán a kettes szám állt. Fleur arca nem árult el meglepetést, inkább eltökéltséget tükrözött – Harry ebből arra következtetett, hogy Madame Maxime valóban beszámolt a lánynak a sárkányokról.

Ugyanez érvényes volt Krumra is. Ő a kínai gömblángsárkányt húzta ki, s vele a hármas számot. A szeme se rebbent; leszegte fejét, és a cipője orrát bámulta.

Cedric következett; belenyúlt a zsákba, és kihúzta a svéd sróforrút, nyakában az egyes számmal. Harry jó tudta, mi maradt neki: kivette az utolsót, a négyes számot viselő magyar mennydörgősárkányt. A tenyerén ülő miniatűr modell kitárta szárnyát, és vicsorgott parányi szájával.

– Ezzel is megvolnánk – szólt elégedetten Bumfolt. – Most már tudjuk, kinek melyik sárkány jut, a számok pedig elárulják, milyen sorrendben fogunk behívni benneteket. Most sajnos el kell búcsúznom, mert én kommentálom az eseményeket. Cedric, te vagy az első... ha meghallod a sípszót, gyere ki a kifutóba, rendben? Harry... kijönnél egy szóra?

– Öö... persze – motyogta Harry.

Engedelmesen követte Bumfoltot, aki az erdő széléhez vezette őt, majd megállt, és a szemébe nézett. – Jól vagy, Harry? – kérdezte atyai jóindulattal. – Nincs szükséged valamire?

– Tessék?... Ja, nem, nincs, köszönöm.

– Tudod már, hogyan fogod csinálni? – Bumfolt cinkosan rákacsintott Harryre. – Mert ha nem, szívesen adok pár hasznos tanácsot... Végül is – folytatta, suttogóra fogva a hangját – senkinek sem jó az, ha túl nagy hendikeppel indulsz... Szóval ha bármiben segíthetek...

– Nem kell – felelte Harry, de érezte, hogy ez így egy kicsit gorombára sikeredett, ezért hozzátette: – Köszönöm, de már eldöntöttem, mit fogok csinálni.

– Senki nem tudná meg, Harry – unszolta kacsingatva Bumfolt.

– Köszönöm, de minden rendben – rázta fejét Harry, bár maga se értette, miért mondja ezt már másodszor, mikor valójában semmi sincs rendben. – Van már egy tervem. A...

Ekkor éles sípszó hangzott fel a kifutó felől.

– Te jó ég, rohannom kell! – kiáltott fel riadtan Bumfolt, és faképnél hagyta Harryt.

Harry elindult a sátor felé, és találkozott a kilépő Cedrickel. A fiú arca immár egyértelműen zöld volt. Harry megpróbált sok sikert kívánni neki, de csak egy rekedt nyögést tudott kipréselni a torkán.

Bement hát a sátorba, csatlakozva Fleurhöz és Krumhoz. Néhány másodperc múlva felzúgott a tömeg, jelezve, hogy Cedric belépett a kifutóba, és találkozott a minisárkány élő másával...

Harry nem hitte volna, hogy ennyire szörnyű lesz ott ülni és hallgatni a zajokat. A nézők sikoltoztak... ordítottak... felhördültek – olyan egyszerre, mintha egyetlen test ezernyi feje volnának – miközben Cedric így vagy úgy megpróbálta kicselezni a svéd sróforrút. Krum továbbra is a lába elé meredt. Fleur átvette Cedric szerepét – most ő járkált körbe-körbe a sátorban. Az egészben a legrosszabb mégis a harsogó kommentár volt; Bumfolt szavait hallgatva rémisztő képek rajzolódtak ki Harry lelki szemei előtt.

– Húúú, ez egy hajszálon múlott... Vakmerő a fiatalember, azt meg kell hagyni, de még milyen vakmerő... Nagyon ügyes próbálkozás! Kár, hogy nem sikerült...

Aztán végül, úgy tizenöt perc múltán a közönség egyszerre őrjöngő ünneplésbe kezdett – Cedricnek tehát sikerült kicseleznie a sárkányt, és megszereznie az aranytojást.

– Nagyon szépen csinálta! – harsogta Bumfolt. – És most lássuk a zsűri pontjait!

A pontokat azonban Bumfolt nem hirdette ki hangosan; Harry feltételezte, hogy azokat a zsűritagok a közönségnek is megmutatják.

– Még három bajnok van hátra! – rikkantotta Bumfolt, mikor elhangzott az újabb sípszó. – Delacour kisasszonyt kérjük a küzdőtérre!

Fleur reszketett, mint a nyárfalevél. Felszegett fejjel, pálcáját görcsösen szorongatva indult el a sátor kijárata felé, s Harry, bár sosem táplált különösebb rokonszenvet a lány iránt, most meleg együttérzéssel nézett utána.

Már csak Harry és Krum maradtak a sátorban. Egyik az egyik, másik a másik oldalon gubbasztott, s mindketten maguk elé meredtek, gondosan kerülve egymás tekintetét.

A tortúra pedig újra elkezdődött...

– Hohó, ez nem volt valami szerencsés húzás! – harsogta kaján élvezettel Bumfolt. – Éééés... majdnem!... Most óvatosan... aj, de kár, pedig már majdnem elérte!

Tíz perccel később ismét felzúgott a taps... Fleur is kiállta hát a próbát. Aztán egy ideig csend volt, bizonyára a pontozás zajlott... majd a nézők megint tapsoltak... és végül felhangzott a harmadik sípszó.

– Viktor Krumot várjuk a küzdőtérre! – hallatszott Bumfolt hangja. Krum felállt és kicsámpázott, magára hagyva Harryt a sátorban.

Harry most valahogy sokkal inkább a sajátjának érezte a testét, mint máskor. Tudta, hogy ő maga az a szaporán dobogó szív, az a tíz, félelemtől remegő ujj... ugyanakkor mintha kívülről látta volna önmagát meg a sátrat, és távolról hallotta volna a tömeg tompa zúgását...

– Micsoda lélekjelenlét! – ordította Bumfolt, s valahol messze felharsant a kínai gömb lángsárkány iszonyú rekedt-visító üvöltése. – Neki se kell a szomszédba mennie merészségért... és... igen, megszerezte a tojást!

A dörgő taps úgy csapott a fagyos téli levegőbe, mint kő az ablaküvegbe. Krum elvégezte a feladatot – még egy perc, és a dolog komolyra fordul...

Harry felállt. Úgy érezte, mintha a lábai gumiból lennének. Várt... Aztán felhangzott a sípszó. Ő lassan elindult kifelé a sátorból – a rettegés minden lépéssel feljebb és feljebb kúszott a torkában. Látta magát, ahogy elmegy a facsoport mellett, majd belép a kifutó palánkjába vágott ajtón.

Úgy érezte, mintha egy rikítóan színes álom szereplője lenne. Az erdő szélére varázsolt lelátók zsúfolásig tele voltak; száz meg száz arc fordult felé, száz meg száz szempár szegeződött rá. Ő pedig lassan a kifutó túlsó vége felé fordította a fejét. Igen, ott volt mennydörgő; négy lábára ereszkedve, sátor módjára lelógó szárnyakkal kuporgott tojásai fölött; hosszú, tövises farka mély barázdákat szántott a fagyos földbe, sárgán izzó szeme pedig kitartóan meredt a kifutó egy pontjára – oda, ahol ő, Harry állt. A közönség zúgott; hogy együttérzően-e vagy gyűlölködve, Harry nem tudta, de nem is törődött vele. Most csak az volt fontos, hogy megtegye, amit kell... hogy minden erejével arra és csakis arra összpontosítson, amiben egyedül bízhatott, ami az egyetlen esélyét jelentette...

Felemelte a varázspálcáját.

– Invito – Tűzvillám! – kiáltotta.

És várt. Testének minden sejtje együtt remegett a lelkével... Ha nem sikerült... Ha nem jön le... Úgy érezte, mintha vibráló, hófüggönyszerű fal választaná el mindentől, amit maga körül lát; a kifutó talaja, a palánk és az arcok százai mind-mind furcsán, émelyítően hullámoztak...

Egyszerre aztán suhogást hallott a háta mögött. Megfordult; a Tűzvillám kibukkant az erdő fái mögül, átrepült a kifutó palánkja fölött, majd leereszkedett és derékmagasságban lebegve megállt előtte – csak rá kellett ülnie. A közönség még hangosabban zúgott... Bumfolt valamit kiabált... de Harry már csak elmosódott zajokat érzékelt... a hallására most nem volt szüksége...

Mikor aztán elrugaszkodott a földtől és a szél belekapott a hajába... mikor a felé forduló arcok rózsaszín gombostűfejekké váltak és a mennydörgő kushadó kutyává zsugorodott... akkor Harry egyszerre rádöbbent, hogy nemcsak a kifutót hagyta messze maga mögött, hanem a félelmét is... hogy újra ott van, ahol igazán otthon érzi magát...

Hiszen ez is csak egy kviddicsmeccs... egy izgalmas mérkőzés, a mennydörgő pedig egy ellenfél, semmi más, semmi több...

Lenézett a tojáshalomra, s a sok gránitszürke között nyomban felfedezte az aranytojást; az ott feküdt a legvédettebb helyen, a sárkány két mellső lába között.

– Jól van – motyogta magában Harry. – Félrevezető taktika. Gyerünk...

Zuhanni kezdett – a mennydörgő feje követte őt. Harry tudta, hogy mire készül a sárkány, és a megfelelő pillanatban a magasba rántotta a seprűt. Lángcsóva kergette szét a levegőt azon a helyen, ahol átrepült volna, ha nem fordul meg idejében... Nem volt ebben semmi rémisztő... végül is egyre megy, hogy egy gurkót kerül-e ki az ember vagy egy tűzcsóvát...

– Micsoda parádés repülés! – kiáltott fel Bumfolt, túlharsogva a tömeg sikolyokkal tarkított moraját. – Figyeled a konkurenciát, kedves Viktor Krum?

Harry most leírt egy kört a mennydörgő fölött, s a sárkány fejével követte útját – hosszú nyaka lassan körbelengett. Harry tudta, hogy ha ezt még egy darabig így folytatná, a mennydörgő szépen elszédülne – de előbb még biztosan újra tüzet fog okádni...

Mikor a sárkány kitátotta pofáját, Harry nyomban zuhanórepülésbe ment át. Ezúttal azonban nem volt akkora szerencséje. A lángokat ugyan elkerülte, de helyettük találkozott a tüskés farokkal, s mikor éles kanyart vett balra, az egyik hosszú tövis végigszántott a vállán, hosszan felhasítva a talárját...

Érezte a fájdalmat és hallotta a nézők rémült kiáltásait, de azt is látta, hogy a seb nem túl mély... továbbsuhant hát a mennydörgő háta mögött, s ekkor támadt egy ötlete...

Úgy tűnt, a sárkány nem akar se szárnyra kapni, se felágaskodni – lengette nyakát és farkát, forgott és vonaglott, csapkodott a szárnyával, és parázsló sárga szemét egy pillanatra se vette le támadójáról – de a tojásait nem merte őrizetlenül hagyni, konokul kuporgott fölöttük... Márpedig Harrynek el kellett érnie, hogy elmozduljon a helyéről, hisz másképp esélye sem volt az aranytojás közelébe férkőzni... átgondolt, óvatos taktikával fel kellett csalogatnia a sárkányt a magasba...

Elkezdett hát ide-oda röpködni, úgy választva meg a távolságot, hogy a bestia még ne fújjon lángot rá, ne is kapjon felé, de azért fenyegetve érezze magát. A sárkány követte is őt a fejével; hosszúkás pupillája fenyegetően parázslott, fogai kivillantak fekete pofájából...

Harry egyre magasabbra emelkedett, s vele együtt a mennydörgő feje is. Végül a bestia nyaka már teljes hosszában az ég felé nyúlt, s úgy lengett jobbra-balra, mint a kobra a kígyóbűvölő előtt...

Harry még egy méterrel magasabbra emelkedett, mire a sárkány dühösen felüvöltött; Harry olyan volt neki, mint egy pimasz légy, ami nem tágít, amíg le nem csapják. Hiába lengette a farkát – Harry túl messze volt. Hiába okádta a tüzet – Harry kitért a lángcsóva elől. Kitátotta hát iszonyú pofáját...

– Gyerünk – sziszegte Harry, miközben kitartóan rótta a nyolcasokat a sárkány fölött. – Gyere már, próbálj elkapni... állj fel...

És végül elérkezett a várva várt pillanat: a mennydörgő kitárta vitorlányi fekete szárnyát, mellső lábával elrugaszkodott a földről, és felágaskodott – Harry pedig abban a szempillantásban a föld felé fordította a Tűzvillám nyelét. Mielőtt a sárkány követhette volna a tekintetével, vagy felfoghatta volna, mit csinál, ő már zuhant is a tojások felé, melyeket nem védett többé a két hatalmas, karmos láb. Mindkét kezével elengedte a seprűt – megragadta az aranytojást...

A következő pillanatban pedig már száguldott is a horizont felé – s miközben elsuhant a lelátók és az erdőszéli fák fölött, egyik kezével a Tűzvillám nyelét markolva, a másikkal testéhez szorítva a kincset érő tojást, egyszerre kipukkadt a buborék, ami elzárta tőle a külvilág zaját. Egy csapásra megtelt a füle dörgő tapssal, sok száz torokból feltörő üdvrivalgással – úgy érezte, mintha újra a Világkupadöntőn lenne, és az ír szurkolók kitörő ünneplését hallaná...

– Micsoda teljesítmény! – bömbölte Bumfolt. – Micsoda bravúr! Legifjabb bajnokunk szerezte meg a leggyorsabban a tojást! Hát, azt hiszem, ezek után bátrabban fogadunk majd Harry Potterre!

Harry visszafordította a Tűzvillámot. Látta, hogy a sárkányőrök már szaladnak is a felbőszült mennydörgő felé. Megcélozta a kifutó palánkján vágott ajtót, ahol már három ember várta: McGalagony, Mordon és Hagrid. Mindhárman integettek neki, s már messziről látszott az arcukon elterülő boldog mosoly. A nézők dobhártyaszaggató harsogásától kísérve visszarepült a lelátó fölött, s olyan könnyedén landolt, amilyen könnyűnek a szívét érezte ezekben a pillanatokban... Kiállta az első próbát, túlélte a rettegett feladatot...

– Remekül csinálta, Potter! – kiáltotta McGalagony, mikor Harry leszállt a seprűről. Az ő szájából ez a mondat a lehető leglelkesebb dicséretnek számított. Harry azt is észrevette, hogy McGalagonynak remeg a keze – a tanárnő ugyanis most a vállára mutatott. – Még a pontozás előtt menjen be Madam Pomfreyhez... Ott van, már Diggoryt is el kellett látnia...

– Megcsináltad, Harry! – brummogta rekedten Hagrid. – Sikerült! Ráadásul a mennydörgő ellen! Emlékszel, mit mondott róla Charlie: hogy az a leg...

– Köszönöm, Hagrid – vágott a szavába emelt hangon Harry. Nem akarta, hogy Hagrid épp most kotyogja ki, amit eddig sikerült titokban tartaniuk.

Mordon professzor is roppant elégedettnek tűnt – mágikus szeme csak úgy táncolt üregében.

– Így kell ezt csinálni, Potter! – recsegte.

– Jól van, irány az elsősegélysátor! – sürgette McGalagony.

Harry zihálva bólintott, és kilépett a kifutó ajtaján. Rögtön megpillantotta Madam Pomfreyt, aki aggodalmas arccal álldogált egy másik sátor bejárata előtt.

– Sárkányok! – sopánkodott, miközben bevonszolta Harryt a sátorba, melyet belső vászonfalak több elkülönített részre osztottak. Az egyik ilyen fal mögött Harry megpillantotta Cedric sziluettjét. Úgy tűnt, a hugrabugos fiú nem szenvedett túl súlyos sérülést – ülni legalábbis tudott. Madam Pomfrey megvizsgálta Harry vállát, de munka közben sem hagyta abba a sopánkodást.

– Tavaly dementorok, az idén sárkányok, kíváncsi vagyok, milyen szörnyeket cipelnek még ebbe az iskolába. Úgy látom, szerencséd volt. Nem túl mély a seb... De azért ki kell tisztítanom, mielőtt behegesztem.

A sebtisztítás nem volt túl kellemes, mert a piros fertőtlenítőszer nemcsak füstölgött, de csípett is – a behegesztés művelete viszont gyors és fájdalommentes volt: Madam Pomfrey csak rábökött a sebre a pálcájával, mire az nyomban begyógyult.

– Most még egy percig maradj nyugton a fenekeden – mondom, ülve maradsz! Aztán majd kimehetsz megnézni a pontjaidat.

Azzal a javasasszony magára hagyta Harryt, és átment a szomszéd fülkébe, másik pácienséhez.

– Nos, Diggory, enyhült a fájdalom? – hallatszott át a hangja odaátról.

Harrynek cseppet sem volt kedve nyugton maradni; izgatottsága még mindig nem múlt el. Felállt hát, hogy megnézze, mi történik odakint, de mielőtt elérte volna a sátor kijáratát, két emberbe ütközött – Hermione és Ron siettek be hozzá.

– Szuper voltál, Harry! – sipította Hermione, akinek a bőrén rövid vörös vonalkák jelezték azokat a helyeket, ahol arcába vájta a körmeit. – Komolyan! Fantasztikusan csináltad!

Harry azonban Ronra nézett; barátja falfehér volt, és úgy bámult rá, ahogy kísértetekre szokás.

– Harry! – szólalt meg halálosan komolyan – Nem tudom, ki dobta bele a neved a serlegbe... de az a valaki a vesztedre tör!

Olyan volt, mintha az utolsó három és fél hét egy szempillantás alatt kitörlődött volna – vagy mintha Harry és Ron most találkoztak volna először azóta, hogy a serleg kidobta Harry nevét.

– Látom, végre felfogtad... – dörmögte Harry. – Elég sokáig tartott.

Hermione nyugtalanul pislogott a két fiúra. Ron tétován kinyitotta a száját. Harry tudta, mi következik, de – bármennyire is várt eddig erre a percre – úgy érezte, nem akarja hallani barátja bocsánatkérését.

– Semmi gond... – mondta, mielőtt Ron megszólalhatott volna. – Felejtsük el.

– Nem, Harry – felelte Ron. – Elismerem, hogy...

– Felejtsük el.

Ron szája zavart vigyorra húzódott. Harry visszamosolygott... Hermione pedig elsírta magát.

– Most meg miért bőgsz? – nézett rá megütközve Harry.

– Ti olyan, de olyan hülyék vagytok! – kiabálta toporzékolva, potyogó könnyekkel a lány, s mielőtt a fiúk magukhoz térhettek volna megdöbbenésükből, mindkettőjüket átölelte – aztán zokogva kirohant a sátorból.

Ron fejcsóválva nézett utána.

– Most kezd bömbölni... Na gyere, Harry, menjünk, nézzük meg a pontjaidat.

Harry magához vette a Tűzvillámot meg az aranytojást, kibújt a sátorból, és elindult a palánk felé. Mintha a levegőben járt volna – sosem hitte volna, hogy egy ember ennyire könnyűnek érezheti magát. Ron ott loholt mellette, és szünet nélkül beszélt.

– Te voltál a legjobb, ez teljesen világos, a nyomodba se ért senki. Cedric elég furán csinálta... elvarázsolt egy nagy követ, átváltoztatta kutyává. Azt akarta, hogy a sárkány a kutyát támadja meg, ne őt. Mondjuk, az a kőből kutya dolog elég jól nézett ki, és végül is bejött a trükk, mert Cedric megszerezte a tojást, de közben kapott rendesen a sárkánytól... mert hogy annak is volt esze, és az utolsó pillanatban rájött, hogy mégse a labradorra kéne nyomulnia, úgyhogy elég rondán odapörkölt Cedricnek... Aztán Fleur jött, aki egy ilyen hipnózisos izét próbált, szóval el akarta kábítani a sárkányt – elég jól is csinálta, mert a sárkány elálmosodott meg minden, de aztán horkolni kezdett, és iszonyú láng jött ki az orrából. Fleurnek meg meggyulladt tőle a talárja. Mondjuk nem volt nagyon ciki, mert rögtön nyomott rá egy locsolóbűbájt a pálcájával, és el is tudta oltani magát. Na, és aztán jött Krum. Nem fogod elhinni, de a srácnak eszébe se jutott repülni! De azért még így is ő volt utánad a legjobb. Belebombázott valamilyen átkot a sárkány homlokába. Na, az tök jól nézett ki, csak az volt a baj, hogy a sárkány nem feküdt meg tőle, hanem elkezdett tántorogni meg kínlódni, és közben összetaposott egy csomó rendes tojást. Azért le is vontak pár pontot Krumtól, mert az volt a szabály, hogy nem szabad semmiben kárt tenni.

Megérkeztek a palánkhoz, s Ron szünetet tartott, hogy lélegzethez jusson. Harry eddig nem látta a zsűrit, de most, hogy a mennydörgőt elvezették, megpillantotta őket – Dumbledore, Karkarov, Madame Maxime, Kupor és Bumfolt a kifutó túlsó végében ültek, egy aranyszínű emelvényen elhelyezett székeiken.

– Maximum tíz pontot adhatnak – magyarázta Ron, s Harry már látta is, hogy az első zsűritag, Madame Maxime a magasba emeli pálcáját. Abból kiröppent egy hosszú, ezüstszínű szalag; addig kanyargott a levegőben, mígnem egy nagy nyolcas szám lett belőle.

– Egész jó! – kiabálta Ron, túlharsogva a közönség tapsát. – Biztos a sérülésed miatt vont le két pontot...

Most Kupor következett. Ő egy kilences számot lőtt fel a magasba.

– Te, ez egyre jobb! – rikkantotta Ron, és jól hátba vágta Harryt.

A következő zsűritag, Dumbledore, ugyancsak kilenc pontot adott. A közönség még hangosabban tapsolt.

Ludo Bumfolt – tíz.

– Tíz? – hüledezett Harry. – De hát megsérültem... Miért csinálja ezt?

– Nem mindegy!? – lelkendezett Ron. – Örülj neki!

Utolsóként Karkarov emelte fel a pálcáját. Várt egy pillanatot, majd ő is fellőtt egy számot – egy négyest.

– Micsoda!? – tajtékzott Ron. – Négy? Te, elfogult csaló, gengszter, szélhámos! Krumnak tíz pontot adtál!

Harryt azonban az se érdekelte volna, ha Karkarov egy nagy nullát lő fel – Ron felháborodása száz pontnál is többet ért számára. Ezt persze nem kötötte barátja orrára, de mikor hátat fordított a kifutónak, olyan könnyű volt a szíve, mint a vízből felszálló buborék. Nem is csak Ron és nem is csak a griffendélesek miatt... mert az a rengeteg ember, aki most őt ünnepelte, nem lehetett csupa griffendéles. Most, hogy komolyra fordult a dolog, hogy kiderült, mivel kell megküzdenie, majdnem az egész iskola a pártjára állt, s immár ugyanúgy szurkoltak neki, mint Cedricnek... A mardekárosok véleménye pedig ezek után már végképp hidegen hagyta.

– Holtversenyben vezettek, Harry! Te és Krum! – Ezt az információt Charlie Weasley hozta; odasietett Harryhez és Ronhoz, akik időközben elindultak a kastély felé. – Figyeljetek, most rohannom kell, mert megesküdtem anyának, hogy rögtön írok neki, amint túl vagyunk a dolgon... de ez valami hihetetlen volt,

Harry! Ja igen, és arra kértek, szóljak neked, hogy maradj még egy pár percig... Bumfolt mondani akar nektek valamit. A bajnokok sátrában vár titeket.

Ron azt mondta, megvárja, így hát Harry újra belépett a sátorba, ami érdekes módon most sokkal hívogatóbb és barátságosabb helynek tűnt, mint egy órával korábban. Harry felidézte, milyen érzés volt a mennydörgőt kerülgetni, és összevetette azzal, amit előtte, a sátorban várakozva érzett... a várakozás összehasonlíthatatlanul rosszabb volt.

Fleur, Cedric és Krum együtt léptek be a sátorba.

Cedric fél arcát narancssárga krém borította – feltehetőleg az égési sebét gyógyító balzsam –, de azért rámosolygott Harryre.

– Jó voltál, Harry.

– Te is! – felelte széles vigyorral Harry.

– Mindannyian jók voltatok! – tódította Bumfolt, aki most ismét úgy járt, mintha rugók nőttek volna a talpán; kipirult arca láttán pedig bárki azt hihette volna, hogy ő maga győzte le nemrég mind a négy sárkányt. – Gyorsan elmondok még pár dolgot. Bőven lesz időtök kipihenni magatokat, mert a második próba február huszonnegyedikén reggel fél tízkor kezdődik. De hogy addig se unatkozzatok, kaptok egy kis házi feladatot. Ha alaposabban megnézitek azokat az aranytojásokat, láthatjátok, hogy ki lehet nyitni őket... ott, ni, ott van rajta a kis pánt. Na már most... A tojás egy rávezető dolgot rejt, amiből, ha okosak vagytok, kitalálhatjátok, mi lesz a második feladat – és akkor fel tudtok rá készülni. Világos? Biztos? Akkor nem is szaporítom tovább a szót.

Harry kiment a sátorból, csatlakozott Ronhoz, és élénk beszélgetésbe merülve elindultak az erdő széle mentén. Harry részletesebben is hallani akarta, hogyan fogtak ki a bajnokok sárkányaikon; azonban alighogy megkerülték a kifutót takaró facsoportot, egy boszorkány ugrott eléjük a fák közül.

Rita Vitrol volt az. Ezúttal élénkzöld talárt viselt, ami remekül illett a kezében tartott purlicerpenna színéhez.

– Gratulálok, Harry! – szólt, kivillantva mindhárom aranyfogát. – Megállnál egy szóra? Milyen érzés volt szembenézni a sárkánnyal? Mi a véleményed most a zsűri tagjairól?

– Persze, hogy megállok egy szóra – felelte Harry, a tőle telhető leggonoszabb vigyorral. – Viszontlátásra.

Azzal faképnél hagyta a boszorkányt, és továbbsétált Ronnal a kastély felé.

Huszonegyedik fejezet

A Házimanó Felszabadítási Front

Aznap este Harry, Ron és Hermione felsétáltak a bagolyházba Pulipintyhez, hogy Harry elküldhesse a sárkánykaland kimeneteléről írt levelét Siriusnak. Útközben Harry elmondta Ronnak, miket mesélt Sirius Karkarovról. Ron megdöbbenéssel fogadta a hírt, hogy az iskolaigazgató egykor halálfaló volt, de mire felértek a bagolyházba, már azt hangoztatta, hogy Karkarov mindig is gyanús volt neki.

– Minden egybevág – magyarázta. – Malfoy a vonaton azt mondta, az apja és Karkarov jó barátok. Most már tudjuk, honnan ismerik egymást. Biztos a Világkupadöntőn is mindketten ott rohangásztak az álarcosok között... De figyelj, Harry, ha tényleg Karkarov dobta be a neved a serlegbe, akkor most biztos veri a fejét a falba. Nem jött be a kis ötlete. Megúsztad egy karcolással! Várj, segítek...

Pulipintyen olyan mámor lett úrrá a levél láttán, hogy tébolyult huhogás közepette röpködni kezdett Harry feje körül. Ron elkapta a levegőben, és lefogta, hogy veszteg maradjon, amíg Harry a lábára köti a levelet.

– Kizárt dolog, hogy a többi feladat is ilyen veszélyes legyen – folytatta Ron, miközben az ablakhoz lépett Pulipinttyel. – Komolyan, Harry, szerintem akár még meg is nyerheted ezt a versenyt.

Harry tudta, hogy Ron csak azért beszél így, mert jóvá akarja tenni korábbi viselkedését, ettől függetlenül jól estek neki barátja szavai. Hermionénak annál kevésbé tetszett a dolog; nekidőlt a falnak, karba tette a kezét, és rosszallóan nézett Ronra.

– Ne igyunk előre a medve bőrére! – szólt nagy komolyan. – Kétlem, hogy Harry túl lenne a nehezén. Ha már az első próba ilyen volt, bele se merek gondolni, milyen lesz a többi.

– Megszólalt a mi kis optimistánk – fintorgott Ron. – Szerintem neked barátkoznod kéne Trelawneyval. Jól megértenétek egymást.

E szavakkal Ron kidobta Pulipintyet az ablakon. A kis bagoly vagy négy métert zuhant, mire sikerült lefékeznie magát, s ennek bizony a levél volt az oka. – Harry egy kicsit túllőtt a célon, ugyanis a sárkánnyal vívott meccs jóformán minden másodpercének külön mondatot szentelt.

Megvárták, amíg Pulipinty eltűnik a távolban, azután Ron így szólt:

– Lassan le kéne mennünk, Harry. Kezdődik a győzelmi bulid. Fred és George mostanra már biztos kirabolták a konyhát.

És valóban, mikor beléptek a Griffendél-toronyba, ott ismét lelkes taps és üdvrivalgás fogadta Harryt. A klubhelyiségben minden vízszintes felületet tálak és kancsók foglaltak el; hegyekben állt a sütemény, vödörszámra kínálgatta magát a sütőtöklé és a vajsör. Lee Jordan feleresztett jó néhány Dr. Filibuster féle „nedvesen is indítható, garantáltan tűzmentes” csillagszórót, úgyhogy szó szerint szikrázott a levegő az ünneplő griffendélesek feje fölött. Dean Thomas, aki nagyon szépen tudott rajzolni, készített egy sor új plakátot. A legtöbb Harryt ábrázolta, amint Tűzvillámán körberepüli a magyar mennydörgőt, de volt néhány kép a lángoló fejű Cedricről is.

Harry megpakolt egy szalvétát finomságokkal – már szinte el is felejtette, milyen érzés úgy istenigazából éhesnek lenni –, és leült két barátja mellé. Gondtalannak és felhőtlenül boldognak érezte magát; Ron újra ott ült az oldalán, túl volt az első próbán, és most három hónapig nem kellett újabb feladatot teljesítenie.

– Fú, de nehéz! – mondta Lee Jordan, miután kezébe vette az aranytojást. – Nyisd ki, Harry! Nézzük meg, mi van benne!

– Egyedül kell megfejtenie a rejtvényt – szólt szigorúan Hermione. – Így írják elő a tusa szabályai...

– A sárkánykerülgetésre is egyedül kellett volna felkészülnöm – dörmögte Harry, olyan halkan, hogy csak Hermione hallja meg. Sikerült is bűntudatos mosolyt csalnia a lány arcára.

– Így van, Harry! Nyisd ki a tojást! – visszhangozták többen is a közelben.

Lee átadta Harrynek a tojást. Harry bedugta körmeit az aranyhéjon körbefutó szűk hézagba, és felfeszítette.

Az belül üreges volt ugyan, de nem volt benne semmi – viszont abban a pillanatban, hogy Harry kinyitotta, panaszos, süvöltő visítás töltötte be a helyiséget. A hang leginkább azoknak a fűrészeknek a zajára emlékeztette Harryt, amelyeken a szellemzenekar játszott Félig Fej Nélküli Nick kimúlás napi partiján.

– Csukd be! – ordította Fred, fülére szorítva tenyerét.

Harrynek nem kellett kétszer mondani.

– Ez meg mi volt? – Seamus Finnigan csodálkozva meredt a tojásra. – A sikítószellemeknek van ilyen hangjuk... Harry, lehet, hogy legközelebb egy kísérteten kell átkaszabolnod magad?

– Ez egy ember hangja volt, akit kínoznak! – hebegte falfehér arccal Neville. – A Cruciatus-átkot kell majd leküzdened!

– Gondolkozz már, miket beszélsz, Neville! – torkolta le George. – A Cruciatus-átok be van tiltva. Nem csinálhatnak illegális dolgokat a bajnokokkal... Viszont Percy pont így szokott énekelni... Figyelj, Harry, lehet, hogy meg kell támadnod Percyt zuhanyozás közben.

– Kérsz egy lekváros kosárkát, Hermione? – kérdezte Fred.

Hermione gyanakodva nézett az orra alá dugott tálra. Fred elvigyorodott.

– Nem kell aggódni – mondta. – Ebben nincs semmi trükk. A kuglóffal viszont jobb, ha vigyázol...

Neville, aki épp akkor harapott bele egy szelet kuglófba, gyorsan kiköhögte a falatot.

– Csak vicceltem, Neville – nevetett Fred.

Hermione vett egy lekváros kosárkát, majd Fredhez fordult:

– Ezt a sok ételt mind a konyhából hoztátok?

– Onnan bizony – felelte vigyorogva Fred, és utánozni kezdte a házimanók sipító hangját: – „Vigyen, amit csak tetszik, uram, vigyen, amit csak tetszik!” Rátukmálják az emberre a kaját... Ha azt mondod, süssenek meg neked egy ökröt, azt is megcsinálják...

– De hogy jutsz be hozzájuk? – kérdezte csak úgy mellesleg Hermione.

– Az nem gond – legyintett Fred. – Van egy festmény, ami egy gyümölcsöstálat ábrázol. Meg kell csiklandozni rajta a körtét, és akkor... – Elharapta a mondatot, és gyanakodva nézett Hermionéra. – Miért kérdezed?

– Csak úgy, kíváncsiságból – sietett a válasszal a lány.

– Rá akarod beszélni a manókat, hogy sztrájkoljanak? – kérdezte George. – Meguntad a röpcédulázást, és úgy döntöttél, hogy inkább megszervezed a manók forradalmát?

A közelben állók jót nevettek a bizarr feltételezésen. Hermione nem válaszolt.

– Nehogy nekem telebeszéld a fejüket, hogy követeljenek ruhát meg fizetést! – szólt fenyegetően Fred. – Hagyd csak békén őket, hadd főzzenek!

Ekkor Neville átmenetileg magára vonta a társaság figyelmét, ugyanis hatalmas kanárivá változott.

– Jaj, ne haragudj, Neville! – kiabálta Fred a nagy kacagás közepette. – Elfelejtettem, hogy tényleg a kuglófot bűvöltük meg!

Neville alig egy perc múlva levedlett, s mire az utolsó toll is lehullott róla, újra a régi volt. Még a nevetésbe is bekapcsolódott.

– Kanárikuglóf! – rikkantotta Fred. – A közös találmányunk George-dzsal! Hét sarló darabja – a bolondnak is megéri!

Harry, Ron, Neville, Seamus és Dean kevéssel egy óra előtt vonultak csak fel hálótermükbe. Mielőtt lefeküdt, Harry kitette a magyar mennydörgő miniatűr mását az éjjeliszekrényére. A parányi sárkány nagyot ásított, majd összegömbölyödött, és behunyta a szemét. Végül is igaza van Hagridnak, gondolta Harry, miközben összehúzta baldachinos ágya függönyét... a sárkányok tényleg jópofa állatok...

A beköszöntő december széllel és ólmos esővel lepte meg a Roxfortot. Bár a kastély telente elég huzatos volt, Harry hálásan gondolt a vastag falakra és a kandallók lobogó tüzére, valahányszor elsétált a tavon horgonyzó hajó mellett. A beauxbatons-osok kocsija sem tűnt éppenséggel jól kifűthető lakóhelynek. Azt viszont Harry észrevette, hogy Hagrid igen jól tartja Madame Maxime lovait kedvenc keveretlen whiskyjükkel. A karám sarkában álló vályú felől olyan tömény gőzt hozott a szél, hogy a legendás lények gondozása órákon az egész csoport szédelgett tőle. Ez nem volt túl szerencsés dolog, mivel továbbra is a rettentő szurcsókokat kellett gondozniuk, s ez a munka még tiszta fejjel sem volt gyerekjáték.

– Nem tudom, alszanak-e téli álmot, vagy sem – közölte a következő órán Hagrid a vacogó társasággal, miután kiterelte őket a tökágyásba. – Gondoltam, kipróbáljuk, hátha van kedvük szunyókálni egy kicsit... Betesszük őket ide, ezekbe a ládákba...

A szurcsókok a rendszeres testmozgás mellett is tovább gyilkolták egymást, így számuk időközben tízre csökkent; hosszuk viszont lassan elérte a másfél métert. Vastag, szürke páncéljuk, sok-sok erős, ízelt lábuk, robbanó farkuk, tüskéjük és szívókájuk elég hatásos összeállítás volt ahhoz, hogy Harry a maga részéről a világ legvisszataszítóbb lényeinek tartsa őket. A csoport tagjai csüggedten meredtek a párnákkal és bolyhos takarókkal bélelt, koporsó méretű ládákra, melyeket Hagrid kirakott eléjük.

– Szépen betereljük őket – magyarázta Hagrid –, és rájuk szögeljük a fedelet. Aztán majd meglátjuk, mit szólnak hozzá.

A szurcsókoknak, mint kiderült, eszük ágában sem volt téli álmot aludni, és ahhoz sem fűlött a foguk, hogy egy kipárnázott koporsóban kuksoljanak. Öt perccel azután, hogy az utolsó szög a helyére került, a szurcsókok már bőszen randalíroztak a ládák füstölgő roncsai között.

– Nyugalom! – kiabálta Hagrid. – Nem kell pánikba esni!

A legtöbben – Malfoyjal, Crakkal és Monstróval az élen – a hátsó ajtón át bemenekültek Hagrid kunyhójába, és elbarikádozták magukat. Harry, Ron és Hermione azon kevesek közé tartoztak, akik a tökágyásban maradtak, hogy megpróbáljanak segíteni Hagridnak. Közös erővel – és kisebb-nagyobb sérülések árán – sikerült is megfékezniük és kipányvázniuk kilenc szurcsókot – már csak eggyel kellett megbirkózniuk.

Harry és Ron pálcájukból szikraesőt zúdítottak az utolsó szurcsók felé, mikor az égnek meredő tüskével, fenyegetően elindult feléjük.

– Ne ijesztgessétek! – kiáltott rájuk Hagrid. – Inkább dobjátok rá a kötelet a tüskéjére, nehogy megszúrja a többieket!

– Nagyon aggódom a többiekért! – kiabált vissza dühösen Ron, miközben Harryvel a kunyhó fala felé hátráltak, kardként előreszegezve szikrázó pálcájukat.

– Milyen izgalmas... Látom, nagyon jól szórakozik – szólt oda Harry a szemébe tűnő Rita Vitrolnak, aki az ágyás kerítése mögül figyelte a jelenetet. Ezúttal vastag, bíborvörös köpeny volt rajta, amit furcsa alakú piros gallér díszített. Vállán ott lógott krokodilbőr táskája.

Hagrid rávetette magát a Harryéket fenyegető szurcsókra, mire az nagyot robbantott a farkával, nagy körben megperzselve az elszáradt tökszárakat.

– Maga kicsoda? – kérdezte Hagrid, miután ráhurkolta a kötelet a szurcsók tüskéjére.

– Rita Vitrol vagyok, a Reggeli Próféta munkatársa – felelte villogó aranyfogakkal a boszorkány.

– Úgy tudom, Dumbledore kitiltotta magát az iskola területéről – vetette oda Hagrid. Közben felállt, és vonszolni kezdte a szurcsókot társai felé.

Rita elengedte a füle mellett a megjegyzést, és még mézes mázosabban mosolygott.

– Hogy hívják ezeket az elbűvölő állatokat? – kérdezte.

– Durrfarkú szurcsóknak – dörmögte Hagrid.

– Tényleg? – folytatta a csevegést Rita. – Sose hallottam még róluk... Honnan származnak?

Hagrid orcáját elöntötte a pír – Harry nem kis aggodalmára. Tényleg, honnan szerezhette Hagrid a szurcsókokat? Valószínűleg Hermione gondolatai is ezen a vágányon jártak, mert gyorsan megszólalt:

– Nagyon érdekes állatok. Ugye, milyen érdekesek, Harry?

– Tessék? Ja, igen... au! ... nagyon érdekesek – hadarta Harry, miután Hermione rálépett a lábára.

– Á, hát te is itt vagy, Harry! – örvendezett Vitrol. – Szóval szereted a legendás lények gondozása órát? Ez az egyik kedvenc tantárgyad?

– Igen – felelte öntudatosan Harry, hálás mosolyt csalva Hagrid arcára.

– Csodás – mondta Rita. – Elragadó. Ön régóta tanít? – fordult most Hagridhoz.

Harry a boszorkány szemét figyelte. Rita tekintete végig siklott Deanen (aki szerzett egy csúnya vágást az arcára), Lavenderen (akinek alaposan megperzselődött a talárja) és Seamuson (aki vagy öt ujját égette meg), majd ez a tekintet a kunyhó ablakára vándorolt, mely mögött ott tolongott a csoport többi tagja – orrukat az üvegnek nyomva pislogtak kifelé, hogy lássák, elmúlt-e már a szurcsókveszély.

– Ez a második évem – felelte Hagrid.

– Csodás... Az olvasókat biztosan érdekelné egy ilyen izgalmas személyiség, de hát biztosan nincs kedve interjút adni. Pedig elmesélhetné a legendás lényekkel kapcsolatos élményeit. Biztosan tudja, hogy a Próféta minden szerdán lehoz egy zoológiai témájú cikket. Bemutathatnánk ezeket a – öö – farkas surmókokat.

– Durrfarkú szurcsókok – javította ki Hagrid. – Végül is... lehet szó róla.

Harrynek erős ellenérzései voltak a tervezett interjúval kapcsolatban, de Vitrol jelenlétében ezt nem akarta mondani Hagridnak. A vadőr és Rita megbeszélték, hogy a beszélgetésre a hét egy későbbi napján, a Három Seprűben kerítenek sort – s egy percre rá megszólalt a kastélyban a csengő, jelezve, hogy az óra véget ért.

– Minden jót, Harry! – köszönt el vidáman Rita Vitrol, mikor Harry, Ron és Hermione útnak indultak a lankán. – Viszlát pénteken, Hagrid!

– Minden szavát ki fogja forgatni – motyogta fejcsóválva Harry.

– Remélem, Hagrid nem csempészektől vette azokat a szurcsókokat – szólt Hermione, kimondva azt, amitől – Hagridot ismerve – mindhárman leginkább tartottak.

– Hagridnak már jó pár stiklije volt, Dumbledore mégse dobta ki a Roxfortból – nyugtatta meg barátait Ron. – A legrosszabb esetben elveszik tőle a szurcsókokat. Bocsánat... Azt mondtam, legrosszabb? A legjobb esetben...

Harry és Hermione felnevettek, és kicsit könnyebb szívvel folytatták útjukat a nagyterem felé.

Harry nagyon jól szórakozott a délutáni dupla jóslástanórán. Még mindig csillagtérképekkel és jóslatokkal kellett bajlódniuk, de most, hogy Ron és ő megint jóban voltak, az egész badarság újra viccesnek tűnt. Trelawney professzort – aki olyan lelkesen dicsérte őket, mikor megjövendölték saját szörnyű kínhalálukat – ezúttal sikerült magukra haragítaniuk, mivel végigröhögcsélték fejtegetését a Plútónak a mindennapi életre gyakorolt sokrétű hatásáról.

– Gyanítom – suttogta titokzatoskodva, de rosszul leplezett ingerültséggel Trelawney –, hogy egyesek – itt jelentőségteljesen Harryre nézett – nem viselkednének ilyen komolytalanul, ha látták volna, amit én láttam tegnap este... A karosszékben ültem, kezemben a kötésemmel, gondolataimba merülve... De egyszer csak meghallottam a kristálygömb hívó szavát. Felálltam hát, a gömb fölé hajoltam, s belepillantottam feneketlen mélységeibe... S mit gondoltok, mi nézett onnan vissza rám?

– Egy vén szipirtyó, rusnya nagy szemüvegben – mormolta Ron.

Harry megfeszítette rakoncátlankodó arcizmait. – A halál, kedveseim.

Parvati és Lavender a szájuk elé kapták a kezüket, s szemük kerekre tágult a rémülettől.

– Igen – folytatta drámai hangon Trelawney. – A halál egyre közeledik, keselyűként kering a kastély tornyai fölött... Egyre lejjebb és lejjebb ereszkedik...

Itt szúrós szemmel rámeredt Harryre, aki leplezetlenül ásított egyet.

– Egész hatásos lett volna, ha nem nyolcvanadszor halljuk – jegyezte meg Harry, miután lemásztak az ezüstlétrán, és kiszellőztették tüdejükből Trelawney szobájának fullasztó levegőjét. – Ha mindannyiszor holtan estem volna össze, amikor megjósolta, forradalmasítanám az orvostudományt.

– Te lennél az egyetlen hús-vér kísértet a világon – tódította nevetve Ron. Épp akkor haladtak el a meredt szemű Véres Báró mellett. – De legalább nem adott fel írásbeli leckét. Remélem, Hermione jó sokat kapott Vector professzortól. Imádok lustálkodni, mikor neki tanulnia kell...

Hermione azonban nem tűnt fel a nagyteremben, és Harryék a könyvtárban sem találták, mikor vacsora után a keresésére indultak. A könyvtárban egyetlen diák ült: Krum. Ron egy ideig tétován pislogott felé egy polc mögül, győzködve Harryt, hogy igenis jó ötlet autogramot kérni Krumtól – de aztán kiderült, hogy egy polccal odébb öt-hat lány pontosan ugyanerről a témáról vitatkozik, s ez elvette Ron kedvét a dologtól.

– Hol kujtoroghat Hermione? – tette fel a kérdést, mikor már a portrélyuk felé közeledtek Harryvel.

– Nem t'om... Lárifári.

A Kövér Dáma megmozdult, de még ki sem nyílt teljesen, mikor cipőtalpak szapora csattogása hangzott fel a folyosón – és befutott Hermione.

– Harry! – zihálta, miközben csúszva lefékezett a fiúk mellett. (A Kövér Dáma rosszallóan felvonta a szemöldökét.) – Harry, gyere, gyere gyorsan... muszáj velem jönnöd... Nem fogod elhinni!

Azzal karon ragadta Harryt, és vonszolni kezdte őt visszafelé a folyosón.

– Mi történt? – kérdezte Harry.

– Majd meglátod, csak érjünk oda... Jaj, gyere már, ne húzasd magad!

Harry megkereste Ron pillantását; Ron vállat vont.

– Na jó, menjünk – egyezett bele Harry. Elindult a folyosón Hermionéval. Ron futva követte őket.

– Ne is törődjetek velem! – kiáltott utánuk sértődötten a Kövér Dáma. – Nem kell elnézést kérni a felesleges zavarásért! Szívesen lógok itt tárva-nyitva, amíg méltóztattok visszajönni!

– Jól van, köszönjük! – kiáltott hátra menet közben Ron.

– Hova megyünk, Hermione? – kérdezte Harry, mikor már hat emelettel lejjebb jártak, és épp elindultak lefelé a márványlépcsőn.

– Meglátod, mindjárt meglátod! – felelte izgatottan a lány.

A lépcső aljánál Hermione balra fordult, s azt az ajtót vette célba, amin át Cedric Diggory távozott azon az estén, mikor a Tűz Serlege kidobta a bajnokok nevét. Harry még soha nem lépte át ezt a küszöböt. Hermione nyomában lementek Ronnal egy egyenes kőlépcsősoron. Az nem sötét pincejáratba torkollott, mint a túloldali lépcső, amelyen Piton tanterméhez szoktak lemenni, hanem egy széles, fáklyákkal fényesen kivilágított folyosóba, melynek falain különféle ételeket ábrázoló festmények sorakoztak.

– Álljon meg a menet! – szólt homlokráncolva Harry, mikor már a folyosó közepén jártak. – Várj egy percet, Hermione...

– Mi van? – A lány megfordult, és kipirult arccal Harryre nézett.

– Tudom, mire készülsz – mondta Harry, azzal oldalba bökte Ront, és rámutatott a Hermione mögötti festményre, amely egy gyümölcsökkel teli hatalmas, talpas ezüsttálat ábrázolt.

Most már Ronnak is derengett a dolog.

– Hermione – szólt gyanakodva –, te megint bele akarsz rángatni minket valami majomakcióba.

– Nem, nem, dehogyis – tiltakozott a lány. – Különben is, az nem majom...

– Miért, kitaláltál egy új nevet? – vonta össze a szemöldökét Ron. – Most hogy hívnak minket? Házimanó Felszabadítási Frontnak? Nem megyek a konyhába, és nem beszélem le a manókat a munkáról, érted? Nem és nem!

– Nem is kértelek rá! – fakadt ki türelmét vesztve Hermione. – Lejöttem ide, hogy beszéljek velük, és itt találtam... Jaj, gyere már, Harry, meg akarom mutatni!

Azzal újra belekapaszkodott Harry karjába, és odavonszolta öt a gyümölcsöstálas kép elé. Mutatóujjával megcsiklandozta a festett zöld körtét. Az nevetve ficánkolni kezdett, majd hirtelen egy nagy zöld kilinccsé változott. Hermione megfogta, kitárta az ajtót, és betuszkolta rajta Harryt.

Harry épp csak annyit fogott fel, hogy egy magas mennyezetű, hatalmas csarnokba került, melynek túlsó végében nagy téglatűzhely áll és falai mentén fényes rézedények százai hevernek. Egyszer csak visító kiáltás csapta meg a fülét, és egy kicsi alak rohant felé.

– Harry Potter! Uram! Harry Potter!

Az alak belerohant a hasába, és szorosan átölelte a derekát.

– D-Dobby? – nyögte levegő után kapkodva Harry.

– Dobby, uram, Dobby bizony! – hallatszott valahonnan a köldöke tájáról. – Dobby nagyon-nagyon remélte, hogy találkozhat Harry Potterrel, uram, és most Harry Potter eljött Dobbyhoz!

Dobby elengedte Harryt, és hátralépett, hogy a fiú arcába nézhessen. Hatalmas, zöld teniszlabda-szemeiben örömkönnyek csillogtak. Szinte pontosan úgy festett, ahogy Harry emlékeiben élt: ceruzaorr, denevérfül, hosszú ujjak és lábfej – csupán az öltözéke változott meg időközben.

Abban az időben, mikor Dobby a Malfoy családnál dolgozott, testét csupán egy koszos párnahuzat fedte. Most több ruhadarab volt rajta, de a lehető legfurcsább összeállításban. Még a Világkupadöntő szedett-vedett ruhás varázslói is szolidan elegánsnak tűntek volna mellette. Fején egy jelvényekkel teletűzdelt, teáskanna-díszítő bábu virított sapka gyanánt; felsőteste egy lópatkómintás nyakkendőtől eltekintve fedetlen volt; alul tornanadrágot viselt, lábán pedig felemás zoknit: egy rózsaszín-narancssárga csíkosat és egy feketét. Ez utóbbiban Harry felismerte azt a zoknit, amit cselesen Mr. Malfoy kezébe adott, hogy az felszabadítsa vele Dobbyt.

– Hogy kerülsz te ide? – kérdezte álmélkodva Harry.

– Dobby itt dolgozik a Roxfortban, uram! – sipította lelkesen a manó. – Dumbledore professzor munkát adott Dobbynak és Winkynek, uram!

– Winkynek? Hát ő is itt van?

– Igen, uram, itt van!

Dobby kézen fogta Harryt, és vonszolni kezdte a konyha túlsó vége felé. Négy hosszú asztal mellett haladtak el; Harry megfigyelte, hogy azok pontosan úgy helyezkednek el, mint egy emelettel feljebb, a nagyteremben a diákok asztalai. A négy asztal most üres volt, hisz a vacsora már véget ért, de Harry biztos volt benne, hogy másfél órája még ott sorakoztak rajtuk a teli tálak, arra várva, hogy a mennyezeten át felkerüljenek az asztalok nagyterembeli párjára.

A csarnokban legalább száz házimanó ácsorgott; mosolyogtak, hajlongtak és pukedliztek, mikor Harry elhaladt mellettük. Egyszerű uniformist viseltek: egy tógaszerűen megkötött konyharuhát, melyet a Roxfort címere díszített.

Dobby végül megállt, és a tűzhely felé mutatott.

– Winky, uram! – mondta.

Winky egy sámlin üldögélt a tűznél. Az ő öltözéke nem volt olyan feltűnő, mint Dobbyé; csinos kis szoknyát viselt, hozzá kék blúzt és ugyanolyan színű sapkát. Ez utóbbit ki kellett lyukasztania, hogy kidughassa hosszú füleit. Dobbyval ellentétben, akinek minden ruhadarabja kínosan tiszta volt, ő szemlátomást nem törődött ruhája állapotával. Blúzát levesfoltok szennyezték, szoknyáján égett szélű lyuk éktelenkedett.

– Szervusz, Winky – köszönt Harry.

Winkynek megremegett a szája. A következő pillanatban sírva fakadt, s pontosan úgy záporoztak a könnyei, mint a Világkupadöntő napján.

– Jaj, szegénykém... – sajnálkozott Hermione, aki Ronnal együtt követte Harryt és Dobbyt a konyhán át. – Winky, kérlek, ne sírj...

De hiába, Winky egyre csak óbégatott – Dobbynak viszont fülig ért a szája.

– Kér Harry Potter egy teát? – sipította jó hangosan, hogy elnyomja Winky sírását.

– Öö... igen, köszönöm – felelte Harry.

Abban a szempillantásban hat házimanó loholt oda hozzájuk; jókora ezüsttálcán teáskannát, három csészét, egy kancsó tejet és egy tál teasüteményt hoztak.

– Ez ám a kiszolgálás! – szólt elismerően Ron. Hermione csúnyán nézett rá, a manók arca viszont sugárzott az örömtől, miközben hajlongva visszavonultak...

– Mióta dolgozol itt, Dobby? – kérdezte Harry.

– Még csak egy hete, uram! – felelte vidáman a manó. – Dobby felkereste Dumbledore professzor urat. Tudni kell, uram, hogy egy elküldött házimanó nagyon nehezen talál másik munkát. Nagyon-nagyon nehezen...

Winky erre még hangosabban felzokogott; szeméből és paradicsomszerű orrából minden a blúzára csöpögött, de ő semmit nem tett ez ellen.

– Dobby két teljes évig járta az országot, uram! – sipította Dobby. – De senki nem adott munkát Dobbynak, mert Dobby most már pénzért akar dolgozni!

A konyhai manók, akik eddig érdeklődve figyelték őket, e szavak hallatán szörnyülködve elfordították a fejüket. – Nagyon helyes, Dobby! – sietett a dicsérettel Hermione.

– Köszönöm, kisasszonyom! – vigyorgott rá Dobby. – De a legtöbb varázslónak nem kell olyan házimanó, aki fizetést kér, kisasszonyom. „Manónak nem fizetek!” – ezt mondták, és becsapták Dobby orra előtt az ajtót! Dobby szeret dolgozni, de rendes ruhát és fizetést akar... Dobbynak tetszik a szabad élet!

A roxforti manók úgy menekültek Dobby közeléből, mintha azt jelentette volna be, hogy ragályos manóvészben szenved. Winky nem mozdult, csak tovább fokozta a hangerőt.

– És aztán, tudja kisasszony, tudják uraim – folytatta nagy vidáman Dobby –, Dobby elment meglátogatni Winkyt, és megtudta, hogy Winky is ruhát kapott!

Erre Winky bömbölve a földre vetette magát, s hason fekve püfölni kezdte a padlót apró ökleivel. Hermione letérdelt mellé, és vigasztalni próbálta, de hiába fáradozott.

Dobby, hogy túlharsogja Winky jajveszékelését, felhangon visítva folytatta beszámolóját.

– És akkor Dobbynak támadt egy ötlete, uram! „Dobby és Winky keressenek együtt munkát!” – mondja Dobby. „Hol lenne elég munka két házimanónak? – feleli Winky. Dobby gondolkozni kezdett, és egyszer csak eszébe jutott! A Roxfortban! Így hát Dobby és Winky eljöttek Dumbledore professzorhoz, és kaptak is munkát!

Dobby boldogan mosolygott, és újra könnyes lett a szeme az örömtől.

– És Dumbledore professzor azt mondta, ha Dobby fizetést akar, akkor ő fizet Dobbynak! Így Dobby most is szabad manó, uram! Minden héten kap egy galleont, és minden hónapban van egy szabadnapja!

– Nem valami sok! – kiabált fel Hermione az óbégató, vergődő Winky mellől.

– Dumbledore professzor heti tíz galleont és szabad hétvégét ajánlott Dobbynak... – A manó arckifejezése elárulta, hogy a hatalmas pénz-és szabadidőtömegnek még a gondolata is rémülettel tölti el. – De Dobby lealkudta, kisasszonyom... Dobby örül a szabadságnak, de nem akar kapzsi lenni. Dobby szeret dolgozni.

– És neked mennyit fizet Dumbledore professzor, Winky? – kérdezte kedveskedve Hermione.

Ha azt remélte, hogy ezzel jobb kedvre deríti Winkyt, bizony csalódnia kellett. A manó abbahagyta ugyan a sírást, de csak azért, mert annyira felháborította a kérdés.

– Winky kegyvesztett manó, de pénzt azért még nem kap! – visította dühösen villogó szemmel. – Winky nem süllyedt olyan mélyre! Winky szégyelli, hogy felszabadították!

– Szégyelled? – hüledezett Hermione. – De hát miért, Winky? Mr. Kupornak kellene szégyellnie magát! Kegyetlenül bánt veled! Te nem csináltál semmi rosszat!

Winky azonban tenyerével a fejére szorította a sapka lyukain kilógó füleit, hogy ne is hallja Hermionét, és így visított:

– Kisasszonyom ne sértegesse gazdámat! Ne sértegesse Mr. Kuport! Mr. Kupor jó varázsló, kisasszonyom! Mr. Kupor jól tette, hogy elküldte rossz Winkyt!

– Winky nehezen szokja meg az új helyet – cincogta bizalmasan Dobby Harry fülébe. – Winky elfelejti, hogy már nem Mr. Kupor manója. Most már elmondhatná a véleményét, de nem akarja.

– A házimanók nem mondhatják el a véleményüket a gazdájukról? – csodálkozott Harry.

Dobby hirtelen elkomolyodott.

– De még mennyire hogy nem, uram! – felelte. – A házimanónak nemcsak a keze, de a szája is a gazdájáé. Megőrzi a titkokat, nem fecseg, megvédi a család jó hírét, és soha nem mond rosszat a gazdáról. Habár... Dumbledore professzor azt mondta, ő nem akarja ezt Dobbytól. Azt mondta, megengedi hogy... hogy...

Dobby félősen pislogni kezdett, és közelebb intette magához Harryt. Harry lehajolt hozzá.

– Dumbledore professzor azt mondta – suttogta Dobby –, hogy hibbant vén szőrmóknak is lehet őt nevezni, ha Dobby akarja!

Dobby megszeppenve nevetgélt.

– De Dobby nem akarja, uram! – jelentette ki hangosan, és úgy megrázta a fejét, hogy csak úgy csattogtak a fülei. – Dobby nagyon szereti Dumbledore professzort, és büszke rá, hogy megőrizheti a titkait.

– De Malfoyékról már nyugodtan elmondhatod a véleményed – jegyezte meg vigyorogva Harry. Dobby kicsit elbátortalanodott.

– Dobby... Dobby elmondhatná – felelte bizonytalanul, aztán összeszedte bátorságát, és folytatta: – Dobby elmondhatná Harry Potternek, hogy a régi gazdám... a régi gazdám gonosz sötét varázsló!

Dobby úgy megrettent saját merészségétől, hogy pillanatokig mozdulni se bírt – aztán odaszaladt a legközelebbi asztalhoz, és elkezdte az asztal lapjába verni a fejét.

– Rossz Dobby! Rossz Dobby! – visítozta.

Harry odasietett, és a nyakkendőjénél fogva elrángatta az asztaltól.

– Köszönöm, Harry Potter, köszönöm – zihálta homlokát dörzsölgetve a manó.

– Bele fogsz jönni, csak még gyakorolnod kell – vigasztalta Harry.

– Gyakorolni!? – visította felháborodva Winky. – Dobby inkább szégyellje magát, hogy így beszél gazdájáról!

– Ő már nem gazdája Dobbynak! – felelte dacosan a manó. – Dobbyt már nem érdekli, ha mérges!

– Dobby nagyon rossz manó! – sápítozott Winky, s szája újra sírásra görbült. – Mit kezd most Winky nélkül szegény Mr. Kupor? Gazdámnak szüksége van Winkyre, és Winky már nem segíthet neki. Winky egész életében a Kupor családot szolgálta, ahogy régen Winky anyja is és előtte Winky nagyanyja is... Mit szólnának, ha hallanák, hogy Winky ruhát kapott? Istenem, micsoda szégyen, micsoda szégyen!

Azzal a szoknyájába temette az arcát, és megint bömbölni kezdett.

– Winky – szólt rá szigorúan Hermione. – Hidd el nekem, hogy Mr. Kupor nélküled is nagyon jól boldogul. Találkoztunk vele, és...

– Kisasszonyom találkozott a gazdámmal? – szipogta Winky, könnyes szemét Hermionéra meresztve. – Találkozott a gazdámmal itt, a Roxfortban?

– Igen – bólintott Hermione. – Ő és Mr. Bumfolt a Trimágus Tusa zsűrijének tagjai.

– Mr. Bumfolt is itt van? – visította Winky, és Harry nagy meglepetésére megint dühös arcot vágott. – Mr. Bumfolt gonosz varázsló! Nagyon rossz varázsló! Gazdám nem szereti Mr. Bumfoltot! Nagyon-nagyon nem szereti!

– Bumfolt gonosz varázsló? – csodálkozott Harry.

– Gonosz bizony! – Winky szaporán bólogatott. – Gazdám mondott dolgokat Winkynek! De Winky nem kotyogja ki... Winky... Winky megőrzi gazdám titkait... – Azzal ráhajolt a szoknyájára, és ezután már abba hüppögött. – Szegény gazdám, nincs Winky, hogy segítsen neki...

Harryék több értelmes szót nem tudtak kiszedni Winkyből. Magára hagyták hát könnyeivel, és tovább szürcsölték teájukat – Dobby pedig folytatta beszámolóját a szabad élet szépségeiről.

– A következő pénzéből Dobby vesz egy pulóvert, Harry Potter! – sipította csupasz mellkasára mutogatva.

– Ide figyelj, Dobby – szólt Ron, aki szemlátomást megkedvelte a lelkes kis manót. – Neked adom azt a pulóvert, amit karácsonyra kapok majd édesanyámtól. Minden évben köt nekem egyet. Ugye, nem baj, hogy barna lesz?

Dobby repesett a boldogságtól.

– Egy kicsit össze kell majd zsugorítanunk – folytatta Ron –, de jól fog menni a teáskannabábudhoz.

Mikor aztán búcsúzkodni kezdtek, a konyhai manók süteményes tálcákat cipeltek oda hozzájuk, és biztatták őket, hogy mindenből bőven vigyenek magukkal. Hermione nem fogadott el semmit, és fejcsóválva nézte a hajlongó, pukedliző manókat, Harry és Ron viszont megtöltötték a zsebeiket kókuszcsókkal és gyümölcslepénnyel.

– Köszönjük szépen! – köszönt el Harry az ajtóhoz sereglett manóktól – Viszlát, Dobby!

– Harry Potter... – próbálkozott bátortalanul Dobby. – Dobby néha meglátogathatja uramat?

– Hát persze, amikor csak akarsz! – felelte Harry, Dobby nagy örömére.

– Hát, tudjátok... – szólalt meg Ron, amikor maguk mögött hagyták az alagsori folyosót – évekig csodáltam Fredet és George-t, hogy mindig tudnak szerezni ezt-azt a konyháról. Pedig lám, nem is kell nagy ügyesség hozzá. Minél többet visz fel az ember, a manók annál boldogabbak!

– Örülök, hogy Dobby ide jött dolgozni – szólt Hermione, mikor elindultak felfelé a márványlépcsőn. – Ha a többi manó látja, milyen boldog, mennyire örül a szabadságnak, előbb-utóbb ők is öntudatra ébrednek majd.

– De nemcsak Dobbyt látják, hanem Winkyt is – jegyezte meg Harry.

– Winky is rendbe fog jönni – jelentette ki Hermione, kicsit önmagát is győzködve. – Ha már megnyugodott és megszerette a Roxfortot, rá fog jönni, mennyivel jobb neki Kupor nélkül.

– Tisztára imádja azt a pasast – mondta tele szájjal Ron, miután beleharapott egy lepénybe.

– Bumfoltot viszont annál kevésbé – jegyezte meg Harry. – Kíváncsi lennék, miket mond róla otthon Kupor.

– Valószínűleg azt, hogy nem túl jó főosztályvezető – mondta Hermione. – És ebben sajnos igaza is van.

– Én akkor is szívesebben lennék Bumfolt beosztottja, mint Kuporé – jelentette ki Ron. – Bumfoltnak legalább van humorérzéke.

– Ezt nehogy mondd Percy előtt! – szólt bujkáló mosollyal Hermione.

– Hát igen, Percy biztos megőrülne, ha egy vicces kedvű ember lenne a főnöke – bólogatott Ron, és beleharapott egy csokis képviselőfánkba. – Szegény bátyám akkor se nevetné el magát, ha a főnöke pucéran táncolna előtte, a fején Dobby szépséges kalapjával.

Huszonkettedik fejezet

A váratlan feladat

– Potter! Weasley! Ide figyelnének végre?

McGalagony professzor hangja ostorként csattant a fülükben.

Harry és Ron összerezzentek, és felkapták a fejüket.

A keddi átváltoztatástan-óra lassan a végéhez közeledett. Már készen voltak az órai feladattal; a tengerimalaccá változtatott tengeri csikók a tanári asztalon elhelyezett dobozban szaladgáltak (Neville-é inkább vergődött, mert uszonya volt); a csoport már lemásolta a tábláról a házi feladatot („Írja le és illusztrálja példákkal, hogyan kell alkalmassá tenni az egyes transzformációs bűbájokat fajok közti átváltoztatásra!”), és már csak a kicsengetésre vártak. Harry és Ron, akik épp ádáz párbajt vívtak Fredtől és George-tól szerzett csalipálcáikkal, most felnéztek – Ron kezében egy bádogpapagáj volt, Harryében egy gumihal.

– Most, hogy végre Potter és Weasley is szíveskednek a koruknak megfelelően viselkedni – szólt McGalagony, megrovó pillantást vetve a két jó barátra (Harry gumihalának addigra leesett a feje, mert Ron papagája bevitt egy halálos csőrvágást) – elmondanék egy közérdekű hírt.

– Közeledik a karácsonyi bál, mely hagyományosan a Trimágus Tusa részét képezi, s ami lehetőséget kínál arra, hogy közelebbről is megismerkedjenek külföldi vendégeinkkel. A bált a negyedéves és annál idősebb tanulók számára rendezzük, de ők meghívhatnak fiatalabb tanulókat is.

Lavender Brown hangosan felvihogott. Parvati Patil jól oldalba bökte a könyökével, de ő is alig tudta magába fojtani nevetését. Mindketten hátrafordultak Harry felé. McGalagony nem törődött velük, amit Harry kimondottan méltánytalannak érzett azok után, amit ő és Ron kaptak.

– A bált karácsony első napján tartjuk a nagyteremben – folytatta McGalagony. – Este nyolc órakor kezdődik és éjfélig tart. Megjelenés dísztalárban. És még valami...

McGalagony jelentőségteljesen végignézett az osztályon.

– A karácsonyi bálon természetesen valamennyien... öhm... oldottabb hangulatban leszünk.

Lavender a szájára szorította kezét, de így sem tudta eléggé tompítani vihogását. Harry most legalább sejtette, min nevet: valószínűleg megpróbálta elképzelni McGalagonyt „oldott” hangulatban.

– Ennek ellenére mindenkitől elvárjuk – folytatta McGalagony –, hogy a bálon is roxfortos diákhoz méltó viselkedést tanúsítson. Óva intek minden griffendélest attól, hogy a magatartásával szégyent hozzon az iskolára.

Alighogy befejezte a mondatot, megszólalt a csengő, és a griffendélesek a szokásos zsibongás közepette pakolni kezdtek.

– Potter, legyen szíves még egy szóra! – szólt emelt hangon McGalagony.

Harry biztosra vette, hogy McGalagony a lefejezett gumihallal kapcsolatos gondolatait készül megosztani vele, úgyhogy csekély lelkesedéssel indult el a tanári asztal felé.

McGalagony megvárta, amíg becsukódott az ajtó az utolsó távozó diák mögött, s csak azután fogott bele mondókájába.

– Potter, a bajnokok és partnereik...

– Milyen partnerek? – értetlenkedett Harry.

McGalagony gyanakvó pillantást vetett rá, mintha attól tartana, hogy Harry ugratni próbálja.

– A báli partnereikről beszélek, Potter – felelte végül. – A táncpartnerükről.

Harrynek ugrálni kezdett a gyomra.

– Táncpartner... – Érezte, hogy elvörösödik, és gyorsan kijelentette: – Én nem táncolok.

– Dehogynem táncol, dehogynem táncol! – fortyant fel McGalagony. – Éppen erről beszélek. Hagyományosan a bajnokok és partnereik nyitják meg a bált.

Harryben felrémlett a kép, amint ott áll frakkban és cilinderben, oldalán egy lánnyal, aki Petunia néni egyik fodros estélyi ruhájában illegeti magát.

– Én nem táncolok... – ismételte csökönyösen.

– Ez nem szabadonválasztott gyakorlat! – jelentette ki szigorúan McGalagony. – Maga, mint bajnok az iskolát képviseli, ezért eleget kell tennie bizonyos kötelezettségeknek. Válasszon magának partnert, Potter!

– De én nem...

– Semmi de, Potter! – zárta le a témát McGalagony. – Halotta, mit mondtam.

Egy héttel korábban Harry még meggyőződéssel állította volna, hogy meghívni egy lányt egy bálra sokkal kellemesebb dolog, mint kijátszani egy magyar mennydörgősárkány éberségét. Most azonban, hogy az utóbbit már megtette, és szembesült a táncpartnerkeresés feladatával, úgy érezte, ha választhatna, inkább repülne még pár kört a sárkány orra előtt.

Harry még sosem látott ennyi nevet az ünnepeket a Roxfortban töltő diákok listáján; bár ő maga minden évben feliratkozott, hisz sosem volt kedve hazamenni Dursleyékhoz. Az előző években azonban nem sokan tettek így rajta kívül. Most úgy tűnt, hogy negyedévestől felfelé mindenki maradni akar, és mindenki – legalábbis minden lány – hatalmas lelkesedéssel készül a bálra. Harry most döbbent csak rá, milyen rengeteg lány jár a Roxfortba – egyszerre megtelt velük a kastély. Csapatokba verődve álldogáltak minden folyosón; sugdolóztak, viháncoltak, vihorásztak, ha elment mellettük egy-egy fiú, és ruhaterveket mutogattak egymásnak nagy izgatottan...

– Miért kell ezeknek mindig tizesével járni? – fordult Ronhoz Harry, miután elhaladtak egy nagy csapat kuncogó lány mellett, akik leplezetlenül megbámulták Harryt. – Hogy lehet meghívni őket, ha soha nincsenek egyedül?

– Használj lasszót! – javasolta Ron. – Tudod már, kit fogsz elhívni?

Harry nem válaszolt. Az nem volt kérdéses, kit szeretne elhívni, az viszont igen, hogy mikor lesz végre bátorsága feltenni a nagy kérdést... Cho ötödéves volt, nagyon csinos, kitűnő kviddicsjátékos, és nem szenvedett hiányt barátokban.

Ron bizonyára kitalálta, miféle gondolatok járnak Harry fejében, mert így szólt:

– Neked van a legkönnyebb dolgod, Harry. Iskolabajnok vagy. Elbántál a magyar mennydörgővel. Tuti, hogy sorba fognak állni érted a lányok.

Frissen felújított barátságuk tiszteletére Ron minimálisra fogta mondataiban a keserű felhangot. Emellett kiderült – Harry őszinte csodálkozására –, hogy ráadásul igaza is van.

Egy göndör hajú, harmadéves hugrabugos lány, akivel Harry azelőtt soha egy szót se beszélt, rögtön másnap odalépett hozzá, és felkérte báli partnerének. Harry annyira meglepődött, hogy a kelleténél kicsit határozottabban mondott nemet. A lány persze megbántódott, Harrynek pedig egész mágiatörténetórán Dean, Seamus és Ron kaján megjegyzéseit kellett hallgatnia. A rá következő napon további két lány próbálkozott nála: egy másodéves és egy ötödéves, akit Harry inkább a testőrének tudott volna elképzelni, mint a táncpartnerének.

– Különben nem is volt csúnya – jegyezte meg Ron, miután sikerült abbahagynia a nevetést.

– Két fejjel magasabb volt nálam – dörmögte Harry, aki még mindig a megrázó élmény hatása alatt állt. – Képzeld el, hogy nézne ki, ha táncolnánk: mintha egy fa körül szaladgálnék.

Ezekben a napokban többször eszébe jutott egy megjegyzés, amit Hermione tett egyszer Krumra: „Csak azért vannak úgy oda érte, mert híres!” Erősen kételkedett benne, hogy azok a lányok, akik addig megkeresték, akkor is vele akarnának menni a bálba, ha nem ő (enne az iskola egyik bajnoka. De vajon eszébe jutna-e ezen tépelődni, ha történetesen Cho kérné fel őt táncpartnernek?

Mindent egybevetve azonban Harrynek el kellett ismernie, hogy az első próba óta napjai a bállal kapcsolatos aggodalmakkal együtt is sokkal derűsebben telnek. Ha végigment a folyosón, már nem vágtak sértéseket a fejéhez. Gyanította, hogy ezt Cedricnek is köszönheti: a fiú bizonyára hálás volt, hogy súgott neki a sárkányokról, és szólt a hugrabugosoknak, hogy hagyják békén. A Szurkolj CEDRIC DIGGORY-nak jelvények divatja is mintha múlófélben lett volna. Draco Malfoy persze továbbra is minden adandó alkalommal idézte Rita Vitrol cikkét, de egyre kevesebben nevettek gonosz viccein – s hogy Harry öröme teljes legyen, a Reggeli Prófétában nem jelent meg semmiféle cikk Hagridról.

– Megmondom őszintén, nem nagyon érdekelték azt a nőt a legendás lények – mondta Hagrid, mikor Harry, Ron és Hermione a szünet előtti utolsó legendás lények gondozása órán megkérdezték tőle, hogy ment az interjúja Rita Vitrollal. A csoport nagy megkönnyebbülésére Hagrid ezúttal nem kérte tőlük, hogy sétáltassák vagy rakodják a durrfarkú szurcsókokat. Helyette a kunyhó mögötti kecskelábú asztal mellett üldögéltek, és újfajta próbaebédet készítettek elő az állatok számára.

– Csak rólad akart beszélgetni, Harry – folytatta bizalmas beszámolóját Hagrid. – Megmondtam neki, hogy barátok vagyunk, mióta csak elhoztalak Dursleyéktól. „Négy év alatt egyszer se kellett megszidnia?” – kérdezi tőlem. „Sose bosszantotta fel magát az órán?” Mondtam neki, hogy nem, erre savanyú képet vágott. Mintha mindenáron azt akarta volna hallani, hogy te egy javíthatatlan rosszcsont vagy, Harry.

– Persze, hogy azt akarta hallani – bólintott Harry, miközben megfogta a kést, hogy felaprítson egy újabb darab sárkánymájat. – Unalmas lenne, ha mindig csak azt írná rólam, hogy szegény tragikus sorsú kis hős vagyok.

– Új megközelítést akar – jelentette ki nagy bölcsen Ron, kezében egy félig meghámozott szalamandratojással. – Azt kellett volna mondanod neki, hogy Harry dühöngő őrült.

– De hát nem az! – mordult fel őszinte döbbenettel Hagrid.

– Pitont kellett volna meginterjúvolnia – szólt sötéten Harry. – Tőle megkapná, amire vágyik. Potter kényszeresen áthág minden szabályt...

Ron és Hermione nevettek.

– Tényleg ezt mondta? – csóválta a fejét Hagrid. – Szó se róla, csináltál már ezt-azt, de azért szerintem egész rendes gyerek vagy.

– Kösz, Hagrid – mosolygott Harry.

– Eljössz a karácsonyi bálra, ugye, Hagrid? – kérdezte Ron.

– Igen, lehet, hogy benézek – felelte közömbös képpel Hagrid. – Azt mondják, jó móka lesz. Hallom, te nyitod a táncot, Harry. Ki lesz a párod?

– Még nem tudom... – felelte pirulva Harry, és Hagrid szerencsére nem feszegette tovább a témát.

A szünet előtti utolsó hét már teljes egészében a nagy esemény jegyében telt. A diákok közt tucatjával keringtek a pletykák a karácsonyi bálról, bár Harry ezeknek a felét sem hitte el. Kizártnak tartotta például, hogy Dumbledore valóban nyolcszáz hordó mézbort vásárolt Madam Rosmertától. Az viszont hiteles információnak tűnt, hogy a bálon fellépnek a Walpurgis Leányai. Harry nem tudta, hogy pontosan kicsodák vagy micsodák azok, mivel a Privet Drive-on nem volt varázsvevő-készülék, de legtöbb társa a Varázsszem Rádió műsorán nőtt fel, s az ő lelkendezésükből azt hámozta ki, hogy a Walpurgis Leányai egy híres zenekar lehet.

Némelyik tanár feladta a kilátástalan küzdelmet, és meg se próbálta munkára fogni a báli lázban égő társaságot. Flitwicknél szerdán egész órán játszottak, maga a professzor pedig Harryvel beszélgetett a mesteri begyűjtőbűbájról, amit Harry a tusa első próbáján bemutatott. Nem minden tanár volt azonban ilyen elnéző. Binns professzornak például esze ágában sem volt lemondani a lehetőségről, hogy további fejezeteket olvasson fel a koboldfelkelésekről szóló jegyzeteiből. Mivel Binnst annak idején a saját halála se tudta megakadályozni abban, hogy folytassa a tanítást, senki nem lepődött meg rajta, hogy hidegen hagyja őt egy olyan apróság, mint a karácsony. Inkább az volt meglepő, miként tud Binns a lázongó koboldok véres rémtetteiről ugyanolyan unalmasan beszélni, mint Percy az üstfenekek vastagságáról. McGalagony és Mordon is az utolsó óra utolsó percéig dolgoztatták a társaságot, Piton pedig valószínűleg előbb lett volna hajlandó fiává fogadni Harryt, mint szabad foglalkozást engedni a diákoknak. Mi több, bejelentette, hogy a szünet előtti utolsó órán fogja ellenőrizni saját készítésű ellenmérgeik hatékonyságát.

– Micsoda egy szadista! – fakadt ki Ron aznap este a Griffendéltorony klubhelyiségében. – Képes az utolsó napon vizsgáztatni minket! Tönkreteszi az egész hetünket.

– De te csak azért se szakadsz bele a tanulásba! – jegyezte meg Hermione, aki eddig bájitaltan jegyzeteibe mélyedt. Ron épp kártyavárat épített egy pakli robbantós snapszlihoz való kártyából. Ez sokkal izgalmasabb elfoglaltság volt, mint mugli kártyákat rakosgatni egymásra, mivel az építmény bármelyik pillanatban felrobbanhatott.

– Karácsony van, Hermione – szólt bágyadt-lustán Harry. – Ő a kandalló előtti karosszékek egyikében kuporgott, és a Repülj a Csúzlikkal című könyvet olvasta – immár vagy tizedszer.

Hermione megrovó pillantást vetett rá.

– Ne tanulj, ha nem akarsz, de azért még foglalkozhatnál valami hasznosabb dologgal.

– Például mivel? – kérdezte Harry, miközben figyelte, hogyan uszítja rá a gurkót a csúzlis Joey Jenkins a Dallycastle-i Denevérek egyik hajtójára.

– Például a tojással! – sziszegte Hermione.

– Ne fárassz már, Hermione! – legyintett Harry. – Azzal még eleget foglalkozhatok február huszonnegyedikéig.

Az aranytojás időközben az utazóládába került. Harry az ünnepi buli óta egyszer se nyitotta ki. Azzal nyugtatgatta magát, hogy még mindig bő két hónapja van rájönni, mit jelent a hátborzongató visítás.

– Lehet, hogy több hetes munkád lesz vele! – vetette ellen Hermione. – Az lesz a vége, hogy a többi három bajnok felkészül a feladatra, te meg ott fogsz állni kukán!

– Ne piszkáld már, Hermione! – szólt rá Ron. – Ő is lazíthat egy kicsit...

Azzal óvatosan elhelyezte az utolsó lapot a kártyavár tetején. Az építmény abban a pillanatban felrobbant, és alaposan megperzselte Ron szemöldökét.

– Jó a fejed, Ron... Menni fog a dísztalárodhoz.

Fred és George léptek oda hozzájuk; amíg Ron a szemöldökét tapogatta, helyet foglaltak a három jó barát asztalánál. – Ron, kölcsönadod Pulipintyet? – kérdezte George. – Most éppen úton van – felelte Ron. – Mire kéne?

– George meg akarja hívni a bálba – hangzott Fred gúnyos válasza.

– El akarunk küldeni egy levelet, tökfej – mondta George.

– Kinek írogattok ti leveleket? – kíváncsiskodott Ron.

– Az orrodat is megégetheted, ha mindenbe beleütöd. – Fred fenyegetően meglengette a pálcáját. – Tényleg, hogy álltok a bállal? Megvan már, hogy kivel mentek?

– Nincs – felelte Ron.

– Na, akkor húzz bele, öcskös – szólt Fred –, mert a végére csak a selejt marad.

– Miért, te kivel mész? – érdeklődött Ron.

Fredet nem hozta zavarba a kérdés. – Angelinával – jelentette ki.

– Tényleg? – álmélkodott Ron. – Már meg is beszélted vele?

– Jó, hogy mondod. – Fred hátrafordult, és átkiabált a klubhelyiség túlsó végébe: – Hahó! Angelina!

Angelina, aki Alicia Spinnett-tel csevegett az ablaknál, felé fordult.

– Mi van? – kiáltott vissza. – Megyünk együtt a bálba? Angelina mustráló pillantással végigmérte Fredet.

– Felőlem mehetünk – felelte végül, majd vigyorogva folytatta beszélgetését Aliciával.

– Tessék! – fordult a társasághoz Fred. – Le van vajazva. Azzal felállt, ásított egyet, és hátba bökte George-ot. – Gyere, keressünk egy iskolai baglyot...

Az ikrek elmentek. Ron felhagyott szemöldöke vizsgálgatásával, és a kártyavár füstölgő romjai fölött Harryre nézett.

– Tényleg túl kéne esni a dolgon, Harry... El kéne hívni valakit. Frednek igaza van. Ha sokáig húzzuk az időt, csak a trollok maradnak nekünk.

Hermione méltatlankodva felszisszent. – Tessék? A micsodák?

– Tudod, hogyan értem... – vonogatta a vállát Ron. – Inkább egyedül megyek, mint mondjuk... mint mondjuk Eloise Midgennel.

– Eloise-nak már sokkal kevesebb pattanása van... és nagyon kedves lány!

– De ferde az orra – morogta Ron.

– Ja, értem már – szólt epésen Hermione. – Szóval neked egy féleszű liba is remekül megfelel, feltéve, hogy elég csinos!

– Hát... végül is igen – felelte Ron.

– Akkor én most elmegyek lefeküdni! – jelentette ki dühösen Hermione, azzal felpattant, és elviharzott a lányok lépcsője felé.

Az iskola vezetősége október óta mindent megtett azért, hogy elkápráztassa a durmstrangos és beauxbatons-os vendégeket, s a karácsonyi előkészületek is ennek a szándéknak a jegyében zajlottak. Harry jó néhány ünnepet töltött már a Roxfortban, de sosem látott még egyszerre ilyen sok pompás és ötletes díszítőkelléket az ódon kastély falai közt. A márványlépcső korlátjára önfagyasztó jégcsapok kerültek. A nagyteremben felállított tizenkét karácsonyfán díszek egész arzenálja függött, a világító magyalbogyóktól az igazi, huhogó aranybaglyokig, a lovagi páncélokat pedig egy furfangos bűbájjal rávették, hogy karácsonyi dalokat énekeljenek, ha valaki elmegy mellettük. Mindenki egyetértett abban, hogy maradandó élmény meghallgatni a „Mennyből az angyal”-t egy üres sisak előadásában, ami a szövegnek csak a felét tudja. Fricsnek többször el kellett kergetnie Hóborcot, aki azzal szórakozott, hogy bevette magát egy-egy páncélba, és maga költötte, otromba szövegeket kornyikált a kihagyott sorok helyén.

A nagy nap vészesen közeledett, de Harry még mindig nem beszélt Chóval. Most már tényleg kezdte aggasztónak érezni a helyzetet, s ezzel Ron is így volt – bár Harry úgy vélte, Ronnak nem lenne annyira kínos partner nélkül mennie a bálba, hisz neki nem kell részt vennie a nyitótáncban.

– A végén Hisztis Myrtle lesz a párom – dörmögte csüggedten Harry, a második emeleti lányvécé népszerűtlen kísértetére utalva.

Ronban péntek reggelre érett meg az elhatározás.

– Figyelj, Harry, veszünk egy nagy levegőt, és megtesszük – mondta olyan mogorva eltökéltséggel, mintha egy bevehetetlen erődöt készülnének megrohamozni. – Este már úgy megyünk fel a klubhelyiségbe, hogy mindkettőnknek lesz báli partnere. Rendben?

– Öö... rendben – felelte Harry.

A baj csak az volt, hogy bár aznap többször is látta Chót – szünetben, ebédidőben és mikor mágiatörténet-órára ment –, mindig a barátai társaságában találta a lányt. Hát soha sehova nem jár egyedül? Meg kell várni, amíg vécére megy, és lesből rátámadni? Ez se működött – úgy tűnt, Cho még a vécére is négy-öt fős kísérettel jár. Akárhogy is, Harry tudta, hogy nem halogathatja tovább az akciót, hisz óráról órára csökkennek az esélyei.

Piton ellenméregvizsgáján képtelen volt koncentrálni, s a keverékből kifelejtette a legfontosabb hozzávalót, a bezoárkövet. Ezek után természetesen elégtelent kapott, de ez akkor a legkevésbé sem tudta izgatni. Minden figyelmét annak szentelte, hogy lélekben felkészüljön a nagy feladatra. Kicsengetés után rögtön felkapta táskáját, és megcélozta az ajtót.

– Vacsoránál találkozunk – szólt oda Ronnak és Hermionénak, és már rohant is a lépcső felé.

Csak félre kell hívnia Chót egy percre... ez nem olyan nagy dolog... A tömeget fürkészve végigrohant néhány zsúfolt folyosón, és (a vártnál kicsit előbb) össze is találkozott a lánnyal, mikor az kilépett a sötét varázslatok kivédése teremből.

– Szia, Cho. Ne haragudj... öö... ráérsz egy pillanatra?

A Cho körül álló lányok reakcióját látva Harry arra gondolt, hogy roppant bölcs rendelkezés lenne Dumbledore részéről, ha betiltana az iskolában a vihogást. Cho maga azonban nem nevetett; csak bólintott, és követte Harryt.

Egy félreeső sarokban aztán megálltak. Harry megfordult, és Cho szemébe nézett. A gyomrában pedig az az érzés támadt, mint amikor az ember rálép egy lépcsőre, ami nincs.

– Öö – mondta.

Nem tudja kimondani a kérdést. Képtelen rá. Pedig meg kell tennie... Cho csak állt, és kérdő tekintettel nézett rá.

Harry szájából úgy szaladtak ki a szavak, hogy a nyelve nem is tudta követni őket.

– Menkegytabálba?

– Tessék? – pislogott Cho.

– Arra gondoltam... hogy mehetnénk együtt a bálba – nyögte ki Harry. Most miért kell elvörösödnie? Miért?

– Oh! – Cho is elpirult. – Jaj, Harry, nagyon sajnálom... – Látszott rajta, hogy tényleg sajnálja. – Sajnos már elígérkeztem.

– Mm-hm – mondta Harry.

Furcsa – egy perce a zsigerei még úgy tekeregtek, mint egy zsák kígyó, most viszont úgy tűnt, mintha megszöktek volna.

– Aha, értem – szólt. – Semmi gond.

– Tényleg nagyon sajnálom... – ismételte Cho.

– Nem érdekes.

Pár másodpercig csak álltak, és néztek egymásra, aztán Cho így szólt:

– Hát...

– Mmhm – felelte Harry.

– Hát akkor szia – mondta Cho, még mindig fülig vörösen, azzal megfordult, és elindult.

Harry hallotta magát, amint utána szól: – Kivel mész?

– Oh... Cedrickel – felelte a lány. – Cedric Diggoryval.

– Aha...

Egyszerre visszamásztak a zsigerei a helyükre. Csak épp a távollétükben valaki megtöltötte őket ólommal.

Harry tökéletesen megfeledkezett a vacsoráról. Lassan, gépiesen elindult a Griffendéltorony felé, s minden lépésnél Cho szavai visszhangoztak a fülében: Cedrickel... Cedric Diggoryval. Pedig már kezdte megkedvelni Cedricet – már szinte elnézte neki azt a kviddicsmeccset, meg hogy jóképű, hogy közkedvelt, hogy szinte mindenki neki szurkol. Most egyszerre rádöbbent, hogy Cedric mégiscsak egy üresfejű szépfiú, semmi több.

– Tündérfény – dörmögte oda a Kövér Dámának a pár napja megváltozott jelszót.

– Jól mondod, drágám! – furulyázta a Dáma csillogó fejékét igazgatva, azzal előrelendült.

Harry bemászott a klubhelyiségbe, körülnézett, és megakadt a szeme Ronon, aki hamuszürke arccal kuksolt az egyik félreeső asztalnál. Ginny ott ült mellette, és gesztusaiból ítélve vigasztalni próbálta őt.

– Mi van, Ron? – kérdezte odalépve Harry. Ron halálra vált arccal nézett fel rá.

– Mi ütött belém!? – nyögte kétségbeesetten. – Miért csináltam?

– Mit? – faggatta Harry.

– Megkérdezte... megkérdezte Fleur Delacourt, hogy akar-e a párja lenni – mondta Ginny. Úgy tűnt, viaskodik egy mosollyal, de közben együtt érzően simogatta Ron karját.

– Mit csináltál? – hüledezett Harry.

– Nem tudom, mi ütött belém! – fakadt ki újra Ron. – Hogy jutott egyáltalán az eszembe ilyen őrültség? Köröskörül emberek álltak... egy csomó ember... elborult az agyam... mindenki engem nézett! Csak át akartam menni a bejárati csarnokon... és ő ott állt... Diggoryval beszélgetett... és akkor hirtelen rám jött valami, és... és megkérdeztem tőle!

Ron keservesen felnyögött, és kezébe temette az arcát. Tovább beszélt, de alig lehetett érteni, mit mond:

– Úgy nézett rám, mint egy piócára... Nem is válaszolt. És aztán – nem tudom – egyszer csak magamhoz tértem, és elrohantam.

– Fleur nagyanyja véla volt – bólintott Harry. – Jó volt a tipped. Nem tehetsz róla. Biztos Diggoryt próbálta delejezni az örökölt bűbájjal, és te pont belesétáltál... De hiába próbálkozik, mert Diggory Cho Changet viszi a bálba.

Ron felkapta a fejét.

– Megkérdeztem Chót, hogy megyünk-e együtt – folytatta fásultan Harry. – Ezt válaszolta.

Ginny arcáról lehervadt a mosoly.

– Ez nem igaz... – csóválta a fejét Ron. – Mindenkinek van párja, csak nekünk nincs... Na jó, Nevillenek sincs. Hoppá! Tudod, kit kérdezett meg? Hermionét!

A hír Hallatán Harry egy pillanatra még szomorkodni is elfelejtett.

– Mi!?

– Képzeld el! – Ron elnevette magát, s ettől arca visszanyerte természetes színét. – Bájitaltanóra után mesélte! Azt mondta, Hermione mindig olyan kedves volt hozzá, segített neki, meg minden... de Hermione azt mondta, hogy már van párja. Haha! Jó vicc! Csak le akarta rázni Nevillet. Meg is tudom érteni...

– Ne nevess! – csattant fel Ginny.

Ekkor kinyílt a portrélyuk, és bemászott Hermione.

– Miért nem jöttetek le vacsorázni? – kérdezte barátaihoz lépve.

Ginny felelt a fiúk helyett.

– Mert... Ne vihogjatok már! Mert épp most kosarazták ki mindkettőt!

Ron és Harry elkomorodtak.

– Kösz szépen, Ginny – morogta Ron.

– Elfogytak a csinibabák, Ron? – szólt csípősen Hermione. – Lassan ráfanyalodsz Eloise Midgenre? Ne búsulj, Ron, valaki biztos hajlandó lesz elmenni veled.

Ron azonban nem hallott, csak látott: úgy meredt Hermionéra, mintha egy új embert látna a helyén.

– Hermione, Nevillenek igaza van – te lány vagy... – Zseniális felfedezés – hangzott az epés felelet. – Figyelj – lehetsz valamelyikünk párja! – Nem lehetek! – vágta rá kurtán Hermione.

– Ne izélj már... – mérgelődött Ron. – Muszáj valakit találnunk. Már mindenkinek van párja, csak nekünk nincs...

– Azért nem mehetek veletek – szólt kissé elpirulva Hermione –, mert nekem is van már párom.

– Nem igaz! – csattant fel Ron. – Ezt csak kitaláltad, hogy megszabadulj Neville-től!

– Tényleg? Kitaláltam? – Hermione szeme vészjóslóan villogott. – Lehet, hogy furcsán hangzik, Ron, de rajtad kívül más is észrevette, hogy lány vagyok! És nem is három év után!

Ron nagy szemeket meresztett rá. Azután újra elvigyorodott.

– Jó van, na, tudjuk, hogy lány vagy... Most megnyugodtál? Melyikünk párja akarsz lenni?

– Ilyen nehéz a felfogásod? – dühöngött Hermione. – Megmondtam, hogy valaki mással megyek!

Azzal sarkon fordult, és faképnél hagyta őket. Ron homlokráncolva nézett utána.

– Hazudik – jelentette ki nemes egyszerűséggel.

– Tévedsz – rázta a fejét Ginny.

– Miért, kivel megy? – mordult rá Ron.

– Majd ő elmondja, ha akarja – felelte Ginny.

– Na jó... – legyintett türelmét vesztve Ron. – Elég volt ebből. Ginny, te mész Harryvel, én meg majd...

– Nem lehet – vágott a szavába Ginny. Most rajta volt a sor, hogy elpiruljon. – Én már... Neville-lel megyek. Hermione után engem kérdezett meg, és hát... gondoltam, máskülönben nem tudok elmenni a bálba, mivel még csak harmadikos vagyok.

Ginny megsemmisülten meredt maga elé, aztán egyszer csak felpattant.

– Lemegyek vacsorázni – mondta, és elindult a portrélyuk felé.

– Mi ütött ezekbe? – hüledezett Ron.

Harry azonban nem figyelt rá. A portrélyuk felé pillantva meglátta az érkező Parvatit és Lavendert, és elszánta magát a cselekvésre.

– Várj meg itt – szólt Ronnak, azzal felállt, és odament Parvatihoz. – Parvati, van kedved velem jönni a bálba?

A lány szabályos vihogógörcsöt kapott. Harry türelmesen várta, hogy magához térjen; ujjait keresztbe tette talárja zsebében.

– Igen – bökte ki végül Parvati, nagyon-nagyon piros arccal.

– Kösz – bólintott megkönnyebbülten Harry. – Lavender, lennél Ron párja?

– Ő Seamusszal megy – felelt barátnője helyett Parvati, és most már mindketten vihogtak.

Harry gondterhelten sóhajtott.

– Nem tudtok valakit Ronnak? – kérdezte fojtott hangon.

– Miért nem megy Hermione Grangerrel? – kérdezett vissza Parvati.

– Mert ő mással megy.

A hír szemlátomást meglepte Parvatit. – Húúúú – kivel? – kérdezte izgatottan. Harry vállat vont.

– Fogalmam sincs – felelte. – De most Ronról van szól.

– Hát... – szólt tétován Parvati. – Esetleg a nővérem... tudod, Padma, aki hollóhátas. Ha akarod, megkérdezem.

– Nagyon jó lenne... – felelte Harry. – Akkor várom a választ, jó?

Harry két dologért fohászkodott, miközben visszaballagott Ronhoz: azért, hogy a jövőben messze elkerülje őt mindenfajta bál, és azért, hogy Padma Patil orra tökéletesen szimmetrikus legyen.

Huszonharmadik fejezet

A karácsonyi bál

Bár a negyedikeseket tanáraik bőven ellátták házi feladattal a szünetre, Harrynek nem fűlött a foga a munkához, s a karácsonyt megelőző hetet csupa kellemes elfoglaltsággal töltötte – csakúgy mint szinte az összes diák. A Griffendéltorony épp olyan zsúfolt volt, mint tanítási időben, sőt úgy tűnt, mintha összement volna egy kicsit – bizonyára mert lakói sokkal élénkebbek voltak, mint máskor. Fred és George nagy sikert arattak a kanári-kuglóffal; a szünet első napjaiban szinte percenként óriásmadárrá változott valaki a toronyban. Aztán persze mindenki megtanulta, hogy ajándék ételtől könnyen tollas lehet az ember háta, s attól fogva gyanakvás övezett minden süteménykínálgatót. George azonban bizalmasan megsúgta Harrynek, hogy Freddel már dolgoznak az újabb slágertréfán. Harry meg is fogadta magában, hogy a jövőben egy szem tökmagot se fogad el Fredtől és George-tól. Túlságosan is jól emlékezett még Dudley esetére a nyelvnyújtó nyalánksággal.

Ezekben a napokban vastag hótakaró telepedett a kastélyra és környékére. A beauxbatons-osok halványkék kocsija hatalmas fagyott töknek tűnt Hagrid cukormázas mézeskalácsháza mellett. A durmstrangosok hajójának ablakaira jégvirágokat rajzolt a fagy, s az árbocozat is fehérbe öltözött. A konyhai manók fáradhatatlanul főzték a sűrű, forró leveseket és sütötték a finom süteményeket a kastély lakói és a vendégek számára – egyszóval senkinek nem volt oka panaszra, kivéve persze Fleur Delacourt.

– Ólyán ne'éz ételeket főznek itt á Rhoxfór'ban – hallották Harryék Fleur sopánkodását, mikor egyik este mögötte jöttek ki a nagyteremből (Ron elbújt Harry háta mögött, nehogy a lány meglássa őt). – Nem fógok beleférhni á dísztaláromba!

– Jaj, micsoda tragédia – szólt epésen Hermione, mikor Fleur eltávolodott. – Hogy lehet valaki ennyire eltelve magától?

– Kivel mész a bálba, Hermione? – érdeklődött Ron.

Ezt a kérdést napok óta újra meg újra feltette, méghozzá a legváratlanabb pillanatokban – arra számítva, hogy Hermionénak egyszer kiszalad a száján a válasz. A lány azonban csupán fintorgott, és ennyit felelt:

– Nem mondom meg, mert ki fogsz gúnyolni.

– Nem mondod komolyan, Weasley! – csendült Malfoy hangja a hátuk mögött. – Nem hiszem el! Valaki elhívta a bálba ezt a földig-fogú sárvérűt?

Harry és Ron fenyegetően megfordultak, de Hermione most integetni kezdett, és odaköszönt valakinek Malfoy mögött: – Jó estét, Mordon professzor!

Malfoy elsápadt, behúzta a nyakát, és rémülten pislogott Mordon után. A professzor persze nem volt ott; még a vacsoráját fogyasztotta a tanárok asztalánál.

– Ijedős kis görény vagy, Malfoy – adta meg a kegyelemdöfést Hermione, majd Harry, Ron és ő kacagva elindultak a márványlépcsőn.

Ron rásandított a lány arcára, és a homlokát ráncolta. – Hermione – szólt. – A fogad...

– Mi van vele?

– Valahogy megváltozott... most, ahogy nézem...

– Persze, hogy megváltozott. Gondoltad, hogy megtartom a Malfoytól kapott agyarakat?

– Nem, úgy értem, nem olyanok a fogaid, mint előtte voltak... most olyan... egyenesek és... és nem is nagyok.

Hermione huncutul mosolygott, s most Harry is észrevette: ez a mosoly másképp festett, mint a korábbiak.

– Tudjátok, az úgy volt – mesélte Hermione –, hogy mikor felmentem Madam Pomfreyhoz, ő elkezdte zsugorítani a fogamat, és a kezembe adott egy tükröt. Azt mondta, szóljak, amikor pont akkora a fogam, mint korábban volt. És hát... egy kicsit később szóltam. – Most még szélesebben mosolygott. – Anya és apa mondjuk nem fognak örülni. Sokszor kértem őket, hogy hadd zsugoríthassam össze egy kicsit a fogam, de nem engedték. Ők a fogszabályzóra esküsznek. Tudjátok, fogorvosok, nem szeretik a vajákos módszereket... Nézzétek! Megjött Pulipinty!

Ron apró baglya a jégcsapos lépcsőkorláton üldögélt. Egy pergamentekercs volt a lábához kötve, és lelkesen csipogott. Az arra járók nevetve mutogattak rá; egy csapat harmadéves lány még meg is állt mellette.

– Nézzétek, milyen aranyos pici bagoly! Milyen édes!

Ron felszalad a lépcsőn, és lekapta a madarat a korlátról.

– Agyalágyult tollas majom! – sziszegte dühösen. – Az a dolgod, hogy egyenesen a címzetthez repülj! Nem az, hogy megállj bohóckodni!

Pulipinty töretlen jókedvvel huhogott, pedig csak a feje lógott ki Ron markából. A harmadéves lányok megrökönyödve néztek Ronra.

– Vége a műsornak! – mordult rájuk Ron, és dühösen feléjük intett pulipintyes kezével. A bagoly a légáramlatot érezve még boldogabban huhogott. – Tessék, Harry...fogd – tette hozzá fojtott hangon Ron, miután a felháborodott harmadikosok elvonultak. Levette Pulipinty lábáról Sirius válaszát, amit Harry gyorsan zsebre dugott, majd mindhárman sietve folytatták útjukat a Griffendéltorony felé.

A klubhelyiség tele volt ugyan, de a társaságot lefoglalták zajos szünidei elfoglaltságaik, így senki nem törődött Harryékkel. A három jó barát letelepedett hát az egyik sötét, behavazott ablak előtt, és Harry hangosan felolvasta a levelet:

Kedves Harry!

Gratulálok bravúros mutatványodhoz a magyar mennydörgővel! Aki bedobta a neved a serlegbe, most nem lehet valami boldog! Én a kötőhártyagyújtó átkot akartam javasolni, mivel a sárkány leggyengébb pontja a szeme...

– Krum ezt csinálta! – suttogta Hermione.

...de a te módszered jobb volt, elismerem.

Mégis arra kérlek, ne bízd el magad! Gondolj arra, hogy még csak egy próbán vagy túl, s annak, aki bedobta a neved, még rengeteg alkalma lesz ártani neked. Tartsd nyitva a szemed – különösen ha a közelben van az, akiről beszéltünk – és igyekezz kerülni a bajt.

Továbbra is írd meg, ha valami említésre méltó történik.

Sirius

– Úgy beszél, mint Mordon – jegyezte meg halkan Harry, és a zsebébe süllyesztette a levelet. –

„Lankadatlan éberség!” Mintha egyébként csukott szemmel járnék, és folyton nekimennék a falnak.

– Igaza van, Harry – szólt Hermione. – Két próba még hátravan. Tényleg meg kellene nézned azt a tojást, el kéne kezdened töprengeni rajta, mit jelent...

– Még csak december van, Hermione! – torkolta le Ron. – Sakkozunk egyet, Harry?

– Persze – bólintott Harry, majd Hermione arckifejezését látva hozzátette: – Ilyen zajban nem lehet koncentrálni. A tojás hangját se hallanám meg!

– Jó, igazad van – sóhajtott Hermione. Leült, hogy megnézze a fiúk sakkpartiját, amelynek végén egy maroknyi elszánt gyalog és egy harcias futó mattot adott Ron királyának.

Karácsony első napján Harry nagyon hirtelen ébredt. Nem is tudta, mitől tért egyszerre magához, kinyitotta hát a szemét – és látta, hogy a sötétben két nagy, kerek zöld szem mered rá, méghozzá közvetlen közelről.

– Dobby! – kiáltott fel, és olyan rémült menekülésbe kezdett, hogy majdnem leesett az ágyról. – Ezt ne csináld!

– Dobby bocsánatot kér, uram! – sipította riadtan a manó, miközben ő maga is hátraugrott, és a szája elé kapta hosszú ujjait. – Dobby csak boldog karácsonyt akar kívánni Harry Potternek, és hozott ajándékot is! Harry Potter azt mondta, Dobby néha meglátogathatja!

– Semmi baj – zihálta Harry, várva, hogy kalapáló szíve megnyugodjon. – Csak legközelebb inkább bökj meg vagy valami, jó? Ne hajolj így fölém...

Harry széthúzta baldachinos ágya függönyét, és megkereste szemüvegét az éjjeliszekrényen. Kiáltása felébresztette Ront, Seamust, Deant és Nevillet. A fiúk kócosan, csipásan hunyorogtak ki ágyaik függönyének résén.

– Megtámadtak, Harry? – kérdezte álmosan Seamus.

– Nem, nem, csak Dobby van itt – suttogta Harry. – Nyugodtan aludj tovább.

– Neem... ajándékok! – mondta Seamus, megpillantva a csomaghalmot az ágya lábánál. Ron, Dean és Neville is úgy döntöttek, hogy ha már felébredtek, hozzálátnak az ajándékbontogatáshoz. Harry ismét Dobbyhoz fordult, aki most az ágya mellett álldogált, még mindig megszeppenve. Kalapként viselt teáskannadíszének tetején, a hurokhoz kötve egy csicsás karácsonyfadísz fityegett.

– Dobby átadhatja Harry Potternek az ajándékát? – kérdezte óvatosan.

– Hát persze! – felelte Harry. – Öö... én is tartogatok neked valamit.

Ez persze füllentés volt, hisz nem vett semmit Dobbynak, de most kinyitotta a ládáját, és elővett belőle egy feltűnően dudorodó mustársárga zoknigombócot. Ez volt a legrégibb és legócskább zoknija a Vernon bácsitól örököltek közül; azért dudorodott annyira, mert több mint egy éve a gyanuszkóp lakott benne. Harry most kivette a gyanuszkópot, a zoknit pedig átadta Dobbynak.

– Ne haragudj, elfelejtettem becsomagolni...

Dobbyt azonban így is boldoggá tette az ajándék.

– Dobby a zoknit szereti legeslegjobban minden ruha közül! – visította, miközben lehúzta felemás zokniját, hogy felpróbálja az ajándékot. – Most már hét van, uram... De, uram – folytatta szemét meresztgetve, miután mindkét zoknit teljesen felhúzta, úgy, hogy azok rövidnadrágja száráig értek –, Harry Potter hibás zoknit kapott a boltban. Ez két egyforma!

– Ejnye, Harry, hogy lehettél ilyen figyelmetlen! – szólt át nevetve Ron szakadt csomagolópapírokkal borított ágyáról. – Tudod, mit, Dobby? Kapsz tőlem is egy párat, keverd össze ízlés szerint. És itt a pulóvered.

Azzal odadobott Dobbynak frissen kicsomagolt ajándékai közül egy pár lila zoknit és a kötött pulóvert, amit Mrs Weasley küldött neki.

Dobby alig akart hinni a szemének.

– Uram milyen bőkezű! – visította könnybe lábadt szemmel, és mélyen meghajolt Ron előtt. – Dobby tudta, hogy uram nagy varázsló, hiszen Harry Potter legnagyobb barátja, de Dobby nem tudta, hogy ilyen nagylelkű is és kegyes és önzetlen...

– Csak egy zoknit kaptál – dörmögte Ron. Kicsit piros lett ugyan a füle, de azért szemlátomást élvezte a dicséretet. – Fúú, Harry! – épp most bontotta ki a Harrytől kapott csomagot, amiből egy Chudley Csúzlik süveg került elő. – Szuper!

Dobby most átadott Harrynek egy kis csomagot, amiben... egy pár zokni volt.

– Dobby maga csinálta, uram! – jelentette boldogan a manó. – A fizetéséből vette hozzá a fonalat!

Az egyik zokni élénkpiros volt, kis seprűket ábrázoló mintákkal, a másik zöld alapszínét aranycikeszek díszítették.

– Tényleg... nagyon... Köszönöm szépen, Dobby – mondta Harry, és felhúzta az ajándékot, amitől Dobby ismét örömkönnyekre fakadt.

– Dobbynak most menni kell, uram, mert a konyhában már főzzük a karácsonyi vacsorát! – búcsúzott Dobby, és már szaladt is nagy integetve az ajtó felé.

Harry többi ajándéka sokkal szebb és hasznosabb volt, mint a manótól kapott felemás zokni. Hermionétól egy könyvet kapott (Nagy-Britannia és Írország kviddicscsapatai); Rontól egy nagy zacskó trágyagránátot; Siriustól egy praktikus zsebkést, amin mindenzáratnyitó és mindencsomótoldó szerszám is volt; Hagridtól pedig egy nagy doboz édességet, amit a vadőr Harry kedvenceiből állított össze: volt benne többek között Bogoly Berti féle Mindenízű Drazsé, Drubli Legjobb Fúvógumija, csokibéka és Bűvös Bizsere. Természetesen megérkezett Mrs Weasley szokásos csomagja is, benne rengeteg mazsolás-mandulás kosárkával és egy új pulóverrel, ami zöld volt, és mintája egy sárkányt ábrázolt. Harry feltételezte, hogy Charlie mesélt anyjának a mennydörgőről.

Harry és Ron a klubhelyiségben találkoztak Hermionéval, és együtt mentek le reggelizni. Utána visszatértek ajándékaikhoz. Az egész délelőttöt a toronyban töltötték, majd ismét levonultak a nagyterembe, ahol már várta őket vagy száz töltött pulyka, sok-sok karácsonyi sütemény és néhány kupac pukkantós bűbájbonbon.

Délután kimentek a parkba; a szűz hótengert csupán két kitaposott ösvény szelte keresztül. Ezek a kastélyt kötötték össze a beauxbatons-os kocsival, illetve a durmstrangos hajóval. Hermionénak nem volt kedve hógolyózni, így hát csak nézte Harry és a Weasley-fiúk csatáját. Öt órakor aztán szólt barátainak, hogy visszamegy a kastélyba, és elkezd készülődni az esti bálra.

– Három órán át akarsz öltözködni? – nézett Ron hüledezve a lányra, s figyelmetlenségéért nyomban meg is fizetett, mert George hógolyója a füle mögött puffant. – Kivel mész? – kiáltotta még a távozó Hermione után, de a lány csak legyintett, és eltűnt a tölgyfa ajtó mögött.

Ezen a napon nem volt karácsonyi uzsonna, mivel a bálhoz lakoma is tartozott – így hát a fiúk egészen hát óráig folytatták a hócsatát, s akkor is csak azért vonultak fel a toronyba, mert a sötétben már az orrukig se láttak. A Kövér Dáma földszinti barátnője, Violet társaságában fogadta őket. Mindketten alaposan be voltak csípve, s a kép alján jó pár üres csokoládélikőrös üveg hevert.

– Úgy bizony, fényes tütü-tündér! – vihogta a Dáma a jelszót hallva, majd előrelendült, hogy beengedje a társaságot.

Harry, Ron, Seamus, Dean és Neville a hálóteremben felöltötték dísztalárjukat. Mindannyiuk számára szokatlan volt ez az öltözék, de egyiküket sem viselte meg annyira a dolog, mint Ront, aki megrendülten bámulta magát a sarokban álló magas tükörben. Sajnos a dísztalárja tagadhatatlanul női ruhára emlékeztetett. Kétségbeesett igyekezetében, hogy férfiasabbá tegye öltözékét, Ron nyisszantó bűbájt alkalmazott a talár ujján és nyakán. A művelet csak félsikert hozott, s Ron végül csipkementes, de szánni valóan rojtos szélű ruhában indult el lefelé a csigalépcsőn.

– Fel nem foghatom, hogyan tudtátok megfűzni a két legcsinosabb negyedéves lányt – csóválta a fejét Dean.

– Hipnózissal – dörmögte sötéten Ron, miközben a lógó cérnákat szaggatta talárja ujjáról.

A klubhelyiségben a fiúkat ezúttal színpompás forgatag fogadta a megszokott fekete talártenger helyett. A tömegben ott volt Parvati is; a lépcső aljában várt Harryre, s valóban nagyon csinos volt. Élénkrózsaszín ruhát viselt, hosszú, fekete copfját aranyszálak szőtték át, s csuklóján arany karperecek csillogtak. Harry megkönnyebbülten látta, hogy a lány kivételesen nem vihog.

– Nagyon... szép a ruhád – dörmögte zavartan.

– Köszönöm – felelte Parvati. – Padmát a bejárati csarnokban találod – tette hozzá Ronhoz fordulva.

– Helyes – biccentett Ron, majd körülnézett. – Hol van Hermione?

Parvati megvonta a vállát, és újra Harryhez fordult:

– Indulhatunk?

– Persze – felelte Harry, pedig legszívesebben egész este a klubhelyiségben maradt volna. Fred vigyorogva rákacsintott, mikor a portrélyuk felé menet elhaladt mellette.

A bejárati csarnokban már rengeteg diák ácsorgott. Várták a nyolc órát, amikor kitárul majd a nagyterem ajtaja. Azok, akik egy másik házból választottak párt maguknak, most az ácsorgók között járkáltak, partnerüket keresve. Parvati egykettőre rátalált nővérére, s odavezette Harryhez és Ronhoz.

– Sziasztok – köszönt Padma, aki ugyanolyan csinos volt, mint Parvati, de nem rózsaszín, hanem türkizkék ruhát viselt. Mikor végignézett Ronon, arca elárulta, hogy elegánsabb partnert is el tudna képzelni magának; tekintete látványosan elidőzött a barna dísztalár rojtos ujján és nyakán.

– Szia – köszönt Ron, egy pillantásra se méltatva Padmát. Tekintete a tömeget fürkészte. – Ajaj...

Kissé megroggyantotta térdét, hogy el tudjon bújni Harry mögött – ugyanis Fleur Delacour közeledett feléjük, gyönyörű ezüstszürke szaténtalárban, a hollóhátas kviddicscsapat kapitánya, Roger Davies oldalán. Mikor eltávolodtak, Ron újra felegyenesedett, és tovább forgatta a fejét.

– Hol van Hermione? – kérdezte ismét.

A pincelépcső felől most mardekárosok érkeztek a csarnokba, élükön Malfoyjal. A fiún állógalléros, fekete bársony dísztalár volt – Harry meg is állapította, hogy úgy néz ki, mint egy plébános. Oldalán Pansy Parkinson lépkedett, fodros-bodros, halványrózsaszín talárban. Crak és Monstro zöldben voltak – erősen emlékeztettek két vándorló, mohos sziklára –, s Harry elégedetten látta, hogy egyikük sem talált párt magának.

Kinyílt a tölgyfa ajtó, s a csarnokban minden fej a belépök, Karkarov professzor és durmstrangos diákjai felé fordult. A menetet Krum vezette egy csinos, zöld ruhás lánnyal, akit Harry még sose látott. Az érkezők feje fölött kitekintve látható volt, hogy az épület előtti terület apró fényekkel teleszórt kertté változott: fénytündérek százai üldögéltek az odavarázsolt rózsabokrokon vagy röpködtek a Mikulást és rénszarvasait ábrázoló szobrok fölött.

Ekkor felcsendült a csarnokban McGalagony hangja: – Kérem a bajnokokat, hogy fáradjanak ide!

Parvati megigazította karpereceit, s felöltötte legszebb mosolyát. Harryvel elköszöntek a Ron-Padma párostól, majd elindultak a szétnyíló tömegen át McGalagony felé. A tanárnő – aki piros tartánból varrott talárt viselt s hozzá egy meglehetősen csúf bogáncskoszorút a süvegén – megkérte őket, hogy várjanak az ajtó mellett, amíg a tömeg bevonul; ők utolsóként mennek majd be, miután a többiek már helyet foglaltak a teremben. Fleur Delacour és Roger Davies közvetlenül az ajtó mellett várakoztak. Davies egyfolytában Fleurt bámulta – szemlátomást még mindig nem merte elhinni, hogy ekkora szerencse érte. Cedric és Cho Harry közelében álltak; Harry gondosan kerülte a pillantásukat, hogy ne kelljen beszélgetnie velük. Inkább szemügyre vette Krum partnerét – és tátva maradt a szája.

Hermione volt az.

És mégsem ő volt – legalábbis nagyon megváltozott. Valamit csinálhatott bozontos, göndör hajával, mert az most sima és fényes volt, mi több, elegáns kontyba csavarodott a tarkóján. Könnyű, mélyzöld anyagból készült talárt viselt, s a testtartása is valahogy szokatlan volt – talán mert hiányzott a válláról a könyvekkel teletömött táska. Eléggé zavartan bár, de mosolygott, s a fogméretében bekövetkezett pozitív változás annyira szembeszökő volt, hogy Harry nem is értette, hogyan kerülhette el olyan sokáig a figyelmét.

– Szia, Harry! – köszönt. – Szia, Parvati!

Parvati olyan csodálkozva nézett rá, hogy az már sértő volt. Nem ő volt az egyetlen, aki így tett. Miután feltárult a kétszárnyú ajtó, és a tömeg a nagyterem felé tódult, Krum könyvtárból ismert lányrajongói elhaladtukban tömény gyűlölettel néztek Hermionéra. Pansy Parkinson a döbbenettől tátogva meredt rá, s még Malfoynak sem jutott semmilyen sértés az eszébe, mikor meglátta. Ron ellenben úgy ment el mellette, hogy rá se nézett.

Mikor mindenki megtalálta odabent a helyét, McGalagony felszólította a bajnokokat, hogy alkossanak kettes oszlopot partnereikkel, és kövessék őt. Így is történt; a báli sokaság tapssal köszöntötte a négy bevonuló párt, akiket McGalagony a terem végében felállított nagy, kerek asztal felé vezetett, ahol a zsűri tagjai ültek.

A nagyterem falait szikrázó ezüstös zúzmara borította, a csillagos fekete mennyezetet pedig fagyöngyös-borostyános füzérek százai szelték át. A házak asztalai eltűntek; helyettük most száz kisebb, tizenkét személyes, lampionokkal megvilágított asztal állt a teremben.

Harry óvatosan lépkedett, nehogy elbotoljon a saját lábában. Az oldalán haladó Parvati viszont szemlátomást élvezte a rivaldafényt. Sugárzó mosollyal tekintgetett körbe, s olyan határozott szigorral vezette Harryt, ahogy a fegyelmezetlen kiskutyákat szokás. A főasztalhoz közeledve Harry megpillantotta Ront és Padmát. Ron összehúzott szemmel méregette Hermionét, Padma durcás képpel üldögélt mellette.

Dumbledore vidám mosollyal várta a bajnokokat. Karkarov viszont úgy nézett a Krum és Hermione párosára, mintha Ront akarná utánozni. A nagy, sárga csillagokkal díszített bíborpiros talárt viselő Ludo Bumfolt ugyanolyan lelkesen csattogtatta tenyerét, mint a diákok. Madame Maxime, aki levendulakék selyemruhára cserélte hétköznapi fekete szaténuniformisát, udvariasan tapsolt. Harry most vette csak észre, hogy Mr. Kupor hiányzik a zsűritagok sorából. Az asztalnál az ötödik széket Percy Weasley foglalta el.

Mikor a bajnokok és táncpartnereik megálltak az asztal előtt, Percy kihúzta az övé mellett álló üres széket, és jelentőségteljesen Harryre nézett. Harry vette a lapot, és leült Percy mellé, aki vadonatúj, tengerészkék dísztalárjában feszített, s hozzá végtelenül önelégült arcot vágott.

– Előléptettek – szólt Harry kérdését megelőzve, olyan hangon, mintha azt jelentené be, hogy kinevezték a világegyetem teljhatalmú urának. – Mr. Kupor meghatalmazott helyettese vagyok. A távollétében én képviselem őt.

– Miért nem jött el? – kérdezte Harry. Valahogy nem tudott örülni neki, hogy a vacsora végére az üstfenekek szakértője lesz.

– Sajnos azt kell mondanom, hogy Mr. Kupor gyengélkedik. A Világkupadöntő óta rossz bőrben van. A kíméletlen hajsza, a túlfeszített munka bizony megbosszulja magát. Mi tagadás, Mr. Kupor már nem a legfiatalabb – persze ma is tökéletes szellemi frissességnek örvend, ragyogó elméjét nem kezdte ki az idő... De hát, mint mindannyian, ő is kudarcként élte meg a Világkupadöntő sajnálatos eseményeit, nem is beszélve arról a végtelen csalódásról, amit a házimanója, az a Blinky vagy hogyhívják okozott neki a minősíthetetlen viselkedésével. Természetesen azonnal elbocsátotta a manót, de hát, mint mondtam, a test megöregszik, gondoskodásra szorul, s gyanítom, hogy Mr. Kupor háztartása megszenvedi a manó hiányát. Ehhez jött aztán a százféle gond-baj a tusa előkészítése körül, no meg a kupadöntő kínos visszhangja, a botrány, amit az a Vitrol nevű visszataszító nőszemély szított – egy szó mint száz, Mr. Kupor visszavonultan, csendes nyugalomban tölti az ünnepeket. Örülök, hogy néhány napra levehettem a válláról a felelősség súlyát.

Harry szívesen megkérdezte volna Percyt, hogy Mr. Kupor még mindig „Weatherby”-nek nevezi-e, de ellenállt a kísértésnek.

A csillogó aranytányérok még üresek voltak, de valamennyiük előtt ott feküdt egy-egy csinos kis étlap. Harry a kezébe vette a magáét, és bátortalanul körülsandított. Egy pincért se látott a teremben. Dumbledore azonban megmutatta, hogy megy ez: miután figyelmesen áttanulmányozta az étlapot, jól érthetően így szólt a tányérjához:

– Sertésszelet!

És a sertésszelet megjelent. Ezután a többiek is felbátorodtak, és leadták a rendelést a tányérjuknak. Harry megkereste tekintetével Hermionét. Kíváncsi volt rá, mit szól a lány ehhez az újfajta, komplikáltabb étkezési rendhez – mely bizonyára többletmunkát jelentett a konyhai manók számára –, de úgy tűnt, Hermione átmenetileg félretette MAJOM-öntudatát. Elmélyülten beszélgetett Viktor Krummal, s cseppet sem figyelt rá, mit eszik.

Harry rádöbbent, hogy eddig egyszer se hallotta beszélni Krumot – most viszont egész kis monológot vágott ki:

– Nálunk is van kastély, de nem nagy, mint ez, és nem is kényelmes, mint ez – magyarázta Hermionénak. – Ott van csak négy emelet, és tűz nem ég fűtésre, csak varázslásra. De a birtok nagyobb, mint itt – de télen kevés nappal van, nem lehet sokat kimenni. De nyáron minden nap repülünk, a tók és a hegyek fölött...

– Ejnye, ejnye, Viktor! – szólt rá tréfás-megrovóan Karkarov. Nevetve beszélt ugyan, de a szene nem mosolygott. – A végén még azt is elárulod a bájos hölgynek, hol van az iskolánk.

Dumbledore huncutul csillogó szemmel mosolygott Karkarovra.

– Mire véljük ezt a nagy titkolózást, Igor? Már-már azt hinné az ember, hogy nem is örülnek a látogatóknak.

– Ugyan már, kedves Dumbledore – felelte Karkarov, közszemlére téve sárga fogsorát. – Valljuk be: mint minden gyarló ember, mi is oltalmazzuk azt a keveset, amit magunkénak mondhatunk. Hisz nem kötelességünk-e strázsálni a tudás gondjainkra bízott szentélye felett? Elítélheti-e bárki, csak mert őrizni igyekszünk iskolánk titkait, hogy csak mi ismerjük őket?

– Ó, én bizony korántsem merném állítani, hogy ismerem a Roxfort összes titkát – szólt kedélyesen Dumbledore. – Épp ma hajnalban történt, hogy a mellékhelyiség felé tartva elvétettem az irányt, s egy számomra mindaddig ismeretlen szobában találtam magam, mely különféle éjjeliedények páratlanul gazdag gyűjteményét tartalmazta, igen ízléses elrendezésben. Később visszatértem alaposabban szemügyre venni a helyiséget, de tapasztalnom kellett, hogy az időközben eltűnt. Természetesen nem adom fel a reményt, hogy újra megtalálom. Meglehet, hogy a helyiség csak hajnali fél hatkor tekinthető meg, vagy esetleg mikor a hold az első negyedében van. No persze az sem kizárt, hogy a rejtély kulcsa a teli hólyag.

Harry beleprüszkölt pörkölttel teli tányérjába. Percy rosszallóan összevonta szemöldökét, de Harry megesküdött volna rá, hogy mikor Dumbledore ránézett, az a kis rándulás a szemében egy kacsintás volt.

Ezalatt Fleur Delacour a kastély díszeiről mondott véleményt Roger Daviesnek.

– Ez min' semmi – mondta fitymáló fintorral, a nagyterem zúzmarától szikrázó falaira pillantva. – Nálun' á Beauxbatons-pálotában karhásonkór áz ebédlő körhben tele van jégszobrhokkal. Perhsze nem olvádnak el... olyanók mint'a gyémán'ból lenének, úgy silognak. És a vásora is ínyetsiklándózón finóm. És ámíg étkezun', nimfák kórúsa énekel nekun'. Nálún' ninsenek ilyen súf lovagi pánszélok, és 'a egy kopogószelem be merhné teni á lábát á Beauxbatonsba, úgy kidobnák, mint á sissz! – Azzal mérgeskedve rácsapott az asztalra.

Roger Davies eközben olyan kábultan meredt a lányra, mintha fejbe kólintották volna, s csak igen ritkán talált bele elsőre a szájába. Harrynek az volt a benyomása, hogy Davies nagy bámultában egy szót se fog fel abból, amit a Fleur mond.

– Teljesen igazad van – vágta rá a fiú, és ő is az asztalra csapott. – Mint a sicc. Pontosan.

Harry körülnézett a teremben. Hagrid egy másik tanári asztalnál ült jól ismert borzalmas barna öltönyében, és a főasztal felé tekingetett. Aztán feltűnés nélkül intett egyet, s Harry oldalra sandítva látta, amint Madame Maxime opálgyűrűs kezét finoman felemelve viszonozza az intést.

Hermione most azon fáradozott, hogy megtanítsa a nevére Krumot. A fiú ugyanis következetesen Hermóniának szólította.

– Her-mi-o-ne – szótagolta a lány.

– Hermijjóni.

– Így már sokkal jobb – bólintott nevetve Hermione, miután pillantása találkozott Harryével.

Mikor mindenki jóllakott, Dumbledore felállt az asztaltól, és megkérte a diákokat, hogy kövessék példáját. Mikor ez megtörtént, suhintott egyet a pálcájával, mire az összes asztal a fal mellé csúszott, tágas teret nyitva a terem közepén. Újabb pálcaintés nyomán a jobb oldali fal mellett felbukkant egy színpad, melyen dobfelszerelés, néhány gitár, egy lant, egy cselló és pár skót duda várt gazdátlanul.

A hangszerek nem maradtak sokáig árván; a diákok lelkes tapsától kísérve bevonult a színpadra a Walpurgis Leányai együttes, melynek tagjai nagy műgonddal megszaggatott, fekete talárt viseltek, és szörnyen bozontosak voltak. Mikor kezükbe vették hangszereiket, Harry, aki teljesen belefeledkezett a nézelődésbe, egyszerre észrevette, hogy az összes többi asztalon elaludt a lámpa, és a bajnokok partnereikkel együtt felálltak a helyükről.

– Gyere már! – sziszegte Parvati. – Táncolnunk kell!

Harry, dísztalárja szélét taposva, nagy nehezen felállt. A Walpurgis Leányai belekezdett egy lassú, gyászos zeneszámba; Harry kisomfordált a fényben úszó táncparkettre, ügyelve arra, hogy útközben senkinek ne nézzen a szenébe (a szeme sarkából látta, hogy Dean és Seamus vihogva integetnek neki), és a következő pillanatban már azon kapta magát, hogy egyik keze Parvati derekán, a másik a lány kezében van.

Kellemetlenebb is lehetne a dolog, gondolta Harry, miközben lassan forgott egy helyben (Parvati vezetett), és a körülöttük ülők feje fölött elnézve a falat bámulta. Kisvártatva aztán további párok érkeztek a táncparkettre, így a bajnokok kikerültek a figyelem középpontjából. Harry megpillantotta a Neville-Ginny párost. A lány fájdalmasan fintorgott, mivel Neville folyton a lábára lépett. Dumbledore Madame Maximeot forgatta meg, aki méreteihez képest igen kecsesen mozgott. Dumbledore süvegének hegye néha megcsiklandozta Madame Maxime állát. Rémszem Mordon egy roppant esetlen szteppet járt Sinistra professzorral, akinek a legfőbb gondja az volt, hogy elkerülje Mordon falábát.

– Szép zoknid van, Potter – recsegte Mordon, mágikus szemével bepillantva Harry dísztalárja alá, mikor eltáncoltak egymás mellett.

– Ehgen... Dobby, a manó kötötte nekem – felelte vigyorogva Harry.

– Iszonyú ez az ember! – suttogta Parvati, miután Mordon odébbdöngött. – Be kellene tiltani az ilyen szemet!

Mikor a duda egy utolsó síró hanggal lezárta a számot, s a nagyteremben ismét felzúgott a taps, Harry fellélegzett, és nyomban elengedte Parvatit.

– Üljünk le, rendben?

– Nee, ez olyan jó! – nyafogott Parvati, miután a Walpurgis Leányai belekezdett egy új, az elsőnél sokkal gyorsabb ritmusú számba.

– Nekem nem tetszik – hazudta Harry, és levezette Parvatit a táncparkettről. Kikerülték Fredet és Angelinát – akik olyan eszelősen ropták, hogy a körülöttük táncolók testi épségüket féltve tisztes távolságra húzódtak tőlük –, és a Ron-Padma páros asztala felé vették az irányt.

– Na, tetszik a buli, Ron? – kérdezte Harry, miután leült barátja mellé, és kinyitott magának egy üveg vajsört.

Ron nem válaszolt. Izzó tekintettel meredt Hermionéra és Krumra, akik ott táncoltak nem messze tőlük. Padma keresztbe tett karral és lábbal ült, lábfejét a zene ritmusára mozgatva. Időről időre durcás pillantást vetett Ronra, aki a legcsekélyebb érdeklődést sem tanúsította iránta. Parvati leült Harry másik oldalára, ő is keresztbe tette karját és lábát, s perceken belül felkérte őt táncolni egy beauxbatons-os fiú.

– Nem gond, ugye, Harry? – kérdezte Parvati.

– Mi? – kérdezett vissza Harry, aki épp Chót és Cedricet nézte.

– Semmi! – felelte mérgesen Parvati, és elment a beauxbatons-os fiúval.

Néhány pere múlva a szám véget ért, de Parvati nem tért vissza. Megürült székét Hermione foglalta el, aki a tánctól kissé kipirult arccal lépett oda az asztalukhoz.

– Szia – köszönt neki Harry. Ron hallgatott.

– Hú, de meleg van – pihegte Hermione, kezével legyezve arcát. – Viktor mindjárt hoz valamit inni.

Ron lesújtó pillantást vetett rá.

– Viktor? – szólt epésen. – Miért nem rögtön Viktorka?

Hermione meghökkenve nézett rá. – Neked meg mi bajod? – kérdezte.

– Elég szomorú, ha magadtól nem tudod – felelte Ron.

Hermione most Harryre nézett, aki megvonta a vállát. – Ron, mi...?

– Krum durmstrangos! – csattant fel Ron. – Harry ellenfele! A Roxfort ellenfele! Te... te... – Szemlátomást a megfelelő szavakat kereste Hermione bűnére. – Te az ellenséggel cimborálsz!

Hermionénak leesett az álla.

– Te meg vagy húzatva? – fakadt ki, miután magához tért döbbenetéből. – Ellenség? Ki áradozott róla, amikor megérkezett? Ki akart autogramot kérni tőle? Ki vásárolta meg a miniatűr mását?

Mindezt Ron elengedte a füle mellett. – A könyvtárban kérdezett meg, mi?

– Igen, ott – felelte pirulva Hermione. – Na és aztán?

– Hogy jöttetek össze? Őt is megpróbáltad beszervezni a majomba?

– Nem próbáltam meg! Ha annyira érdekel, tudd meg, hogy... hogy azt mondta, azért járt fel minden nap a könyvtárba, mert beszélni akart velem! De nem volt bátorsága hozzá, hogy megszólítson!

Hermione ezt szinte hadarva mondta el, s közben arca Parvati dísztalárját idéző színt öltött.

– Persze, én is ezt mondanám – felelte gúnyosan Ron.

– Mi az, hogy te is ezt mondanád?

– Hát nem bírod felfogni? Ki hozta ide Krumot? Karkarov!

Krum tudja, kivel barátkozol... Harry érdekli őt. Információkat akar szerezni róla. Vagy a közelébe akar férkőzni, hogy megátkozhassa...

Hermione úgy nézett Ronra, mintha az pofon vágta volna. Remegő hangon így felelt:

– Semmit nem kérdezett Harryről. Szóba se került Harry...

Ron egy pillanatra se jött zavarba.

– Akkor arra számít, hogy segítesz neki kitalálni, mit jelent a tojás! Biztos összedugtátok a fejeteket a meghitt kis könyvtári üldögéléseiteken...

– Hogy én, segíteni neki!? – háborgott Hermione. – Soha! Hogy juthat egyáltalán eszedbe ilyesmi? Én Harrynek drukkolok. Azt szeretném, ha ő nyerne.

– Persze, és azért enyelegsz az ellenfelével – sziszegte Ron. – Az az egész tusa arra való, hogy megismerkedjünk és összebarátkozzunk külföldi varázslókkal!

– Nem igaz! – csattant fel Ron. – Arra való, hogy nyerjünk!

Heves vitájuk kezdett feltűnést kelteni a teremben.

– Ron – szólt békítően Harry –, engem nem zavar, hogy Hermione Krummal jött a bálba...

Ron azonban őrá se hallgatott.

– Menj, keresd meg Viktorcicát – szúrt oda újra Hermionénak – már biztos aggódik, hogy hol vagy.

– Ne nevezd Viktorcicának! – visította Hermione, azzal felpattant, és elrohant az asztaltól.

Ron dühös elégedettséggel nézett utána.

– Fel fogsz kérni egyáltalán táncolni? – kérdezte Padma.

– Nem foglak – felelte Ron, rá se nézve a lányra.

– Jó tudni. – Padma sértődötten felállt, és csatlakozott a beauxbatons-os fiúval beszélgető nővéréhez.

Krum lépett oda az asztalhoz, kezében két üveg vajsörrel. – Hol van Hermijjóni?

– Fogalmam sincs – morogta Ron. – Csak nem elvesztettétek egymást?

Krum nyomban felöltötte szokásos mogorva arcát.

– Ha láttok őt, mondjátok, hogy van nálam ital – mondta, és elkacsázott.

– Összebarátkoztál Viktor Krummal, Ron?

Percy vonult oda hozzájuk, kezét dörzsölgetve, saját fontosságának teljes tudatában.

– Kitűnő! Ezért vagyunk itt, hogy ápoljuk a nemzetközi máguskapcsolatokat!

Harry nagy bosszúságára Percy habozás nélkül leült Padma megürült székérc. A főasztal pillanatnyilag üres volt: Dumbledore Bimba professzorral táncolt; Ludo Bumfolt McGalagonnyal; Madame Maxime és Hagrid lendületesen keringtek, széles ösvényt vágva a diákok között, Karkarov pedig eltűnt a teremből. Mikor véget ért a szám, a párok megálltak, és megtapsolták a zenekart. Harry Ludo Bumfoltot figyelte: a főosztályvezető kezet csókolt McGalagonynak, majd elindult a sokaságon át. Ekkor Fred és George odaléptek hozzá.

– Hogy van képük zaklatni egy ilyen fontos embert? – sopánkodott Percy, aki szintén látta a jelenetet. – Nincs bennük semmi tisztelet...

Ludo Bumfolt rövid társalgás után lerázta az ikreket, majd körülpillantva találkozott a tekintett Harryével. Integetett, és odasétált az asztalukhoz.

– Remélem, az öcséim nem szemtelenkedtek önnel, Mr. Bumfolt? – sietett a kérdéssel Percy.

– Tessék? Ó, nem, nem, szó sincs róla! – felelte könnyed legyintéssel Bumfolt. – A hamis varázspálcájuk értékesítési lehetőségeiről faggattak. Megígértem nekik, hogy majd beajánlom őket Zonko Csodabazárába.

Percy arcáról lerítt, hogy nem teszi boldoggá a hír. Harry biztosra vette, hogy ha hazamegy, első dolga lesz beszámolni a dologról Mrs Weasleynek. Az ikrek, úgy tűnt, vérszemet kaptak – a Roxfort már nem volt elég nagy piac nekik.

Bumfolt Harryhez fordult, hogy kérdezzen valamit tőle, de Percy ismét elvonta a figyelmét.

– Meglepően simán megy a dolog, nem gondolja, Mr. Bumfolt? Mármint a tusa, úgy egészében véve. A mi főosztályunk legalábbis elégedett – no persze az a baki a Tűz Serlegével nem kellett volna... – Itt Harryre pillantott de azóta gyakorlatilag problémamentesen zajlik a dolog. Ön is így érzi, Mr. Bumfolt?

– De még mennyire! – helyeselt nagy lelkesen Bumfolt. – Rég nem szórakoztam ilyen jól. Tényleg, hogy van a mi öreg Bartynk? Sajnálhatja, hogy nem jött el.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy Mr. Kupor egykettőre visszatér közénk – felelte fontoskodva Percy. – De addig is ezer örömmel tartom helyette a frontot. Ami persze nem csupa bál és vidámság – tette hozzá fölényes nevetéssel – nem, nem, máris rengeteg probléma merült fel Mr. Kupor távollététben. Nem tudom, hallotta-e például, hogy Ali Basírt rajtakapták, amint egy szállítmány repülőszőnyeget próbált becsempészni az országba. Aztán az erdélyiekkel küszködtünk, akiket rá kellett beszélni, hogy írják alá a Nemzetközi Párbajtilalmi Egyezményt. Újévkor ülök le tárgyalni az ottani nemzetközi máguskapcsolatok főosztályának vezetőjével...

– Menjünk ki sétálni... – mormolta oda Harrynek Ron. – Nem bírom tovább hallgatni Percyt.

Harry és Ron úgy tettek, mintha italokért indulnának. Felálltak az asztaltól, megkerülték a táncparkettet, és kiosontak a bejárati csarnokba. A tölgyfa ajtó tárva-nyitva állt; a pislogó tündérfények hívogatóan kacsingattak rájuk, s ahogy leértek a bejárati lépcső aljába, buja bokrok, zegzugos ösvények és testes kőszobrok erdejében találták magukat. Harry vízcsobogást hallott – egy szökőkút is lehetett valahol. Itt-ott faragott fapadok álltak, s szinte mindegyiken üldögélt egy-egy beszélgető pár. Harry és Ron ráérősen elindultak az egyik kanyargós ösvényen, de alig néhány lépés után egy kellemetlenül ismerős hang ütötte meg a fülüket.

– ...nem látok semmi okot a pánikra, Igor.

– Perselus, ezt már nem lehet nem észrevenni! – Karkarov fojtott hangon beszélt, s érezhetően feldúlt volt. – Hónapról hónapra tisztábban látszik, és ez engem igenis egyre jobban aggaszt, nem is tagadom...

– Akkor menekülj! – felelte ridegen Piton. – Szökj meg, én majd kimentelek. De én itt maradok a Roxfortban.

Piton és Karkarov most feltűntek a kanyarban. Piton arcán látszott, hogy harapós kedvében van; varázspálcával a kezében sétált, és sorban durrantotta szét a rózsabokrokat. Több szétzilált bokorból is sötét alakok ugrottak ki, nagy sikongatás közepette.

– Tíz pont a Hugrabugtól, Fawcett! – szólt Piton, mikor egy lány elszaladt mellette. – És tíz pont a Hollóháttól is, Stebbins! – tette hozzá, mikor a fiú is felbukkant. – És ti mit csináltok itt? – förmedt rá Harryre és Ronra. Harry észrevette, hogy Karkarov zavarba jött, mikor meglátta őket az ösvényen álldogálni. Bal kezét állához emelte, és idegesen tekergetni kezdte kecskeszakálla kunkorodó végét.

– Sétálunk – felelte kurtán Ron. – Tudtommal azt szabad.

– Akkor sétáljatok tovább! – mordult rájuk Piton, és elvonult mellettük lobogó, fekete köpenyében.

Harry és Ron folytatták útjukat az ösvényen.

– Mitől van úgy beijedve Karkarov? – dörmögte Ron.

– És mióta vannak tegezőviszonyban Pitonnal? – tette hozzá töprengve Harry.

Kisvártatva elértek egy rénszarvast ábrázoló szobrot, ami egy karcsú vízsugarakat lövellő szökőkutat díszített. Nem messze onnan egy padon két hatalmas alak körvonalai rajzolódtak ki. Az alakok révedezve nézték a holdfényben fürdő kutat. Azután Harry meghallotta Hagrid hangját.

– Rögtön tudtam, amint megláttam kegyedet... – mondta elfúló hangon a vadőr.

Harry és Ron megtorpantak. Ez után a mondat után nem volt kedvük elsétálni a párocska padja előtt... Harry hátranézett, arra, amerről jöttek, és megpillantott egy másik párt: Fleur Delacour és Roger Davies álltak félig eltakarva az egyik rózsabokor mellett. Harry megkocogtatta Ron vállát, és fejével Fleurék felé intett, jelezve, hogy észrevétlenül el kellene osonniuk mellettük (Fleur és Davies roppant elfoglaltnak tűntek), de Ron, akinek Fleur láttán kerekre tágult a szeme a rémülettől, hevesen megrázta a fejét, és bevonszolta Harryt a rénszarvasszobor mögé.

– Mit tudott rhögtön, 'Ágrid? – kérdezte búgó-doromboló hangon Madame Maxime.

Harry ezt semmiképp sem akarta végighallgatni; tudta, hogy Hagrid se vágyik közönségre ezekben a percekben (ő, Harry legalábbis biztos nem vágyna) – legszívesebben a fülébe dugta volna az ujját, és hangosan lalázni kezdett volna. Mivel ezt nem tehette, megpróbált a rénszarvas hátán mászó bogárra összpontosítani. Sajnos azonban a bogár nem volt elég érdekes ahhoz, hogy elterelje a figyelmét Hagrid szavairól.

– Hát rögtön tudtam... tudtam, hogy kegyed is olyan, mint én... kegyednek az anyja vagy az apja volt az?

– Nem értetem, miről beszél, 'Ágrid...

– Nekem az anyám volt az – folytatta csendes-szomorúan Hagrid. – Ő volt az egyik legutolsó az országban. Persze nem sok emlékem van róla... Elhagyott minket. Mikor hároméves voltam. Nem volt valami gondos anya. De hát... nem tehetett róla, hisz nekik már csak ilyen a természetük... Nem tudom, mi lett vele... könnyen lehet, hogy már meg is halt...

Madame Maxime hallgatott. Harry pedig jobb meggyőződése ellenére levette tekintetét a bogárról, a rénszarvas agancsai között Hagridék felé kukucskált, és a fülét hegyezte... Sose hallotta még Hagridot a gyerekkoráról beszélni.

– Az apám nagyon szenvedett, mikor anya elment. Pöttöm kis emberke volt. Hatéves koromban már fel tudtam rakni a komód tetejére, ha bosszantott. Az mindig megnevettette... – Hagridnak elfúlt a hangja. Madame Maxime némán, mozdulatlanul ült, és a szökőkút ezüstös vízsugaraira meredt. – Apa szeretett, törődött velem... de alighogy elkezdtem az iskolát, meghalt. Attól fogva egyedül kellett boldogulnom. No meg Dumbledore segített nagyon sokat. Ő mindig a pártomat fogta...

Hagrid nagy tarka selyem zsebkendőt vett elő, és trombitálva kifújta az orrát.

– No de mért csak én beszélek... Kegyed is meséljen magáról. Melyik ágon örökölte?

Madame Maxime azonban felállt a padról.

– 'ideg van – mondta, de modora most a legdermesztőbb téli éjszakánál is fagyosabb volt. – Bemegyek á kastélyba.

– Mi? – nézett rá elképedve Hagrid. – Ne, ne menjen el! Maga az első, akit megismertem!

– Az első misoda? – csattant fel Madame Maxime.

Harry a legszívesebben odaszólt volna Hagridnak, hogy ne válaszoljon; de nem tehette, így hát csak állt, összeszorított fogakkal, és drukkolt, hogy Hagrid magától is észbe kapjon – de hiába.

– Hát félóriás, mi más? – felelte gyanútlanul Hagrid.

– Misoda pimaszság! – rikácsolta magából kikelve Madame Maxime. Éles hangja tőrként döfte át az éjszaka csendjét. A hátulról érkező zajokból ítélve Fleur és Roger kirebbentek a rózsabokorból. – So'a de so'a nem érht még ilyen fel'áborhító sérhtés! Félóriás!? Moi? Nekem sak... hosszú sontjaim vannak!

Madame Maxime dühösen elcsörtetett. Ahogy utat tört magának a bokrok között, rajokban röppentek fel a színes fénytündérek az ágakról. Hagrid mozdulatlanul ült a padon, és utána nézett. A sötétben nem lehetett kivenni, milyen arcot vág. Aztán, úgy egy perc múlva felállt, és ő is elindult – de nem a kastély irányába, hanem a kunyhója felé.

Harry csendesen odaszólt Ronnak:

– Gyere, menjünk...

Ron azonban nem mozdult.

– Mi bajod? – nézett rá Harry.

Ron komor képpel viszonozta a pillantását.

– Te tudtad? – kérdezte suttogva. – Tudtad, hogy Hagrid félóriás?

Harry vállat vont.

– Nem. Na és?

Ron pillantásából nyomban kitalálta, hogy megint elárulta, mennyire járatlan a varázslók világában. Mivel tízéves koráig Dursleyéknál élt, úgy került a Roxfortba, hogy fogalma sem volt sok olyan dologról, ami a többi varázslónövendék számára magától értetődő volt. Ahogy múltak az évek, egyre kevesebb ilyen meglepetés érte, most mégis rögtön rájött, hogy más varázsló nem vonogatná a vállát, mikor megtudja, hogy az egyik barátjának óriás volt az anyja.

– Majd a kastélyban elmagyarázom – dörmögte Ron. – Menjünk...

Fleur és Roger Davies időközben továbbálltak – bizonyára kerestek egy néptelenebb bokorcsoportot. Harry és Ron visszatértek a nagyterembe. Parvati és Padma egy távolabbi asztalnál ültek egy egész falkára való beauxbatons-os fiú társaságában, Hermione pedig megint Krummal táncolt. Harry és Ron megkeresték a táncparkettől legmesszebb eső szabad asztalt, és leültek.

Harry rögtön faggatni kezdte Ront.

– Ki vele: mi a gond az óriásokkal?

– Csak az, hogy... hogy... – Ron kereste a szavakat. – ...hogy nem túl jó fejek – fejezte be sután.

– Kit érdekel? Hagrid viszont jó fej.

– Persze, az, de... szóval egyáltalán nem csodálom, hogy ezt nem mesélte el nekünk. Mindig azt hittem, hogy gyerekkorában eltalálta egy bazibummbűbáj vagy valami ilyesmi, és úgy maradt. Gondoltam, nem szeret beszélni róla...

– De miért baj az, hogy az anyja óriás volt? – kérdezte Harry.

– Hát... aki ismeri Hagridot, annak mindegy, mert tudja, hogy tőle nem kell félni – felelte feszengve Ron. – De... Tudod, Harry, az óriások iszonyúan vadak. Úgy van, ahogy Hagrid mondta: nem tehetnek róla, de ilyen a természetük... Olyanok mint a trollok... a vérükben van a vadság, ezt mindenki tudja róluk. De ma már egy se él az országban.

– Miért, mi lett velük?

– Amúgy is lassan kipusztulnak, meg aztán egy csomót megöltek az aurorok. Azt mondják, más országokban még azért akad egy pár... a nagy hegyeket szeretik, ahol el tudnak bújni...

– Annak a nőnek is csak a szája jár – jegyezte meg Harry Madame Maxime-ra sandítva, aki most visszatért a terembe, és komor arccal leült a főasztalnál. – Ha Hagrid félóriás, akkor ő végképp az. Még hogy hosszú csontjai vannak...! Öt centi kéne neki, és múzeumban mutogatnák, mint az utolsó élő dinoszauruszt.

Harry és Ron ezek után éjfélig az óriásokról beszélgettek, mivel egyiküknek sem volt kedve táncolni. Harry végül még hátat is fordított a táncparkettnek, mert valahányszor meglátta Chót és Cedricet, ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy belerúgjon valamibe.

Mikor aztán a Walpurgis Leányai letették hangszereiket, búcsúzóul kaptak még egy utolsó, nagy tapsot, majd a bálozók lassan szállingózni kezdtek a bejárati csarnok felé. Sokan sajnálkoztak, hogy a bál nem tartott tovább, Harry viszont kimondottan örült, hogy végre ágyba bújhat – úgy érezte, ennyi bőven elég volt neki ebből az estéből.

A bejárati csarnokba érve Harry és Ron megpillantották Hermionét, aki épp akkor vált el a durmstrangos hajó felé induló Krumtól. A lány sértődött pillantást vetett Ronra, és egy árva szó nélkül felsietett a márványlépcsőn. Harry és Ron követték, de még a lépcső felénél sem jártak, amikor valaki Harry után szólt.

– Harry! Várj!

Cedric Diggory volt az. Harry visszafordulva látta, hogy Cho a csarnokban vár a fiúra.

– Tessék – szólt hűvösen, a felé siető Cedricre pillantva.

Cedric szavak nélkül jelezte, hogy nem akar Ron előtt beszélni. Ron mogorván vállat vont, és továbbindult a lépcsőn.

– Figyelj... – kezdte fojtott hangon Cedric, mikor Ron már hallótávolságon kívül volt. – Jövök neked eggyel a sárkányos füles miatt. Az aranytojásról van szó. A tied is visít, ha kinyitod?

– Igen – felelte Harry.

– Na figyelj... fürödj meg, jó?

– Mi?

– Fürödj meg, és... vidd magaddal a tojást, és... a forró vízben gondolkozz el a dolgon. Rá fogsz jönni... komolyan.

Harry meghökkenve nézett a fiúra.

– Tudod, mit? – folytatta Cedric. – Használd a prefektusi fürdőt. A negyedik ajtó Balgatag Borisz szobrától balra, az ötödik emeleten. A jelszó: pacsuli. Na szia... mennem kell elköszönni...

Búcsúzóul ránevetett Harryre, majd megfordult, és leszaladt a lépcsőn Chóhoz.

Harry egyedül baktatott fel a Griffendél-toronyba. Ennél furcsább tanácsot még soha életében nem kapott. Miért tudná fürdés közben könnyebben kitalálni, mit jelent a visító tojás? Lehet, hogy az egész csak beugratás? Cedric nevetségessé akarja tenni őt, hogy még több esélye legyen Chónál?

A Kövér Dáma és barátnője már mámoros álomba merültek. Csak akkor ébredtek fel, mikor Harry beleordította a vászonba, hogy „Tündérfény!”, s akkor sem voltak épp készségesek. A klubhelyiségbe lépve Harry ott találta Ront és Hermionét. Azok lángvörös arccal, három méter távolságot tartva veszekedtek – de olyan hangosan, hogy ha három kilométer lett volna köztük, akkor is remekül értették volna egymás szavát.

– Ha nem tetszik, tudod mi a tanulság, nem!? – kiabálta Hermione, akinek a haja már félig kibomlott az elegáns kontyból.

– Na mi? – kiabált vissza Ron. – Kíváncsi vagyok a nagy bölcsességre!

– Ha legközelebb bál lesz, az első legyek, akit megkérdezel, és ne az utolsó!

Ron úgy tátogott, mint aranyhal az akvárium mellett. Hermione sarkon fordult, és felrohant a lányok lépcsőjén.

Ron Harryre nézett, de eltartott még egy darabig, mire meg tudott szólalni.

– Hallottad ezt? – nyögte ki végül. – Hallottad? Ez nem igaz... még mindig nem ért semmit...

Harry nem válaszolt. Szeretett volna továbbra is beszélő viszonyban maradni Ronnal, ezért jobbnak látta, ha nem mondja el a véleményét – pedig meggyőződése volt, hogy két barátja közül nem Hermione az, aki nem ért semmit.

Huszonnegyedik fejezet

Rita Vitrol szenzációja

Karácsony második napján mindenki későn kelt. A Griffendéltorony klubhelyisége jóval csendesebb volt, mint az utóbbi időben bármikor, s a bágyadt beszélgetéseket gyakran szakította meg egy-egy ásítás. Hermione haja ismét borzas volt; bevallotta Harrynek, hogy a bál előtt rengeteg Debodor frizuráló főzetet locsolt rá.

– ...de eszemben sincs minden nap vesződni vele – jelentette ki, Csámpás füle tövét vakargatva.

Ron és Hermione, úgy tűnt, kimondatlanul megállapodtak abban, hogy nem térnek vissza az előző esti témára, s barátságosan, bár kissé tartózkodóan viselkedtek egymással. A fiúknak első dolguk volt beszámolni Hermionénak Madame Maxime és Hagrid beszélgetéséről, de az újságot, hogy Hagrid félóriás, a lány közel sem találta olyan tragikusnak, mint Ron.

– Eddig is gyanítottam, hogy az – felelte vállvonogatva. – Tudtam, hogy nem lehet telivér óriás, hisz azok körülbelül hat méter magasak. De különben is, nem értem ezt a hisztériát az óriások körül. Kizárt dolog, hogy mindegyik egy vérszomjas szörnyeteg... Csak épp elterjedt róluk ez az előítélet, ugyanúgy mint a vérfarkasokról.

Ron arcán látszott, hogy tudna erre egy frappáns választ, de bizonyára nem akart újra összeveszni Hermionéval, mert csupán egy megfáradt fejcsóválást engedett meg magának.

Lassan ideje volt elővenni a szünet első hetében elhanyagolt házi feladatokat. Most, hogy elmúlt a karácsony, mindenki amolyan se hideg, se meleg hangulatban volt – mindenki, kivéve Harryt, akit lassan ismét nyugtalanítani kezdett a jövő.

A gond az volt, hogy a február huszonnegyedike karácsony előtt sokkal távolabbi dátumnak tűnt, mint most, karácsony után, ő pedig még semmit nem tett a tojás titkának megfejtése érdekében. Ezen úgy próbált segíteni, hogy ettől kezdve valahányszor felment a hálószobába, elővette és kinyitotta a tojást, mindig abban reményben, hogy végre sikerül kisütnie valamit a visításból. Törte a fejét, hogy harminc vibráló fűrész zaján kívül mihez hasonlítható még a hang, de hiába – továbbra is ez volt az egyetlen tippje. Becsukta a tojást, jó erősen megrázta, aztán újra kinyitotta, hátha akkor más hangon szól, de nem. Próbált kérdéseket feltenni a tojásnak, túlkiabálva a visítást, de erre se történt semmi. Egyszer a tojást még földhöz is vágta – bár a módszer sikeréhez nem fűzött túl sok reményt.

Nem felejtette el a tanácsot, amit Cedrictől kapott, de a fiú iránt táplált, nem éppen baráti érzései folytán viszolygott tőle, hogy igénybe vegye Cedric segítségét. Egyébként is úgy vélte, ha Cedric valóban rá akarta volna vezetni őt a megoldásra, nem ilyen rejtélyesen fogalmazott volna. Ő, Harry világosan megmondta Cedricnek, mi lesz az első feladat – amire Cedric azt az igen frappáns viszonzást volt képes kitalálni, hogy elküldte őt fürödni. Hát ilyen idióta segítségre neki nincs szüksége – főleg nem attól az embertől, aki kézenfogva járkál a folyosón Chóval... Így aztán mikor a szünet véget ért és Harry kénytelen-kelletlen újra elkezdett órákra járni, a vállára nemcsak a könyvek, pergamenek és pennák nehezedtek, hanem a megoldatlan rejtély gondja is – mintha a súlyos aranytojást is mindenhova magával cipelte volna.

A roxforti birtokot még mindig vastag hótakaró fedte, s az üvegház falai annyira bepárásodtak, hogy gyógynövénytanórán a diákok ki se láttak rajtuk. Ilyen időben senki nem lelkesedett túlságosan a legendás lények gondozása óráért, bár Ron azt jósolta, hogy a szurcsókok valami módon biztosan gondoskodnak majd egy kis melegről: vagy leizzadásig kergetik őket, vagy lángcsóváikkal felgyújtják Hagrid kunyhóját.

Mikor azonban megérkeztek a vadőrlakhoz, annak ajtaja előtt egy korosodó boszorkány várta őket, akinek rövidre nyírt, ősz haja és nagy, előreugró álla volt.

– Szaporábban, ha szabad kérnem, már öt perce becsengettek! – förmedt rá a magas hóban gázoló griffendélesekre.

– Maga kicsoda? – kérdezte megütközve Ron. – Hol van Hagrid?

– Suette Pollts professzor vagyok – felelte kimérten a boszorkány. – Átmenetileg én fogom tanítani nektek a legendás lények gondozását.

– Hol van Hagrid? – ismételte emelt hangon Harry.

– Gyengélkedik – hangzott a kurta válasz.

Ekkor undok, nyekergő nevetés ütötte meg Harry fülét. Megfordult, és szembetalálta magát az időközben befutó Draco Malfoyjal és mardekáros társaival. Az egész társaság kajánul vigyorgott, s arcukon nyoma sem volt csodálkozásnak.

– Jöjjenek utánam – utasította a csoportot Suette Pollts professzor, azzal elindult a karám mentén, amelyben dideregve álltak a hatalmas beauxbatons-os lovak. Harry, Ron és Hermione követték a tanárnőt, de közben hátrapislogtak Hagrid kunyhója felé. Az ablakon be volt húzva a függöny. Lehet, hogy Hagrid odabent kuksol, betegen és magányosan?

Ron meggyorsította lépteit, és felzárkózott Suette-Pollts professzor mellé.

– Mi baja Hagridnak? – kérdezte.

– Ne törődj vele! – felelte a tanárnő.

– De igenis törődünk vele! – szólt ingerülten Harry. – Mi történt vele?

Suette Pollts egyszerűen elengedte a füle mellett a kérdést. A karámot megkerülve a Tiltott Rengeteg széle felé vezette a csoportot, ahol egy csodaszép, kifejlett egyszarvú állt kipányvázva.

Az unikornis láttán a csoport lánytagjai szinte mind felsikkantottak a gyönyörűségtől.

– Júúj, de szép! – suttogta Lavender Brown. – Honnan szerezhette? Azt mondják, nagyon nehéz befogni őket!

Az egyszarvú olyan vakítóan fehér volt, hogy körülötte szürkének tűnt a hó. Nyugtalanul kapálta a földet arany patájával, és dobálta szarvval ékes, szép fejét.

– A fiúk itt maradnak! – parancsolta Suette Pollts professzor, sorompóként felemelt karjával jól mellbe vágva Harryt. – Az egyszarvúak jobban szeretik a női kezet. A lányok jöjjenek előre. Óvatosan megközelítjük az állatot. Szépen, nyugodtan...

A tanárnő a lányokkal együtt lassan elindult az unikornis felé, hátrahagyva a fiúkat, akik a karám kerítése mellől figyelték őket.

Harry nyomban Ronhoz fordult, amint hallótávolságon kívül tudta Suette Pollts professzort.

– Szerinted mi történhetett Hagriddal? Csak nem valamelyik szurcsók...

– Nem, nem sebesült meg, ha arra gondolsz – szólt mézesmázosan Malfoy. – Szégyelli magát, azért nem meri elődugni azt a ronda nagy képét.

– Miről beszélsz? – kérdezte fenyegetően Harry.

Malfoy belenyúlt talárja zsebébe, és előhúzott egy összehajtott újságlapot.

– Tessék, olvasd el – szólt. – Fáj, hogy tőlem kell megtudnod...

Harry kikapta Malfoy kezéből az újságlapot, és gyorsan széthajtotta. Ron, Seamus, Dean és Neville kíváncsian odahúzódtak mellé. A lapon szereplő cikkhez egy kép is tartozott, mely Hagridot ábrázolta, roppant előnytelen beállításban.

DUMBLEDOR „ÓRIÁS”-I BAKLÖVÉSE

Különtudósítónk, Rita Vitrol írása

Albus Dumbledore, a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola különc igazgatója feltűnő kísérletező kedvről tesz tanúságot, ha munkatársainak kiválasztásáról van szó. Ez év szeptemberében például a sötét varázslatok kivédése tantárgy oktatására Alastor „Rémszem” Mordont, a hírhedten átkos kedvű exaurort szerződtette. Döntése nem kis visszatetszést keltett felelős minisztériumi körükben – ami nem is csoda, figyelembe véve Mordonnak azt a közismert szokását, hogy pálcát ránt mindenkire, aki a jelenlétében hirtelen mozdulatot tesz. Ugyanakkor Rémszem Mordon maga a megtestesült türelem és jóindulat ahhoz a Célemberhez képest, aki Dumbledore engedélyével, sőt kérésére a legendás lények gondozása órákat tartja.

Rubeus Hagrid, akit saját bevallása szerint harmadéves korában eltanácsoltak a Roxfortból, vadőri státusban dolgozik az iskolánál. Az állást annak idején Dumbledore szerezte neki. Hagrid azonban nem elégedett meg ennyivel, és rejtélyes befolyását felhasználva tavaly azt is sikerült elérnie, hogy az igazgató – számos, nála jóval képzettebb jelentkezővel szemben – őt bízza meg a legendás lények gondozása tantárgy oktatásával.

Mint megtudtuk, a hatalmas termetű, ijesztő külsejű Hagrid arra használja fel frissen szerzett hatalmát, hogy szörnyetegek egész sorát felvonultatva rettegésben tartsa a rá bízott diákokat. Óráin, melyeket sokan a „hátborzongató” jelzővel illetnek, testi és lelki kínzásnak veti alá tanítványait – Dumbledore pedig következetesen szemet huny áldatlan ténykedése felett.

„Engem súlyosan megsebesített egy hippogriff, a barátomat Vincent Crakot pedig megharapta egy futóféreg – panaszolja a negyedikes Draco Malfoy. – Mindenki utálja Hagridot, de elviseljük, mert nem merünk szólni.”

Hagrid pedig töretlen lendülettel folytatja megfélemlítési kampányát. A múlt hónapban, a Reggeli Próféta egyik munkatársával folytatott beszélgetése során elismerte, hogy a mantikór és a tüzes rák keresztezésével kitenyésztett egy roppant veszélyes hibridet, melynek a „durrfarkú szurcsók” nevet adta. Mint tudjuk, új mágikus faj létrehozására csak a varázslény-felügyeleti főosztály engedélyével és annak ellenőrzése mellett nyílik lehetőség, Hagrid azonban, úgy tűnik, felülemelkedik az olyan lényegtelen szempontokon, mint a törvényi elbírások. „Csak szórakoztam egy kicsit” – jegyzi meg magyarázatképpen, majd gyorsan másra tereli a szót. Ez azonban még nem minden. A Reggeli Prófétának sikerült fényt deríteni a tényre, hogy a mágusszerepben tetszelgő Hagrid nemhogy nem telivér varázsló, de még csak nem is teljesen ember. Kutatásaink eredményeképpen ezúton nyilvánosságra hozhatjuk a tényt, hogy Hagrid anyja nem más, mint a jelenleg ismeretlen helyen tartózkodó Fridwulfa óriásnő.

Az órások közismerten vérszomjas és kegyetlen faja belső háborúk következtében már a múlt században a kipusztulás szélére jutott. Maroknyi megmaradt példányuk később csatlakozott a Sötét Nagyúr seregeihez, s őket terheli a felelősség a Nagyúr rémuralmának idején elkövetett gaztettek jelentős hányadáért.

Jóllehet a sötét oldal erőit megtizedelő aurorok sokat tettek ártalmatlanná a Nagyurat szolgáló óriások közül, Fridwulfa nem jutott erre a sorsra. Feltehetőleg elmenekült, és csatlakozott a távoli országokban még ma is fellelhető hegyvidéki óriáshordák valamelyikéhez. Szelleme azonban továbbra is itt kísért, hiszen ami a Roxfortban a legendás lények gondozása órán zajlik, nem hagy kétséget afelől, hogy Hagrid örökölte anyja kegyetlen természetét.

Bizarr adalék a történethez, hogy Hagridot köztudottan szoros baráti szálak fűzik ahhoz a fiúhoz, aki Tudjukki bukását okozta, s aki így közvetve bujdosásra kényszerítette Hagrid anyját. Nem tudjuk, hogy Harry Potter ismeri-e termetes barátja származásának sötét titkát – annyi azonban bizonyos, hogy Albus Dumbledore-nak kötelessége lenne felvilágosítani Harryt és diáktársait arról, milyen veszélyekkel jár óriásivadékokkal barátkozni.

Harry a cikk végére érve felpillantott Ronra, akinek nyitva maradt a szája a döbbenettől.

– Ki mondta el neki? – hebegte.

Harryt azonban nem ez izgatta.

– Mi az, hogy „mindenki utálja Hagridot”!? – förmedt rá Malfoyra, majd Crakra mutatott. – És mi ez a hülyeség, hogy megharapta őt egy futóféreg? Azoknak nincs is foguk!

Crak bután vihogott, és láthatóan roppant elégedett volt önmagával.

– Ez a cikk véget vet a behemót tanári karrierjének – felelte villogó szemmel Malfoy. – Óriásivadék... én meg azt hittem, gyerekkorában megivott egy üveg Pótcsont-rapidot... Ez nem fog tetszeni az aggódó apukáknak meg anyukáknak... frászt kapnak majd, hogy Hagrid felfalja a gyereküket, hahaha...

– Tee...

– Ti is figyeljetek ide, ha kérhetem!

Suette-Pollts professzor szólt oda nekik. A lányok addigra mind az egyszarvú köré gyűltek, és simogatni kezdték az állatot. Harry annyira remegett a dühtől, hogy zörgött a kezében az újságlap; gépiesen megfordult, és üres tekintettel az unikornisra meredt, de egy szót se fogott fel a tanárnő szavaiból, aki most emelt hangon, hogy a fiúk is hallják, sorolni kezdte az állat mágikus tulajdonságait.

– Remélem, ezután is ő fog tanítani minket – szólt Parvati Patil, mikor a csoport az óra után a kastély felé vonult. – Ilyen dolgokról kellene mindig tanulnunk a legendás lények gondozása órán... Normális lényekről, mint az egyszarvú, nem szörnyetegekről...

– És mi lesz Hagriddal? – mordult rá mérgesen Harry, miközben felfelé lépkedtek a bejárati lépcsőn.

– Mi lenne vele? – vágott vissza Parvati. – Az marad, ami volt: vadőr.

Parvati a bál óta nemigen állt szóba Harryvel, aki magában elismerte, hogy talán egy kicsit több figyelmet kellett volna szentelnie a lánynak. Különösebb lelkifurdalása mégse volt, hisz Parvati így is jól szórakozott – legalábbis széltében-hosszában terjesztette, hogy randevút beszélt meg a beauxbatons-os fiúval a legközelebbi roxmortsi hétvégére.

– Ez tényleg jó óra volt – jelentette ki Hermione, mikor beléptek a nagyterembe. – Suette Pollts legalább kétszer annyi mágikus tulajdonságot sorolt fel, mint ami...

– Akkor olvasd el ezt! – vágott a szavába dühösen Harry, és Hermione orra alá dugta a Reggeli Próféta cikkét. Hermione pontosan úgy reagált, mint Ron; tátott szájjal olvasta a cikket, s mikor a végére ért, ezt kérdezte:

– Kitől tudta meg az a gonosz némber? Hagrid képes volt, és elmondta neki?

– Dehogyis! – legyintett ingerülten Harry, miközben ledobta magát egy székre a Griffendél asztalánál. – Hiszen ezt még nekünk se mesélte el! Szerintem Vitrol feldühödött azon, hogy semmit nem sikerült kiszednie rólam Hagridból, és bosszúból elkezdett az ő dolgai után szaglászni.

– Az is lehet, hogy kihallgatta Hagrid és Madame Maxime beszélgetését – jegyezte meg halkan Hermione.

– Akkor találkoztunk volna vele a kertben – rázta a fejét Ron. – Különben is, Dumbledore kitiltotta Vitrolt a Roxfortból.

– Lehet, hogy neki is van láthatatlanná tévő köpenye – szólt Harry. Mérgében olyan lendületesen dobta a töltött csirkét a tányérjára, hogy köröskörül mindent tele fröcskölt a szósszal. – Kinézem abból a nőből, hogy bokrokban kuksol és hallgatózik.

– Ahogy te meg Ron, igaz? – csipkelődött Hermione.

– Mi nem szándékosan hallgatóztunk! – méltatlankodott Ron. – Nem tudtunk mit csinálni! Különben is, hogy lehet Hagrid ilyen ütődött, hogy az óriás anyjáról beszél egy sötét parkban, ahol akárki kihallgathatja!

– Meg kell látogatnunk! – jelentette ki Harry. – Ma este, jóslástan után lemegyünk hozzá. Megmondjuk neki, hogy folytassa a tanítást... hogy őt akarjuk. Te is őt akarod, nem? – tette hozzá élesen, Hermionéra pillantva.

– Hát... nem tagadom, hogy jó volt egyszer egy rendes legendás lények gondozása órát is hallani a változatosság kedvéért... de szeretném, ha visszajönne, persze! – tette hozzá ijedten, mikor Harry villogó szemébe nézett.

Így hát vacsora után ismét kiléptek a tölgyfa ajtón, és a hófödte parkon átvágva visszatértek Hagrid kunyhójához. Bekopogtak az ajtón, mire odabent nyomban felhangzott Agyar öblös ugatása.

– Mi vagyunk azok, Hagrid! – kiabálta Harry, öklével püfölve az ajtót. – Nyisd ki!

Nem érkezett válasz. Agyar nyüszítve kaparta az ajtót, de az nem nyílt ki. Vagy tíz percig dörömböltek; Ron még az egyik ablakot is megcsapkodta, de odabentről egy pisszenés sem hallatszott.

– Miért bujkál előlünk? – kérdezte fejcsóválva Hermione, miután feladták a próbálkozást, és elindultak vissza a kastélyba. – Azt hiszi, szégyellnie kell előttünk, hogy óriás volt az anyja?

Úgy tűnt, Hagrid valóban azt hiszi, mert Harryék egész héten színét se látták. Nem jelent meg étkezésekkor a tanárok asztalánál, szokásos vadőri teendőit sem végezte a birtokon, a legendás lények gondozása órákat pedig továbbra is Suette Pollts professzor tartotta. Malfoy alaposan ki is használta a helyzetet.

– Hiányzik a félvér haverod? – súgta oda újra meg újra Harrynek, persze mindig csak akkor, ha volt egy tanár a közelben, hogy Harry ne torolhassa meg tettleg a gúnyolódást. – Hiányzik az elefántember?

Január közepére az iskola vezetése beiktatott egy roxmortsi látogatást. Hermione meglepődve értesült róla, hogy Harry is készül lemenni a faluba.

– Azt hittem, örülni fogsz, hogy végre csend lesz a klubhelyiségben – mondta –, és nekiállsz dolgozni a tojáson.

– Ó, azt hiszem, azzal már a célegyenesben vagyok – hazudta Harry.

Hermione elismerően nézett rá.

– Tényleg? Végre egy jó hír!

Harrynek kissé szorította a mellkasát a lelkiismeret-furdalás, de nem törődött vele. Még mindig van öt hete, hogy rájöjjön a titok nyitjára, az pedig rengeteg idő... ha lemegy Roxmortsba, talán összefut Hagriddal, és rá tudja beszélni, hogy térjen vissza önkéntes száműzetéséből.

Ő, Ron és Hermione szombaton együtt léptek ki a kastélyból, és indultak el a park hideg, nedves füvén a nagy kapu felé. Mikor elhaladtak a tavon horgonyzó durmstrangos hajó mellett, egyszerre megpillantották Viktor Krumot, aki egy szál fürdőnadrágban kimászott a fedélzetre. Krumnak minden csontja látszott, de az tagadhatatlan volt, hogy nagyon edzett – ugyanis felmászott a fedélzet korlátjára, kinyújtotta a karját, és fejest ugrott a tóba.

– Ez meg van őrülve! – szörnyülködött Ron, Krum fekete üstökére meredve, mely most kibukkant a víz alól. – Január van, jéghideg a víz!

– Ott, ahonnan ők jönnek, sokkal hidegebb a tél – felelte Hermione. – Szerintem direkt langyosnak érzi a tavat.

– Na jó, de akkor is, ott van benne az óriáspolip – mondta Ron, inkább örömmel, semmint aggódva. Hermione össze is vonta a szemöldökét.

– Tudd meg, hogy nagyon kedves fiú – szólt szemrehányóan. – Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek te a durmstrangosokat képzeled. Meg is mondta nekem, hogy itt sokkal jobban érzi magát.

Ron nem válaszolt. A bál óta egyszer se ejtette ki a száján Viktor Krum nevét, de Harry karácsony másnapján talált az ágya alatt egy pici letört kart, ami nagyon is úgy festett, mintha egy bolgár mezes játékos miniatűr modelljéről származna.

Harry a falu latyakos főutcáján sétálva végig Hagridot kereste a tekintetével, s mikor megbizonyosodtak róla, hogy a vadőr egyik üzletben sem tartózkodik, javasolta barátainak, hogy térjenek be a Három Seprűbe.

A kocsma, mint mindig, ezúttal is tele volt, de Harrynek elég volt egy gyors pillantást vetnie az asztalokra, s máris látta, hogy Hagrid nincs ott. Elkedvetlenedve odasétált a söntéspulthoz barátaival, rendelt három vajsört Madam Rosmertától, s csüggedten arra gondolt, hogy talán tényleg a kastélyban kellett volna maradnia, a tojás visítását hallgatni.

Hermione egyszer csak odahajolt hozzá.

– Ez sose megy be a munkahelyére? – suttogta. – Nézd!

A söntéspult mögötti tükörre mutatott; Harry felpillantott, és meglátta a tükörben Ludo Bumfoltot, aki egy sötét sarokban ült, egy csapat kobold társaságában. Halkan, hadarva magyarázott valamit a koboldoknak, akik karba tett kézzel, mogorván hallgatták.

Harry egyetértett Hermionéval. Valóban furcsa volt, hogy Bumfolt a Három Seprűben üldögél egy olyan hétvégén, amikor a Trimágus Tusa zsűrijének épp nincs semmi dolga a Roxfortban. Harry alaposabban szemügyre vette Bumfoltot. Az kimerültnek tűnt; épp olyan gondterhelt és nyúzott volt az arca, mint azon az estén, amikor a Sötét Jegy feltűnt az égen.

Bumfolt most a söntéspult felé nézett, s mikor megpillantotta Harryt, azonnal felállt.

– Mindjárt visszajövök – vetette oda nyersen a koboldoknak, de amikor elindult Harry felé, nyomban kiült arcára megszokott kisfiús vigyora.

– Harry! – köszönt örvendezve. – Hogy vagy? Reméltem, hogy összefutunk! Mesélj, minden rendben?

– Igen, köszönöm – felelte udvariasan Harry.

– Válthatnék veled pár szót négyszemközt? – kérdezte nagy izgatottan. – Megbocsátotok nekünk egy pillanatra?

– Öö... persze – felelte Ron, és Hermionéval elindultak keresni egy szabad asztalt.

Bumfolt a söntéspult végéhez vezette Harryt, jó messzire Madam Rosmertától.

– Nos... – kezdte –, csak szerettem volna újra gratulálni ahhoz, ahogy túljártál a mennydörgő eszén. Pazar mutatvány volt.

– Köszönöm – felelte Harry, de tudta, hogy Bumfolt nem csak ennyit akart mondani neki, hisz gratulálni Ron és Hermione előtt is gratulálhatott volna. Bumfolt azonban szemlátomást nem sietett a tárgyra térni. Harry látta, ahogy a tükörben a koboldokra pillant, akik még mindig karba tett kézzel ültek, s most kettejükre szegezték sötét, ferde vágású szemüket.

– Kész rémálom... – dörmögte fejcsóválva Bumfolt, mikor látta, hogy Harry is a koboldokat nézi. – Nem beszélik a nyelvünket... úgy érzem magam, mint annak idején a bolgárokkal... de azok legalább megértették a mutogatást. Ezek még azt se értik... Csak vartyognak itt nekem halandzsul... Nekem, aki egyetlen szót tudok halandzsul, azt, hogy bladvak, de az csákányt jelent, úgyhogy nem merem használni, mert még azt hinnék, fenyegetem őket!

Bumfolt rövid, harsogó kacajt hallatott.

– Mit akarnak öntől? – kérdezte Harry, látva, hogy a koboldok kitartóan merednek Bumfoltra.

– Hát... öö... – Bumfoltot láthatóan zavarba hozta a téma. – Hát... Barty Kuport keresik.

– Itt? – csodálkozott Harry. – De hiszen Londonban van, a minisztériumban, nem?

– Nos... az az igazság, hogy fogalmam sincs, hol van – felelte kelletlenül Bumfolt. – Az a helyzet, hogy... nem jár be dolgozni. Már hetek óta a színét se láttuk. A helyettese, a kis Percy azt mondja, beteg. Gondolom, bagollyal küldi be az utasításait a hivatalba. De nagyon kérlek, Harry, erről ne beszélj senkinek. Főleg ne Rita Vitrolnak. Ha ez a fülébe jutna, biztos, hogy felfújná az ügyet, és a végén azt mondaná, hogy Barty is eltűnt, mint Bertha Jorkins.

– Tényleg, van valami hír Jorkinsról? – érdeklődött Harry.

– Nincs – felelte gondterhelt arccal Bumfolt. – Persze elküldtem a keresésére néhány emberemet... (Már épp ideje volt, gondolta Harry.) De nagyon furcsa ez az egész ügy. Az biztos, hogy megérkezett Albániába, mert járt a másod-unokatestvérénél. Onnan aztán továbbindult délnek, hogy megkeresse valami nagynénjét... és egyszerűen nyoma veszett útközben. Átkozzanak meg, ha értem, mi történhetett vele... nem az a típus, aki csak úgy megszökik... No de miért beszélünk itt koboldokról meg Jorkinsról? Azt akartam kérdezni tőled... – Itt halkabbra fogta a hangját hogy mi újság az aranytojással.

– Hát... haladok vele – felelte Harry.

Bumfolt arca elárulta, hogy átlát a szitán.

– Figyelj, Harry – szólt (még mindig halkan). – Nagyon kínos nekem ez a dolog... Belerángattunk téged ebbe a tusába, amire eszed ágában sem volt jelentkezni. Szóval ha... (Most már olyan halkan beszélt, hogy Harrynek közelebb kellett hajolnia hozzá.) ...ha úgy érzed, hogy holtpontra jutottál, és jól jönne egy kis segítség... Mi tagadás, megkedveltelek, no. Ahogy elszédítetted azt a sárkányt! ...Szóval fordulj hozzám bizalommal.

Harry belenézett Bumfolt pirospozsgás arcába és nagy, babakék szemébe.

– Úgy tudtam, segítség nélkül kell megfejtenünk a rejtvényt – szólt megjátszott ártatlansággal. Ügyelt rá, nehogy úgy tűnjön, mintha csalással akarná vádolni a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályának vezetőjét.

– Hát persze... persze. – Bumfolt türelmetlenül legyintett. – De... Ugyan már, Harry, hisz valamennyien azt akarjuk, hogy a Roxfort győzzön, nem?

– Cedricnek is felajánlotta a segítségét? – kérdezte Harry.

Bumfolt arca kissé megfeszült.

– Nem ajánlottam fel – felelte. – Mint... mint már mondtam, megkedveltelek. Gondoltam, esetleg...

– Köszönöm – szólt gyorsan Harry –, de úgy érzem, már közel járok a megoldáshoz. Már csak napok kérdése...

Nem tudta pontosan, mi készteti rá, hogy elutasítsa Bumfolt ajánlatát; talán az, hogy alig ismerte a férfit, s így a segítségét elfogadni valahogy sokkal inkább csalásnak tűnt volna, mint tanácsot kérni Rontól, Hermionétól vagy Siriustól.

Bumfolt mintha egy kicsit meg is sértődött volna – de nem folytathatta a témát, mert ekkor feltűntek a színen a Weasley ikrek.

– Jó napot, Mr. Bumfolt – köszönt vidoran Fred. – Meghívhatjuk egy italra?

– Öhm... köszönöm, fiúk, de most nem alkalmas – felelte Bumfolt, egy utolsó, csalódott pillantást vetve Harryre.

Fred és George erre ugyanolyan csalódott arcot vágtak, mint Bumfolt, aki úgy nézett Harryre, mintha egy világ dőlt volna össze benne.

– Sajnos most el kell rohannom – szólt. – Örülök, hogy találkoztunk, fiúk. Sok sikert, Harry!

Azzal kisietett a kocsmából. A koboldok nyomban felálltak, és követték, Harry pedig csatlakozott barátaihoz. Szinte még le sem ült, Ron már fel is tette a kérdést: – Mit akart tőled?

– Felajánlotta, hogy segít megfejteni a tojás titkát.

– Pont ő? – hüledezett Hermione. – Zsűritag létére? Különben is, már kitaláltad mit jelent a hang, nem?

– Igen... – dörmögte Harry. – Már majdnem.

– Nem hiszem, hogy Dumbledore örülne neki, ha megtudná, hogy Bumfolt csalásra akart rávenni téged – folytatta a sopánkodást Hermione. – Remélem, Cedricnek is akar segíteni!

– Nem akar, megkérdeztem – rázta fejét Harry.

– Kit érdekel, hogy segít-e Diggorynak? – mordult fel Ron.

Harry titokban egyetértett vele.

– Azok a koboldok nem tűntek valami jóindulatúnak – jegyezte meg vajsörét szürcsölve Hermione. – Hogy kerültek ide?

– Bumfolt azt mondta, Kuport keresik – felette Harry. – Még mindig betegeskedik. Nem jár be dolgozni.

– Lehet, hogy Percy mérget kever a kajájába – szólt vigyorogva Ron. – Biztos arra számít, hogy ha Kupor beadja a kulcsot, őt nevezik ki főosztályvezetőnek.

Hermione „ilyet még viccből se mondunk” típusú pillantást vetett Ronra, majd így szólt:

– A koboldok a varázslény-felügyeleti főosztályhoz tartoznak. Mi dolguk lehet Mr. Kuporral?

– Lehet, hogy tolmács kell nekik – vélekedett Harry. – Kupor egy csomó nyelven beszél.

– Most már szegény pici koboldokért is aggódunk? – fordult Hermionéhoz Ron. – Megalapítjuk a VARKÁ-t? A Védelmet A Ronda Koboldoknak Akciócsoportot?

– Hahaha, nagyon vicces! – vágott vissza Hermione. – A koboldokat nem kell megvédeni. Nem hallottátok, miket mesélt Binns professzor a koboldfelkelésekről?

– Nem hallottuk – felelték kórusban a fiúk.

– A lényeg az, hogy el tudnak bánni a varázslókkal – folytatta Hermione, és újra belekortyolt a vajsörébe. – Megvan a magukhoz való eszük. Nem olyanok mint a házimanók, akik képtelenek kiállni a saját jogaikért.

– O-ó – szólt Ron, az ajtó felé pillantva.

Rita Vitrol lépett be a kocsmába – ezúttal banánsárga talárban és rikító rózsaszínűre festett körmökkel. Vele volt a pocakos fotós is. Vitrol kikért két italt, majd elindultak a tömegen át egy közeli asztal felé, Harry, Ron és Hermione pillantásától kísérve. Vitrol igen elégedett arcot vágott, és pergő nyelvvel magyarázott a fotósnak.

– ...nem volt valami készséges, mi, Bozo? Kíváncsi lennék rá, mi titkolnivalója van. Egyáltalán, miért mászkál egy falka kobolddal az utcán? Azt mondja, megmutatja nekik a falu látványosságait... Jobb mesét is kitalálhatott volna... Sose tudott hazudni. Mit gondolsz, vaj van füle mögött? A körmére kellene nézni egy kicsit, nem? Ludo Bumfolt, a varázsjátékok és mágikus sportok főosztályának fegyelmi úton eltávolított ex-vezetője... Jól hangzik, nem? Már csak a folytatást kell kitalálnunk...

– Megint ki akar készíteni valakit? – szólt oda fennhangon Harry.

A kocsmában többen feléjük fordultak. Rita Vitrol szeme felcsillant gyémántos szemüvege mögött, mikor látta, ki szólította meg.

– Harry! – szólt széles mosollyal. – Hát ez remek! Ülj ide hozzánk, és...

– Eszem ágában sincs a maga közelébe menni – vetette oda dühösen Harry. – Miért kellett tönkretennie Hagridot?

Rita Vitrol felvonta vastagon kihúzott szemöldökét.

– Az olvasóinknak joguk van megtudni az igazságot, Harry. Én csak a munkámat...

– Kit érdekel, hogy óriásivadék!? – kiabálta Harry. – Kit érdekel, ha egyszer rendes ember!?

A kocsmában néma csend lett. Madam Rosmerta a söntéspult mögül Harryre bámult, s közben egyre csak öntötte a mézbort egy kancsóba, ami már régen megtelt.

Rita Vitrol szeme kissé megvillant, de a következő pillanatban már nyitotta is krokodilbor táskáját, és a purlicerpennát előhúzva így szólt:

– Remek, akkor meséld el nekem, milyennek ismered te Hagridot. Milyen lélek rejtőzik a riasztó testben? Mi a ti különös barátságotok története? Hagrid apapótló szerepet tölt be az életedben?

Hermione felpattant a székről, s álltában úgy szorongatta vajsörös üvegét, mint egy gránátot.

– Maga egy lelketlen szörnyeteg! – kiabálta kipirult arccal. – Gátlástalanul átgázol mindenkin! Csak a sztori a fontos, igaz? Még Ludo Bumfoltot is képes lenne...

– Ülj le a fenekedre, buta kis csitri – sziszegte Vitrol –, és ne szólj bele olyasmibe, amiről fogalmad sincs. Olyan dolgokat mesélhetnék neked Bumfoltról, hogy égnek állna tőle a hajad... Bár látom, anélkül is égnek áll – tette hozzá, Hermione bozontos fürtjeire pillantva.

– Harry, Ron, gyertek – szólt Hermione. – Menjünk innen...

Úgy is történt. Ahogy kifelé mentek, minden szem rájuk szegeződött. Harry még egyszer hátranézett az ajtóból; Rita Vitrol purlicerpennája sebesen korcsolyázott fel-alá egy pergamenlapon.

– Téged fog legközelebb elővenni – szólt nyugtalanul Ron, mikor a három jó barát már a főutca sarát taposta.

– Próbálja csak meg! – csattant fel Hermione. – Majd én megmutatom neki, ki a buta kis csitri! Ezt még visszakapja! Előbb Harryt, aztán Hagridot...

– Ne haragítsd magadra Rita Vitrolt – aggodalmaskodott Ron. – Komolyan mondom, Hermione. Ez a nő képes és előás rólad valamit...

– A szüleim nem olvassák a Reggeli Prófétát! Én nem fogok elbújni szégyenemben! – Hermione most már úgy rohant, hogy Harry és Ron alig tudtak lépést tartani vele. Harry legutóbb akkor látta ilyen dühösnek Hermionét, mikor a lány pofon csapta Draco Malfoyt. – És Hagrid se fog tovább bujkálni! Egy ilyen bestia annyit se érdemel, hogy elolvassák, amit firkál! Gyertek már!

Hermione futásnak eredt, s a fiúkkal a nyomában szaladva tette meg az utat Hagrid kunyhójáig.

Az ablakok még mindig el voltak függönyözve, s kihallatszott odabentről Agyar ugatása.

– Hagrid! – kiabálta Hermione, ököllel verve az ajtót. – Elég volt ebből! Tudjuk, hogy itt vagy! Senkit nem érdekel, hogy az anyád óriás volt! Ne hagyd, hogy az a gonosz némber kikészítsen! Hagrid, nyisd ki az ajtót! Nevetséges, amit csi...

Az ajtó kinyílt.

– Na vé... – kezdte Hermione, de elharapta a szót – ugyanis nem Hagriddal találta szemben magát, hanem Albus Dumbledoreral.

– Szép jó napot – köszöntötte őket mosolyogva Dumbledore.

– Mi ...öö... Hagridot keressük – cincogta megszeppenve Hermione.

– Ezt valahogy sejtettem – felelte hunyorogva Dumbledore. – Kerüljetek beljebb.

– Ő... öö... köszönjük – hebegte Hermione.

A három jó barát libasorban bevonult a kunyhóba. Agyar rögtön rávetette magát Harryre, és vad ugatás közepette igyekezett tisztára nyalni a fiú fülét. Harry nagy nehezen lerázta magáról a kutyát, és körülnézett.

Hagrid ott ült az asztalnál, amelyen két jókora bögre tea gőzölgött. Borzalmas állapotban volt. Arcát vörös foltok csúfították el, szeme feldagadt, ami pedig a haját illeti... A korábbi fésülködési láz után most a másik végletbe esett: olyan volt az üstöke, mint húsz összegabalyodott szögesdrótakadály.

– Szia, Hagrid! – szólt Harry.

Hagrid felpillantott.

– Szörusztk – motyogta rekedten.

– Erősítést kell hívnunk teából – szólt Dumbledore, és becsukta az ajtót a három jó barát után. Aztán előhúzta és megforgatta ujjai között a pálcáját. Erre egy pörgő teaszettes tálca jelent meg a levegőben, mellette pedig egy tál sütemény. Dumbledore mindkettőt az asztalra irányította, és a társaság leült. Néhány másodpercig csend volt, aztán Dumbledore megszólalt:

– Nem hallottad véletlenül, amit Granger kisasszony kiabált, Hagrid?

Hermione kissé elpirult. Dumbledore jóindulatúan rámosolygott, és így folytatta:

– Hermione, Harry és Ron továbbra is igényt tartanak a társaságodra – én legalábbis erre következtetek abból, hogy kis híján rád törték az ajtót.

– Hát persze, hogy szeretünk! – szólt szenvedélyesen Harry. – Csak nem gondolod, hogy bármi, amit az az álnok kígyó... Bocsánat, igazgató úr – tette hozzá gyorsan, Dumbledorera sandítva.

– Sajnos átmeneti hallászavarban szenvedek, Harry. – Dumbledore hüvelykujjával malmozott, és a plafont nézegette.

– Öh... értem – motyogta bambán Harry, majd újra Hagridhoz fordult. – Szóval, Hagrid, minket nem érdekel, mit írt rólad az a... az a nő.

A vadőr fényesfekete szeméből két kövér könnycsepp csordult ki, s indult el tétován a szakállerdő felé.

– Íme az élő bizonyíték arra, amit mondtam, Hagrid – szólt Dumbledore, még mindig a mennyezetet nézve.

– Számtalan szülő emlékszik rád abból az időből, amikor ide járt. Megmutattam neked a leveleket, amelyekben tudatják velem, hogy ha el akarnálak bocsátani, ahhoz nekik is lenne egy-két szavuk...

– Nem mindenki akarja, hogy maradjak... – szólt rekedten Hagrid.

– Hagrid, ha egyetemes népszerűségre pályázol, nagyon sokáig fogsz még a kunyhódban kuksolni – Dumbledore levette tekintetét a plafonról, s félholdszemüvege fölött szigorúan nézett Hagridra. – Mióta kineveztek a Roxfort igazgatójának, nem múlt el még úgy hét, hogy ne kaptam volna legalább egy baglyot, amiben a munkámat kritizálják. Szerinted mit kellene tennem? Zárkózzam be a szobámba, és ne álljak szóba senkivel?

– Igen, de... de ön nem félóriás! – dörmögte Hagrid.

– Hagrid, nézd meg az én rokonaimat! – csattant fel Harry. – Nézd meg Dursleyékat!

– Kitűnő érv – bólintott Dumbledore. – Tulajdon bátyámat, Aberforth-t megvádolták, hogy szabálytalan bűbájlást hajtott végre egy kecskén. Tele voltak az üggyel az újságok... de gondolod, hogy Alberforth elbujdosott? Fel se merült benne! Kihúzta magát, s élte tovább a megszokott életét! Bár nem vagyok biztos benne, hogy tud olvasni, így ez talán nem is volt olyan bátor tett a részéről...

– Folytasd a tanítást, Hagrid – szólt csendesen Hermione. – Szépen kérlek... nagyon hiányzol.

Hagrid nagyot nyelt, és további könnycseppeket gördített a szeméből a szakállába. Dumbledore felállt.

– Nem fogadom el a lemondásodat, Hagrid, és elvárom, hogy hétfőn újra felvedd a munkát – szólt. – Reggel nyolc óra harminc perckor találkozunk a reggelinél a nagyteremben. Nem fogadok el semmilyen kifogást. További jó mulatást.

Azzal Dumbledore elhagyta a kunyhót, de előtte azért még megvakarta Agyar fülét. Mikor becsukódott mögötte az ajtó. Hagrid beletemette arcát kukafedél méretű tenyerébe, és zokogni kezdett. Hermione vigasztalóan megveregette a karját.

Végül Hagrid leeresztette kezét, kivörösödött szemmel felnézett, és így szólt:

– Dumbledore remek ember... remek ember...

– Igen, az – szólt Ron. – Vehetek egy olyan sütit, Hagrid?

– Persze, parancsolj – felelte szemét törölgetve Hagrid. – És igaza van... nektek is igazatok van... bárgyú flótás vagyok... szegény apám szégyellné magát, ha látná, mit csinálok.

Türelmetlenül letörölte kezével az újabb könnycseppeket, majd hozzátette:

– Soha nem mutattam még nektek képet az öregről, igaz? Várjatok...

Hagrid felállt, odament a tálalószekrényhez, és az egyik fiókból elővett egy fényképet. Az egy mosolygó, pöttöm kis varázslót ábrázolt, amint Hagrid vállán üldögél. Apának és fiúnak egyforma fekete szeme volt. Hagrid már akkor is jó húsz centivel fölötte járhatott a két méternek – a képen volt mellette egy almafa viszonyítási alapnak –, de arca még csupasz és kisfiúsan kerek volt – nem lehetett több tizenegy évesnél.

– Ez azután készült, hogy felvettek a Roxfortba – magyarázta rekedten Hagrid. – Apám csak bámult... Azt hitte, nem lesz belőlem varázsló, mert anya... szóval miatta. Mit tagadjam, nem is vagyok valami nagy mágus... de legalább azt már nem látta, mikor kicsaptak. Meghalt, amikor másodikos voltam...

– Attól kezdve Dumbledore figyelt rám. Ő szerezte a vadőri állást... Dumbledore bízik az emberekben. Ad nekik még egy esélyt. Ebben más, mint a többi igazgató. Mindenkit felvesz a Roxfortba, aki tehetséges. Tudja, hogy abból is lehet jó ember, akinek a családja... hát... nem az igazi, na. De vannak, akik ezt nem értik meg. Vannak, akik mindig a szemedre vetik... Még olyan is van, aki inkább azt mondogatja, hogy hosszú csontjai vannak, nem azt, hogy: vagyok, ami vagyok, minek szégyelljem? „Sose szégyelld a származásodat – erre tanított az apám. – Lesznek majd, akik az orrod alá dörgölik, de azokat észre sem kell venni.” És igaza volt. Nem tudom, hova tettem az eszem. De tanultam belőle. Most már elmehet, ahova akar, a hosszú csontjaival együtt...

Harry, Ron és Hermione feszengve pislogtak egymásra. Harry úgy érezte, bármit megtenne – akár megsétáltatna ötven kifejlett durrfarkú szurcsókot – csak ne kelljen bevallania Hagridnak, hogy hallotta, amikor Madame Maxime-mal beszélt. Hagrid azonban folytatta monológját, fel sem fogva, milyen zavarosnak tűnhet, amit mondott.

– Tudod, mit, Harry? – A vadőr könnyes szemmel felpillantott a fotóról. – Mikor először találkoztunk, arra gondoltam, hogy mi ketten egy kicsit hasonlítunk. Apád és édesanyád elmentek... meg olyan furcsán is érezted magad itt a Roxfortban. Nem tudtad, ide való vagy-e... És most nézzenek meg! Iskolai bajnok lettél!

Egy hosszú pillanatig csak nézte Harryt, aztán nagy komolyan folytatta:

– Megmondjam, mit szeretnék, Harry? Azt, hogy te nyerjél. Nagyon jó lenne. Megmutatnád nekik... Megmutatnád, hogy nem a tiszta vér a fontos. Hogy nem kell szégyellnünk a származásunkat. Látnák, hogy Dumbledore jól teszi, hogy mindenkit felvesz az iskolába, akiben van varázserő. Hogy haladsz azzal a tojással?

– Jól – bólogatott Harry. – Nagyon jól.

Hagrid könnyáztatta arcán büszke mosoly terült szét.

– Nagyon helyes... Mutasd meg nekik, Harry, mutasd meg nekik! Győzd le őket!

Hagridnak hazudni sokkal rosszabb volt, mint másoknak. Később, mikor a három jó barát már a kastély felé ballagott, Harry egyre csak a vadőr szőrös arcát látta maga előtt – az arcot, ami sugárzott a boldogságtól arra a gondolatra, hogy ő, Harry megnyeri a Trimágus Tusát. A tojás megfejtetlen rejtélye most még súlyosabban nehezedett a lelkére, s mire ágyba bújt, megszületett benne az elhatározás: félreteszi a büszkeségét, és kipróbálja, ér-e valamit Cedric tanácsa.

Huszonötödik fejezet

A tojás és a szem

Harry nem tudta, mennyi időbe telik majd, mire rájön a tojástitok nyitjára, ezért úgy vélte, jobb lesz éjszaka végrehajtania az akciót, mikor addig áztathatja magát, ameddig csak szükséges. Bár nem volt épp ínyére, hogy rögtön két szívességet is elfogadjon Cedrictől, mégis úgy döntött, a prefektusi fürdőszobát fogja használni; oda sokkal kevesebb ember járt, így kisebb volt a veszélye annak, hogy valaki megzavarja őt.

Gondosan megtervezte és előkészítette a kirándulást, emlékezve arra az esetre, mikor egy hasonló éjszakai sétán Frics, a gondnok karjaiba szaladt. Ezúttal mindenképp el akart kerülni egy ilyen helyzetet. Természetesen a láthatatlanná tévő köpenyben készült elindulni, de úgy vélte, nem árt, ha magával viszi a Tekergők Térképét is, ami, a köpeny mellett, a birtokában lévő leghasznosabb szabályszegési segédeszköz volt. A mágikus térképen az egész kastély látható volt, megannyi titkos járatával együtt, s ami a legfontosabb, a bűvös pergamen az épületben mozgó embereket is megmutatta, feliratozott mozgó pontocskák formájában. Ez a tulajdonsága most különösen hasznosnak ígérkezett, hiszen Harrynek fontos volt, hogy időben észrevegye, ha valaki közeledik a fürdőszobához.

Csütörtökön késő este Harry felosont a hálóterembe, magára öltötte a köpenyt, majd visszalopakodott a klubhelyiségbe, és – csakúgy, mint azon az éjjelen, mikor Hagrid megmutatta neki a sárkányokat – megvárta, amíg kinyílik a portrélyuk.

Ezúttal Ron állt készenlétben odakint, hogy megadja a Kövér Dámának a jelszót („Bundás banán”).

– Sok sikert – mormolta Ron, miközben átmásztak egymás mellett a lyukon, Harry immár láthatatlanul, Harry a vártnál lassabban tudott csak előrehaladni, hisz egyik kezével a nehéz tojást kellett magához szorítania, a másikkal a térképet tartotta az orra elé, s mindemellett ügyelnie kellett a köpenyre is. A folyosók azonban csendesek és kihaltak voltak, s a térképet időről időre ellenőrizve Harry el tudta kerülni a nem kívánatos találkozásokat. Ilyenformán baj nélkül megérkezett Balgatag Boriszhoz – a szobor egy tanácstalanul álldogáló varázslót ábrázolt, fordítva, felhúzott kesztyűben – tekintetével megkereste a szobortól a negyedik ajtót, odalépett elé, és Cedric útmutatása szerint elmotyogta a jelszót:

– Pacsuli.

Az ajtó nyikorogva kinyílt. Harry belépett rajta, gyorsan becsukta maga mögött, s miközben körülnézett, lehúzta a láthatatlanná tévő köpenyt.

Az első gondolata az volt, hogy ezért a fürdőszobáért megérné prefektusnak lenni. A helyiségben, amelyet gyertyákkal teli, gyönyörű csillár világított meg, minden fehér márványból készült, így a közepén elhelyezkedő, padlóba süllyesztett, téglalap alakú medence is. A medencét, melyhez ugródeszka is tartozott, vagy száz arany csap vette körül, s azok mindegyikét más-más színű ékkő díszítette. Az ablakokat hosszú, fehér vászonfüggöny takarta, az egyik sarokba pedig gondos kezek egy halom bolyhos, fehér fürdőlepedőt készítettek. A falon lógó magányos, aranykeretes festmény egy sziklán fekvő szőke hableányt ábrázolt. A sellő az igazak álmát aludta, s ahogy szuszogott, meg-meglibbent arcába lógó haja.

Harry letette a köpenyt, a tojást és a térképet, majd elindult, hogy alaposabban körülnézzen a helyiségben. Léptei visszhangot vertek a fehér falakon. A fürdőszoba tényleg gyönyörű volt, s neki nagy kedve lett volna kipróbálni néhányat az aranycsapok közül, de most, hogy itt volt, újra feltámadt benne a gyanú, hogy Cedric jó tanácsa csak átverés volt. Miért tudná itt könnyebben megoldani a tojás rejtélyét? Ezen eltöprengett egy darabig, aztán mégis úgy döntött, hogy egy próbálkozást megér a dolog. Vett egy fürdőlepedőt, azt a köpennyel, a tojással és a térképpel együtt letette a medence szélére, majd letérdelt, és kinyitott néhány csapot.

Nyomban kiderült, miért van olyan sok csap a medence körül; mindegyikből más és más fajta habfürdővel vegyített víz folyt. Volt olyan csap, amelyik futball labda méretű, rózsaszín és kék buborékokat fújt, egy másikból hófehér hab tört elő – de olyan sűrű, hogy Harry ráfekhetett volna, mint egy gumimatracra; egy harmadik pedig átható illatú, bíborpiros felhőket eregetett, melyek lustán elterültek a víz tetején. Harry próbaképpen még jó néhány csapot kinyitott – a legjobban az tetszett neki, amelyiknek a sugara visszapattant a vízfelszínről, és nagy ívben újra a levegőbe röppent –, majd mikor a medence már tele volt forró vízzel, habbal és buborékokkal, elzárta az összes csapot, kibújt hálóköntöséből, pizsamájából és papucsából, és bemászott a vízbe.

Csak lábujjhegyen érte el a medence alját. Engedett a kísértésnek, és úszott néhány hosszt, de aztán megállt, és a vizet taposva elkezdte nézegetni a tojást. Nagyon kellemes volt ugyan ott lebegni az úszó habszigetek és színes párafelhők között, de a beígért isteni szikra, az elméjébe hasító felismerés egyre csak késett.

Harry kinyúlt a medence szélére, csöpögő kezével megfogta a tojást, és kinyitotta. A panaszos visítás nagy, zengő dobozzá változtatta a márványfalú helyiséget – de értelmet így, visszhangozva sem nyert. Harry tartott tőle, hogy a hang odacsalja Fricset – talán Cedric épp ezt akarta? – újra becsukta hát a tojást, a következő pillanatban pedig elejtette, úgyhogy az kopogva elgurult a márványpadlón. Az ügyetlen mozdulatot Harry annak köszönhette, hogy valaki megszólalt a háta mögött:

– A helyedben a víz alá dugnám.

Harry vagy fél liter habos vizet nyelt le, mire magához tért ijedtségéből. Köhögve megfordult, és pislogva körülnézett. Az egyik csapon egy savanyú képű lány kísértete üldögélt, keresztbe tett lábbal. Hisztis Myrtle volt az, az a sírós kedvű szellem, akit rendszerint három emelettel lejjebb, egy vécécsésze kifolyócsövének kanyarulatában tartózkodott.

– Hogy képzeled ezt, Myrtle? – méltatlankodott Harry. – Meztelen vagyok!

A medence vizét sűrű habréteg borította, így Myrtle pillanatnyilag csak a fejét láthatta, de Harrynek volt egy olyan gyanúja, hogy a kísértet érkezése óta leskelődött rá valamelyik csap szájából.

– Becsuktam a szemem, amikor bemásztál – felelte Myrtle, vastag szemüvegén át pislogva Harryre. – Nagyon-nagyon régen nem látogattál meg.

– Hát... igen – dörmögte zavartan Harry, s óvatosságból még egy kis habot húzott maga elé. – Nem nagyon szabad bemennem hozzád... hisz egy lányvécében laksz.

– Régebben nem törődtél vele, hogy milyen vécé – jegyezte meg fájdalmas képpel Myrtle. – Szinte minden nap bejártál.

Ez tényleg így volt, de Harry, Ron és Hermione csak azért keresték fel olyan gyakran az üzemen kívül helyezett mellékhelyiséget, mert ott zavartalanul elkészítették a Százfűlé-főzetet – azt a tiltott bájitalt, aminek segítségével Harry és Ron később felöltötték Crak és Monstro alakját, hogy látogatást tegyenek a mardekárosok klubhelyiségében.

– Leszúrást kaptam érte, hogy oda járok – magyarázkodott Harry. Ez végül is igaz volt, hiszen Percy egyszer rajtakapta, amikor épp kilépett Myrtle vécéjéből. – Gondoltam, jobb, ha nem feszítem tovább a húrt.

– Aha... értem – Myrtle mélabúsan vakargatni kezdett egy pattanást az állán. – Mindegy... Szóval szerintem dugd a tojást a víz alá. Cedric is azt csinálta.

– Őt is meglested?! – hüledezett Harry. – Te idejársz esténként, és nézed, hogyan fürödnek a prefektusok?

– Néha feljövök... – felelte kitérően Myrtle. – De... te vagy az első, akivel beszélgetek is.

– Micsoda megtiszteltetés... – dörmögte sötéten Harry. – Csukd be a szemed!

Megvárta, hogy Myrtle kezével eltakarja a szemüvegét, azután kikecmergett a medencéből, teste köré csavarta a törölközőt, és elindult az elgurult tojásért.

Mikor már újra a vízben volt, Myrtle kilesett az ujjai között, és így szólt:

– Na gyerünk... Nyisd ki a víz alatt!

Harry a habok alá süllyesztette a tojást, és kinyitotta... az pedig ezúttal nem visított. Helyette gurgulázó énekszó tört fel belőle, de Harry nem értette a dal szövegét, mert a hangot eltorzította a víz.

– A fejedet is a víz alá kell dugnod – mondta Myrtle, aki szemlátomást nagy élvezetet lelt benne, hogy utasítgathatja Harryt. – Na gyerünk, mire vársz?

Harry vett egy nagy levegőt, és lebukott – s ahogy ott lebegett a márványlapok fölött, kezében a nyitott tojással, immár tisztán hallotta a dalt, melyet egy kórus énekelt neki, hátborzongató, túlvilági hangon:

Ott várunk, hol szól e dal

Fent fül minket sose hall.

Gyere, hisz mi neked kell,

nálunk van, mi vettük el.

Egy órád van, ne feledd,

Hogy megtaláld, s visszavedd.

Ha letelt, már ne remélj,

Vége – többé nincs esély.

Harry kidugta a fejét a habok fölé, és kirázta arcából vizes hajfürtjeit.

– Meghallgattad? – kérdezte Myrtle.

– Igen... „Ott várunk, hol szól e dal”... Várj, nem emlékszem a folytatásra...

Azzal Harry újra lebukott. Összesen négyszer kellett meghallgatnia a tojás énekét, mire sikerült megjegyeznie a szöveget. Azután egy darabig némán taposta a vizet, a dal értelmén töprengve. Myrtle lábát lógázva üldögélt, és türelmesen várt.

– Olyan embereket kell keresnem – váltott át hangos gondolkodásra Harry –, akik csak a víz alatt tudják használni a hangjukat... De hát kik lehetnek azok?

– Nem mondhatnám, hogy vág az eszed.

Harry utoljára akkor látta ilyen vidámnak Myrtlet, amikor Hermionénak macskafarka és bajusza nőtt a Százfűlé-főzettől.

Harry töprengve bámulta a fürdőszoba falát... Aki csak a víz alatt használja a hangját, az feltehetőleg egy víz alatti lény. Ezt a következtetést megosztotta Myrtle-lel is, aki titokzatosan somolygott.

– Ez Diggorynak is eszébe jutott – mondta. – Csak feküdt a vízben és motyogott és motyogott... olyan sokáig, hogy majdnem az összes hab elment...

– Víz alatti lények... – morfondírozott Harry. – Myrtle... az óriáspolipon kívül mi él még a tóban?

– Ó, százféle lény – felelte Myrtle. – Néha lemegyek közéjük... ha lehúzzák a vécémet, mikor nem számítok rá.

Harry elhessegette a képet, amint Myrtle egy szennyvizes csőben száguld a tó felé egy vécé tartalmával együtt, és így szólt:

– És van olyan lény odalent, aminek emberi hangja van? Várj csak...

Harry tekintete az alvó hableány aranykeretes képére tévedt.

– Myrtle, elképzelhető, hogy sellők is élnek a tóban?

– Úúúh, nagyon okos! – ujjongott Myrtle. – Diggorynak sokkal tovább tartott rájönni! Pedig akkor még ébren is volt az a vízityúk... – Myrtle gyűlölködő fintorral a hableány képe felé bökött. – Ott vihorászott, meg illegette magát, meg mutogatta az uszonyát...

– Hát akkor ez a második feladat! – lelkesült fel Harry. – Le kell menni a tóba, meg kell keresni a sellőket, és...

Elhallgatott, mert egyszerre tudatosult benne, mit beszél. Öröme úgy elröppent, mintha kinyitottak volna egy szelepet a lelkében. Hiszen alig tud úszni... Gyerekkorában nem sok alkalma volt medencékben lubickolni. Vernon bácsi és Petunia néni csak Dudleyt küldték el úszásoktatásra, őt nem. Egy kis fürdőmedencében még elevickélt valahogy, de egy hatalmas, mély tóban... A sellők pedig bizonyára a tó fenekén élnek...

– Myrtle – szólt gondterhelt arccal –, hogy fogok én ott lélegezni?

Myrtle vidámsága egy csapásra tovatűnt, s szemében kísértetkönnyek csillantak.

– Tapintatlan vagy! – szipogta, zsebkendő után kutatva talárja zsebében.

– Miért? – kérdezte elképedve Harry.

– Hogy beszélhetsz nekem a lélegzésről! – nyafogta Myrtle, s hangja visszhangot vert a márványfalú helyiségben. – Mikor én már nem... én már réges-rég nem... – Azzal a zsebkendőbe temette arcát, és csukladozva zokogni kezdett.

Harry emlékezett rá, hogy Myrtle-nek mindig is érzékeny pontja volt ez a téma, de a többi kísértet nem csinált ekkora ügyet a saját halálából.

– Ne haragudj – szólt türelmetlenül. – Nem akartalak megbántani... csak elfelejtettem...

– Hát persze, nagyon könnyű elfelejteni, hogy Myrtle meghalt – nyafogta a kísértetlány, vádló pillantást vetve Harryre. – Éltemben se hiányoztam senkinek. Órák múlva találták csak meg a holttestemet – tudom, mert ott ültem, és vártam őket. Aztán végül bejött Olive Hornby. „Már megint itt kuksolsz, Myrtle? – kérdezte. – Dippet professzor megkért, hogy keresselek meg...” És akkor meglátott, ahogy ott fekszem holtan ...Úúúú, a halála napjáig nem felejtette el, arról gondoskodtam... mindenhol kísértettem őt, és emlékeztettem rá. A bátyja esküvőjére is elmentem, és...

Harry azonban már nem figyelt a lányra; újra eltöprengett a sellők énekén. „Gyere, hisz mi neked kell, nálunk van, mi vettük el.” Lehet, hogy el fognak lopni valamit, hogy neki aztán le kelljen mennie érte? És vajon mi lesz az?

– ...a végén persze feljelentett a Mágiaügyi Minisztériumban, hogy zaklatom. Így aztán vissza kellett jönnöm a Roxfortba, és azóta a vécémben élek.

– Értem – hagyta rá szórakozottan Harry. – Hát, azt hiszem, megtudtam, amit lehetett... Légy szíves, csukd be a szemed...

Felhozta a tojást a medence fenekéről, aztán kimászott a vízből, gyorsan megtörölközött, s felhúzta pizsamáját és hálóköntösét.

– Néha azért eljöhetnél meglátogatni a vécémben... – szólt bánatosan Myrtle, mikor Harry felemelte a padlóról a láthatatlanná tévő köpenyt.

– Jó... persze – felelte Harry, de közben arra gondolt, hogy akkor se menne be Myrtle-hez, ha az övé lenne az egyetlen működő vécé a kastélyban. – Szia, Myrtle... És köszönöm a segítséget.

– Isten veled – köszönt el búsan a lány, s miközben Harry magára kanyarította a köpenyt, eltűnt az egyik csap csövében.

A sötét folyosóra kilépve Harry először is rápillantott a Tekergők Térképére, hogy megnézze, tiszta-e a levegő. Megnyugodhatott. A Fricset és Mrs Norrist jelző pontocskák a gondnoki szobában voltak... A kastélyban minden pötty mozdulatlan volt, kivéve persze Hóborcét. A kopogószellem egy emelettel feljebb, a trófeateremben ugrabugrált... Harry elindult a Griffendéltorony felé, de egy lépés után megtorpant, és közelebb emelte szeméhez a térképet. Valami egészen különös dolgot fedezett fel rajta.

Mégsem Hóborcé volt az egyetlen mozgó pötty. Volt ott még egy másik is, a bal alsó sarokban, ott, ahol a térkép Piton szobáját jelölte. Ez még nem is lett volna különös, de a pont-emberke fölött nem Piton neve állt – hanem Bartemius Kuporé.

Harry elképedve bámult a pöttyre. Úgy tudta, hogy Mr. Kupor beteg, nem jár be dolgozni, sőt, még a karácsonyi bálon se vett részt – de akkor mit keres a Roxfortban éjjel egy órakor?

A pötty ide-oda mozgott a szobában, néha elidőzve egy-egy helyen. Harry habozott, tépelődött... de végül a kíváncsisága kerekedett felül. Sarkon fordult, és elindult az ellenkező irányba, a legközelebbi lépcső felé. Eltökélte, hogy kideríti, miben sántikál Kupor.

Igyekezett nesztelenül lépkedni, de azért néha utána fordult egy-egy festett portréarc, a padló recsegését vagy a pizsama zizegését hallva. A főlépcsőn csupán a negyedik emeletig jutott le; ott el kellett mennie a folyosó közepéig, ahol egy faliszőnyeg mögött tudott egy másik, keskenyebb lépcsőt, amin kétemeletnyit haladhatott lefelé. Menet közben újra meg újra a térképre pillantott, s egyre csak törte a fejét... a korrekt, törvénytisztelő Mr. Kuporhoz cseppet sem illett, hogy éjnek idején valaki másnak a szobájában kutasson...

Mr. Kupor különös viselkedésének problémája minden figyelmét lekötötte. Gépiesen lépkedett lefelé a lépcsőn, s már félúton járt, amikor egyszer csak érezte, hogy eltűnik a lába alól a talaj – rálépett arra a trükkös lépcsőfokra, amit Neville mindig elfelejtett átugrani. A zökkenéstől kicsúszott a kezéből a még nedves aranytojás. Utánakapott, de hiába – a tojás már gurult is lefelé a hosszú lépcsősoron, akkora zajt csapva, mint amikor teljes erőből püfölnek egy üstdobot. Közben a köpeny is elkezdett lecsúszni a válláról; odakapott hát, hogy megigazítsa, de ezzel csak azt érte el, hogy a Tekergők Térképe is kiesett a kezéből. A pergamenlap hat lépcsőfokkal lejjebb állt meg – Harry nem érhette el, hiszen fél lába combközépig a lépcsőbe süllyedt.

Az aranytojás átgurult a lépcsőbejárót takaró faliszőnyegen, és nekiütközött a szemközti falnak – ettől aztán kinyílt, és visítani kezdett. Harry előhúzta varázspálcáját, hogy kikapcsolja a térképet, de hiába nyújtózkodott, nem ért el odáig...

Felegyenesedett hát, kapkodva megigazította a köpenyt, és összeszorított fogakkal várta, mi történik. Nem is kellett sokáig várnia...

– HÓBORC!

Igen, ez Frics semmivel össze nem téveszthető csatakiáltása volt. Egyúttal felhangzott a gondnok közeledtét jelző jellegzetes szapora csoszogás.

– Mi ez a lárma? – hallatszott Frics rekedt, sípoló hangja. – Fel akarod verni az egész kastélyt? Ezt megkeserülöd, Hóborc, kapjalak csak el... Ez meg micsoda?

A léptek zaja megszűnt; valami fémesen csattant, és a visítás elhallgatott – Frics tehát felemelte és becsukta a tojást. Harry mozdulatlanul áll, fél lábbal még mindig a trükkös lépcsőben, és a fülét hegyezte. Frics mindjárt félrehúzza a faliszőnyeget, abban a hitben, hogy ott találja mögötte Hóborcot... Hóborc azonban nem lesz ott... de ha Frics elindul felfelé a lépcsőn, megtalálja a Tekergők Térképét... és láthatatlanná tévő köpeny ide vagy oda, a térkép bizony megmutatja neki, hogy a lépcső közepén ott álldogál Harry Potter.

– Egy tojás? – hallatszott Frics csodálkozó hangja. – Kicsikém! (Ezek szerint Mrs Norris is vele volt.) Ez egy Trimágus-tojás! Ez az egyik bajnoké!

Harrynek összerándult a gyomra, és szíve még vadabb kalapálásba kezdett...

– HÓBORC! – harsogta kéjes örömmel Frics. – Te loptál!

Azzal a gondnok félrerántotta odalent a faliszőnyeget, így Harry megpillantotta a hanghoz tartozó püffedt arcot és a guvadt, fénytelen szempárt, mely utóbbi a sötét és látszólag kihalt lépcsőre szegeződött.

– Most persze bujkálsz, mi? – szólt halk, fenyegető hangon Frics. – Ezt most nem úszod meg... Elloptál egy Trimágus-tojást, Hóborc... ezért Dumbledore úgy kihajít innen, hogy csak úgy nyekkensz, te senkiházi, léhűtő csirkefogó...

A gondnok elindult felfelé a lépcsőn, nyomában ványadt, porszürke macskájával. Mrs Norris nem nézett se jobbra, se balra – kitartóan Harryre szegezte világító szemét. Egyszer már álltak így szemtől szemben, s Harryben akkor is felmerült a gyanú, hogy a macska átlát a bűvös köpenyen... A félelemtől émelyegve nézte, hogyan közeledik felé a gondnok, kopott flanellköntösében... Még egy kétségbeesett próbálkozást tett, hogy kiszabadítsa lábát a lépcsőből, de csak még mélyebben belesüllyedt... Pár másodperc, és Frics megtalálja a térképet vagy belé ütközik... még néhány lépcsőfok...

– Frics? Mit csinál itt?

A gondnok megtorpant, és hátrafordult. Ha Harry abban reménykedett, hogy megjött a felmentő sereg, keserűen csalódnia kellett. A lépcső aljában ugyanis Piton állt. Hosszú, szürke hálóing volt rajta, és szeme csak úgy parázslott a dühtől.

– Hóborcra vadászom, professzor úr – suttogta izgatottan Frics. – Ledobta ezt a tojást a lépcsőn.

Piton felsietett Frics mellé. Harry ökölbe szorította a kezét. Biztos volt benne, hogy mindjárt meghallják dübörgő szívverését...

Piton a tojást bámulta.

– Hóborc? – morogta. – Hóborc nem juthatott be a szobámba...

– A tojás az ön szobájában volt, professzor úr?

– Dehogy volt – felelte ridegen Piton. – Dübörgést és visítást hallottam...

– Igen, professzor úr, az a tojás volt...

– Elindultam megnézni, mi történt...

– Hóborc ledobta a lépcsőn...

– ...és amikor elmentem a szobám mellett, láttam, hogy odabent égnek a fáklyák, és a szekrényem ajtaja félig nyitva van! Valaki kutatott a szobámban!

– De hát Hóborc nem lehetett...

– Azt én is nagyon jól tudom! – csattant fel Piton. – A bűbájt, amivel a szobát lezárom, csak varázsló tudja megtörni! – Piton a lépcsőre pillantott – egyenesen átnézve Harryn –, aztán visszafordult a lenti folyosó felé. – Jöjjön velem, Frics, és segítsen megkeresni a behatolót.

– Hogyne, professzor úr, de...

Frics vágyakozva nézett Harryn át a lépcsőre; szemlátomást nem akaródzott neki lemondani Hóborc kézre kerítéséről. Menj, könyörgött neki némán Harry, menj el Pitonnal... menj már... Mrs Norris felfelé bámult Frics lába mellett. Biztosan érzi a szagot, gondolta Harry... miért kellett annyi illatosított habot töltenie abba a medencébe?

– Értse meg, professzor úr – rimánkodott Frics –, az igazgató úr most végre hallgatna rám. Hóborc lopott egy diáktól... Ha most elkapom, egyszer és mindenkorra kihajítják a kastélyból...

– Frics, engem nem érdekel a maga nyamvadt kopogószelleme. Valaki...

Bamm. Bamm. Bamm.

Piton hirtelen elnémult, és a lépcső alja felé fordult. Frics ugyanígy tett, s a két fej között Harry megpillantotta az érkező Rémszem Mordont. Az auror kifakult úti köpenyét viselte hálóinge felett, és szokás szerint a botjára támaszkodott.

– Pizsamaparti, uraim? – recsegte, a két alakra függesztve tekintetét.

– Zajt hallottunk, professzor úr – sietett a magyarázattal Frics. – Hóborc, a kopogószellem már megint dobálózott... aztán Piton professzor úr felfedezte, hogy valaki betört a ...

– Fogja be a száját! – sziszegte Piton.

Mordon még egy lépést tett a lépcső felé. Harry látta, hogy mágikus szeme Pitonra fordult, azután pedig... egyértelműen rá, Harryre.

Harrynek egy pillanatra a szívverése is elállt. Mordon átlát a köpönyegen... Látja a bizarr jelenet minden részletét: a hálóinges Pitont, Fricset, kezében a tojással és őt, aki ott áll mögöttük a lépcsőbe szorulva... Mordon ferde szája kinyílt a csodálkozástól. Néhány másodpercig ő és Harry farkasszemet néztek. Azután Mordon becsukta a száját, és kék szemét ismét Pitonra szegezte.

– Jól hallottam, Piton? – kérdezte higgadtan. – Valaki betört a szobájába?

– Igen, de nem fontos – felelte tartózkodóan Piton.

– Ellenkezőleg – recsegte Mordon –, nagyon is fontos. Ki akarna betörni a maga szobájába?

– Teszem azt, egy diák – felelte ingerülten Piton. Harry látta, hogy a bájitaltantanár halántékán vészesen kidagad egy ér. – Volt már rá példa. Bájital-hozzávalók tűntek el a személyes készletemből. Bizonyára valamelyik diáknak volt szüksége rájuk egy tiltott keverékhez...

– Gondolja, hogy a tettes bájital-hozzávalókat keresett? – szólt Mordon. – Egyéb érdekes dolgot nem rejteget a szobájában, Piton?

Harry Pitonra nézett. A tanár beesett arca csúf, téglavörös színt öltött, s halántékán szaporán lüktetni kezdett a kidagadó ér.

– Nagyon jól tudja, hogy semmit nem rejtegetek – szólt gyűlölettől izzó hangon. – Személyesen kutatta át a szobámat, méghozzá igen alaposan.

Mordon szája torz mosolyra húzódott.

– Mint aurornak, jogom volt hozzá. Dumbledore megkért, hogy tartsam nyitva szemem...

– Dumbledore megbízik bennem – vágott vissza fogcsikorgatva Piton. – Kizártnak tartom, hogy utasítást adott a szobám átkutatására!

– Persze, hogy Dumbledore megbízik magában – recsegte Mordon. – Ő már csak ilyen bizakodó ember. Mindenkinek ad második esélyt. De én – én azt mondom, hogy van olyan bélyeg, amit nem lehet eltüntetni, Piton. Olyan bélyeg, ami örökre megmarad... ugye, értjük egymást?

Piton nagyon furcsán reagált ezekre a szavakra. Jobb kezével megragadta bal alkarját, mintha hirtelen belenyilallt volna a fájdalom.

Mordon felnevetett.

– Na, menjen lefeküdni, Piton!

– Maga engem ne küldözgessen sehova! – sziszegte Piton, s úgy engedte el a karját, mintha dühös lenne magára, amiért odakapott. – Pontosan annyi jogom van sötétedés után a folyosókon járkálni, mint magának!

– Akkor járkáljon valahol másutt – förmedt rá Mordon. – Alig várom, hogy egyszer összefussunk egy sötét folyosón... Egyébként elvesztett valamit...

Harry döbbenten látta, hogy Mordon a Tekergők Térképére mutat, ami még mindig ott feküdt hat lépcsővel Harry csapdája alatt. Piton és Frics megfordultak, és ránéztek a térképre – Harry pedig minden óvatosságot félretéve kétségbeesetten integetni kezdett Mordonnak a köpeny alatt, és némán tátogta felé: „Az az enyém! Az az enyém!”

Piton szeme tágra nyílt a döbbenetes felismeréstől. Kezét kinyújtva lehajolt... – Invito pergamen!

A térkép a levegőbe emelkedett, átsiklott Piton ujjai között, és egyenesen Mordon kezébe röppent.

– Tévedtem – szólt higgadtan a varázsló. – Ez az enyém. Kicsúszhatott a zsebemből...

Piton a Frics kezében nyugvó aranytojásra, majd a Morfionhoz röppent térképre nézett... Harry sejtette, mi jár a fejében.

– Potter – szólt halkan Piton.

Mordon zsebre dugta a térképet.

– Tessék?

– Potter! – csattant fel Piton, azzal megfordult, és egyenesen rámeredt Harryre, mintha hirtelen látná őt. – A tojás Potteré. A pergamen is Potteré. Megismerem, mert láttam már! Potter itt van! A láthatatlanná tévő köpenyében!

Piton maga elé emelte kinyújtott karját, mintha vak lenne, és elindult felfelé a lépcsőn. Túlméretezett orrcimpái kitágultak, mintha a szimatával akarná megtalálni láthatatlan áldozatát... Harry hátradőlt, hogy kitérjen a tapogatózó ujjak elöl, de már egy méter se hiányzott...

– Nincs ott semmi, Piton! – förmedt rá Mordon a tanárra. – De örömmel beszámolok róla Dumbledore-nak, hogy maga rögtön Harry Pottert gyanúsította!

– Miért baj az? – vágott vissza Piton. Csak a fejét fordította Mordon felé, kinyújtott keze még mindig ott remegett a levegőben, centiméterekre Harry testétől.

– Azért, mert Dumbledore roppant kíváncsi rá, kinek van útjában az a gyerek! – recsegte Mordon, és még közelebb bicegett a lépcső aljához. – Akárcsak én, Piton... Én is kíváncsi vagyok rá.

Egy közeli fáklya táncoló fénye most rávetült Mordon arcára, tátongó, koromsötét árkokként rajzolva ki a sebhelyeket és az orr hiányzó részét.

Piton lenézett az aurorra. Harry hátulról nem láthatta arckifejezését. Egy hosszú, feszült pillanatig mindannyian némán, mozdulatlanul álltak. Azután Piton lassan leeresztette a kezét.

– Csupán úgy véltem – szólt, nyugalmat erőltetve hangjára –, hogy ha Potter megint a kastélyban kószál éjszaka... sajnos van egy ilyen rossz szokása... akkor rá kellene szólnunk. A... a saját érdekében.

– Ez igazán kedves – szólt gúnyosan Mordon. – Megható, hogy ennyire a szívén viseli Potter érdekeit.

Újabb szünet következett. Piton és Mordon még mindig farkasszemet néztek egymással. Mrs Norris nyávogott egyet, s továbbra is felfelé meresztgette a szemét, a habfürdőillat forrását keresve.

– Megyek, és lefekszem – szólt végül Piton.

– Végre egy értelmes ötlet – recsegte Mordon. – Frics, kérem azt a tojást...

– Nem! – Frics úgy szorongatta a aranytojást, mintha az édes gyermeke lenne. – Professzor úr, ez a bizonyíték Hóborc bűntettére!

– A tojás az egyik bajnok tulajdona – felelte Mordon. – Gyerünk, adja ide.

Piton lesietett a lépcsőn, és Mordont megkerülve távozott. Frics ciccentett Mrs Norrisnak, és ő is elindult lefelé. A macska még néhány másodpercig vakon meredt Harryre, aztán követte gazdáját. Harry nyelt egyet, és hallgatta Piton távolodó lépteinek zaját. Frics átadta a tojást Mordonnak, majd ő is elindult.

– Sebaj, kicsikém – motyogta Mrs Norrisnak. – Reggel felmegyünk Dumbledore-hoz... Elmondjuk neki, mit művelt Hóborc...

Kisvártatva ajtócsapódás hallatszott. Harry most Mordonra meredt, aki rátámasztotta botját a legalsó lépcsőfokra, és nehézkesen elindult felfelé.

– Ez meleg volt, Potter – dörmögte.

– Igen... ehm... köszönöm – rebegte Harry.

Mordon felért mellé, és előhúzta zsebéből a térképet. – Mi a csoda ez? – kérdezte.

– A Roxfort térképe – felelte Harry. Már nagyon szeretett volna kiszabadulni a lépcső fogságából, mert borzasztóan sajgott a lába.

Mordon mágikus szeme szédítő táncba kezdett a térkép fölött.

– Merlin szent szakálla... – suttogta álmélkodva. – Ez ám a térkép, Potter!

– Igen... néha hasznos – nyögte Harry. Már könnyek szöktek a szemébe a fájdalomtól. – Professzor úr, megkérhetem, hogy segítsen...

– Tessék? Oh! Persze... egy pillanat...

Mordon Harry hóna alá nyúlt, és húzni kezdte felfelé. Harry kiszabadította lábát a vendégmarasztaló lépcsőből, és egy fokkal feljebb kecmergett.

Mordon tovább vizsgálgatta a térképet.

– Potter... – szólt elgondolkozva –, mondd csak, egészen véletlenül nem néztél épp a térképre, mikor betörtek Piton szobájába? Nem láttad, ki volt az?

– De... de igen – ismerte be Harry. – Mr. Kupor volt.

Mordon mágikus szeme száguldozni kezdett a térképen. Az auror egyszerre riadtnak tűnt.

– Kupor? – kérdezte. – Ez... ez biztos, Potter?

– Holtbiztos – bólintott Harry.

– Hát, mindenesetre most már nincs itt – állapította meg Mordon, még mindig száguldó szemmel. – Kupor... ez nagyon... nagyon érdekes...

Ezután az auror majd' egy percig egy szót se szólt, csak a térképet fürkészte. Harry biztosra vette, hogy a hír elárult neki valamit, és szívesen megtudta volna, mit. Vívódott, hogy meg merje-e kérdezni. Egy kicsit tartott Mordontól... De azt is tudta, hogy az öreg auror kedveli őt, hiszen kihúzta a pácból...

– Öö... Mordon professzor úr... ön szerint mit keresett Mr. Kupor Piton szobájában?

Mordon mágikus szeme a térképről Harryre fordult, és megállapodott a fiú arcán. Kutató pillantásából Harry azt olvasta ki, hogy az auror azt latolgatja, válaszoljon-e, s ha igen, mennyit áruljon el.

– Fogalmazzunk így, Potter – dörmögte végül Mordon. – A vén Rémszemről azt mondják, megszállottan vadászik a sötét varázslókra... De Rémszem semmi – semmi Barty Kuporhoz képest.

Azzal ismét a térképre nézett. Harry azonban nem elégedett meg ennyivel.

– Mordon professzor úr – szólalt meg ismét. – Lehet, hogy ez arra utal, hogy... Mr. Kupor talán úgy gondolja, hogy valami készül...

– Mire gondolsz? – kérdezte élesen Mordon.

Harry habozott; nem akart túl sokat elárulni, nehogy Mordon rájöjjön, hogy van egy információforrása az iskolán kívül – az kínos kérdésekhez vezethetett volna Siriusról.

– Nem tudom... – felelte bizonytalanul. – Különös dolgok történtek az utóbbi időben, nem? A Reggeli Próféta is megírta... a Sötét Jegy a Világkupadöntőn, a halálfalók meg minden...

Mordon elismerően nézett rá.

– Eszes fiú vagy, Potter... – szólt, majd mágikus szemét a térképre fordítva folytatta. – Elképzelhető, hogy Kupor is így gondolkozik... Nagyon is elképzelhető... Furcsa pletykák keltek lábra mostanában – amihez persze Rita Vitrol is hozzátette a magáét. Úgy veszem észre, egyeseket nyugtalanítanak ezek a hírek... – Mordon ferde szája komor mosolyra húzódott. – Nincs gyűlöletesebb emberfajta – morogta, inkább magának, mint Harrynek, s közben a térkép bal alsó sarkára szegezte mágikus szemét –, mint az olyan halálfaló, aki kegyelmet könyörgött ki magának.

Most Harrynek kerekedett el a szeme. Lehetséges volna, hogy Mordon arra céloz, amire ő gondolja?

– És most én kérdezek valamit, Potter – váltott át tárgyilagosabb hangra Mordon.

Harrynek elszorult a torka – bekövetkezik hát, amitől rettegett. Mordon megkérdezi, hogyan került hozzá ez a kétes eredetű mágikus tárgy – és ha őszintén válaszol, azzal nemcsak önmagát kompromittálja, hanem az édesapját, Fred és George Weasleyt és Lupin professzort, az előző sötét varázslatok kivédése tanárukat is.

Mordon megrázta előtte a pergamenlapot, s Harry felkészült az elkerülhetetlenre...

– Kölcsönadod ezt nekem?

– Oh! – tört ki a sóhaj Harryből. Határtalanul megkönnyebbült, s bár magának a kérésnek nem örült túlságosan, tudta, hogy tartozik egy szívességgel Mordonnak. – Igen, persze.

– Köszönöm, fiam – recsegte Mordon. – Van egy-két ötletem, hogy mire használhatom... Pontosan ez az, ami nekem kell... No jól van, gyerünk, takarodó...

Együtt mentek fel a lépcsőn. Mordon továbbra is úgy bámulta a térképet, mintha minden kincsek legszebbikét tartaná a kezében. Egyikük sem szólt, amíg meg nem érkeztek Mordon szobája elé. Ott az öreg varázsló megállt, és felpillantott a térképből.

– Nem gondoltál még rá, hogy aurornak menj, Potter?

Harry meghökkent.

– Nem... – felelte zavartan.

– Pedig fontolóra vehetnéd – bólogatott Mordon, s tűnődő arccal nézett Harryre. – Komolyan mondom... Mellesleg... gondolom, nem azért indultál útnak éjnek évadján, hogy megmutasd a kastélyt a tojásnak.

– Nem... nem éppen – ismerte be vigyorogva Harry. – A rejtvényt próbáltam megfejteni.

Mordon derűsen kacsintott, s hozzá megforgatta mágikus szemét.

– Kis éji sétákon születnek a nagy ötletek... no viszlát holnap, Potter. – Azzal sarkon fordult, belépett a szobájába, s a térképből fel sem nézve becsukta maga mögött az ajtót.

Harry lassú léptekkel elindult a Griffendéltorony felé. Gondolatai Piton, Kupor és az egész rejtélyes ügy körül forogtak. Miért terjeszti magáról Kupor, hogy beteg, ha egyébként is akkor megy be a Roxfortba, amikor csak akar? És mit remélt találni Piton szobájában? Na és Mordon ötlete, hogy menjen aurornak...! Végül is... Miért is ne?

De azért tíz perccel később, miután visszatette a ládába a tojást meg a köpenyt, és bemászott baldachinos ágyába, már úgy okoskodott, hogy előbb megtudakolja, hány sebhely van egy átlagos auror arcán, s csak azután dönt majd a pályaválasztásról.

Huszonhatodik fejezet

A második próba

– De hát azt mondtad, már rég kitaláltad a titkot! – szólt szemrehányóan Hermione.

– Halkabban! – intette le Harry. – Van még néhány homályos részlet...

Ő, Ron és Hermione a bűbájtanterem leghátsó zugában ültek, hárman egy közös asztalnál. Órai feladatul azt kapták, hogy gyakorolják a begyűjtőbűbáj ellentétét – a távtaszító bűbájt. Hogy elkerülhetők legyenek a teremben ide-oda röpködő tárgyak okozta balesetek, Flitwick professzor egy-egy rakás kispárnát osztott ki a csoport tagjainak, mondván, hogy azzal gyakoroljanak. Sajnos a gyakorlat nem igazolta elképzelését. Neville ugyanis olyan rosszul célzott a bűbájjal, hogy a kispárnák helyett rendszeresen súlyosabb dolgokat távtaszított el – többek között magát Flitwick professzort.

– Szálljatok már le egy percre arról a nyomorult tojásról! – sziszegte ingerülten Harry, miközben a professzor rezignált arccal elröppent mellettük, hogy aztán egy könyvszekrény tetején landoljon. – Most nem a tojás az érdekes, hanem Piton és Mordon...

Ezen az órán nyugodtan beszélhettek bármilyen bizalmas témáról, mivel a többiek olyan remekül szórakoztak, hogy eszükbe se jutott hallgatózni. Az elmúlt fél órában Harry fojtott hangon elhadart részletekben beszámolt barátainak éjszakai kalandjáról.

– Piton azt mondta, Mordon is átkutatta a szobáját? – suttogta csillogó szemmel Ron, miután egy pálcasuhintással távtaszított egy kispárnát (ami aztán szépen leverte Parvati süvegét). – Ez nagyon érdekes... szóval Mordonnak nem csak Karkarovot kell szemmel tartania, hanem Pitont is?

– Hogy kell-e neki, azt nem tudom, de hogy szemmel tartja, az biztos – felelte Harry, s közben szórakozottan megpöccintette pálcáját, aminek következtében párnája lustán lepottyant a földre. – Mordon valami olyasmit mondott, hogy Piton csak azért lehet a Roxfortban, mert kapott Dumbledore-tól egy második esélyt...

– Micsoda? – hüledezett Ron, s a következő párnát a csillár érintésével a tanári asztalra küldte. – Harry... lehet, hogy Mordon azt gondolja, Piton dobta be a neved a Tűz Serlegébe?

– Ugyan már, Ron – legyintett Hermione. – Nem emlékszel? Egyszer már meggyanúsítottuk Pitont, hogy merényletet tervez Harry ellen. A végén kiderült, hogy éppen ő mentette meg Harry életét.

Miközben beszélt, távtaszított egy párnát – az átrepült a termen, és abban a ládában landolt, ahova a feladat szerint valamennyiüknek célozni kellett. Harry eltűnődött a lány szavain... Egy alkalommal Piton valóban megmentette az életét, de az is tény, hogy a bájitaltantanár szívből utálja őt, ahogy az édesapját is gyűlölte annak idején, mikor még iskolatársak voltak. Piton minden adandó alkalommal pontlevonással vagy büntetőfeladattal sújtja, és előszeretettel hangoztatja, hogy legjobb lenne kicsapni őt az iskolából.

– Nem érdekel, mit mond Mordon – folytatta Hermione. – Dumbledore tudja, mit csinál. Akkor is igaza volt, amikor felvette Hagridot meg Lupin professzort, pedig nekik aztán nem sokan adnának munkát. Biztos, hogy Piton is megérdemli a bizalmat, akkor is, ha egy kicsit...

– ...gonosz – fejezte be a mondatot Ron. – Jól van, akkor szerinted miért kutatja át Piton szobáját minden feketemágus-vadász, aki erre jár?

Hermione eleresztette a füle mellett a kérdést, és egy másikat tett fel helyette:

– Miért tetteti betegnek magát Mr. Kupor? Elég furcsa, hogy a karácsonyi bálra nem tudott eljönni, de éjszaka beosonni a kastélyba, azt tud.

– Tudjuk, hogy csak azért fújsz Kuporra, mert kidobta Winkyt – szólt Ron, miután telibe találta az ablakot egy párnával.

– És tudjuk, hogy te mindenáron Pitonra akarod kenni az egészet – vágott vissza Hermione, és újabb párnát küldött a ládába.

– Én csak azt szeretném tudni, mivel játszotta el Piton az első esélyét, hogyha ez már a második – jegyezte meg komoran Harry, azzal távtaszított egy párnát, ami – őszinte ámulatára – elegáns ívben átrepült a termen, és a ládában landolt, Hermione párnái mellett.

Vacsora után Harry mindenekelőtt eleget tett krónikási kötelezettségének: levélben beszámolt Siriusnak Mr. Kupor kastélybeli feltűnéséről, valamint a Piton és Mordon között lezajlott beszélgetésről. Azután egy sokkal égetőbb problémával kezdett el foglalkozni, nevezetesen azzal, miként fog február huszonnegyedikén egy órát a víz alatt tölteni anélkül, hogy megfulladna.

Ron amellett kardoskodott, hogy használja újra a begyűjtőbűbájt – Harry mesélt neki a búvárok lélegzőkészülékéről, s Ron úgy vélte, Harry nyugodtan magához röppenthetne egy olyan szerkezetet a legközelebbi mugli városból. Az ötletet végül elvetették, mert Hermione kifejtette, hogy ha Harry valami csoda folytán egy órán belül meg tudná tanulni a búvárkészülék használatát, akkor is kizárnák a versenyből a varázstitkolást előíró nemzetközi törvény megszegéséért, mert egy erdőn-mezőn át repülő búvárkészülék enyhén szólva feltűnő jelenség lenne.

– Persze át is változhatnál mondjuk tengeralattjáróvá – folytatta fejtegetését Hermione. – Csak az a baj, hogy embertranszformálást még nem tanultunk. Az majd csak valamikor hatodikban lesz anyag. Felkészületlenül pedig nem érdemes próbálkozni vele, mert elég veszélyes mutatvány...

– Hát tényleg nem szeretnék életem végéig periszkópfejjel sétálni... – dörmögte Harry. – Mordon viszont biztos szívesen transzformálna. Csak hátba kell támadnom valakit a jelenlétében...

– Az lehet, de nem hinném, hogy előtte megkérdezi, mi szeretnél lenni – felelte teljes komolysággal Hermione. – Nincs más hátra, meg kell találnod a megfelelő bűbájt.

Így hát Harry, abban a biztos tudatban, hogy hamarosan egy életre elege lesz a könyvtárazásból, újra belevetette magát a poros kötetek tengerébe. Kereste a varázslatot, aminek a segítségével az ember életben tud maradni levegő nélkül. Sajnos azonban hiába töltött ő, Ron és Hermione minden ebédszünetet, estét és hétvégét kutatással, hiába kapott külön engedélyt McGalagonytól a zárolt gyűjtemény használatára, és kért segítséget Madam Cvikkertől, a mogorva, keselyűalkatú könyvtárosnőtől – egyetlen olyan bűbájt sem találtak, ami képessé tehetné őt arra, hogy egy órát a tó mélyén töltsön, s utána ne egy vízihulla kísérteteként kelljen beszámolnia a kalandról.

Harry régi ismerősként köszöntötte az újból jelentkező pánikrohamokat, s beletörődéssel vette tudomásul, hogy már megint nem tud figyelni az órákon. A tó, amit eddig az iskolai birtok egyik látványosságaként könyvelt el, most mágnesként vonzotta a tekintetét, s az acélszürke víztömeg sötétbe vesző, jeges mélye olyan távolinak tűnt számára, akár a Hold.

Ahogy az az első próba előtt is történt, az idő megint száguldani kezdett, mintha valaki gonosz varázslattal felgyorsította volna az összes órát. Még egy hét volt hátra február huszonnegyedikéig (van még idő)... még öt nap (most már ki kéne találni valamit)... aztán már csak három (könyörgök, segítsen valaki...).

Két nappal a próba előtt Harry szervezete ismét éhségsztrájkba kezdett. A hétfői reggelinél mégis volt minek örülnie, mert visszatért a Siriusnak küldött bagoly – csak épp, mint kiderült, a legszűkszavúbb levelet hozta, amit Harry valaha kapott keresztapjától.

Bagolyfordultával írd meg a legközelebbi roxmortsi hétvége dátumát.

Harry megfordított a pergament, hátha talál valamit a másik oldalán is, de csalódnia kellett.

– A mostani utáni hétvége – súgta oda neki Hermione. – Tessék, itt a pennám. Most rögtön küldd el a baglyot a válasszal.

Harry ráfirkantotta a dátumot a pergamen hátoldalára, visszakötötte a levelet a bagoly lábára, és útjára bocsátotta a madarat.

Mire számított? Hogy Sirius megírja, hogyan lehet életben maradni a víz alatt? Ehhez keresztapjának legalábbis gondolatolvasónak kellett volna lennie – Harry buzgalma ugyanis az előző levél megírásakor csak odáig terjedt, hogy beszámolt Kupor, Piton és Mordon viselt dolgairól – a tojás énekét meg sem említette.

– Miért akarja tudni, mikor lesz a legközelebbi roxmortsi hétvége? – értetlenkedett Ron.

– Nem t'om – felelte bambán Harry. Az örömnek, ami az érkező bagoly láttán eltöltötte, már nyoma sem volt a lelkében. – Gyertek... menjünk legendás lények gondozása órára.

Hagrid, miután újra felvette a munkát, valamilyen rejtélyes megfontolásból – talán hogy kárpótolja a csoportot a durrfarkú szurcsókok okozta megrázkódtatásért, vagy mert már csak két szurcsók volt életben, esetleg azért mert meg akarta mutatni, hogy ő is ért annyira a legendás lényekhez, mint Suette-Pollts professzor – egyszóval valamilyen okból ugyanazt a témát folytatta, amit a tanárnő elkezdett: az unikornisok természetrajzát. Kiderült, hogy az egyszarvúakat is legalább olyan jól ismeri, mint kedvenc szörnyetegeit, bár nem titkolta, hogy e lóidomú varázslények is sokkal jobban tetszenének neki, ha lenne néhány méregfoguk.

A hétvégén sikerült befognia két unikorniscsikót, így ezen az órán azokat mutatta be a csoportnak. A kifejlett példányokkal ellentétben a csikók aranyszínűek voltak. Parvati és Lavender sikoltoztak a gyönyörűségtől, mikor meglátták őket, s még Pansy Parkinson is csak nagy nehezen tudta titkolni, mennyire tetszenek neki a kis állatok.

– Ezeket könnyebb észrevenni, mint a felnőtt példányokat – magyarázta Hagrid. – Körülbelül kétéves korukban változnak ezüstszínűvé, és négyévesen nő ki a szarvuk. Fehérek csak akkor lesznek, miután teljesen kifejlődtek, úgy hétévesen. Kicsi korukban még nem olyan bizalmatlanok... a fiúkat is jobban tűrik... Gyertek csak, gyertek, simogassátok meg őket... Itt van kockacukor, adjatok nekik...

– Jól vagy, Harry? – dörmögte Hagrid kissé félrehúzódva, miután a többiek az unikoriscsikók köré gyűltek.

– Aha – felelte Harry.

– Csak izgulsz, igaz? – kérdezte Hagrid.

– Egy kicsit...

– Harry – szólt Hagrid, s hatalmas kezét barátságosan Harry vállára ejtette, amitől a fiúnak megroggyant a térde. – Ha nem láttalak volna ott röpködni a mennydörgő körül, aggódnék érted egy kicsit... de most már tudom, hogy ha te egyszer a fejedbe veszel valamit, akkor azt meg is csinálod. Egy szemet se aggódom érted. Megfejtetted a rejtvényt, igaz-e?

Harry bólintott, de közben alig tudta legyűrni a kínzó vágyat, hogy bevallja: fogalma sincs, hogyan fog kibírni egy órát levegő nélkül a tó fenekén. Ránézett a vadőrre – lehet, hogy Hagrid néha lemegy a tóba, és az ottani vadakat is őrzi egy kicsit? Végül is az egész birtok az ő munkaterülete...

– Győzni fogsz – brummogta Hagrid, s újra vállon veregette Harryt, aki érezte, hogy lába két-három centi mélyen bele süllyed a sáros talajba. – Biztosan tudom. Érzem itt belül. Győzni fogsz, Harry.

Harry nem tudta rávenni magát, hogy egy vallomással letörölje a boldog, bizakodó mosolyt Hagrid arcáról – kényszeredetten visszamosolygott hát, majd érdeklődést tettetve elindult a többiek felé, hogy ő is megsimogassa az unikorniscsikókat.

A második próba előestéjén Harry már úgy érezte, mintha egy rémálomba csöppent volna, amiből nincs menekvés. Tisztában volt vele, hogy még ha valamilyen csoda folytán rá is bukkanna a megoldást jelentő bűbájra, akkor se biztos, hogy egyetlen éjszaka alatt meg is tudná tanulni azt. Hogyan hagyhatta, hogy idáig fajuljon a dolog? Miért nem kezdett el már hetekkel korábban foglalkozni a tojással? Miért volt figyelmetlen és szétszórt olyan sok órán – lehet, hogy valamikor valamelyik tanár már említette, hogyan lehet a víz alatt lélegezni...

A napnyugta a könyvtárban találta őt, Ront és Hermionét; szemük lázasan falta a betűket. Már nem is látták egymást az előttük álló, egyre növekvő könyvtornyoktól. Harrynek megdobbant a szíve, valahányszor a „víz” szót olvasta valahol, csak az volt a baj, hogy a szó legtöbbször ilyen mondatokban fordult elő: „Végy két mérő vizet, fél font morzsolt mandragóralevelet és egy tarajos gőtét...”

– Nem lehet megcsinálni, és passz... – vonta le végkövetkeztetését Ron az egyik könyvkupac mögött. – Semmit nem találtam. Az égvilágon semmit. Az a tócsafelszárító varázslat, az aszálybűbáj volt az egyetlen, aminek egyáltalán köze volt a témához, de azzal képtelenség egy egész tavat kiszárítani.

– Biztos, hogy van módszer – szólt pislogva Hermione, és közelebb húzott magához egy gyertyát. Orra majdnem súrolta a Haydanaba hasznalatos Bübayoc és Szemfenvesztesec apró betűkkel teli lapjait, annyira közel kellett hajolnia a könyvhöz. – A tusa története során egyszer sem állították a bajnokokat megoldhatatlan feladat elé.

– Akkor ez is egy újítás – felelte Ron. – Harry, holnap reggel szépen lemész a tópartra, beledugod a fejed a vízbe, lekiabálsz a sellőknek, hogy adják vissza, amit elloptak, aztán megvárod, hátha kidobják a cuccot.

Ez a maximum, amit megtehetsz.

– Mondom, hogy van megoldás! – csattant fel Hermione. – Muszáj, hogy legyen!

A lány szemlátomást személyes sértésnek érezte, hogy szeretett könyvei megtagadják tőle a szükséges információt – ilyen még sose fordult elő.

– Tudom, mit kellett volna csinálnom – szólt Harry, fejét a Pofás trükkök trükkös pofáknak című olcsó kiadvány lapjain nyugtatva. – Meg kellett volna tanulnom az animágiát, ahogy Sirius tette.

– Ja, akkor aranyhallá tudnál változni, amikor csak akarsz! – vágta rá Ron.

– Vagy békává – ásított Harry. Halálosan fáradt volt.

– Animágusnak évekig tanul az ember, és aztán még be is kell jegyeztetnie magát meg minden – darálta szórakozottan Hermione, miközben a Speciális varázstani problémák és megoldásaik tárgymutatóját böngészte. – McGalagony professzor elmondta, nem emlékeztek? Be kell jegyeztetnie magát az embernek a varázshasználati főosztályon... Felírják milyen állattá változol meg hogy mik a jellemző jegyeid, hogy ne tudj visszaélni a...

– Csak vicceltem, Hermione – vágott a szavába fáradt-türelmetlenül Harry. – Tudom, hogy holnap reggelig nem tanulhatok meg békává változni...

– Eh, ezzel se megyünk semmire – szólt Hermione, és becsapta a Speciális varázstani problémákat. – Ki a fene vágyik rá, hogy göndörödjön a szőr az orrában?

– Én nem bánnám – csendült Fred Weasley hangja. – Lenne mivel dicsekedni.

Harry, Ron és Hermione felpillantottak. Fred és George léptek ki a könyvespolcok közül.

– Ti meg mit kerestek itt? – kérdezte Ron.

– Titeket – felelte George. – McGalagony hivat, Ron. Téged is, Hermione.

– Mit akar? – kérdezte meglepetten Hermione.

– Nem t'om – felelte Fred. – De elég morcos.

– Azt mondta, kísérjünk le titeket a szobájába – tette hozzá George.

Ron és Hermione tanácstalanul néztek Harryre, akinek addigra már összeszorult a gyomra. McGalagony le akarja szidni Ront és Hermionét? Szemet szúrt neki, hogy folyton együtt ülnek a könyvtárban, mikor a szabályok szerint csak egyedül dolgozhatna a feladaton?

– A klubhelyiségben találkozunk – szólt nyugtalanul pislogva Hermione, miután Ron és ő felálltak. – Vigyél fel annyi könyvet, amennyit csak tudsz.

– Jó – bólintott Harry.

Nyolc órakor Madam Cvikker eloltotta a lámpákat, majd Harryhez lépett, hogy kiterelje őt a könyvtárból.

Harry a könyvek súlya alatt roskadozva felvánszorgott a Griffendéltorony klubhelyiségébe, odahúzott egy asztalt a fal mellé, és folytatta a munkát. Teljesen használhatatlannak bizonyult a Bolondos bűbájok mókás mágusoknak... egy szó sem esett a problémáról a Varázsművészet a középkorban című vaskos kötetben... nem foglalkozott víz alatti expedíciókkal se a XVIII. századi ártások antológiája, se A mélység monstrumai, a Hogyan fedezzük fel rejtett képességeinket, és mihez kezdjünk velük? pedig végképp nem.

Csámpás felugrott Harry ölébe, és dorombolva összegömbölyödött. A klubhelyiség lassan kiürült Harry körül. A griffendélesek sok sikert kívántak neki másnapra. Vidám és bizakodó hangon szóltak hozzá, akárcsak Hagrid – nyilván meg voltak győződve róla, hogy ezúttal is ugyanolyan pazar mutatványt látnak majd tőle, mint az első próbán. Harry csak bólintott. Nem tudta megköszönni a jókívánságokat – úgy érezte, egy golflabda van a torkában. Éjfél előtt tíz perccel már csak ő és Csámpás voltak a klubhelyiségben. Átrágta magát az összes könyvön, amit magával hozott... Ron és Hermione pedig még mindig nem értek vissza.

Vége, mondta magának. Nem tudod megcsinálni. Reggel lemész a tóhoz, és megmondod a zsűrinek...

Elképzelte magát, amint ott áll, és közli, hogy képtelen végrehajtani a feladatot. Maga előtt látta Bumfolt csodálkozástól elkerekedett szemét, Karkarov elégedett, sárga fogú mosolyát. Szinte hallotta, ahogy Fleur megjegyzi: „Én meg-món'tam... nem való közén'... 'isz még kisfiú...” Látta, hogyan villogtatja Malfoy POTTER, A BÉNÁK. BAJNOKA feliratú jelvényét a közönség első sorában, látta a magába roskadt Hagridot...

Harry elfelejtette, hogy Csámpás az ölében fekszik, és hirtelen felállt. A macska lehuppant a padlóra, majd lesújtó pillantást vetett Harryre, és zászlós farkát a magasba emelve elvonult. Harry döntött: magához veszi a láthatatlanná tévő köpenyt, lemegy a könyvtárba, és ha kell, reggelig ott marad...

– Lumos! – suttogta tizenöt perccel később, miután kinyitotta a könyvtár ajtaját.

Világló pálcája fényénél végigaraszolt a polcok mentén, és gyűjtötte a könyveket. Nem válogatott a témákban – igézetek és a rontások; sellők és víziszörnyek; híres boszorkányok és varázslók; mágiai felfedezések... Magához vett minden olyan könyvet, amiben akár csak véletlenül előfordulhatott egy elejtett utalás a víz alatti túlélésre. Szerzeményeit aztán lerakodta az egyik asztalra, leült, és a pálca halvány fényénél olvasni kezdett. Csupán annyi szünetet tartott néha, amíg ránézett az órájára...

Egy óra... hajnali kettő... Úgy próbált kitartást pumpálni magába, hogy gondolatban egyre ismételgette: a következő könyvben megtalálom... a következőben benne lesz... a következőben...

A prefektusok fürdőszobájában lakó festett hableány kacagott. Harryt úgy dobálták a hullámok, mint egy könnyű kis parafa dugót. Ott kapálózott a habos vízben a szikla mellett, amelyen a sellő ült, kezében a Tűzvillámmal.

– Gyere, kapd el! – kiabálta gonosz kacajjal a hableány. – Gyerünk, ugorj fel érte!

– Nem tudok – lihegte Harry, és a vizet taposva a Tűzvillám felé nyújtotta egyik kezét. – Add ide!

A sellő azonban csak jól oldalba bökte őt a seprű nyelével, és nevetett.

– Ez fáj... Hagyd abba! Ne csináld!

– Harry Potternek fel kell ébrednie, uram!

– Ne bökdöss már...

– Dobbynak muszáj bökdösni Harry Pottert, uram, mert fel kell ébrednie!

Harry kinyitotta a szemét. Még mindig a könyvtárban ült; a láthatatlanná tévő köpeny álmában lecsúszott a fejéről, s arca hozzáragadt a Pálcán kínált megoldások lapjaihoz. Felült hát, és az éles nappali fényben hunyorogva megigazította szemüvegét.

– Harry Potternek sietnie kell! – sipította Dobby. – A második próba tíz perc múlva kezdődik, és Harry Potter...

– Tí-tíz perc múlva? – dadogta rekedten Harry. – Tíz... tíz perc múlva.

Ránézett az órájára. Dobby igazat mondott. Kilenc óra húsz perc volt. Harry úgy érezte, mintha egy hatalmas kőtömb zuhanna a hasára.

– Siess, Harry Potter! – visította Dobby, Harry talárja ujját cibálva. – Uramnak már lent kellene lennie a tónál a többi bajnok között, uram!

– Ne izgulj, Dobby – dörmögte csüggedten Harry. – Nem veszek részt a próbán, nem tudom megcsinálni...

– Harry Potter meg tudja csinálni! – erősködött a manó. – Dobby tudta, hogy Harry Potter nem találta meg a könyvet, ezért Dobby segített neki!

– Micsoda? Hisz nem is tudhatod, mi a második feladat!

– Dobby tudja, uram! Harry Potternek le kell mennie a tóba, meg kell keresnie a Vízijét...

– A micsodámat?

– ...és vissza kell hoznia a Vízijét a sellőktől!

– Mi az a Vízi?

– Hát a Vízije, uram, a Vízije – Vízi, aki a pulóvert adta Dobbynak!

Dobby megcsipkedte az összezsugorított barna pulóvert, amit most a klottnadrághoz viselt.

– Mi? – nyögte elhűlve Harry.

– Elvitték... elvitték Ront?

– Az van náluk, ami Harry Potternek nagyon kell, uram! – bólogatott Dobby.

– És ha letelik az egy óra... már ne remélj – idézte a dalt Harry, miközben holtra váltan a manóra meredt. – Vége – többé nincs esély... Dobby – mit kell tennem?

– Meg kell ennie ezt, uram! – sipította a manó, azzal benyúlt rövidnadrágja zsebébe, és elővett egy pingponglabda méretű nyálkás, szürkészöld golyót, ami úgy festett, mintha patkányfarkakból gyúrták volna össze. – Meg kell ennie, mielőtt lemerül a tóba! Varangydudva!

Harry a golyóra bámult.

– Mi a hatása? – kérdezte.

– Harry Potter tud majd víz alatt szuszogni tőle!

– Dobby, ez... – zihálta izgatottan Harry. – Ez biztos?

Sajnos még túl jól emlékezett rá, hogy legutóbb, amikor Dobby „segíteni” akart neki, az lett a vége, hogy egyetlen árva csont se maradt a jobb karjában.

– Dobby bizti-biztos benne, uram! – bólogatott nagy komolyan a manó. – Dobby mindenfélét hall, uram, Dobby házimanó. Mindenfelé jár a kastélyban. Tüzet gyújt, meg söpör, meg felmossa a padlót. Dobby hallotta, amikor McGalagony professzor és Mordon professzor a tanári szobában a második próbáról beszélgettek... Dobby nem hagyja, hogy Harry Potter elveszítse a Vízijét!

Harryben most már nem maradtak kétségek. Talpra szökkent, lehúzta a láthatatlanná tévő köpenyt, a táskájába tömte, majd kikapta Dobby kezéből a varangydudvát, gyorsan zsebre dugta, és már szaladt is az ajtó felé, sarkában a manóval.

– Dobbynak a konyhában kellene lennie, uram! – sipította Dobby, mikor a folyosóra értek. – Dobbyt már biztos keresik. Jó szerencsét, Harry Potter, jó szerencsét, uram!

– Majd meglátogatlak, Dobby! – kiáltott hátra Harry.

Három-négy fokot ugrott egyszerre, úgy rohant le a lépcsőn. A bejárati csarnokban már csak azokat találta, akik későn mentek le reggelizni, s most léptek ki a nagyteremből, hogy a park felé induljanak. A sereghajtók csodálkozva bámultak Harryre, aki szélsebesen átrohant köztük, leugrott a bejárati lépcsőn, és már szaladt is a téli fényben fürdő, zúzmarás parkon át a tó felé.

A nézőteret, ami novemberben a sárkányok kifutóját vette körül, most a tó túlsó partján rendezték be. A lelátók zsúfolásig tele voltak; a vízfelszínen tükröződő képük azt a benyomást keltette, mintha még a tavon is nézők ülnének. A víz visszaverte a tömeg zsivaját, így az furcsán megkettőzve jutott el Harryhez, aki csak futott és futott, nem a lelátók, hanem a zsűri aranylepellel borított asztala felé, amely a másik parton állt, közvetlenül lent a víznél. Cedric, Fleur és Krum az asztal mellett ácsorogtak, s onnan figyelték a lélekszakadva rohanó Harryt.

– Itt va... itt vagyok – zihálta Harry. Becsúszva megállt a sárban, s jól összefröcskölte Fleur ruháját.

– Ilyenkor kell beesni? – szólt rá egy öntelt, fontoskodó hang. – Mindjárt kezdődik a próba!

Harry körülnézett. A zsűri asztalánál ott ült Percy Weasley.

– Mr. Kupor tehát ezúttal sem jelent meg.

– Ugyan már, nem történt semmi tragédia – szólt csitítóan Ludo Bumfolt, akiről lerítt, hogy mérhetetlenül megkönnyebbült. – Hadd fújja ki magát a mi bajnokunk.

Dumbledore rámosolygott Harryre, Karkarov és Madame Maxime viszont kimondottan csalódottnak tűntek – bizonyára már beleélték magukat, hogy Harry kihagyja ezt a próbát.

Harry előrehajolt, és a térdére támasztotta a kezét. A nagy rohanástól úgy szúrt az oldala, mintha kést döftek volna a bordái közé, de nem volt idő megvárni, amíg elmúlik a fájdalom; Ludo Bumfolt a bajnokokhoz lépett, és felsorakoztatta őket a tóparton, egymástól három méternyire. Harry a sor végére került, a fürdőnadrágos, egy szál pálcával felszerelkezett Krum mellé.

– Minden rendben, Harry? – súgta oda neki Bumfolt, miközben néhány lépéssel távolabb vezette őt Krumtól. – Tudod, mit fogsz csinálni?

– Igen – zihálta Harry az oldalát szorongatva.

Bumfolt megszorította a vállát, azután visszatért a zsűri asztalához, és pálcáját saját torkának szegezte, amint azt a Világkupadöntőn is tette.

– Sonorus! – mondta, s ettől kezdve minden szava százszoros hangerővel szállt a sötét víz fölött a Lelátók felé.

– Bajnokaink felkészültek a második próbára. Pontosan egy órájuk van rá, hogy visszaszerezzék, amit elvettek tőlük. Az időt a sípszó elhangzásától mérjük. Akkor hát háromra. Egy... kettő... három!

A sípszó élesen zengett a hideg, mozdulatlan levegőben. A lelátókon összegyűlt tömeg tapsolni kezdett, és ujjongva biztatta a bajnokokat. Harry meg se nézte, mit csinálnak a többiek; lerúgta cipőjét, lehúzta zokniját, azután elővette a zsebéből a varangydudvagolyót, a szájába tömte, és belegázolt a tóba.

A víz olyan hideg volt, hogy égette a borét. Ázott talárja palástként úszott mögötte, ahogy egyre távolodott a parttól. A víz már a combjáig ért, s a hidegtől zsibbadó lába újra meg újra megcsúszott a vékony iszapréteg alatt megbúvó lapos köveken. Rágta-rágta a varangydudvát, amilyen szaporán csak tudta – a varázsszer undorítóan nyálkás és gumiszerű volt, mintha kis polipkarokból állt volna. Mikor már a derekáig ért a jeges víz, megállt, lenyelte a megrágott gombócot, és várta a hatást.

Hallotta a lelátókon felhangzó hahotát; tudta, milyen nevetségesen festhet, ahogy ott áll derékig a jeges vízben, anélkül, hogy a legcsekélyebb jelét is mutatná bármiféle varázslatos képességnek. Testének minden még száraz négyzetcentimétere libabőrös volt, egy gonosz szélfuvallat felborzolta a haját, s remegett keze-lába. Szándékosan elkerülte tekintetével a lelátókat. Egyre többen csatlakoztak a nevetők kórusához – a mardekárosok már fütyültek és hurrogtak is...

Ekkor hirtelen úgy érezte, mintha valaki egy láthatatlan párnát szorítana a szájára és az orrára. Megpróbált levegőt venni, de csak elszédült tőle; tüdeje tökéletesen kiürült, s a következő pillanatban fájdalom hasított a nyaka két oldalába...

A nyakához kapott. Mindkét füle alatt valamiféle furcsa sebet érzett... Nem is sebet – hosszú, lüktetve tátongó hasadék nyílt a bőrén...

Kopoltyúja nőtt.

Egy másodpercig sem tétovázott tovább; megtette az egyetlen dolgot, ami ebben a pillanatban értelmesnek tűnt – belevetette magát a vízbe.

Az első korty a tó jeges vízéből úgy esett neki, mintha az életet szívná magába. Azonnal kitisztult a feje, s már cseppet sem szédült. Lenyelt még egy korty vizet, s érezte, ahogy az átáramlik kopoltyúján, éltető oxigénnel dúsítva vérét. Maga elé emelte a kezét. A homályos vízben kísértetiesen elmosódott, zöld ujjakat látott – melyek között úszóhártya feszült. Lenézett meztelen lábfejére. Az megnyúlt, és szintén hártyákat növesztett – úgy festett, mint a búvárok békauszonya.

A víz már nem volt jéghideg, csupán kellemesen hűvös, s ő nagyon könnyűnek érezte magát benne. Úszni kezdett hát. Élvezettel tapasztalta, hogy békauszonyai szélsebesen hajtják előre, kristálytisztán lát a víz alatt, és még pislognia sem kell. Egykettőre olyan messzire eltávolodott a parttól, hogy már nem látta maga alatt a tó fenekét. Csapott hát egyet az uszonyával, és lebukott a mélység felé.

Furcsa, sötét, ködös vidéken úszott át. A csend szinte szorította a fülét. Három méternél nem látott messzebb, s így, mivel sebesen haladt, gyorsan váltották egymást a sötétségből kibontakozó képek és tájak: kusza, fekete növények hullámzó erdői, sejtelmesen fénylő, gömbölyded kövekkel teleszórt iszapsíkságok. Harry tágra nyitott szemmel fürkészte a derengő szürkeséget maga körül s azon túl az átlátszatlan, sötétbe vesző víztömeget – és csak úszott, a fenék mentén egyre mélyebbre merülve, a tó közepe felé.

Apró halak suhantak el mellette, mint megannyi ezüst nyilacska. Néha úgy tűnt, valami nagyobb dolgot is talál, de közelebb érve mindig kiderült, hogy az csak egy megfeketedett fatörzs vagy egy sűrűbb növénycsomó. Nyomát se látta a többi bajnoknak, a sellőknek, Ronnak – és szerencsére az óriáspolippal se találkozott.

Ameddig csak ellátott, fél méter vastag, világoszöld hínárszőnyeg borította a tófeneket, lekaszálatlan, elvadult mező képét mutatva. Harry meredt szemmel nézett előre, tekintetét a homályba fúrta... s akkor egyszerre érezte, hogy valami megragadja a bokáját.

Egy karcsapással a hátára fordult. A hínármezőből egy kákalag bukkant elő. A szarvacskás kis vízidémon hosszú, vékony ujjait Harry bokájára fonta, s hegyes fogait kivillantva gonoszul vicsorgott. Harry úszóhártyás kezével gyorsan kutatni kezdett a talárjában a pálca után – mire megtalálta, már további két kákalag emelkedett ki a hínárból, azok a talárja szélébe akaszkodtak bele, s húzták-vonták őt lefelé.

– Relaxo! – kiáltotta Harry, csakhogy hang helyett egy jókora buborék bukott ki a szájából. A várt szikraeső is elmaradt – pálcája mintha lobogó forró vízsugarat zúdított volna a kákalagok felé, ugyanis ahol az ártás érte őket, haragosvörös foltok jelentek meg zöld bőrükön. Harry kihúzta lábát és talárját a kákalagok markából, és teljes erőből úszni kezdett. Időről időre további forróvízsugarakat lőtt hátra, csak úgy vaktában. Persze, nem csak varázslással élt. Néha érezte, hogy egy-egy kákalag a lába után kap, s olyankor rúgott egy nagyot. Az egyik ilyen rúgásnál el is talált egy kemény, szarvacskás koponyát – hátranézett, s egy keresztbe álló szemű, kába kákalagot látott elevickélni. A démon társai öklüket rázták felé, majd visszasüllyedtek a hínármezőbe.

Harry kicsit lassított, és visszadugta pálcáját a talárjába. Azután megállt, körbefordult, és fülelt. A tompa, víz alatti csend most még nagyobb erővel szorította dobhártyáját. Tudta, hogy már nagyon mélyen jár, de a hínár lusta lengésén kívül még mindig nem látott semmiféle mozgást maga körül.

– Hogy haladsz?

Harry azt hitte, menten megáll a szíve. Úgy pördült meg a tengelye körül, mintha áramütés érte volna. Hisztis Myrtle kísértetalakja lebegett előtte a maga gyöngyházfényű, ködös valójában.

– Myrtle! – próbálta kiáltani Harry, de ismét csak egy nagy buborékot sikerült fújnia. Hisztis Myrtle pedig csodák csodájára nevetett.

– Arrafelé próbálkozz! – szólt, és mutatta az irányt. – Én nem megyek veled... Nem szeretem őket, mert mindig elzavarnak, ha túl közel megyek...

Harry hüvelykujját felemelve megköszönte az útmutatást, és továbbúszott, immár magasabban a hínármező fölött, hogy elkerülje a prédára leső kákalagokat.

Vagy húsz percig semmit sem talált. A hínárost időközben iszapsivatag váltotta fel, s amerre járt, lábcsapásai nyomán zavaros felhőkben felkavarodott a puha fekete anyag. Végül, nagy sokára, távoli, süvöltő kísértethangok ütötték meg a fülét:

Egy órád van, ne, feledd,

Hogy megtaláld, s visszavedd...

Harry gyorsított a tempón, s kisvártatva egy magányos szikla bontakozott ki előtte a homályból. Falát sellőket ábrázoló freskó díszítette – a képen a halemberek az óriáspolip nyomában úsztak, szigonnyal a kezükben. Harry elhaladt a szikla mellett, engedve a kísérteties énekszó csalogatásának.

Siess, ne késs, fél óra még,

És itt a baj, a szörnyű vég...

Köröskörül épületek – algás falú, kezdetleges kőházak rémlettek fel a homályban. Sötéten tátongó ablakaikban itt-ott egy-egy arc is felbukkant... arcok, amelyek cseppet sem hasonlítottak a prefektusok fürdőszobájában lakó festett hableányéra...

A sellőknek szürkés bőrük és hosszú, gubancos, sötétzöld hajuk volt. Szemük sárgán fénylett, csakúgy mint csorba fogaik, s nyakukban vastag kavicsfűzért viseltek. Rezzenéstelen, alattomos tekintettel figyelték az épületek között átsikló Harryt. Egyik-másik ki is úszott kunyhója ajtajába, hogy jobban lássa a jövevényt. Izmos, ezüstpikkelyes halfarkuk lustán kavarta a vizet, s kezükben ott villogott hegyes szigonyuk.

Harry ismét gyorsított, és fejét jobbra-balra forgatva a települést pásztázta. Az épületek egyre sűrűbb láncot alkottak; mindegyiket vízi növényekkel teli kert vette körül, s az egyik ház bejárata mellett Harry egy karóhoz kikötött házőrző kákalagot is felfedezett. Most már egymás után bukkantak elő a kunyhókból a kíváncsiskodó sellők; rámutogattak Harry kopoltyújára és úszóhártyás kezére, s szájukat a kezük mögé rejtve sutyorogtak egymással. Az utca végül éles kanyart vett, s mikor Harry befordult, az addiginál is furcsább látvány tárult a szeme elé úgy tűnt, megérkezett a víz alatti település főterére. Itt már tömegével lebegtek a sellők, s a tér közepén ott dalolt a bajnokokat hívogató kórus. Mögöttük hatalmas sellőt formázó, durván faragott szobor magasodott, s a kőalak vaskos halfarkához kötözve ott állt a négy túsz.

Harry csak hármat ismert közülük: Ront, Hermionét és Cho Changot. A negyedik fogoly egy nyolcévesnél alig idősebb kislány volt – a fejét körüllebegő ezüstszőke hajfelhő alapján

Harry arra következtetett, hogy Fleur Delacour húga lehet. Mind a négy alak mélyen aludt; fejük a vállukra bukott, s szájukból finom, szaggatott buboréklánc kígyózott a felszín felé.

Harry egyenesen a túszok felé úszott. Felkészült rá, hogy a sellők mindjárt előreszegezik szigonyaikat és rátámadnak, de nem – azok csak lebegtek, és figyelték, mit csinál. A túszokat nyálkásan csúszós, vastag növényszárak tartották fogva – Harrynek eszébe jutott a kés, amit Siriustól kapott karácsonyra, s amely most ott rejtőzött a ládája mélyén, fél kilométerre tőle, fent a kastélyban.

Körülnézett hát, megfelelő vágószerszám után kutatva, s tekintete megakadt a homályban felvillanó szigonyokon. Habozás nélkül odaúszott a legközelebbi sellőhöz, egy kétméteres, bozontos, zöld szakállú férfihoz, aki rövid zsinórra fűzött cápafogakat viselt nyakék gyanánt. Jelbeszéddel elmutogatta neki, hogy szeretné kölcsönkérni a szigonyt, de a sellő csak nevetett, és a fejét rázta.

– Nem segítünk – szólt érdes, szinte károgó hangon.

– Adja már ide! – fakadt ki dühösen Harry (amit persze csak három buborék jelzett), azzal megragadta a szigonyt, és megpróbálta kitépni tulajdonosa kezéből. A sellő könnyedén visszarántotta fegyverét, és egyre csak nevetett.

Harry kétségbeesetten forogva körülnézett. Kell valami, amivel vágni lehet... bármilyen penge...

A tófenék ezen a részen köves volt. Harry fejjel lefelé fordult, s addig keresgélt, mígnem talált egy különösen éles szélű kődarabot. Felkapta, és gyorsan visszaúszott a szoborhoz. Elkezdte metélni és szaggatni a Ront gúzsba kötő rostos indát, s két-három perces kitartó munkával sikerült is elvágnia a béklyót. Az alélt Ron néhány centiméterrel a fenék fölé emelkedett, s a víz mozgásának kiszolgáltatva ernyedten sodródott ide-oda.

Harry körülnézett. Nyomát se látta a többi bajnoknak. Hol késlekedhetnek? Miért nincsenek már rég a túszok mellett?

Újra a szobor felé fordult, és elszántan nekilátott, hogy el vágja Hermione béklyóját is...

Abban a szempillantásban erős ujjak fonódtak a karjára. Vagy fél tucat férfisellő gyűlt köré; elvonszolták őt Hermionétól, s közben nevetve rázták a fejüket.

– Csak a saját túszodat vidd fel – szólt az egyik. – A többieket hagyd itt...

– Eszemben sincs! – akarta mondani Harry, de csak két nagy buborékot sikerült produkálnia.

– Csak a saját barátodat kell kiszabadítanod... hagyd a többieket...

– Ő is a barátom! – kiabálta Harry, Hermione felé mutogatva. – És őket se hagyom itt pusztulni!

Cho feje Hermione vállára bukott. Az ezüstszőke kislány arca zöldes és sápadt volt. Harry vonaglott és kapálózott, de a sellők csak nevettek, és annál szorosabban markolták a karját. Harry kétségbeesetten pásztázta a homályba vesző vizet. Hol marad a többi bajnok? Vigye fel Ront a felszínre, aztán jöjjön vissza Hermionéért és a többiekért? De vajon visszatalálna-e ide? Az órájára pillantott, hogy megnézze, mennyi ideje maradt – az már nem működött.

Ekkor a körülötte álló sellők izgatottan mutogatni kezdtek a feje fölé. Harry felpillantott – és meglátta a közeledő Cedricet. A hugrabugos fiú fejét jókora buborék vette körül, s ettől arca furcsán szélesnek és püffedtnek tűnt.

– Eltévedtem! – tátogta rémülten Cedric. – Fleur és Krum is úton vannak már!

Harry megkönnyebbülten nézte Cedricet, aki elővett egy kést a zsebéből, kiszabadította Chót, majd elindult a lánnyal felfelé, és nemsokára eltűnt a magasban.

Harry ismét aggódva forgatta a fejét. Hol marad Fleur és Krum? Az egy órából már nem lehetett sok hátra, s a dal azt ígérte, ha letelik az idő, a túszoknak végük...

A sellők most izgatottan károgni kezdtek, hátrafelé forgolódtak, s elengedték Harry karját. Ő is hátrafordult hát, és egy közeledő szörnyre esett a pillantása – a víz alatti térre egy cápafej úszott be, amihez egy fürdőnadrágos embertest tartozott... Krum volt az. Szemlátomást megpróbálta transzformálni magát, de csak félig sikerült neki.

A cápaember egyenesen Hermionéhoz úszott, és szájával kapkodni kezdett a lány béklyói felé. A baj csak az volt, hogy Krum új fogai elrendezésüknél fogva nem voltak alkalmasak rá, hogy bármibe is beleakadjanak, ami kisebb egy delfinnél – Harry komolyan tartott tőle, hogy Krum nagy igyekezetében végén még leharapja Hermione fejét. Előrelendült hát, megütögette Krum vállát, és felé nyújtotta az éles követ. Krum elfogadta a szerszámot, s Hermione hamarosan kiszabadult. Akkor a cápaember derékon ragadta alélt túszát, és hátra sem nézve sebesen úszni kezdett fölfelé.

És most mi lesz? – gondolta Harry. Ha biztosan tudná, hogy Fleur időben megérkezik... De a lánynak nyoma sem volt. Nem várhatott tovább...

Felkapta a követ, amit Krum eldobott, de a sellők azon nyomban szoros sorfalat zártak Ron és a kislány köré, s a fejüket rázták.

Harry előhúzta varázspálcáját. – Félre az útból!

Beszéd helyett ismét csak bugyborékolni tudott, de úgy tűnt, a sellők így is fogták az üzenet lényegét. Egyszerre abbahagyták a nevetést, Harry pálcájára meredtek, és sárga szemükben félelem csillant. Igaz, sokszoros számbeli fölényben voltak, de arckifejezésükből Harry arra következtetett, hogy varázserő tekintetében valahol az óriáspolip szintjén mozognak.

– Háromig számolok! – kiáltotta két buborékkal Harry, és a biztonság kedvéért feltartotta ökölbe szorított kezét. – Egy... (kinyújtotta hüvelykujját) – kettő... (kinyújtotta mutatóujját).

A sellőknek inukba szállt a bátorságuk, és szétrebbentek. Harry két lábcsapással odaúszott a szoborhoz, és szaggatni kezdte a kislány béklyóját. Mikor az inda végre megadta magát, egyik kezével átkarolta a lány derekát, a másikkal megmarkolt Ron talárja nyakát, és elrúgta magát a tó fenekéről.

Nagyon lassan és nehezen haladt felfelé. Ron és a kislány úgy csüngtek rajta, mint egy-egy zsák krumpli; úszóhártyás kezét most nem tudta használni, így csak a lábára hagyatkozhatott... kitartóan meredt felfelé, de a pillantását elnyelő sötétség arról árulkodott, hogy a felszín még nagyon messze van...

Vele együtt néhány sellő is elindult felfelé. Ott úszkáltak körülötte, és nézték, hogyan küszködik... Arra várnak, hogy lejárjon az idő, és visszahúzhassák őt a mélybe? Lehet, hogy embert esznek? Lassan görcs állt a lábába a megfeszített izommunkától, és úgy érezte, mindjárt leszakad a válla...

Egyre nehezebben lélegzett. Nyaka két oldalába újra belenyilallt a fájdalom... Hidegnek és nedvesnek érezte a vizet a szájában... viszont a feje fölött a sötétség oszlani kezdett... már átszüremlett rajta a külszíni fény...

Nagyot rúgott – de nem békauszonyával, mert az már eltűnt a lábáról... száján át a tüdejébe ömlött a víz... szédülni kezdett, de tudta, hogy a fény és a levegő már csupán három méterre van... fel kell jutnia odáig... nem adhatja fel...

Harry az utolsó csepp erejét is beleadta a taposásba – izmai tüzes parázzsá változtak az embertelen túlerőltetéstől, s úgy érezte, mintha az agya is megtelt volna vízzel. Nem kap levegőt, oxigént akar, ki kell tartani, tovább... tovább...

És akkor egyszerre érezte, hogy feje átszakítja a tó víztükrét, és arcába csíp a csodálatos, hideg, tiszta levegő. Mohón teleszívta vele tüdejét, s arra gondolt, hogy életében most először lélegzik igazán. Zihálva felhúzta Ront és a kislányt is. Csapzott, zöld hajjal körített arcok bukkantak a felszínre körülötte, és mindegyik arcon mosoly ült.

A lelátókon összegyűlt nézősereg hatalmas zajt csapott; kiabáltak, sikoltoztak, és mind felpattantak a helyükről. Harry gyanította, hogy halottnak hiszik Ront és a kislányt... de ha igen, tévedtek. Mindkettő kinyitotta a szemét; a kislány arca zavart és rémületet tükrözött, Ron viszont csak kiköpött egy nagy adag

vizet, pislogott párat a vakító fényben, aztán Harryhez fordult, és így szólt:

– Nedves egy hely ez, mi? – Azután Fleur húgára esett a pillantása. – Őt meg miért hoztad fel?

– Fleur nem jött le érte – zihálta Harry. – Nem hagyhattam ott.

– Te nem vagy észnél, Harry... Csak nem vetted komolyan azt a kornyikálást? Gondolod, hogy Dumbledore hagyott volna minket elpatkolni?

– De hát a dal...

– Azért fenyegetőztek, hogy minél gyorsabban visszaérjetek! – vágott a szavába Ron. – Hogy ne lebzseljetek odalent... Te jó ég, Harry, ugye, nem játszottad a hőst?

Harry dühös volt és szégyellte magát. Ronnak könnyű; ő végigaludta az egészet, fogalma sincs, milyen félelmetes a lenti világ, őrá nem villogtatták a szemüket a szigonyos, vadember fejű sellők!

– Na fogjuk jó erősen! – szólt mogorván. – Segíts kivinni a kislányt. Úgy látom, nem nagyon tud úszni.

Két oldalról megfogták Fleur húgát, és úszni kezdtek a part felé, arra, ahol a zsűri asztalát látták. A sellők díszkíséret gyanánt követték őket, borzalmas, csikorgó dalukat énekelve.

Harry a partot figyelte. Madam Pomfrey Hermione, Krum, Cedric és Cho körül tett-vett. Azok négyen meleg takarókba csavarva álldogáltak a zsűri asztalánál. Dumbledore és Ludo Bumfolt széles mosollyal arcukon, a parton állva várták a közeledő Harryt, míg Percy, aki holtsápadt volt, és valahogy fiatalabbnak tűnt, mint máskor, bele is gázolt a vízbe, hogy segítsen nekik. Madame Maxime-nak össze kellett szednie nem csekély testi erejét, hogy vissza tudja tartani Fleur Delacourt, aki hisztérikusan kapálózott a kezei között, és mindenáron vissza akart menni a vízbe.

– Gabrielle! Gabrielle! Nem esett baja? Nem 'alt meg?

– Nincs semmi baja! – szerette volna odakiáltani neki Harry, de a kimerültségtől beszélni is alig tudott, nemhogy kiabálni.

Percy megragadta Ron karját, hogy kihúzza őt a vízből („Szállj le rólam, Percy, semmi bajom!”), Dumbledore és Bumfolt Harryt segítették talpra, Fleur pedig időközben kiszabadult Madame Maxime markából, és most a húgát ölelgette.

– Megtámad'ak a kákalagok... oh, Gabrielle, azt 'ittem... azt 'ittem...

– Gyerünk! – szólt Madam Pomfrey, s a karjánál fogva odavonszolta Harryt Hermionéhoz és a többiekhez.

Harry is kapott egy kényszerzubbonyszerű pokrócot, azután meg kellett innia egy nagy pohár forró gyógyitalt, amitől füstölni kezdett a füle.

– Úgy örülök, Harry! – lekendezett Hermione. – Sikerült! Egyedül kitaláltad, mit kell csinálnod!

– Hát... – kezdte Harry. El akarta mesélni Hermionénak, hogyan segített rajta Dobby, de ekkor észrevette, hogy Karkarov figyeli őt. A Durmstrang igazgatója volt az egyetlen zsűritag, aki az asztalnál maradt, s az egyetlen, aki nem örömmel és megkönnyebbüléssel fogadta, hogy Harry, Ron és Fleur húga épségben kikecmeregtek a tóból.

– Igen, egyedül kitaláltam! – mondta Harry, szándékosan emelt hangon, hogy Karkarov is hallja.

– Hajadban van egy vízbogár, Hermijjóni – szólt Krum.

Harrynek az volt a benyomása, hogy a bolgár fiú szeretné, ha Hermione inkább vele foglalkozna. Ha igen, nem jött össze neki; Hermione türelmetlen mozdulattal lesöpörte hajáról a bogarat, és ismét Harryhez fordult:

– Viszont nagyon kifutottál az időből, Harry... Ilyen sokáig tartott, amíg megtaláltál minket?

– Nem... hamar megtaláltalak...

Harryt ismét elfogta a dühös szégyenkezés. Most, hogy túl volt a kalandon és kijött a vízből, már egészen más szemmel nézte a feladatot. Hogy is feltételezhette, hogy Dumbledore engedi kockára tenni a túszok életét? Miért nem fogta Ront, és tért vissza nyomban a felszínre? Elsőként érhetett volna vissza... Cedricnek és Krumnak meg se fordult a fejében, hogy a többi tússzal foglalkozzon – ők nem vették komolyan a sellők dalát...

Dumbledore a parton guggolt, és komoly beszélgetésbe merült az egyik nősellővel, aki tekintélyt parancsoló külsejéből ítélve a kolónia vezetője lehetett. Dumbledore ugyanazt a csikorgó nyelvet használta, amit a sellők beszéltek, mikor a levegőn voltak. Végül felállt, a többi zsűritaghoz fordult, és így szólt:

– Azt hiszem, tanácskoznunk kellene a pontozás előtt.

A zsűritagok körbeálltak, és fojtott hangú beszélgetésbe kezdtek. Ron így végre megszabadult Percytől, de most Madam Pomfrey vetette rá magát; a javasasszony odavezette őt Harryhez és a többiekhez, rácsavart egy pokrócot, beadta neki a Kalapkúra-bájitalt, majd elindult Fleurért és kishúgáért. Fleur talárja rongyokban lógott, arca és karja tele volt sebekkel és horzsolásokkal, de mindez szemlátomást nem érdekelte, s nem engedte, hogy Madam Pomfrey ellássa sebeit.

– Tesék sak Gabrielle-t ápolni – mondta Madam Pomfreynak, majd Harryhez fordult: – Megmentetted á 'úgomat... pedig nem á te túszod vol'.

– Ühüm – felelte Harry, s magában azt kívánta, bár mindhárom lányt otthagyta volna a szoborhoz kötözve.

Fleur lehajolt, két-két puszit nyomott Harry két orcájára (Harry érezte, hogy arcába szökik a vér, és azon se csodálkozott volna, ha újra füstölni kezd a füle), aztán Ronra nézett.

– És te... te segítettél neki...

– Aha – bólogatott reménykedve Ron. – Igen, egy kicsit...

Fleur őt is elkapta, és megpuszilta. Hermione majd' megpukkadt dühében, de nem mondhatta el a véleményét, mert ekkor felharsant Ludo Bumfolt mágikusan felerősített hangja. Mindnyájan összerezzentek, s a közönség elcsendesedett.

– Hölgyeim és uraim, a zsűri meghozta döntését. Murcus sellőrajfőnöknő részletesen beszámolt nekünk a tó fenekén lezajlott eseményekről. Ennek alapján közös megegyezéssel állapítottuk meg a bajnokok pontszámait, melyek az ötven pontos maximumhoz képest a következők...

– Fleur Delacour kisasszony kiválóan hajtotta végre a buborékfej-bűbájt, de a kákalagok feltartóztatták, így túszát nem tudta kiszabadítani. Huszonöt pontot ítéltünk meg neki.

A közönség tapsolt.

– Nulla pontot érhdemelnék – szólt rekedten Fleur, és megrázta szép fejét.

– Cedric Diggory, aki ugyancsak a buborékfej-bűbájt használta, elsőként tért vissza túszával, bár egy perccel túllépte a megszabott egyórás versenyidőt...

Cedric a hugrabugosoktól dörgő tapsot kapott, Chótól pedig – Harry ezt jól látta – egy sugárzó mosolyt.

– Teljesítményét negyvenhét ponttal jutalmazzuk.

Harryt csüggedten lehajtotta a fejét. Ha már Cedric is túllépte az egy órát, akkor ő nagyon sokat késhetett.

– Viktor Krum transzformációja tökéletlen volt ugyan, de a célnak megfelelt. Másodikként ért vissza túszával. A zsűri negyven pontot ítélt neki.

Karkarov mindenki másnál hangosabban tapsolt, és pöffeszkedve kihúzta magát.

– Harry Potter varangydudvát alkalmazott, mégpedig kiváló eredménnyel – folytatta Bumfolt. – Utolsóként tért vissza, jóval a versenyidő lejárta után. A sellőrajfőnöknőtől azonban úgy értesültünk, hogy Harry Potter elsőként érkezett meg a túszokhoz, késlekedését pedig az okozta, hogy feltett szándéka volt valamennyi foglyot kiszabadítani.

Ron és Hermione félig mérgesen, félig szánakozva néztek Harryre.

– A zsűri tagjai többségükben... – Bumfolt itt barátságtalan pillantást vetett Karkarovra – ...úgy vélik, hogy Harry Potter önzetlen magatartásával nemeslelkűségről és erkölcsi szilárdságról tett tanúságot, ezért maximális pontszámot érdemelne. Ennek ellenére... negyvenöt pontot kap.

Harry gyomra bukfencet vetett – így most Cedrickel állt holtversenyben az első helyen. Ron és Hermione egy pillanatra megdermedtek a csodálkozástól, így némi késéssel csatlakoztak az ujjongó, tapsoló közönséghez.

– Na, mit szólsz, Harry? – harsogta a zsivaj fölött Ron. – Kiderült, hogy nem lüke vagy hanem erkölcsileg szilárd!

Fleur is lelkesen tapsolt, Krum viszont nem tűnt valami boldognak. Megpróbálta folytatni félbeszakadt beszélgetését Hermionéval, de a lány meg se hallotta szavait a nagy ujjongásban.

– A harmadik, egyben utolsó fordulóra június huszonnegyedikén, alkonyatkor kerül sor – folytatta Bumfolt. – A bajnokok egy hónappal a próba előtt kapnak információt a feladatról. A zsűri nevében megköszönöm a közönségnek a lelkes szurkolást.

Harry kába volt az örömtől és a megkönnyebbüléstől; jámboran tűrte, hogy Madam Pomfrey a többiekkel együtt a kastély felé terelje, ahol a száraz ruhák vártak rájuk. Túl van rajta... megcsinálta, és túlélte... június huszonnegyedikéig minden gondját elfelejtheti...

S miközben felfelé sétált a bejárati lépcsősoron, eltökélte magában, hogy a legközelebbi roxmortsi kiránduláson annyi pár zoknit vesz Dobbynak, ahány nap van az évben.

Huszonhetedik fejezet

Tapmancs visszatér

A második próba egyik legörvendetesebb következménye az volt, hogy végre Ron is sütkérezhetett egy kicsit Harry dicsőségének fényében – hiszen mindenki égett a vágytól, hogy megismerje a tó mélyén lezajlott események részleteit. Harry észrevette, hogy Ron beszámolója minden újabb ismétléssel fejlődik és színesedik egy kicsit. Az alapváltozat, amely még biztosan a valóságon alapult, megegyezett Hermione előadásával, és így hangzott: Dumbledore delejes álmot bocsátott a McGalagony szobájában összegyűlt túszjelöltek szemére, de előbb biztosította őket arról, hogy nem eshet bajuk, s hogy a vízfelszínre érve rögtön magukhoz fognak térni. Egy héttel később Ron már fordulatos emberrablási történetet adott elő ötven állig felfegyverzett, vérszomjas sellőről, akikkel órákig viaskodott, de akik végül leütötték és elhurcolták őt.

– Persze a varázspálca ott volt a talárom ujjában – magyarázta Padma Patilnak, aki most, hogy Ron közfigyelemnek örvendett, egyszerre nagyon szimpatikusnak találta őt, és valahányszor összefutottak a folyosón, beszélgetést kezdeményezett vele. – Elbánhattam volna az egész keszegfarkú bagázzsal, csak nem akartam játékrontó lenni.

– Hogyan? Halálra horkoltad volna őket? – vetette oda Hermione, aki napok óta elég harapós kedvében volt, mert mindenki azzal szekírozta, hogy ő Viktor Krum legféltettebb kincse.

Ronnak elvörösödött a füle, s a továbbiakban visszatért a delejes álom verzióhoz.

A beköszöntő március szárazabb időt hozott, de aki kimerészkedett a parkba, számíthatott rá, hogy arcát és kezét pirosra csípi a dermesztően hideg szél. A posta rendszeresen késett, mert a baglyokat tévútra fújták a viharos erejű széllökések. Az iskolai bagoly; amelyik a roxmortsi hétvége dátumát vitte Siriusnak, úgy érkezett vissza péntek reggel, hogy minden második tolla visszafelé állt, s miután Harry megszabadította a válaszlevéltől, rögtön szárnyra kapott – nyilván el akarta kerülni, hogy esetleg újabb túrára küldjék ilyen zord időben.

Sirius ezúttal sem eresztette hosszú lére mondanivalóját:

Legyél szombat délután két órakor a Dervish & Durran melletti kifelé vezető út végén, a kerítésátjárónál. Hozz annyi ételt, amennyit csak elbírsz.

– Csak nem jött vissza Roxmortsba? – hüledezett Ron. – De igen, úgy tűnik – felelte Hermione.

– Ez nem lehet igaz... – szólt komoran Harry. – Ha elkapják...

– A múltkor se kapták el – felelte vállvonogatva Ron. – És most nem is nyüzsögnek a dementorok a faluban.

Harry összehajtotta a levelet, és próbálta elhessegetni rossz érzéseit. Nagyon vágyott rá, hogy találkozzon Siriusszal. Már a szokásosnál sokkal derűsebb hangulatban indult el az alagsori tanterem felé az utolsó délutáni órára, a dupla bájitaltanra.

Malfoy, Crak és Monstro a terem ajtaja előtt álldogáltak Pansy Parkinson mardekáros lánycsapata társaságában. Valamit nézegettek, amit Harry nem láthatott, és roppant jókedvűnek tűntek. Mikor Harry, Ron és Hermione a csapat közelébe értek, Pansy kidugta rókaképét Monstro széles háta mögül.

– Itt vannak, itt vannak! – vihogta izgatottan, s a mardekáros csapat kinyílt az érkezők felé. Harry egy képes magazint pillantott meg Pansy kezében – a Szombati Boszorkányt. Az újság címlapját díszítő mozgófénykép egy ondolált hajú boszorkányt ábrázolt, aki fogait villogtatva mosolygott, és pálcájával egy tortára mutatott.

– Van benne egy cikk, ami érdekelni fog, Granger! – harsogta Pansy, azzal odadobta az újságot Hermionénak, aki csodálkozó arccal elkapta. Ebben a pillanatban kinyílt a tanterem ajtaja, és Piton intett a társaságnak, hogy vonuljanak be.

Harry, Ron és Hermione szokásukhoz híven megcélozták a leghátsó asztalt a terem végében. Letelepedtek, és elkezdődött az óra. Amint Piton hátat fordított, hogy felírja az aznapi bájital hozzávalóit a táblára, Hermione kapkodva lapozgatni kezdte az asztal alatt a magazint. Az újság kellős közepén aztán meg is találta, amit keresett. Harry és Ron közelebb hajoltak hozzá. A rövid cikk, mely fölé Harry színes fényképét is odabiggyesztették, a HARRY POTTER TITKOS CSALÓDÁSA címet viselte.

A kivételes fiúnak is végig kell járnia a serdülőkor szokásos kálváriáját

Rita Vitrol írása

A tizennégy éves Harry Potter, aki szüleinek korai, tragikus halála óta a gyengédség és a megértő figyelem kínzó hiányától szenved, Úgy hitte, hűséges és szerető társra lelt állandó barátnője, a mugli származású Hermione Granger személyében. Sokáig nem sejtette, hogy a kapcsolat újabb érzelmi megrázkódtatással tetézi majd a múltból magával hozott lelki terheket.

A mérsékelten dekoratív, de annál ambiciózusabb Granger kisasszony becsvágyát vélhetőleg nem elégítette ki egyetlen híres varázsló szívének meghódítása – legalábbis ezt sejteti a tény, hogy újabban igényt tart a tavalyi Kviddics Világkupa sztárja, a Roxfortban vendégeskedő Viktor Krum gyengéd érzelmeire is. Krum bevallottan fülig szerelmes a fondorlatos Granger kisasszonyba, s már meg is hívta őt nyári látogatásra Bulgáriába, valamint kijelenttette, hogy „még soha egyetlen lány iránt sem” érzett így.

Könnyen lehet azonban, hogy a szabados erkölcsű Hermione Granger nem szűken mért természetadta bájaival vívta ki a szerencsétlen fiúk érdeklődését.

„Tényleg csúnya, de esze, az van – vall róla egyik évfolyamtársa, a feltűnően csinos Pansy Parkinson. – Kitelik tőle, hogy megfőzzön egy szerelmi bájitalt. Szerintem azzal dolgozik.”

A Roxfort házirendje természetesen tiltja a szerelmi bájitalok használat, s Albus Dumbledore ezek után bizonyára nem mulaszt majd el a fondorlatos Granger kisasszony körmére nézni – mi, a kivételes fiú jóakarói pedig reménykedjünk benne, hogy Harry legközelebb egy arra méltóbb hölgyet fog a szívébe zárni.

Hermione elkerekedett szemmel bámult az újságra.

– Én figyelmeztettelek! – sziszegte Ron. – Megmondtam, hogy ne húzd ki a gyufát Vitrolnál! Látod, most mindenki azt hiszi, hogy egy... egy vamp vagy!

Hermione kizökkent megdöbbenéséből, és prüszkölve felnevetett.

– Vamp? – ismételte az elfojtott nevetéstől rázkódva.

– Anya hívja így az olyan nőket – motyogta égő füllel Ron.

Hermione a fejét csóválta.

– Rita sem a régi, ha csak ennyi telik tőle – szólt, s még mindig kuncogva egy üres székre dobta a Szombati Boszorkányt. – Ez a firkálmány még viccnek is gyenge.

Az első padokban ülő mardekárosok mind hátrafelé forgolódtak, hogy lássák, felbosszantotta-e Hermionét és Harryt a cikk. Hermione azonban csak gúnyosan mosolygott és legyintett, aztán Ronnal és Harryvel együtt hozzálátott, hogy előkészítse az elmeélesítő elixír hozzávalóit.

Tíz perccel később, mikor már a szárított szkarabeuszok porításán dolgoztak, Hermione kezében egyszer csak megállt a mozsártörő.

– Egyvalamit nem értek – szólt homlokráncolva. – Honnan a csudából tudja Rita Vitrol...?

– Mit? – kapta fel a fejét Ron. – Te jó ég, tényleg főztél szerelmi bájitalt?

– Bolondnak nézel? – felelte bosszúsan Hermione, és lesújtott a mozsártörővel a szárított bogarakra. – Dehogyis főztem... Azon gondolkozom, honnan tudja, hogy Viktor meghívott engem Bulgáriába.

Miközben ezt mondta, gondosan kerülte Ron pillantását, és egészen piros lett az arca.

– Micsoda? – Ron mozsártörője koppanva az asztalra esett.

– Rögtön ezzel kezdte, miután felhozott a tóból – folytatta pironkodva Hermione. – Miután eltüntette a cápafejet. Madam Pomfrey bebugyolált minket, és akkor Viktor félrehívott, hogy a zsűritagok ne hallják, és azt mondta, ha még nincs más tervem a nyárra, akkor örülne, ha...

– És mit feleltél neki? – kérdezte a lányra meredve Ron. Időközben újra kezébe vette a mozsártörőt, és szórakozottan súrolni kezdte vele az asztalt, vagy húsz centivel elvétve a mozsarat.

– És tényleg azt mondta, hogy még soha egyetlen lány iránt sem érzett így – folytatta Hermione, most már olyan vörösen, hogy Harry szinte érezte az arcából sugárzó meleget. – De hogyan hallgathatta ki ezt Rita Vitrol? Nem volt ott... Vagy mégis? Lehet, hogy tényleg van láthatatlanná tévő köpenye, és belopózott a birtokra megnézni a második próbát...

– És te mit feleltél Krumnak? – ismételte Ron, kisebb gödröt ütve a mozsártörővel a keményfa asztallapba.

– Aggódtam, hogy mi van veled és Harryvel, nem tudtam...

– Elismerem, lebilincselően izgalmas a magánélete, Granger kisasszony – mordult egy fagyos hang a hátuk mögött –, mégis arra kell kérnem, ne az órámon ossza meg élményeit a társaival. Mínusz tíz pont a Griffendéltől.

Amíg beszélgettek, Piton mögéjük lopózott. Most az egész csoport hátrafordult, és őket bámulta. Malfoy kihasználta az alkalmat, és megvillogtatta a POTTER, A BÉNÁK BAJNOKA feliratot.

– Nocsak... ráadásul újságot olvasunk a pad alatt? – folytatta Piton, felkapva a székről a Szombati Boszorkányt. – Még tíz pont a Griffendéltől... óh, hát persze... – Piton fekete szeme felcsillant, mikor pillantása Rita Vitrol cikkére esett. – Potternek figyelemmel kell kísérnie a sajtóját...

A pinceterem zengett a mardekárosok nevetésétől. Piton gonosz mosolyra húzta pengevékony ajkát, s Harry nagy bosszúságára elkezdte hangosan felolvasni a cikket.

– Harry Potter titkos csalódása... ejnye, Potter, hát mi nyomja a szíved? A kivételes fiúnak is végig kell járnia...

Harry arca lángolni kezdett. Piton újra meg újra szünetet tartott, hogy a mardekárosok kedvükre kikacaghassák magukat. A bájitaltantanár előadásában a cikk minden mondata alattomos korbácsütésnek tűnt.

– ...reménykedjünk benne, hagy Harry legközelebb egy arra méltóbb hölgyet fog a szívéhe zárni – fejezte be a felolvasást Piton. Összecsavarta az újságot, s mikor lecsengett a mardekárosok nevetése, így folytatta: – Jobb lesz, ha szétültetlek titeket – így túlzottan elvonja a figyelmeteket a munkától szövevényes szerelmi életetek. Weasley, te itt maradsz. Granger kisasszony odaül Parkinson kisasszony mellé. Potter – neked van ott egy hely az asztalom előtt. Gyerünk. Indulás.

Harry dühösen bedobálta a bájital-hozzávalókat és táskáját az üstjébe, s az egészet előrecipelte a legelső padhoz. Piton leült az asztalához, s onnan figyelte ténykedését. Harry nem nézett a tanárra; kirakodta az asztalra holmijait, és folytatta a szkarabeuszok püfölését, sok kis Pitont képzelve a bogarak helyébe.

– Úgy látom, túlságosan is a fejedbe szállt az élénk sajtóvisszhang, Potter – szólt halkan a tanár, mikor a teremben elült a zsivaj.

Harry nem válaszolt. Tudta, hogy Piton provokálni próbálja – bizonyára annak érdekében, hogy az óra végéig ötvenre kerekíthesse a Griffendéltől levont pontok számát.

– Tudom, abba a tévhitbe ringatod magad, hogy az egész varázslóvilág csodálattal tekint rád – folytatta Piton, olyan halkan, hogy szavait nem hallhatta más, csak Harry (aki továbbra is bőszen csapkodta a szkarabeuszokat, nem törődve vele, hogy azok már rég finom porrá váltak). – De engem nem érdekel, hányszor jelenik meg a képed az újságokban. Az én szememben egy pimasz kölyök maradsz, aki azt képzeli, hogy törvényen felül áll. Harry beleöntötte az üstbe a szkarabeuszport, és hozzálátott a gyömbérgyökér felaprításához. Remegett a keze az indulattól, de leszegte a fejét, és úgy tett, mintha nem hallaná a tanárt.

– Nem szeretném, ha azt mondanád, hogy nem figyelmeztettelek – fűzte tovább a szót Piton. – Lehetsz tőlem akármilyen világcsodája, ha rajtakaplak, hogy még egyszer betörsz a szobámba...

– A közelében se jártam a szobájának! – fakadt ki Harry, megfeledkezve tettetett nagyothallásáról.

– Ne hazudj! – sziszegte Piton, izzó tekintetét Harry szemébe fúrva. – Bumszalagbőr. Varangydudva. Mindkettő az én készletemből tűnt el, és tudom, hogy kilopta el őket.

Harry állta a tanár tekintetét; eltökélte, hogy nem fog pislogni, és nem vág bűntudatos arcot. Tulajdonképpen nem is volt miért, hisz ő maga tényleg nem hozott el semmit Piton szobájából. A bumszalagbőrt Hermione szerezte meg, még másodikos korukban – szükségük volt rá a Százfűlé-főzethez –, s bár Piton már akkor is őt, Harryt gyanúsította, nem tudta rábizonyítani a lopást. A varangydudvát természetesen Dobby csente el.

– Nem tudom, miről beszél – felelte fagyosan Harry.

– Aznap éjjel, amikor betörtek az irodámba, a kastélyban kószáltál! – sziszegte Piton. – Nagyon jól tudom! Lehet, hogy Rémszem Mordon belépett a rajongóklubodba, de én nem fogom eltűrni a pimaszságodat! Ha még egyszer be mered tenni a lábad a szobámba, nagyon ráfizetsz!

– Értem – felelte higgadtan Harry, és tovább vagdosta a gyömbért. – Majd észben tartom, hátha egyszer rám tör a vágy, hogy bemenjek.

Piton szeme vészjóslóan megvillant, keze pedig eltűnt talárja zsebében. Harry egy pillanatig attól tartott, hogy Piton előkapja a pálcáját, és megátkozza őt – aztán látta, hogy a tanár csupán hogy átlátszó folyadékkal teli kristályfiolát húzott elő.

– Tudod, mi ez, Potter? – kérdezte Piton, még mindig villogó szemmel.

– Nem – válaszolt Harry, ezúttal teljesen őszintén.

– Veritaserum – az egyik legerősebb igazságszérum. Három cseppjétől a legféltettebb titkaidat is elharsognád itt az osztály előtt. – Piton szája megrándult az indulattól. – A minisztérium persze külön engedélyhez köti a szérum használatát. De ha nem vigyázol magadra, előfordulhat, hogy megremeg a kezem... – itt kissé megrázta a fiolát –, talán épp a te teli serleged fölött. És akkor... akkor kiderül, hogy jártál-e a szobámban, vagy sem.

Harry hallgatott. Újra leszegte fejét, felvette a kést az asztalról, és tovább aprította a gyömbérgyökeret. A hideg futkározott a hátán a gondolattól, hogy Piton esetleg beválthatja fenyegetését... az a legkevesebb, hogy bajba keverné a barátait – Hermionéval és Dobbyval az élen –, de kifecsegne sok más titkot is... elmondaná, hogy tartja a kapcsolatot Siriusszal, és... – gyomra öklömnyire zsugorodott a gondolattól – mindenki megtudná, mit érez Cho iránt... Miközben belekotorta a felaprított gyömbért az üstbe, arra gondolt, talán jól tenné, ha Mordon példáját követve ezentúl kizárólag egy saját üvegből inna.

Ekkor valaki bekopogott a terem ajtaján. – Tessék – szólt Piton.

Minden fej az ajtó felé fordult. Karkarov professzor lépett a terembe. Nyugtalannak tűnt – kecskeszakállát csavargatta, miközben a diákok tekintetétől kísérve odasietett Piton asztalához.

– Beszélnünk kell – jelentette ki köszönés helyett. Szemlátomást nem akarta, hogy Pitonon kívül bárki hallja, amit mond, ezért szinte nem is mozgatta ajkát – olyan volt, mint egy ügyetlen hasbeszélő. Harry az üstjébe nézett, de a füle nagyon is nyitva volt.

– Majd az óra után beszélünk, most nem... – kezdte Piton, de Karkarov a szavába vágott:

– Azért jöttem be, mert most nem tudsz megszökni. Szántszándékkal kerülsz engem, Perselus.

– Óra után beszélünk – ismételte ingerülten Piton.

Harry a fény felé emelte mérőpoharát, mintha ellenőrizni akarná, hogy elég tatuepét öntötte bele, s közben lopva a két tanárra pillantott. Karkarov szörnyen feldúltnak tűnt, Piton pedig roppant ingerültnek.

Karkarov a dupla óra végéig a tanári asztal mögött álldogált. Szemlátomást eltökélte, hogy nem engedi megszökni Pitont. Harry viszont azt tökélte el, hogy kihallgatja, mit akar mondani Karkarov. Két perccel kicsöngetés előtt szándékosan lelökte az asztalról a tatuepés üveget, s így volt ürügye rá, hogy egy ronggyal a kezében az üstje mögé rejtőzzön, miközben a többiek zsibongva kivonultak a teremből.

– Mi olyan sürgős? – kérdezte ingerülten Piton.

– Ez! – felelte Karkarov. Harry kilesett az üst mellett, és látta, hogy a Durmstrang igazgatója felhúzza talárja ujját, és megmutat valamit Pitonnak a bal alkarja belső oldalán.

– Nos? – mormolta Karkarov, továbbra is ragaszkodva a hasbeszélő módszerhez. – Látod? Utoljára akkor látszott ilyen tisztán...

– Takard el! – mordult rá Piton, s közben gyorsan körülnézett a teremben.

– De neked is észre kellett venned... – kezdte izgatottan Karkarov.

– Majd később megbeszéljük! – fojtotta belé a szót Piton. – Potter! Mit keresel itt?

– Feltörlöm a tatuepét, tanár úr – felelte ártatlanul Harry, azzal felállt, és megmutatta Pitonnak a csöpögő rongyot.

Karkarov sarkon fordult, és kisietett a teremből. Arca félelmet és dühöt tükrözött. Harrynek nem fűlött hozzá a foga, hogy kettesben maradjon a paprikás hangulatú Pitonnal, kapkodva elpakolta hát könyveit és a bájital-hozzávalókat, s barátai után iszkolt, hogy elmondja nekik, mit látott.

Másnap délben bágyadt, ezüstös napfény köszöntötte a három jó barátot, mikor Roxmortsba indulva kiléptek a kastély tölgyfa ajtaján. Az idő enyhébb és barátságosabb volt, mint bármikor abban az évben, s mire leértek a faluba, már mindhárman a vállukra vetve vitték meleg köpenyüket. Az élelem, amit Sirius rendelt, Harry táskájában lapult; tucatnyi csirkecombot, egy egész kenyeret és egy üveg sütőtöklevet csempésztek ki neki ebédkor a nagyteremből.

Roxmortsban első útjuk az Aranytalár ruhaüzletbe vezetett, ahol megvették Dobby ajándékát. Pompás szórakozás volt kiválasztani a legrikítóbb színű és mintájú zoknikat. Vettek többek között egy villogó aranyés ezüstcsillagokkal díszített párat és egy olyat, amelyikről a leírás azt ígérte, hogy harsányan bömbölni kezd, ha nem mossák ki idejében. Fél kettőkor aztán elindultak a főutcán, s a Dervish & Durran mellett elhaladva, a falu széle felé vették az irányt.

Harry még sosem látta Roxmortsnak ezt a végét. A falu határában ritkásabban álltak a házak, és jóval nagyobb kert tartozott hozzájuk. Megművelt földeket viszont nem láttak – a faluból kiérve Harryék az érintetlen, vad természetben találták magukat. Annak a hegynek a lába felé közeledtek, amelynek árnyékában Roxmorts meghúzódott. Az út nemsokára kanyarodott egyet, és ok megpillantották a keresett kerítésátjárót. Az átjáró legfelső lépcsőjén egy lompos, fekete kutya várt rájuk. Az állat ázott újságlapokat tartott a szájában, és nagyon ismerősnek tűnt...

– Szervusz, Sirius! – köszönt Harry, mikor elérték az átjárót.

A fekete kutya kíváncsian megszaglászta Harry táskáját, megcsóválta a farkát, azután ügetve elindult a sziklás hegylábig nyúló bozótos lankán. Harry, Ron és Hermione átkeltek a kerítésen, és a nyomába szegődtek.

Sirius egészen a kisebb-nagyobb kövekkel teleszórt hegylábig vezette őket. Neki a négy lábával könnyű volt felkaptatni az emelkedőn, de Harry, Ron és Hermione egykettőre kifulladtak. Sirius azonban még mindig nem állt meg – nekiindult a hegyre vezető meredek, kanyargós ösvénynek. A három barát jó fél órát talpalt a kutya zászlóként lengő farkát követve. A megerőltető gyaloglás közben mintha még a nap is melegebben sütött volna, s Harrynek egyre jobban vágta a vállát a táska szíja.

Egyszer csak Sirius eltűnt a szemük elől, s mikor felértek arra a helyre, ahol utoljára látták a kutyát, egy szűk nyílást pillantottak meg a sziklafalon. Sorban átmásztak a repedésen, s egy hűvös, félhomályba burkolózó barlangban találták magukat. A tágas sziklaüreg túlsó végében, egy nagyobb sziklatömbhöz pányvázva Csikócsőr, a hippogriff állt. A hátul lovat, elöl óriássast formázó állat izzó sárga szeme megvillant az érkezők láttán. Harry, Ron és Hermione mélyen meghajoltak előtte, s a hippogriff, miután ráérősen végigmérte őket, pikkelyes mellső lábát behajlítva viszonozta a gesztust.

Hermione rögtön odasietett a fenséges állathoz, hogy megsimogassa tollas nyakát, Harry viszont a fekete kutyát figyelte, amely ezekben a pillanatokban átváltozott a keresztapjává.

Siriuson ugyanaz a rongyos, szürke talár volt, mint amit az Azkabanból való szökése után viselt. Fekete haja megnőtt, mióta Harry a tűzben látta, és megint ápolatlan, csimbókos volt. Arcán és kezén látszott, hogy ismét vészesen lefogyott.

– Csirkét! – szólt rekedten, miután kivette szájából és a földre hajította a Reggeli Próféta régi számait.

Harry kinyitotta táskáját, és átnyújtotta neki a kendőbe kötött csirkecombokat és kenyeret.

– Köszönöm.

Sirius kibontotta batyut, közben leült a földre, majd kivett egy combot, és egy harapással bekapta a felét.

– Az utóbbi időben nemigen ettem mást, csak patkányt. Felhívnám magamra a figyelmet, ha túl sok ételt lopnék Roxmortsból.

Ránevetett Harryre, de a fiúnak csak egy kényszeredett mosolyra futotta.

– Miért jöttél vissza, Sirius? – kérdezte.

– Hívott a keresztapai kötelesség – felelte csámcsogva férfi. – Ne aggódj értem, remekül játszom a szelíd kóbor kutya szerepét.

Még mindig mosolygott, de Harry aggódó arcát látva komolyabbra fordította a szót:

– A közeledben akarok lenni. Az utolsó leveled... Mondjuk úgy, hogy az ügy egyre jobban bűzlik. Rendszeresen felhozom a barlangba a kidobott újságokat, és a sajtóból úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, aki gyanút fogott.

Fejével az elsárgult Reggeli Próféták felé bökött. Ron felvette a földről az újságokat, és lapozgatni kezdte őket. Harry viszont továbbra is Siriusra szegezte tekintetét.

– De hát megláthatnak... Mi lesz, ha elfognak?

– Rajtatok és Dumbledore-on kívül senki nem tudja, hogy animágus vagyok – felelte vállvonogatva Sirius, miközben tovább marcangolta a csirkecombot.

Ron oldalba bökte Harryt, és odaadta neki az újságokat. Két lapszám volt, két szalagcímmel. Az egyik így szólt: Bartemius Kupor titokzatos betegsége, a másik: A minisztériumi boszorkány még mindig nem került elő – a mágiaügyi miniszter személyesen intézkedik.

Harry végigfutotta a Kuporról szóló cikket, és ilyen mondattöredékeken akadt meg a szeme: november óta nem látták nyilvános helyen... háza lakatlannak tűnik... a Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotály vezetői nem nyilatkoznak... a minisztérium nem erősíti meg a híresztelést, hogy halálos beteg...

– Ez a cikk azt sugallja, hogy komoly baja van – szólt elgondolkodva Harry. – De hát nem lehet annyira beteg, ha fel tudott jönni a Roxfortba...

– A bátyám Kupor meghatalmazott helyettese – tájékoztatta Siriust Ron. – És ő azt állítja, hogy Kupor csak túlhajszolta magát, és kimerült.

– Egyébként mikor utoljára láttam, tényleg elég rossz bőrben volt – jegyezte meg Harry, még mindig a cikket böngészve. – Aznap este találkoztunk, amikor a serleg kidobta a nevem...

– Magára vethet – szólt ridegen Hermione, és megsimogatta Csikócsőrt, aki most Sirius eldobott csirkecsontjait ropogtatta. – Kidobta Winkyt, hát viselje a következményeit. Bánhatja, hogy ilyen kegyetlen volt – most aztán ott áll segítség nélkül.

– Hermione a házimanók önjelölt védőszentje – dörmögte oda Siriusnak Ron.

Siriust érdekelte a téma.

– Kupor elbocsátotta a házimanóját?

– Igen, a Világkupadöntőn – bólintott Harry, és beszámolt Siriusnak a Sötét Jegy feltűnésének körülményeiről, a varázspálcával a kezében megtalált Winkyről és Mr. Kupor dührohamáról.

Mire a történet végére ért, Sirius már újra talpon volt, és fel-alá járkált a barlangban.

– Foglaljuk össze – szólt némi töprengés után, felemelt kezében egy újabb csirkecombbal. – A díszpáholyban találkoztál először a manóval, aki azért volt ott, mert Kupor felküldte, hogy foglalja a helyét. Így van?

– Igen – felelte kórusban a három jó barát.

– De Kupor nem ment el a meccsre.

– Nem – rázta a fejét Harry. – Ha jól emlékszem, azt mondta, nem ért oda, mert sok dolga volt.

Sirius egy ideig némán rótta a köröket. Azután így szólt:

– Miután lejöttél a díszpáholyból, kerested a pálcádat, Harry?

– Öhm... – Harry a homlokát ráncolva töprengett. – Nem – felelte végül. – Legközelebb az erdőben volt szükségem rá. Akkor kiforgattam a zsebeimet, de nem volt nálam más, csak az omniszkópom. – Ránézett Siriusra. – Azt akarod mondani, hogy aki a Sötét Jegyet felküldte, a díszpáholyban lopta el a pálcámat?

– Lehetséges – felelte Sirius.

– Nem Winky lopta el a pálcát! – csattant fel Hermione.

– Mások is voltak a díszpáholyban a manón kívül. – Sirius töprengve összevonta a szemöldökét, úgy folytatta a járkálást. – Kik ültek még mögöttetek?

– Elég sokan – felelte Harry. – Pár bolgár miniszter... Cornelius Caramel... Malfoyék...

– Malfoyék! – kiáltott fel Ron, olyan hangosan, hogy belezengett a barlang, és Csikócsőr idegesen toporogni kezdett. – Tuti, hogy Lucius Malfoy volt!

– Más nem volt ott? – kérdezte Sirius. – Nem – felelte Harry.

– De igen, ott volt Ludo Bumfolt is – emlékeztette Hermione.

– Ja igen...

– Bumfoltról csak annyit tudok, hogy annak idején a Dimbourne-i Darazsak terelője volt – mondta Sirius. – Miféle ember?

– Rendes – felelte Harry. – Mindig ajánlkozik, hogy segít megoldani a feladatokat.

– Valóban? – Sirius két szemöldöke között elmélyültek a ráncok. – Na és miért akar segíteni?

– Azt mondja, megkedvelt engem – válaszolta Harry. Sirius hümmögött.

– Találkoztunk vele az erdőben, mielőtt megjelent a Sötét Jegy – mondta Hermione. – Emlékeztek?

– Igen, de nem maradt az erdőben – rázta a fejét Ron. – Mikor elmondtam neki, mi van a táborban, rögtön odasietett.

– Honnan tudod? – vágta rá Hermione. – Csak annyit láttunk, hogy dehoppanált.

Ron ingerülten legyintett.

– Maradj már magadnak! Komolyan megfordult a kis agyadban, hogy Bumfolt küldte fel a Jegyet?

– Inkább ő, mint Winky! – makacskodott Hermione.

– Látod? – fordult Siriushoz Ron. – Mondtam, hogy ő a manók védőszentje...

Sirius azonban felemelte a kezét, jelezve Ronnak, hogy hallgasson.

– Mit csinált Kupor, mikor már az égen volt a Sötét Jegy és megtalálták a manót Harry pálcájával a kezében?

– Elment átkutatni a bokrokat – felelte Harry. – De nem talált senkit.

– Világos... – dörmögte Sirius. – Bárkire szívesen ráhúzta volna a vizes lepedőt, csak hogy a manóját tisztázza... És aztán elbocsátotta a manót?

– Igen! – vágta rá indulatosan Hermione. – Képes volt kidobni, csak azért, mert Winky nem maradt a sátorban, és nem várta meg, hogy agyontiporják!

– Hermione, leszállnál végre a manóról!? – pirított rá Ron.

Sirius azonban a fejét rázta.

– Nem, Ron, Hermione jobban kiismerte Kuport, mint te. Egy ember igazi természetéről az árulkodik legjobban, ahogy az alárendeltjeivel bánik. Ne azt nézd mit csinál, mikor vele egyenrangúak között van.

Sirius végigsimított ujjai hegyével borotválatlan arcán, és töprengve összehúzta a szemét.

– Barty Kuporra nem jellemző ez a következetlenség... Veszi a fáradságot, és felküldi a manóját a díszpáholyba, hogy biztosan legyen helye, de aztán egy percre se megy oda. Fáradhatatlanul dolgozik a Trimágus Tusa megszervezésén, de egy idő után arról is elmaradozik... Kupor nem ilyen. Ha életében egyetlen munkanapot is kihagyott betegség miatt, megeszem Csikócsőrt.

– Ilyen jól ismered Kuport? – kérdezte Harry.

Sirius elkomorodott. Most egyszerre ugyanolyan ijesztő volt az arca, mint azon az éjszakán, amikor Harry először látta – s mikor még gyilkosnak tartotta őt.

– Nagyon is jól ismerem Kuport – felelte csendesen. – Ő adott utasítást rá, hogy zárjanak az Azkabanba – tárgyalás nélkül.

– Micsoda? – kiáltott fel kórusban Ron és Hermione.

– Nem mondod komolyan! – hüledezett Harry.

– De komolyan mondom – bólogatott Sirius, és beleharapott a csirkecombba. – Annak idején Kupor volt a varázsbűn-üldözési főosztály vezetője. Nem tudtátok?

Harry, Ron és Hermione a fejüket rázták.

– Mindenki biztosra vette, hogy ő lesz a következő miniszter – folytatta Sirius. – Barty Kupor nagy mágus, félelmetes varázsereje van – és vészes hatalomvágya. Nem, Voldemorttal soha nem állt össze – tette hozzá, olvasva Harry arcában. – Nem, nem, Barty Kupor mindig is a leghatározottabban szembehelyezkedett a sötét oldallal. De hát sokan, akik ugyancsak a sötét oldal ellen fordultak... mindegy, ezt ti még nem értitek... túl fiatalok vagytok...

– Apám is ezt mondta a Világkupadöntőn – jegyezte meg Ron, nem minden ingerültség nélkül. – Azért kipróbálhatná, hátha mégis megértjük.

Sirius arcán mosoly suhant át.

– Nem bánom, próbáljuk ki...

Lesétált egy teljes kört a barlangban, aztán belefogott:

– Képzeljétek el, hogy Voldemort most van hatalma csúcsán. Nem tudjátok, kik a hívei, nem tudjátok, ki dolgozik neki és ki nem. Köztudottan képes rákényszeríteni az embereket, hogy akaratuk ellenére a legszörnyűbb rémtetteket kövessék el. Féltitek az életeteket, féltitek a családotokat és a barátaitokat. Hetente érkeznek a hírek az újabb és újabb eltűnésekről, kegyetlenkedésekről... A Mágiaügyi Minisztériumban teljes a káosz – azt se tudják, hova kapjanak, próbálják titokban tartani az eseményeket a muglik előtt, de közben Voldemorték a muglikra is vadásznak. Rettegés... pánik... fejetlenség... így volt ez akkoriban.

– Az ilyen idők egyesekből a legjobbat hozzák ki, másokból a legrosszabbat. Kupor kezdetben talán rokonszenvesebb elveket vallott – nem tudom. Mindenesetre mikor elég magasra jutott a ranglétrán, drákói intézkedéseket kezdett elrendelni Voldemort híveivel szemben. Az aurorok új jogosítványokat kaptak – engedélyezte a főbenjáró átkok használatát a gyanúsítottakkal szemben, és nem én voltam az egyetlen, akit bírósági ítélet nélkül adtak a dementorok kezére. Merem állítani, hogy nem volt kevésbé vérszomjas és kegyetlen, mint sokan azok közül, akik a sötét oldalon álltak. Egyébként voltak hívei – sokan helyeselték a módszereit, és rengeteg boszorkány és varázsló hangoztatta, hogy Kuport kellene a miniszteri székbe ültetni. Miután Voldemortnak nyoma veszett, úgy tűnt, csak idő kérdése, és Kupor meg is kapja a kinevezést. De aztán történt egy elég kellemetlen dolog... – Sirius sötéten elmosolyodott. – Kupor fiát letartóztatták, méghozzá elég rossz társaságban: olyan halálfalókkal együtt, akiknek korábban sikerült kimagyarázniuk magukat az Azkabanból. Ezúttal az volt a vád, hogy meg akarták keresni és újra hatalomra akarták segíteni Voldemortot.

– Elkapták Kupor fiát? – hüledezett Hermione.

– Bezony – bólintott Sirius. Odadobta a lerágott csontot Csikócsőrnek, majd ismét letelepedett a földre, és kettétörte a kenyeret. – Ennél nagyobb pofont nem kaphatott volna az élettől a mi öreg Bartynk. Kicsit több időt kellett volna a családjával töltenie. Olykor-olykor korábban is hazamehetett volna a hivatalból... Megismerkedhetett volna a saját fiával.

Sirius öklömnyi falatokban tömni kezdte magába a kenyeret.

– És tényleg halálfaló volt a fia? – kérdezte Harry

– Ezt nem állítom – felelte tele szájjal Sirius. – Én már az Azkabanban voltam, amikor behozták. Ezeket a dolgokat nagyrészt a szökésem óta tudtam meg. A fiút mindenesetre olyan emberek társaságában fogták el, akik egészen biztosan halálfalók voltak – de elképzelhető, hogy a balsorsa vetette épp akkor és épp oda, ahogy azt a házimanót éjjel az erdőbe.

– És Kupor kihúzta a bajból a fiát? – suttogta Hermione.

Sirius felnevetett, de olyan hangon, ami ugatásnak is beillett volna.

– Kupor? Kihúzni a fiát a bajból? És én még azt hittem, hogy rájöttél, milyen ember az öreg Barty. Elsöpört mindent, ami az útjába állt; az egész életét arra tette fel, hogy mágiaügyi miniszter legyen. A saját szemeddel láthattad, hogy kidobta a házimanóját, mert az kapcsolatba hozta a nevét a Sötét Jeggyel. Ez nem jellemzi őt eléggé? Kupor apai szeretete csak odáig terjedt, hogy rendezett egy tárgyalást a fiának – de úgy hírlik, azt is arra használta, hogy megmutassa, mennyire megveti a fiút... aztán már küldte is az Azkabanba.

– A dementorok kezére adta a saját fiát? – suttogta a döbbenettől rekedten Harry.

– Úgy bizony. – Sirius hangjában a keserű gúnyból már csak a keserűség maradt. – Láttam, amikor a dementorok behozták a fiút. Néztem az ajtó rácsán keresztül. Nem lehetett több tizenkilenc évesnél. Egy közeli cellába dugták be. Estére már sírt az anyja után. Pár nap múlva aztán elcsendesedett... a végére mind elcsendesednek...

Egy percre még feltűnőbbé vált a tompa sötétség Sirius szemében – mintha behúztak volna egy fekete függönyt a pupillája mögött.

– Ezek szerint még mindig az Azkabanban van? – kérdezte Harry.

– Nem – felelte fásult tompán Sirius. – Már nincs a börtönbe. Egy évig bírta, aztán meghalt.

– Meghalt?

– Nem ő volt az egyetlen – Sirius keserű mosollyal csóválta a fejét. – A legtöbben megőrülnek odabent. Másokból pedig egyszerűen kihal az életösztön, és nem vesznek többé ételt magukhoz. Lehetett tudni, ha valaki halni készült, mert a dementorok ezt megérzik, izgatottak lesznek. Az a fiú már akkor is elég betegesnek tűnt, amikor behozták. Tekintettel Kupor beosztására, ő és a felesége meglátogathatták a fiút a halálos ágyán. Akkor láttam utoljára Barty Kuport. A felesége járni is alig tudott, úgy kellett vinnie őt. Úgy hallottam, nem sokkal később utánahalt a fiának. A gyász vitte el. Elenyészett, akárcsak a gyerek. Kupor el se jött a fiú holttestéért. Láttam, amikor a dementorok elföldelték az erődfal tövében.

Sirius félredobta a kenyeret, amit épp a szájához emelt, s helyette a sütőtökleves üveget vette a kezébe.

– Így fordult meg az öreg Kupor sorsa – folytatta, s kezével megtörölte a száját. – Mikor már majdnem célba ért, egy csapásra mindent elvesztett. Az egyik pillanatban még ünnepelt hős volt, a miniszteri szék várományosa... Aztán mire észbe kapott, meghalt a fia, meghalt a felesége, bemocskolódott a család neve, és ahogy a szökésem után hallottam, a népszerűsége is alaposan megcsappant. A Kupor-fiú halála után az emberekben felébredt a részvét, és kérdezgették, hogyan tévelyedhetett el ennyire egy jó családból való fiú. Erre pedig nem volt más válasz, mint hogy az apja nem törődött vele. Így végül Cornelius Caramel ült a bársonyszékbe, Kuport pedig eldugták a nemzetközi máguskapcsolatok főosztályán.

Sirius szavait hosszú csend követte. Harry maga előtt látta Kupor eltorzult arcát és guvadó szemét, ahogy a döntő utáni éjjelen az erdőben az engedetlen házimanóra meredt. Ezért reagált hát olyan hevesen arra, hogy Winkyt a Sötét Jegy alatt találták. Az incidens eszébe juttatta fiát, a régi botrányt és saját derékba tört pályafutását.

– Mordon szerint Kupor megszállottan vadászik a fekete-mágusokra – fordult Siriushoz Harry.

– Igen, én is hallottam, hogy ez afféle mániává vált nála – bólogatott Sirius. – Szerény véleményem szerint még mindig azt hiszi, hogy visszanyerheti a régi népszerűségét, ha újra elkap egy halálfalót.

– És fellopakodott a kastélyba, hogy átkutassa Piton irodáját! – jelentette ki diadalmasan Ron, Hermionéra pillantva.

– Pontosan ez az, amit nem értek – mondta Sirius.

– De hiszen világos! – erősködött Ron.

Sirius a fejét rázta.

– Idehallgass, ha Kupor szaglászni akar Piton körül, miért marad el a tusa eseményeiről? Zsűritagként tökéletes ürügye lenne rá, hogy rendszeresen megjelenjen a Roxfortban, és rajta tartsa a szemét Pitonon.

– Szóval te is úgy gondolod, hogy Pitonnak vaj van a fején? – kérdezte Harry, de Hermione közbevágott:

– Nem érdekel, mit mondtok; Dumbledore megbízik Pitonban...

– Maradj már ezzel, Hermione! – torkolta le ingerülten Ron. – Tudom, hogy Dumbledore zseniális meg minden, de azért őt is át lehet verni...

– Akkor miért mentette meg elsőben Piton Harry életét? Nyugodtan hagyhatta volna őt meghalni!

– Nem tudom – biztos félt, hogy Dumbledore kirúgja a suliból...

– Te mit gondolsz, Sirius? – kérdezte jó hangosan Harry. Ron és Hermione abbahagyták a civakodást, és a varázslóra néztek.

– Azt, hogy mindkét véleményben van valami igazság. – Sirius tűnődve nézett Ronra és Hermionéra. – Mióta csak megtudtam, hogy Piton az iskolában tanít, egyfolytában azon töprengek, vajon miért vette fel őt Dumbledore. Piton mindig is rajongott a feketemágiáért, erről volt híres az iskolában. Sunyi, behízelgő, zsíros hajú gyerek volt – tette hozzá Sirius, mire Harry és Ron összevigyorogtak. – Piton több átkot tudott, amikor az iskolába került, mint mások hetedéves korukban, és abba a mardekáros bandába tartozott, amelyiknek jóformán az összes tagja halálfaló lett.

Sirius az ujjain számolta a neveket.

– Rosier és Wilkes – mindkettővel végeztek az aurorok úgy egy évvel Voldemort bukása előtt. Lestrange-ék – ők összeházasodtak – most mindketten az Azkabanban vannak. Avery – ő tudtommal kimagyarázta magát; azt mondta, végig az Imperiusátok hatása alatt állt – ő szabadlábon van. De amennyire tudom, Pitonnal szemben sose merült fel a vád, hogy halálfaló lenne – nem mintha ez bármit is garantálna. Rengetegen vannak, akiket nem vontak felelősségre. Piton pedig elég agyafúrt ahhoz, hogy elkerülje a bajt.

– Piton jól ismeri Karkarovot, de ezt nem akarja nagydobra verni – jegyezte meg Ron.

– Igen, látnod kellett volna Piton képét, mikor Karkarov tegnap megjelent az órán! – tódította Harry. – Karkarov beszélni akart Pitonnal. Látszott rajta, hogy be van ijedve, és szemrehányást tett Pitonnak, hogy az kerüli őt. Aztán mutatott neki valamit a karján, de sajnos nem láttam, mit.

– Mutatott neki valamit a karján? – ismételte értetlen csodálkozással Sirius, és töprengve beletúrt a hajába. Azután vállat vont. – Nincs ötletem... De ha Karkarov tényleg fél, és éppen Pitonhoz fordul...

Sirius a barlang falára bámult, aztán bosszúsan megrázta a fejét.

– Akkor is tény, hogy Piton élvezi Dumbledore bizalmát. Tudom, hogy Dumbledore sok olyan emberben bízik, akiben rajta kívül szinte senki, de kizártnak tartom, hogy engedné Pitont a Roxfortban tanítani, ha az valaha is Voldemortnak dolgozott volna.

– Akkor miért érdekli annyira Mordont és Kuport Piton szobája? – kérdezte csökönyösen Ron.

– Na igen. – Sirius töprengett. – Rémszemről könnyen el tudom képzelni, hogy minden egyes tanár szobáját átkutatta, miután a Roxfortba érkezett. Igen, Mordonnak a sötét varázslatok kivédése nem csupán iskolai tantárgy. Nem hiszem, hogy van élő ember, akiben ő megbízik – és azok után, amiket átélt, ez nem is csoda. Viszont azt el kell mondani Rémszemről, hogy ő csak végszükség esetén ölt. Ha volt rá mód, élve hozta be a gyanúsítottakat. Erélyes és szigorú ember, de soha nem süllyedt a halálfalók szintjére. Viszont Kupor... Ő egészen más ügy. Vajon tényleg beteg? Ha igen, miért vonszolta fel magát a kastélyba, Piton szobájába? Ha pedig nem... miben töri a fejét? Mi lehetett az a fontos elintéznivaló, ami miatt egy percre sem tudott felmenni a díszpáholyba? És mit csinált azalatt, amíg a zsűriben kellett volna ülnie a tusán?

Sirius még mindig a barlang falára meredt. Csikócsőr a földet turkálta, hátha talál még valahol egy darabka csontot.

Végül Sirius Ron felé fordult.

– Azt mondod, a bátyád Kupor helyettese? Meg tudnád kérdezni tőle, találkozott-e mostanában a főnökével?

– Megkérdezhetem – felelte csekély lelkesedéssel Ron. – Csak jól el kell titkolni előle, hogy gyanúsnak tartjuk Kuport, mert tisztára szerelmes belé.

– És ha már úgyis beszélsz vele, próbáld azt is megtudni, van-e már valami hír Bertha Jorkinsról – tette hozzá Sirius, az egyik Reggeli Próféta felé bökve.

– Bumfolt azt mondta, nem jutottak semmire – jegyezte meg Harry.

– Igen, idézik őt a cikkben – felelte Sirius, az újság felé bólintva. – Azt hajtogatja, hogy Berthának rossz a memóriája. Nem tudom... Lehet, hogy azóta megváltozott, de az a Bertha, akit én ismertem, egyáltalán nem volt feledékeny – épp ellenkezőleg. Butácska volt, az igaz, de minden pletykát meg tudott jegyezni. Volt is belőle elég baja, mert akkor is beszélt, mikor jobb lett volna, ha befogja a száját. El tudom képzelni, hogy nyűg volt a minisztérium nyakán... Talán ezért nem tartotta olyan fontosnak Bumfolt, hogy kerestesse...

Sirius hatalmasat sóhajtott, és megdörzsölte karikás szemét.

– Hány óra?

Harry az órájára nézett, aztán eszébe jutott, hogy az a tómélyi kaland óta nem jár.

– Fél négy van – felelte Hermione.

Sirius feltápászkodott.

– Ideje visszamennetek az iskolába – mondta, majd Harryhez fordult, és szigorú arccal folytatta: – Idefigyelj... Nem akarom, hogy kiszökjetek a Roxfortból meglátogatni engem, érthető? Elég, ha baglyok útján érintkezünk. Továbbra is tudni akarok minden szokatlan eseményről. De te, Harry, ne gyere ki a Roxfortból engedély nélkül, mert azzal csak alkalmat adnál rá, hogy megtámadjanak.

– Eddig senki nem akart megtámadni, csak egy sárkány és néhány kákalag – felelte Harry.

Siriust ez nem nyugtatta meg.

– Nem számít. Én csak akkor fogok fellélegezni, ha véget ér ez a tusa. Arra pedig még júniusig várhatok... És még valami! Ha egymás közt rólam beszéltek, nevezzetek mondjuk Szipáknak. Rendben?

Visszaadta Harrynek az üres kendőt és a palackot, majd búcsúzóul megsimogatta Csikócsőrt.

– Lemegyek veletek a falu széléig – szólt. – Hátha tudok guberálni egy frissebb újságot.

Mielőtt kiléptek a barlangból, Sirius kutyává változott. Leereszkedtek a hegyoldalon, majd a bozótos lankán, és végül elérték a kerítésátjárót. Ott Sirius megengedte nekik, hogy megsimogassák a fejét, majd megfordult, és loholva elindult a falu széle mentén.

Harry, Ron és Hermione átvágtak Roxmortson, és a Roxfort felé vették útjukat.

– Kíváncsi vagyok, Percy tudja-e, miket művelt régen Kupor – szólt Ron, mikor már maguk mögött hagyták a kaput. – Persze lehet, hogy nem is zavarná... csak még jobban csodálná Kuport. Azt mondaná, Kupor nagy ember, mert még a saját fia miatt se volt hajlandó megszegni a szabályokat. Percy és az ő imádott szabályai...

– Percy azért nem küldené a rokonait a dementorok karjaiba – szólt komoran Hermione.

– Nem tudom – felelte bizonytalanul Ron. – Ha úgy érezné, hogy akadályozzuk a karrierjét... Percy nagyon becsvágyó...

Felsétáltak a bejárati lépcsőn, és a bejárati csarnokban megcsapta orrukat a nagyteremből érkező finom illat.

– Szegény Szipák – szólt Ron, miután beleszimatolt a levegőbe. – Nagyon szerethet téged, Harry... Szörnyű lehet patkányon tengődni.

Huszonnyolcadik fejezet

A tébolyult Mr. Kupor

Harry, Ron és Hermione vasárnap reggeli után felmentek a bagolyházba, hogy elküldjék Percynek a levelet, amiben Ron Sirius kívánsága szerint Mr. Kuporról érdeklődött. Hedvig számára már régen nem akadt feladat, ezért most őt használták. Miután a bagoly kiröppent a torony ablakán, a konyha felé vették útjukat, hogy átadják Dobbynak az ajándékát.

A konyhai manók nagy hajlongással és pukedlizéssel fogadták őket, s rögtön nekiláttak a teafőzésnek. Dobby magánkívül volt az örömtől a zoknik láttán.

– Harry Potter túl kegyes Dobbyhoz! – sipította, és kövér könnycseppeket törölt ki teniszlabdaszeméből.

– Dobby, azzal a varangydudvával megmentetted az életemet – felelte Harry. – Komolyan.

– Most nincs abból a finom képviselőfánkból, igaz? – próbálkozott Ron, a mosolygó-hajlongó manókat nézegetve.

– Most reggeliztünk! – sopánkodott Hermione, de ekkor már szaladt is feléjük négy manó s köztük egy fánkkal teli ezüsttálca.

– Szipáknak is szereznünk kellene valami kaját dörmögte Harry.

– Jó ötlet – bólogatott Ron. – Legyen Pulinak is valami dolga. Nagy baj lenne, ha kérnénk egy kis plusz tízórait elvitelre? – fordult a körülöttük álló manókhoz, mire azok boldogan meghajoltak, és már rohantak is teljesíteni a kérést.

– Hol van Winky, Dobby? – kérdezte körülnézve Hermione.

– Winky ott van a tűzhelynél, kisasszonyom – felelte csendesen Dobby, és kissé lekókadt a füle.

– Jaj istenem! – mondta Hermione, mikor megpillantotta Winkyt.

Erre Harry is a tűzhely felé fordult. Winky ugyanazon a sámlin kuporgott, mint legutóbb. Rongyos és koszos ruhájában már alig ütött el a kormos tűzhelynyílástól, ami előtt ült. Kezében vajsörös üveget szorongatott, kissé imbolyogva a tűzbe bámult, s mikor Harryék közelebb mentek hozzá, hatalmasat csuklott.

– Winky most már napi hat üvegnél tart – súgta oda Harrynek Dobby.

– Nem olyan erős az az ital – felelte Harry. Dobby azonban megrázta a fejét.

– Egy házimanónak erős – bizonygatta.

Winky újra csuklott egyet. A manók, akik a képviselőfánkot hozták, szemrehányó pillantást vetettek rá, és visszatértek a munkájukhoz.

– Winky sóvárog, Harry Potter – suttogta szomorúan Dobby. – Winky haza akar menni. Winky még mindig azt tartja, hogy Mr. Kupor a gazdája, uram. Dobby hiába magyarázza neki, hogy most Dumbledore professzort kell szolgálnia.

Harrynek támadt egy ötlete. Odalépett a manóhoz, és lehajolt hozzá.

– Figyelj, Winky – szólt. – Nem tudod véletlenül, mi lehet Mr. Kuporral? Egy ideje nem jár el a Trimágus Tusára.

Winky szeme megrebbent. Hatalmas pupilláit Harry felé fordította, kissé megingott, majd így szólt:

– Gazdám már – hikk – nem jön?

– Nem – felelte Harry. – Az első próba óta színét se láttuk. A Reggeli Próféta szerint betegeskedik.

Winky imbolyogva, homályos tekintettel meredt Harryre. – Gazdám – hikk – beteg?

Alsó ajka remegni kezdett.

– Nem, nem biztos, hogy beteg – sietett megnyugtatni Hermione.

– Gazdámnak kell – hikk – Winky! – nyöszörögte a manó. – Gazdám nem tud – hikk – egyedül – hikk...

– Mások is el tudják végezni egyedül a házimunkákat, Winky – győzködte komoly arccal Hermione.

– Winky – hikk – nem csak – hikk – házimunkát végez Mr. Kupornál! – sipította sértődötten a manó. Most már akkora volt a kilengése, hogy rálötykölte a vajsört amúgy sem tiszta blúzára. – Gazdám – hikk – megbízza Winkyt – hikk – a legfontosabb – hikk – a legtitkosabb...

– Mivel? – faggatta Harry.

Winky lendületesen megrázta a fejét, további vajsörfoltokat ejtve ruháján.

– Winky megőrzi – hikk – gazdám titkait – felelte imbolyogva, és keresztbe álló szemével dacosan nézett Harryre. – Uram ne üsse – hikk – bele az orrát.

– Hogy beszél Winky Harry Potterrel! – pirított rá Dobby. – Harry Potter bátor és nemes lelkű, és Harry Potter nem üti be az orrát!

– De beleüti – hikk – az orrát – hikk – a gazdám titkaiba – hikk – Winky jó házimanó – hikk – Winky tud hallgatni – hikk – mindenki próbál – hikk – faggatóznak – hikk... – Winky nem tudta tovább nyitva tartani a szemét, és hangosan horkolva lecsúszott a sámliról. Az üres vajsörös üveg kiesett a kezéből, és elgurult.

Erre nyomban ott termett fél tucat fintorgó manó. Az egyik felvette az üveget a földről, a többiek pedig betakarták Winkyt egy nagy kockás terítővel. Gondosan bedugdosták alá a terítő sarkait, hogy még a füle se látsszon ki.

– Bocsánatot kérünk érte, uraim és kisasszonyom! – sipította az egyik manó, és szégyenkezve megcsóválta a fejét. – Reméljük, hogy nem gondolnak rosszat rólunk Winky miatt, uraim és kisasszonyom!

– Nem látjátok, hogy boldogtalan? – bosszankodott Hermione. – Nem betakarnotok kellene, hanem felvidítani!

– Bocsánatot kérek, kisasszonyom – felelte mély meghajlással a manó –, de a házimanó nem lehet boldogtalan, amikor munka van és a gazdát kell szolgálni.

– Az ég áldjon meg titeket! – fakadt ki Hermione. – Ide figyeljetek! Ugyanúgy jogotok van boldogtalannak lenni, mint a varázslóknak! Jogotok van hozzá, hogy fizetést és pihenőnapokat kérjetek, és nem kell mindent megcsinálnotok, amit parancsolnak nektek! Vegyetek példát Dobbyról!

– Kisasszonyom hagyjon ki engem ebből... – motyogta Dobby.

A konyhai manók arcáról egyszerre eltűnt a barátságos mosoly. Úgy néztek Hermionéra, mintha közveszélyes őrült lenne.

– Tessék a tízórai! – sipította egy manó Harry könyökénél, s mikor a fiú megfordult, belepakolt a karjába egy nagy sonkát, tucatnyi süteményt és néhány gyümölcsöt. – Viszontlátásra!

A házimanók mind odagyűltek a három jó barát köré, és apró kezükkel tuszkolni kezdték őket a konyha ajtaja felé.

– Köszönet a zoknikért, Harry Potter! – kiáltott utánuk szomorúan Dobby, aki még mindig a tűzhely előtt állt, a Winkyt rejtő kockás terítőt őrizve.

– Miért nem 'bírtad befogni a szádat!? – támadt rá Hermionéra Ron, miután dörrenve becsapódott mögöttük a konyha ajtaja. – Most nem jöhetünk le többet hozzájuk! Pedig biztos ki tudtunk volna még szedni valamit Winkyből!

– Ne tegyél úgy, mintha Winky érdekelne! – vágott vissza Hermione. – Tudom, hogy csak a hasadra gondolsz!

A nap hátralevő része ilyen veszekedős hangulatban telt. Ron és Hermione végig marták egymást, amíg a klubhelyiségben a házi feladataik fölé görnyedtek. Harrynek annyira elege lett belőlük, hogy este egyedül vitte fel a Siriusnak szánt segélycsomagot a bagolyházba.

Pulipinty túl kicsi volt hozzá, hogy egyedül elvigyen egy egész sonkát a hegyig, ezért Harry melléadott segítségül két iskolai kuvikot. Mikor a nagy csomagot cipelő furcsa trió végre útnak indult, Harry kikönyökölt a bagolyház ablakába. Elmélázva nézegetni kezdte a parkot, a Tiltott Rengeteg fáinak hajladozó, sötét csúcsait és a durmstrangosok lustán ingó hajóját. A Hagrid kunyhójának kéményéből felszálló füstön egy fülesbagoly repült át. Harry tekintetével követte a madarat; az a kastély felé röppent, megkerülte a bagolyházat, és eltűnt a túloldalon. Harry újra a park felé fordította fejét, és megpillantotta Hagridot. A vadőr szorgalmasan ásott a kunyhója előtt. Harry eltűnődött, vajon mit csinálhat; úgy tűnt, mintha újabb konyhakertet készülne kialakítani. Néhány pere múlva kinyílt a beauxbatons-os kocsi ajtaja, s kilépett Madame Maxime. Odasétált Hagridhoz, és beszélni kezdett hozzá. Hagrid az ásó nyelére támaszkodva hallgatta, de valószínűleg nem reagált valami barátságosan, mert Madame Maxime kisvártatva sarkon fordult, és elindult a kocsi-ház felé.

Harrynek nem volt kedve visszamenni a Griffendél-toronyba, és tovább hallgatni Ron és Hermione torzsalkodását. Addig bámulta hát a dolgozó Hagridot, amíg a vadőr alakját el nem nyelte a sötétség. Addigra a bagolyház lakói is ébredezni kezdtek Harry körül – eljött számukra az éjszakai vadászat ideje.

Ron és Hermione másnapra kialudták háborús kedvüket, s Harry nagy megkönnyebbülésére nem igazolódott Ron jóslata, miszerint a felháborodott konyhai manók bosszúból állott ételt fognak felküldeni a griffendélesek asztalára. A sült szalonna, a tojás és a füstölt hering ugyanolyan finom és friss volt mint máskor.

Mikor beröppentek az ablakokon a postabaglyok, Hermione felélénkült – úgy tűnt, számít valamilyen küldeményre.

– Percy válasza ma még biztosan nem jön meg – jegyezte meg Ron. – Csak tegnap küldtük el a levelet.

– Nem azt várom – felelte Hermione. – Előfizettem a Reggeli Prófétára. Elegem van belőle, hogy mindig mindent a mardekárosoktól kell megtudnom.

– Okos ötlet – szólt elismerően Harry, s ő is a magasba pillantott. – Hoppá, már itt is van a baglyod... Egy szürke bagoly repült Hermione felé.

– Ez nem újságot hozott – állapította meg csalódottan a lány. – Ez...

Ámulatára azonban nem csak a szürke szállt le a tányérja elé, hanem rögtön utána négy gyöngybagoly, azután egy barna-és egy macskabagoly is.

– Hány példányra fizettél elő? – kérdezte csodálkozva Harry, és félrehúzta Hermione teli serlegét a tülekedő madársereg útjából.

– Mi ez....? – Hermione kinyitotta és olvasni kezdte a szürke bagoly levelét. – Micsoda!? – hebegte elvörösödve.

– Mi a baj? – kérdezte Ron.

– Ez... hát ez nem igaz...

Odalökte a pergamendarabot Harry elé. Harry a kezébe vette, és látta, hogy azt nem kézzel írták, hanem a Reggeli Próféta kivágott és felragasztott betűiből eszkábálták össze.

Te 1 goNoSZ LáNy vagY!

HaRRy Potter jobbAt

ÉrDemel NáLad!

MeNj VisszA a TöBBi

Mugli Közé, MugLI!

– Az összes ilyen! – panaszolta Hermione, egymás után nyitogatva a leveleket. – „A fajtád csak tartsa távol magát Harry Pottertől...”, „Békapetében kéne puhára főzni téged...”

Mikor kinyitotta az utolsó levelet, abból sárgászöld, benzinszagú folyadék ömlött a kezére, s bőrén abban a szempillantásban nagy, sárga hólyagok nőttek.

– Hígítatlan furunkulagenny! – állapította meg lelkesen Ron, a borítékot szagolgatva.

Hermione felkapta szalvétáját, és könnyes szemmel, nyöszörögve törölgetni kezdte a kezét. Ujjait azonban máris olyan sűrűn borították a fájó hólyagok, mintha vastag, dudoros kesztyűt viselne.

– Szerintem most rögtön menj fel a gyengélkedőre – szólt Harry, miután a postabaglyok távoztak. – Majd elmondjuk Bimba professzornak, hogy mi a helyzet...

Hermione két kezét dajkálva elszaladt a bejárati csarnok irányába. Ron fejcsóválva nézett utána.

– Én figyelmeztettem... megmondtam neki, hogy ne cukkolja Rita Vitrolt. Nézd meg ezt... – Ron kezébe vette az egyik ott hagyott levelet. – „Olvastam a Szombati Boszorkányban, milyen kegyetlen játékot űzöl Harry Potterrel! Elég baja volt már annak a fiúnak! A következő bagollyal átkot fogok küldeni neked, csak még nem találtam elég nagy borítékot!” Tyűha, jobb lesz, ha Hermione vigyáz magára.

Hermione az egész gyógynövénytanórát mulasztotta. Mikor Harry és Ron az üvegházból kilépve elindultak a legendás lények gondozása órára, megpillantották Malfoyt, Crakot és Monstrót, akik épp a bejárati lépcsőn indultak lefelé. Nyomukban Pansy Parkinson és a sugdolózó-vihogó mardekáros lánycsapat is kivonult a tölgyfa ajtón. Pansy rögtön odakiáltott Harrynek, amint meglátta őt:

– Mi van, Potter, összevesztél a barátnőddel? Miért volt úgy kiakadva a reggelinél?

Harry nem válaszolt a lánynak. Nem akarta megszerezni neki azt az örömöt, hogy lássa, mennyi bajt okozott a Szombati Boszorkányban megjelent cikk.

Hagrid, aki előző órán közölte velük, hogy végeztek az egyszarvúakkal, most a kunyhónál várta a csoportot, lába előtt újabb farekeszekkel. Harryt a ládák láttán elfogta az aggodalom, hogy azok esetleg a durrfarkú szurcsókok második generációját tartalmazzák, de félelme szerencsére alaptalannak bizonyult. A rekeszekben szőrös, fekete lények kuksoltak. Eléggé furcsa külsejük volt: pofájuk feltűnően hosszú orrba futott ki, mellső lábuk vége pedig ásószerűen ellaposodott. Nem tűntek vérszomjasnak; megilletődve pislogtak fel a föléjük hajló kíváncsi arcokra.

– Ezek itt orrontó furkászok – fogott bele a magyarázatba Hagrid, miután a csoport összegyűlt a ládák körül. – Főleg bányákban lehet találkozni velük. Szeretik a fényes dolgokat... Tessék, látjátok?

A egyik furkász hirtelen felugrott, és megpróbálta elkapni Pansy Parkinson karóráját. A lány ijedten felsikkantott, és hátraugrott.

– Ügyes kis kincskeresők – folytatta kedélyesen Hagrid. – Azt találtam ki, hogy ma játszunk egyet velük. Méghozzá ott. – Rámutatott arra a néhány négyzetméteres területre, amit előző este ásott fel, mikor Harry figyelte őt a bagolyház ablakából. – Elkapartam pár tucat aranypénzt. Akinek a furkásza a legtöbbet gyűjti össze, jutalmat kap. Először is vegyétek le a csecsebecséiteket, aztán mindenki válasszon magának egy furkászt, és készüljön fel a rajtra.

Harry lecsatolta és zsebre dugta elromlott karóráját, amit megszokásból még mindig hordott. Azután kivett az egyik ládából egy furkászt. Az nyomban felmászott a vállára, megkereste hosszú orrával a fülét, és lelkesen beleszuszogott. Harry nevetve simogatta az aranyos állatot.

– Várjatok – szólt Hagrid, az egyik ládába bámulva. – Itt maradt még egy furkász. Ki hiányzik?... Hol van Hermione? – Fel kellett mennie a gyengélkedőre – felelte Ron. – Majd később elmeséljük – mormolta Harry. Pansy Parkinson már hegyezte a fülét.

Ez volt a legvidámabb legendás lények gondozása óra, amiben valaha részük volt. A furkászok olyan sebesen tűntek el és bukkantak fel újra, mintha nem is a földet túrnák, hanem vízben lubickolnának. Percenként odaszaladtak ahhoz a diákhoz, aki elengedte őket, és mindig egy-egy aranyat ejtettek a markába. Ron különösen elégedett lehetett furkásza teljesítményével; hamarosan egész kis kupac aranypénz gyűlt össze az ölében.

– Lehet ilyet otthonra vásárolni? – kérdezte lelkesen Hagridot, mikor furkásza ismét fejest ugrott a talajba, földdel szórva tele a talárját.

– Édesanyád nem örülne neki – vigyorgott Hagrid. – Nemcsak a kertet túrják szét, de még a házat is... Úgy látom, lassan előkerül az összes arany – tette hozzá, és körbesétált a terület mentén, a földben búvárkodó furkászokat figyelve. – Csak száz aranyat ástam el. No, hát végre itt vagy, Hermione!

Hermione lefelé baktatott a lejtőn. Mindkét kezét vastag gézkötés takarta, és szemlátomást eléggé el volt szontyolodva. Pansy Parkinson csillogó szemmel figyelte.

– Lássuk, ki a nyertes! – szólt Hagrid. – Számoljátok össze a gubát! Hiába dugod zsebre, Monstro – kacsintott a mardekáros fiú felé. – Leprikón-arany. Pár óra múlva eltűnik.

Monstro mogorván kiürítette a zsebeit. Kiderült, hogy Ron furkásza volt a legeredményesebb, úgyhogy ő kapta meg Hagridtól a díjat, egy hatalmas tábla Mézesfalás csokoládét. Addigra ki is csöngettek. A csoport többi tagja elindult a kastélyba ebédelni, Harry, Ron és Hermione viszont ott maradtak, hogy segítsenek Hagridnak visszapakolni a furkászokat ládáikba. Harry észrevette, hogy Madame Maxime a lakókocsi ablakából figyeli őket.

– Mit csináltál a kezeddel, Hermione? – kérdezte aggodalmasan Hagrid.

Hermione beszámolt neki a reggel érkezett gyűlölködő levelekről, és a furunkulagennyet rejtő borítékról.

– Sose búsulj! – brummogta gyengéden Hagrid. – Én is kaptam ilyen leveleket azután, hogy Rita Vitrol írt a mamámról. „Te egy szörnyeteg vagy, téged kővé kellene változtatni.”

„Az anyád ártatlan embereket gyilkolt. Ha volna benned tisztesség, a tóba fojtanád magad!”

– Ezt írták!? – hüledezett Hermione.

– Ha mondom! – Hagrid hozzálátott, hogy a kunyhó fala mellé rakodja a furkászok ládáit. – Ezek mind hibbantak, Hermione, hiába varázslók. Nem kell törődni velük. Ne is nyisd ki az ilyen leveleket. Dobd a tűzbe az összeset.

– Lemaradtál egy jó óráról – szólt Harry, mikor már a kastély felé baktattak. – Jópofák ezek a furkászok, igaz, Ron?

Ron azonban csak bámulta a Hagridtól kapott csokoládét; látszott rajta, hogy bántja valami.

– Mi a baj, Ron? – érdeklődött Harry. – Nem szereted ezt a fajtát?

– De... – morogta durcásan Ron, majd kibukott belőle a kérdés: – ...miért nem szóltál az aranyról? – Milyen aranyról? – csodálkozott Harry.

– Arról, amit a Világkupadöntőn adtam. A leprikón-aranyról, amivel kifizettem neked az omniszkópot. Nem szóltál, hogy eltűnt!

Harrynek beletelt néhány másodpercbe, mire rájött, miről beszél Ron.

– Ja... – felelte lassan bólogatva. – Nem t'om... nem is vettem észre, hogy eltűnt. A pálcám sokkal jobban érdekelt.

Felsétáltak a lépcsőn, majd a bejárati csarnokon átvágva beléptek a nagyterembe, ahol már megterítettek az ebédhez.

– Jó lehet... – szólalt meg hirtelen Ron, miután leültek, s a tányérjukra került a bélszín meg a Yorkshire-puding. – Jó lehet, ha az embernek annyi pénze van, hogy észre se veszi, ha egy marék galleon eltűnik a zsebéből.

– Aznap este más dolgokkal foglalkoztam! – felelte türelmetlenül Harry. – Ahogy ti is!

– Nem tudtam, hogy a leprikón-arany eltűnik – dörmögte Ron. – Azt hittem, kifizettem a tartozásomat. Nem is kellett volna megvenned nekem azt a Chudley Csúzlik-süveget karácsonyra.

– Felejtsük el, jó? – legyintett Harry.

Ron a villájára szúrt sült krumplit bámulta.

– Utálom már, hogy csóró vagyok... – szólalt meg végül.

Harry és Hermione egymásra néztek. Egyikük sem tudta, mit mondjon erre.

– Ez a baj – folytatta Ron, még mindig a krumplira meredve. – Nem csodálom, hogy Fred és George pénzt akarnak keresni. Én is szívesen keresnék. Bár lenne egy furkászom...

– Legalább tudjuk, mit vegyünk neked karácsonyra – tréfálkozott Hermione; s mivel Ron ettől sem derült fel, így folytatta: – Gondolj arra, hogy vannak rosszabb dolgok is. Neked legalább nem hólyagos a kezed. –

Hermione alig tudta megfogni a kést és a villát, annyira merevek és dagadtak voltak az ujjai. – Gyűlölöm azt a firkászt! – fakadt ki. – Megfizetek neki, hogyha belegebedek is!

Hermione egész héten kapta az újabb és újabb gyűlölködő leveleket. Hagrid tanácsát követve nem bontotta fel őket, de nem egy ismeretlen haragosa rivallót küldött neki. A bősz levelek ott helyben az asztalnál felrobbantak, és sértéseket vágtak Hermione fejéhez, az egész iskola füle hallatára. Most már azok is tudtak az állítólagos Harry-Krum-Hermione háromszögről, akik nem olvasták a Szombati Boszorkány cikkét. Harry úgy érezte, még a nevét se mondta ki annyiszor életében, mint most pár nap alatt azt a mondatot, hogy „Nem, Hermione nem a barátnőm”.

– Egyszer ezt a témát is megunják – vigasztalta Hermionét. – Azt se emlegetik már, amit Rita Vitrol annak idején rólam írt.

– Azt szeretném tudni, hogyan hallgatja ki az a nő a magánbeszélgetéseimet, amikor ki van tiltva a Roxfortból! – hadarta dühösen Hermione.

A következő sötét varázslatok kivédése óra után Hermione a teremben maradt, hogy megkérdezzen valamit Mordon professzortól. A többiek alig várták, hogy kiszabaduljanak a teremből; Mordon olyan kemény tesztnek vetette alá ártás-elhárítási készségüket, hogy a legtöbben még a szünetben is viselték a nyomát. Harryt telibe találta egy rángófülrontás, úgyhogy jó ideig a fejére szorított tenyérrel kellett sétálnia.

– Rita nem használ láthatatlanná tévő köpenyt! – zihálta Hermione öt perccel később, miután a bejárati csarnokban utolérte barátait, s lehúzta Harry egyik kezét a füléről. – Mordon azt mondja, a második próbánál nem látta Ritát a zsűri asztala mellett, de még a tó közelében se.

– Hermione, hallgatnál rám, ha arra kérnélek, hogy ejtsd ezt a témát? – kérdezte Ron.

– Nem! – vágta rá elszántan Hermione. – Ki fogom deríteni, hogyan hallgatott ki minket Viktorral! És hogyan hallgatta ki Hagridékat!

– Lehet, hogy poloskát rakott rád... – találgatott Harry.

– Poloskát? – csodálkozott Ron. – Mi az, valami bogárvarázslat?

Harry rövid előadásba kezdett a lehallgatókészülékekről. Ronnak nagyon tetszett a dolog, de Hermione a szavába vágott:

– Ti képtelenek vagytok elolvasni A Roxfort történetét?

– Minek olvasnánk el? – vonogatta a vállát Ron. – Ha valami érdekel, megkérdezünk téged. Te kívülről tudod az egész könyvelt.

– Azok a pótdolgok, amiket a muglik varázslat helyett használnak – a számítógép, a radar meg a többi – mind csütörtököt mondanak a Roxfort közelében, annyira telítve van a légkör mágikus rezgésekkel. Nem, Rita valamilyen bűbájjal hallgatózik, biztos vagyok benne... Csak rá tudnék jönni, hogy mi a módszere... húúú, ha valami törvénytelen varázslatot űz, akkora botrányt csinálok...

– Nincs elég bajunk? – csóválta a fejét Ron. – Muszáj most még bosszúhadjáratot is indítanunk Rita Vitrol ellen?

– Nem kértem, hogy segíts! – vágott vissza Hermione. – Egyedül is boldogulok!

Azzal felmasírozott a márványlépcsőn, és még csak hátra se nézett többet. Harry a nyakát tette volna rá, hogy a könyvtárba megy.

– Mibe fogadunk – szólt Ron –, hogy mire előkerül, készen lesznek az UTÁLJUK EGYÜTT RITA VITROLT! kitűzők?

Hermione azonban később sem kérte meg Ront és Harryt, hogy segítsenek neki bosszút állni Rita Vitrolon. A két fiú már csak azért is hálás volt ezért, mert a húsvéti szünetet megelőző hajrában annyi tanulnivaló zúdult a nyakukba, hogy több volt mint elég. Harry őszintén csodálta Hermionét, hogy temérdek más dolga mellett még a mágikus kémkedés módszereinek kutatására is marad ereje. Ő maga már pislogni is alig tudott, mire végzett a házi feladatokkal. Az élelemcsomagokat ennek ellenére továbbra is rendszeresen küldte a hegyi barlangba Siriusnak. Nyári élményei alapján jól tudta, milyen borzalmas érzés szüntelenül éhesnek lenni. A csomagba néha levelet is dugott, de csak hogy tudassa Siriusszal: nem történt semmi különös, még mindig várják Percy válaszát.

Hedvig csak a húsvéti ünnepek végén tért vissza. Percy levelén kívül három húsvéti tojás is előkerült a csomagból – Mrs Weasley ajándéka. Harryé és Roné sárkánytojás méretű volt, és finom házi karamellát rejtett. Hermionéé viszont egy tyúktojásnál is kisebb volt. A lánynak le is görbült a szája, mikor meglátta.

– Édesanyád nem olvassa véletlenül a Szombati Boszorkányt? – kérdezte csendesen.

– De igen – felelte nagy csámcsogás közepette Ron. – Járatja a receptek miatt.

Hermione szomorúan nézett a törpe tojásra.

– Nézzük meg, mit írt Percy! – javasolta gyorsan Harry, hogy kizökkentse a lányt mélabújából.

Percy válasza rövid és barátságtalan volt:

Ahogy azt a Reggeli Prófétának is már számtalanszor elmondtam, Mr. Kupor megérdemelt pihenését tölti. Rendszeresen küldi az instrukcióit bagolyposta útján. Nem, személyesen nem találkoztam vele, de talán elhiszed nekem, hogy megismerem a saját főnököm kézírását. Éppen elég dolgom van anélkül is, hogy folyton ezeket a légből kapott pletykákat kelljen cáfolnom. Nagyon kérlek, a jövőben kímélj meg az ostoba kérdéseidtől. Kellemes húsvéti ünnepeket.

A tanév utolsó harmadának kezdete máskor azt jelezte, hogy elérkezett az évad utolsó kviddicsmeccsét megelőző kemény edzések ideje. Idén ezzel szemben Harrynek a Trimágus Tusa harmadik próbájára kellett volna készülnie – csakhogy még mindig nem tudta, milyen feladat vár rá. Május utolsó hetében aztán az egyik átváltoztatástan-óra után McGalagony professzor magához intette őt.

– Ma este kilenc órakor jelenjen meg a kviddicspályán, Potter – közölte vele a tanárnő. – Mr. Bumfolt elmondja maguknak, mit kell tudniuk a harmadik próbáról.

Így hát aznap este fél kilenckor Harry magukra hagyta barátait a Griffendél-toronyban, és útnak indult a kviddicspálya felé. A bejárati csarnokon átvágva találkozott Cedrickel, aki épp akkor ért fel a Hugrabug klubhelyiségéből.

– Te mit tippelsz, mi lesz? – kérdezte Cedric, miután leballagtak a bejárati lépcsőn, és elindultak a sötét, felhős ég alatt. – Fleur esküszik rá, hogy valami kincset kell megtalálnunk föld alatti járatokban.

– Az nem lenne rossz – felelte Harry, és arra gondolt, hogy csak kérnie kellene egy orrontó furkászt Hagridtól, az elvégezné helyette a munkát.

A sötét pázsitot taposva leballagtak a kviddicsstadionig, majd a lelátók között áthaladva besétáltak a küzdőtérre. Cedric egyszerre megtorpant.

– Mit műveltek a pályánkkal? – fakadt ki felháborodva.

A kviddicspálya nem volt többé lapos és sima. Mintha valaki keresztülkasul hosszú, alacsony falakat épített volna rajta.

– Ezek sövények – állapította meg Harry, miután szemügyre vette a legközelebbi falat.

– Szervusztok! – zendült egy vidám férfihang.

Ludo Bumfolt állt a pálya közepén, Krum és Fleur társaságában. Harry és Cedric elindultak feléjük a sövényfalakon át.

Fleur mosolyogva nézett a közeledő Harryre, aki úgy tűnt, örökre belopta magát a szívébe azzal, hogy felhozta a húgát a tó fenekéről.

– Na, mit szóltok hozzá? – szólt vidoran Bumfolt, miután Harry és Cedric az utolsó sövényen is átkecmeregtek. – Szépen nőnek, igaz? Hagrid ápolása mellett egy hónap múlva már hat méter magasak lesznek. Ne féljetek – tette hozzá nevetve, mikor látta Harry és Cedric savanyú arcát –, a próba után helyreállítjuk a kviddicspályátokat. No de térjünk a lényegre. Gondolom, rájöttetek, mit építünk itt nektek.

Néhány másodpercig senki nem szólt. Aztán...

– Labirintust – morogta Krum.

– Úgy van! – rikkantotta Bumfolt. – Labirintust. A harmadik feladat tulajdonképpen pofonegyszerű. Elhelyezzük a Trimágus Kupát a labirintus közepén. Az a bajnok, aki elsőnek megérinti, maximális pontszámot kap.

– Sak be kell menni á lábirhintus közepébe? – kérdezte Fleur.

Bumfolt előre-hátra hintázott a talpán.

– Azért nem lesz az olyan egyszerű – felelte kedélyesen. – Akadályokat helyezünk el. Hagridtól kapunk néhány mágikus lényt... meg kell törnötök néhány varázst... szóval mindenféle ilyesmi. A két bajnok, aki vezet a versenyben, némi előnnyel indulhat. – Bumfolt rámosolygott Harryre és Cedricre. – Azután Viktor Krum következik, és végül Delacour kisasszony... De mindenkinek lesz esélye a győzelemre, hiszen az akadályokat is le kell majd küzdeni. Jó mulatság lesz, elhiszitek?

Harry el tudta képzelni, miféle mágikus lényeket fog felhajtani Hagrid egy ilyen esemény alkalmából, s ezért valahogy az volt az érzése, hogy a dolog egyáltalán nem lesz jó mulatság. Ennek ellenére udvariasan bólogatott, akárcsak a többiek.

– Akkor ezt meg is beszéltük... Ha nincs kérdésetek, visszatérhetünk a kastélyba. Egy kicsit hűvös van...

Kacskaringós úton elindultak kifelé a labirintusból. Bumfolt rögtön Harry mellé szegődött. Harry sejtette, hogy a főosztályvezető ismét a segítségét próbálja majd rátukmálni. Mielőtt azonban erre sor kerülhetett volna, Krum megütögette Harry vállát.

– Lehet beszélni veled?

– Oh, persze – felelte meglepetten Harry. – Megyünk sétálni?

– Rendben – egyezett bele Harry ébredező kíváncsisággal. Bumfolt kissé nyugtalannak tűnt.

– Megvárlak, Harry, rendben?

Harry elfojtott egy mosolyt.

– Köszönöm, Mr. Bumfolt, de nem szükséges – felelte. – Visszatalálok a kastélyba.

A stadionból kiérve Krum nem a durmstrangos hajó irányába indult tovább, hanem a Tiltott Rengeteg felé.

– Miért megyünk erre? – kérdezte Harry, mikor elhaladtak Hagrid kabinja és a beauxbatons-os kocsi között.

– Nem akarok, hogy senki halljon – felelte kurtán Krum.

Végül elértek egy jól belátható kis területet, nem messze a beauxbatons-os lovak karámjától. Ott Krum megállt, és szembefordult Harryvel.

– Tudni akarok – szólt mogorván –, hogy mi van te és Hermijjóni között.

Harry, aki a nagy titokzatoskodás után ennél komolyabb kérdésre számított, meghökkenve nézett fel Krumra.

– Semmi – felelte. Krum azonban továbbra is sötéten nézett rá. Harry most egyszerre ismét kicsinek érezte magát a durmstrangos fiú mellett, s úgy döntött, bővebben kifejti a választ. – Barátok vagyunk. Nem járok Hermionéval, soha nem is jártam vele. Vitrol találta ki az egészet.

Krum bizalmatlanul méregette Harryt. – Hermijjoni sokszor beszél rólad – morogta.

– Azért, mert barátok vagyunk – felelte Harry.

Hihetetlenül abszurdnak érezte, hogy itt áll az erdő szélén Viktor Krummal, a világhírű kviddicsjátékossal, és egy ilyen beszélgetést folytat vele. Olyan volt, mintha Krum egyenrangú partnernek, komoly vetélytársnak tekintené őt...

– Ti nem... ti soha...

– Nem – jelentette ki határozottan Harry.

Krum ettől egy kicsit mintha jobb kedvre derült volna. Néhány másodpercig Harry arcába bámult, majd így szólt:

– Nagyon jól repülsz. Néztem az első próbán.

Harry szélesen elvigyorodott, és egyszerre sokkal magasabbnak érezte magát.

– Kösz – felelte. – Én pedig láttalak a Világkupadöntőn. Az a Vronszkij-műbukás...

Ekkor azonban valami megmozdult Krum háta mögött a fák árnyékában. Harry, aki túlságosan is jól tudta, miféle lények ólálkodnak a Tiltott Rengetegben, ösztönösen megragadta Krum karját, és a fák felé fordította a fiút.

– Mi az?

Harry némán megrázta a fejét, és arra a pontra meredt, ahol a mozgást látta. Közben kezét a talárja zsebébe süllyesztette, és kitapogatta varázspálcáját.

Egyszerre megzörrent az avar, és rögtön utána egy ember tántorgott ki egy öles tölgyfa törzse mögül. Az első pillanatban Harry nem ismerte meg... aztán rádöbbent, hogy Mr. Kupor az.

Kupor úgy festett, mintha legalább egy hete úton lenne. Talárja szakadt és véres volt a térdénél, borostás, nyúzott arcán horzsolások és sebek éktelenkedtek. Máskor oly ápolt haja és bajusza most igencsak mosásra és vágásra szorult. Megdöbbentő külseje azonban semmi volt ahhoz képest, ahogyan viselkedett. Szüntelenül motyogott és gesztikulált – mintha egy olyan emberhez beszélt volna, akit csak ő lát. Erősen emlékeztette Harryt arra a vén csavargóra, akit egy londoni utcán látott, mikor egyszer Dursleyék magukkal vitték vásárolni.

Az az öregember is buzgón beszélgetett a semmivel. Petunia néni rögtön átvonszolta Dudleyt az utca túloldalára, hogy elég nagy ívben el tudják kerülni a csavargót, Vernon bácsi pedig utána hosszú szónoklatban kifejtette a családnak, mit kellene szerinte csinálni a koldusokkal és a csavargókkal.

– Nem volt ő is a zsűriben? – kérdezte Krum Kuporra meredve. – Nem jött ő a ti minisztériumból?

Harry bólintott, majd némi habozás után elindult Mr. Kupor felé. A férfi ügyet sem vetett rá; folytatta monológját, amit egy fához intézett:

– ...és ha azzal is megvan, Weatherby, akkor küldjön egy baglyot Dumbledore-nak. Tájékoztassa Karkarov legutóbbi üzenetéről, miszerint a Durmstrang tizenkét tanulóval képviseli magát a tusán...

– Mr. Kupor – szólította meg óvatosan Harry.

– ...aztán küldjön baglyot Madame Maxime-nak is. Felteszem, ő is több tanulót kíván majd hozni most, hogy Karkarov kerek egy tucatra módosította a keretlétszámot... Legyen szíves, intézkedjen ezekben az ügyekben, Weatherby. Rendben? Rendben? Rend... – Mr. Kupor kiguvadt szemmel nézte a fát, és hangtalanul tovább motyogott neki. Azután megtántorodott, és térdre rogyott.

– Mr. Kupor? – szólította meg emelt hangon Harry. – Mi történt önnel?

Kupor szeme kifordult. Harry hátranézett Krumra, aki követte őt az erdő szélére, s most megrökönyödve bámulta Kuport.

– Mi a baja neki?

– Fogalmam sincs – dünnyögte Harry. – Figyelj, menj fel a kastélyba, és szólj...

– Dumbledore! – hörögte hirtelen Kupor, azzal megmarkolta Harry talárját. Lehúzta öt magához, bár szeme valahova Harry feje fölé meredt. – Beszélnem... kell... Dumbledoreral...

– Rendben – bólogatott Harry – Álljon fel, Mr. Kupor, akkor felkísérjük a...

– Ostoba... ostobaságot... csináltam... – suttogta Kupor. Minden jel arra mutatott, hogy megháborodott. Szeme kidülledt és szüntelenül forgott, nyitott szájából az állára csorgott a nyál. Látszott, hogy minden egyes szóért iszonyúan meg kell küzdenie. – El kell... mondanom... Dumbledore-nak...

– Álljon fel, Mr. Kupor – mondta hangosan és érthetően Harry. – Álljon fel, akkor elkísérjük Dumbledore-hoz.

Kupor szeme most Harryre fordult. – Te... ki vagy? – lehelte.

– Az iskola egyik diákja – felelte Harry, és segítségre várva Krum felé fordult. Krum azonban csak állt, s kimondottan riadtnak tűnt.

– Nem vagy... az... nem vagy az övé? – suttogta Kupor, s álla petyhüdten leereszkedett.

– Nem – felelte Harry, anélkül, hagy a leghalványabb fogalma lett volna róla, kiről beszél Kupor.

– Dumbledore-é?

– Igen – felelte Harry.

Kupor most még közelebb húzta őt magához. Harry megpróbálta kiszabadítani a talárját, de Kupor görcsösen markolta.

– Figyelmeztesd... Dumbledore-t...

– Ha elenged, idehozom Dumbledore-t – mondta Harry. – Engedjen el, Mr. Kupor, és idehozom...

– Köszönöm, Weatherby, és ha elintézte, kérnék egy csésze teát. Hamarosan megérkezik a nejem és a fiam – este koncertre megyünk Mr. és Mrs Caramellel. – Kupor egyszerre ismét folyékonyan beszélt; megint a fának szónokolt, és keresztülnézett Harryn, aki meglepetésében észre sem vette, hogy Kupor elengedte a talárját. – Igen, a fiam nemrég tizenkét tantárgyból szerzett RBF-et, nagyon derék, igen, köszönöm, igen, büszke vagyok rá. Jut eszembe, kérem, hozza be nekem az andorrai mágiaügyi minisztertől jött jegyzéket. Azt hiszem, ma lesz időm megfogalmazni egy vázlatot...

– Te maradj itt vele! – fordult Krumhoz Harry. – Majd én felmegyek Dumbledore-ért. Én gyorsabban megtalálom, tudom hol a szobája...

– Ez őrült... – szólt nyugtalanul Krum, és Kuporra meredt, aki még mindig magyarázott a fának, amit Percynek vélt.

– Csak maradj itt mellette – ismételte Harry, és felállt. A mozdulatra azonban Kupor újabb hirtelen váltással reagált – belekapaszkodott Harry térdébe, és visszahúzta őt a földre.

– Ne... hagyj... itt – suttogta, s szeme ismét kiguvadt. – Megszöktem... fegyelmeztetni... szólnom kell... Dumbledore kell... miattam... az én bűnöm... Bertha... meghalt... minden... az én hibám... a fiam... miattam... szólj Dumbledore-nak... Harry Potter... a Sötét Nagyúr... erősebb... Harry Potter...

– Idehozom Dumbledore-t, ha elenged, Mr. Kupor! – szólt Harry, és Krum felé kapta a fejét. – Légy szíves, segíts!

Krum szorongó arccal közelebb lépett, és leguggolt Kupor mellé.

– Csak tartsd itt! – mondta Harry, és kiszabadította magát a férfi kezéből. – Hozom Dumbledore-t.

– Sietsz! Gyorsán! – kiáltott utána Krum. Harry akkor már eltávolodott az erdőtől, és felfelé rohant a sötét lankán. A park néptelen volt. Bumfolt, Cedric és Fleur eltűntek. Harry felszökkent a bejárati lépcsőn, beszaladt a tölgyfa ajtón, és már róttá is márványlépcső fokait. A második emeletet célozta meg.

Öt perccel később lefékezett egy kihalt folyosószakasz közepén a falnál álló magas kőszörny előtt. – Cit-citrompor! – zihálta a szobornak.

Ezzel a jelszóval lehetett bejutni a Dumbledore rezidenciájához vezető rejtett lépcsőre – legalábbis két évvel korábban ezzel lehetett. A jelszó időközben megváltozhatott, mivel a kőszörny nem kelt életre, és nem ugrott félre – csak állt, és fenyegetően meredt Harryre.

– Mozdulj már! – kiabált rá Harry. – Gyerünk!

A Roxfortban azonban még soha semmi nem mozdult meg csak attól, hogy Harry rákiáltott; tudta, hogy hiába próbálkozik. Jobbra-balra végignézett az üres folyosón. Lehet, hogy Dumbledore a tanáriban van? Rohanni kezdett a lépcső felé...

– Potter!

Harry lefékezett, és megfordult.

Piton érkezett le a kőszörny mögötti rejtett lépcsőn. A fal éppen bezárult mögötte, amikor magához intette Harryt.

– Mit keresel itt, Potter?

– Beszélnem kell Dumbledore professzorral! – hadarta futás közben Harry, majd becsúszva megállt Piton előtt. – Mr. Kupor van itt... előkerült... az erdőnél van... beszélni akar...

– Mi ez a zagyvaság? – mordult rá Piton. – Miket fecsegsz itt össze?

– Mr. Kupor! – harsogta bele a tanár arcába Harry. – A minisztériumból! Valami baja van – ott ül az erdő szélén, és Dumbledoreral akar beszélni! Mondja meg a jelszót, és...

– Az igazgató úr nem ér rá, Potter – szólt gonosz mosollyal Piton.

– Szólnom kell neki! – tajtékzott Harry.

– Süket vagy, Potter?

Pitonról lerítt, hogy módfelett élvezi a helyzetet.

– Figyeljen – zihálta dühösen Harry. – Kupor beteg... nincs eszénél... azt mondja, figyelmeztetni akarja...

Piton háta mögött most megnyílt a fal, és feltűnt Dumbledore. Hosszú, zöld tálár volt rajta, s arcán érdeklődő mosoly ült.

– Valami gond van? – kérdezte, tekintetét Piton és Harry között járatva.

– Professzor úr! – Harry fürgén megkerülte Pitont, mielőtt az megszólalhatott volná. – Itt van Mr. Kupor – lent az erdő szélén! Beszélni akar önnel!

Értetlenkedő kérdésekre számított, de nagy megkönnyebbülésére Dumbledore-nak elég volt ennyi információ.

– Vezess oda! – mondta, és sebes léptekkel követte Harryt, faképnél, azaz kőszörnynél hagyva Pitont, aki savanyú képével most kétszer olyan csúfnak tűnt, mint egyébként.

– Mit mondott Mr. Kupor, Harry? – kérdezte Dumbledore, mikor már a márványlépcsőn jártak.

– Azt, hogy figyelmeztetni akarja önt... hogy valami szörnyű dolgot csinált... a fiáról beszélt... meg Bertha Jorkinsról... és – és Voldemortról... azt mondta, Voldemort most megerősödött...

– Nocsak... – dörmögte Dumbledore, és megszaporázta lépteit. Időközben kiértek az éjsötét parkba.

– Nagyon furcsán viselkedik – folytatta Harry, a professzor mellett loholva. – Mintha nem is tudná, hol van. Azt hiszi, ott van vele Percy Weasley, és magyaráz neki, aztán hirtelen átvált, és önt hívja... Ott hagytam Viktor Krumot, hogy őrizze.

– Igen? – kérdezett rá élesen Dumbledore, és még hosszabbra nyújtotta lépteit. Harrynek most már tényleg szaladnia kellett, hogy ne maradjon le. – Más is látta Mr. Kuport?

– Nem – zihálta Harry. – Csak ketten voltunk Krummal. Mr. Bumfolt előtte a harmadik próbáról beszélt nekünk, de addigra már elment. Mi ott maradtunk Krummal, és egyszer csak kijött az erdőből Mr. Kupor...

– Hol vannak? – kérdezte Dumbledore, mikor megpillantották a beauxbatons-os kocsi sötét körvonalait.

– Arra – Harry megelőzte Dumbledore-t, hogy mutassa az utat. Kupor hangját már nem hallotta, de pontosan emlékezett a helyre; nem messze a beauxbatons-os kocsin túl álltak... valahol itt...

– Viktor! – kiáltotta Harry.

Senki nem felelt.

– Itt voltak – fordult Dumbledore-hoz Harry. – Valahol itt, ez egészen biztos...

– Lumos – szólt Dumbledore, és felemelte világító pálcáját. A fény lassan végigpásztázott a fák törzsén és a talajon, s végül két lábra esett.

Harry és Dumbledore odasiettek. Krum volt az; mozdulatlanul feküdt a földön, de lélegzett. Mr. Kupornak nyoma sem volt. Dumbledore Krum fölé hajolt, és felhúzta a fiú szemhéját.

– Elkábították – szólt csendesen. Félhold alakú szemüvege megcsillant a pálca fényében, ahogy szemügyre vette a közeli fákat.

– Hívjak segítséget? – ajánlkozott Harry. – Szóljak Madam Pomfreynak?

– Nem kell – felelte gyorsan Dumbledore. – Maradj itt.

Maga elé emelte pálcáját, Hagrid kunyhójára mutatva vele. Harry nézte, mit csinál. A pálca hegyéből kísértetmadarat idéző ezüstös valami röppent a fák közé. Dumbledore most újra Krum fölé hajolt, a fiúra szegezte pálcáját, és ezt mormolta:

– Stimula.

Krum kinyitotta a szemét, és kábán körülnézett. Miután meglátta Dumbledore-t, megpróbált felülni, de az igazgató a vállára tette a kezét, szelíden visszanyomva őt a földre.

– Megtámadott! – motyogta Krum, és egyik kezét a fejéhez emelte. – Bolond öregember megtámadott! Megfordultam nézni, hol van Potter, és hátulról megtámadott!

– Maradj nyugton még egy percig! – szólt rá Dumbledore.

Súlyos léptek zaja ütötte meg a fülüket, és néhány másodpercre rá kibukkant a fák közül Hagrid. Kezében nyílpuskát szorongatott, sarkában ott loholt Agyar.

– Professzor úr! – szólt kerekre tágult szemmel. – Harry... Mi történt?

– Hagrid, kérlek, hívd ide Karkarov professzort – utasította Dumbledore. – Megtámadták a bajnokát. Majd azonnal riaszd Mordon professzor urat...

– Nem kell, Dumbledore – recsegte egy rekedt hang. – Itt vagyok.

Mordon bicegett feléjük, botjára támaszkodva, világító pálcával a kezében.

– A pokolba ezzel a lábbal... – dörmögte bosszúsan. – Mi történt? Piton Kuport emlegette...

– Kuport? – csodálkozott Hagrid.

– Kérlek, hívd Karkarovot! – szólt rá élesen Dumbledore. – Persze... megyek, professzor úr...

Hagrid sarkon fordult, és Agyarral együtt eltűnt a fák között.

– Nem tudom, hova tűnt Barty Kupor – szólt Dumbledore –, de feltétlenül meg kell találnunk.

– Értem – recsegte Mordon, és felemelt pálcával elbicegett az erdő mélye felé.

A következő néhány pere néma várakozással telt. Végül felhangzott Hagrid lépteinek jellegzetes zaja, és megjelent a vadőr, nyomában Karkarovval. Utóbbi fényes, ezüstszürke bundáját viselte; arca sápadt volt, és felindultságot tükrözött.

– Mi ez!? – bődült fel, mikor megpillantotta Dumbledore-t, Harryt és köztük a földön fekvő Krumot. – Mi folyik itt?

Krum fejét dörzsölgetve felült.

– Megtámadtak! – panaszolta. – Kupor vagy hogy is hívja...

– Kupor támadott meg? Kupor? A Trimágus-zsűri tagja? – Igor... – kezdte Dumbledore, de Karkarov felháborodva kihúzta magát, és a szavába vágott:

– Aljas csalás! – ordította Dumbledorera mutatva. – Összeesküvés! Maga meg a minisztere csapdába csaltak! Ez nem tisztességes verseny! Azzal kezdte, hogy becsempészett egy kiskorút a bajnokok közé! Most pedig a minisztériumi cinkostársa megpróbálja likvidálni az én bajnokomat! Alattomos, becstelen ármánykodás! Építsük a nemzetközi varázslókapcsolatokat? Újítsuk fel a barátságot, felejtsük el a régi sérelmeket? Hát ez a véleményem magáról meg az üres szólamairól, Dumbledore!

Karkarov odaköpött Dumbledore lába elé. Hagrid egyetlen gyors mozdulattal torkon ragadta Karkarovot, a magasba emelte, és nekiszegezte a legközelebbi fatörzsnek.

– Kérjen bocsánatot! – bődült rá a hörgő férfira.

– Hagrid! Engedd el! – csattant rá villogó szemmel Dumbledore.

Hagrid eleresztette Karkarov torkát. A férfi lehuppant a földre, és összeroskadt, mint egy zsák. A fáról néhány gally és levél potyogott a fejére.

– Hagrid, most kísérd fel Harryt a kastélyba – szólt parancsoló hangon Dumbledore.

A felindultságtól ziháló vadőr sötét pillantást vetett Karkarovra.

– Nem lenne jobb, ha itt maradnék ön mellett?

– Felkíséred Harryt a kastélyba! – ismételte szigorúan Dumbledore. – Egyenesen felviszed a Griffendél-toronyba. Harry – te pedig ott maradsz. Minden dolgod – minden levél, amit esetleg küldeni akarsz – várhat holnap reggelig, megértetted?

– A... igen – felelte elképedve Harry. Dumbledore olvas a gondolataiban? Pontosan ez járt a fejében: hogy első dolga lesz értesíteni Siriust a történtekről.

– Agyart itt hagyom, igazgató úr – szólt Hagrid, le sem véve fenyegető pillantását Karkarovról, aki még mindig ott hevert bundájába gabalyodva a fa gyökerei között. – Agyar, maradsz! Gyerünk, Harry.

A beauxbatons-os kocsi mellett elhaladva a kastély felé vették az irányt. Hagrid csak akkor szólalt meg, amikor már a tónál jártak.

– Hogy merészel így beszélni... – füstölgött. – Hogy meri rágalmazni Dumbledore-t! Ő soha nem tenne ilyet! Még hogy becsempészett téged a versenybe! Hiszen aggódik érted! Sose volt még ilyen komor, mint mostanában... És beléd meg mi ütött? – mordult rá hirtelen Harryre, aki döbbenten nézett fel rá. – Hogy jut eszedbe elcsászkálni azzal a sötét képű Krummal? Az egy durmstrangos, Harry! Meg is átkozhatott volna! Semmit nem tanultál Mordontól? Hagyod, hogy elcsalogasson a vaksötét erdőbe...

– Krum nem akart semmi rosszat! – vágott a szavába Harry. – Esze ágában se volt megátkozni, csak beszélni akart velem Hermionéról...

– Hozzá is lesz néhány szavam – dohogott Hagrid a bejárati lépcsőket taposva. – Legjobb, ha messze elkerülitek az egész külföldi bandát. A kutyámat se bíznám rá egyikre se!

– Azért Madame Maxime-mal egész jól elvoltál – jegyezte meg epés-ingerülten Harry.

– Ne beszélj nekem arról a némberről! – Hagrid olyan fenyegető arcot vágott, hogy Harry összerezzent ijedtében. – Alattomos, kétszínű fehérnép! Most megint jön, törleszkedik, mint a macska-hát persze, mert ki akarja szedni belőlem, mi lesz a harmadik próbán. Hah! Ismerem én a fajtáját!

Harry egyenesen megkönnyebbült, mikor a Kövér Dámához érve elbúcsúzhatott a háborgó kedélyű Hagridtól. Alig várta, hogy beszámolhasson barátainak különös kalandjáról. Sietve bemászott hát a portrélyukon, és nyomban megcélozta a félreeső asztalt, ahol Ron és Hermione vártak rá.

Huszonkilencedik fejezet

Az álom

– Két lehetőség van – szólt homlokráncolva Hermione. – Vagy Mr. Kupor támadta meg Viktort, vagy valaki más támadta meg mindkettőjüket, amikor Viktor nem figyelt oda.

– Biztos, hogy Kupor volt – vágta rá Ron. – Különben miért tűnt volna el? Megtámadta Krumot, és kereket oldott.

– Nem hinném – rázta a fejét Harry. – Nagyon ki volt készülve... Járni is alig tudott, nemhogy dehoppanálni vagy ilyesmi.

Hermione bosszúsan felnyögött.

– Hányszor kell még elmondanom, ti fafejűek: a Roxfort területén nem lehet dehoppanálni!

– Na jó, mondok mást! – szólt izgatottan Ron. – Krum megtámadta Kuport – nem, nem, várjatok –, aztán elkábította saját magát!

– Mr. Kupor pedig köddé vált, igaz? – fintorgott Hermione.

– Ja, tényleg...

Harry, Ron és Hermione másnap már hajnalban felkeltek, és a bagolyházba siettek, hogy elküldjék a levelet Siriusnak. Most az ablaknál álltak, és a ködlépte parkot bámulták. Arcuk sápadt, szemük karikás volt, mivel késő éjszakáig beszélgettek.

– Ismételjük el még egyszer! – vetette fel Hermione. – Pontosan mit mondott Mr. Kupor?

– Mondom, hogy összefüggéstelenül beszélt! – csóválta a fejét Harry. – Dumbledore-t akarta figyelmeztetni valamire.

Bertha Jorkinsról azt állította, hogy meghalt. Ismételgette, hogy mindenről ő tehet... a fiát is említette.

– A fia haláláról tényleg ő tehet – jegyezte meg Hermione.

– Nem volt eszénél! – folytatta Harry. – Volt, amikor úgy emlegette a feleségét meg a fiát, mintha még élnének. De főleg Percynek magyarázott mindenféle hivatali dolgokat, mintha Ron bátyja ott lett volna.

– És... mit is mondott Tudodkiről? – kérdezte Ron.

– Hányszor mondjam még el... – sóhajtott fáradtan Harry. – Azt, hogy erősebb lett.

Egy darabig mindhárman hallgattak.

– De hát azt mondod, nem volt az eszénél – szólalt meg végül Ron. – Összevissza dumált, a fele csak agyrém volt... Akkor meg ez az egész...

Hangja elárulta, hogy ő se hiszi igazán, amit mond.

– Még akkor tűnt a legnormálisabbnak, amikor Voldemortról beszélt – szögezte le Harry, ügyet sem vetve Ron fájdalmas fintorára. – Alig bírta kipréselni magából a szavakat, de akkor legalább tudta, hol van, és mit akar. Erősködött, hogy beszélnie kell Dumbledoreral.

Harry hátat fordított az ablaknak, és a tetőgerendák felé bámult. Az ülőrudak lassan megteltek az éjszakai vadászatból visszatérő baglyokkal. A legtöbbnek egy-egy egér vagy pocok lógott a szájából.

– Ha Piton nem tartott volna fel – szólt keserűen Harry –, időben odaérhettünk volna. „Az igazgató úr nem ér rá, Potter... Miket fecsegsz itt össze?” Fájt volna neki, ha félreáll az útból!?

– Lehet, hogy direkt fel akart tartóztatni! – kapott a szaván Ron. – Várjatok csak... Milyen gyorsan érhetett le az erdőbe? Nem lehet, hogy megelőzött titeket?

– Ha denevérré tud válni, akkor lehet – felelte Harry. – Egyébként nem hiszem.

– El tudom képzelni róla... – dörmögte Ron.

– Beszélnünk kell Mordon professzorral! – jelentette ki Hermione. – Meg kell tudnunk, megtalálta-e Mr. Kuport.

– Ha nála volt a Tekergők Térképe, akkor könnyen ráakadhatott – mondott végre valami biztatót is Harry.

– Feltéve, hogy Kupor még nem hagyta el a Roxfort birtokot... – töprengett Ron. – Mert ugye a térkép csak a...

– Csss! – intette le Hermione.

Valaki közeledett a bagolyház felé. Nem is egyvalaki, hanem két ember – Harry jól hallotta a beszélgetésüket.

– ...ez zsarolás, erre nagyon ráfázhatunk...

– Figyelj, ha a szép szóra nem hallgat, akkor muszáj bekeményítenünk. Biztos nem örülne neki, ha a Mágiaügyi Minisztériumban megtudnák, mit csinált...

– Fogd már fel, ha ezt leírod, az zsarolás!

– Akkor is aggódni fogsz, amikor megkapjuk tőle a zsák galleont?

A bagolyház ajtaja dörrenve kicsapódott, és belépett a Fred-George páros. Mikor megpillantották Harryéket, meg dermedtek.

Ron és Fred egyszerre szólaltak meg: – Mit csináltok itt? – kérdezték.

– Baglyot küldünk – felelte kórusban Harry és George.

– Ilyenkor? – csodálkozott Hermione és Fred. Fred elvigyorodott.

– Alkut ajánlok – mondta. – Nem faggatunk titeket, ha ti se faggattok minket.

Egy lepecsételt borítékot tartott a kezében. Harry kíváncsian rápillantott a levélre, de Fred – talán véletlenül, talán szándékosan – odább csúsztatta rajta az ujját, és eltakarta a címzést.

– A világért se akarunk feltartani titeket – szólt gúnyos udvariassággal, és színpadiasan meghajolva az ajtó felé mutatott.

Ron nem mozdult a helyéről.

– Kit akartok zsarolni? – kérdezte.

Fred arcáról eltűnt a vigyor. Harry George-ot figyelte – az előbb ikertestvérére sandított, aztán rámosolygott Ronra. – Nem kell betojni, csak vicceltem – felelte könnyedén.

– Nekem nem úgy tűnt – mondta Ron.

Fred és George összenéztek. Ezúttal Fred válaszolt:

– Egyszer már figyelmeztettek, Ron: ha ragaszkodsz a mostani orrodhoz, akkor ne üsd bele a dolgainkba. Nem mintha érdemes lenne ragaszkodni hozzá...

– Ha zsarolni akarsz valakit, ahhoz nekem is közöm van – makacskodott Ron. – George-nak igaza van – erre nagyon ráfázhattok.

– Mondom, hogy csak vicceltem.

E szavakkal George odalépett Fredhez, kivette a kezéből a levelet, és hozzáerősítette azt az egyik iskolai gyöngybagoly lábához.

– Kezdesz úgy beszélni, mint a drága jó bátyánk. Ha így folytatod, a végén prefektus leszel.

– Nem leszek prefektus! – fortyant fel sértődötten Ron. George megfogta a gyöngybaglyot, az ablakhoz vitte, és a madár szárnyra kapott. George megfordult, és rávigyorgott Ronra.

– Akkor ne játszd a nagyokost. Na sziasztok!

Az ikrek magukra hagyták Harryt, Ront és Hermionét, akik kérdő tekintettel néztek egymásra.

– Lehet, hogy tudnak valamit a dologról? – suttogta Hermione. – Kuporról meg az egészről?

– Nem hiszem – felelte Harry. – Ha olyan komoly ügy lenne, biztos nem tartanák meg maguknak. Szólnának Dumbledore-nak.

Ron nyugtalanul pislogott.

– Mi van? – nézett rá Hermione.

– Az a baj... – kezdte tépelődve Ron. – Szóval szerintem nem biztos, hogy szólnának. Mostanában csak azon jár az eszük, hogyan kereshetnének pénzt. Feltűnt, amikor folyton velük mentem mindenhova, akkor... amikor...

– Amikor haragban voltunk – fejezte be helyette Harry. – Jó, pénzt akarnak, de hogy ezért zsaroljanak valakit...

– Komolyan gondolják azt a varázsvicces tervüket – csóválta a fejét Ron. – Először azt hittem, hogy csak anyát akarják bosszantani vele, de nem. Tényleg nyitni akarnak egy olyan csodabazárt. Egy év múlva végeznek a Roxfortban. Folyton azt szajkózzák, hogy el kell kezdeniük gondolkodni a jövőről, meg hogy apa nem tudja támogatni őket, és hogy valahonnan kezdőtőkét kell szerezniük.

Most Hermionét fogta el a nyugtalanság.

– Jó, de... törvényellenes dolgot azért biztos nem csinálnának.

Ron kétkedő arcot vágott.

– Gondolod? Nem épp arról híresek, hogy betartják a házirendet...

– De ez nem a házirend, hanem a törvény! – rémüldözött Hermione. – Zsarolásért nem büntetőfeladatot fognak kapni! Ron, szerintem szólnod kellene Percynek...

– Te meg vagy húzatva? – hüledezett Ron. – Percynek? Tudod, mit csinálna? Átmenne Kuporba, és feljelentené Fredéket! – Kibámult az ablakon, amelyen át George kiengedte a gyöngybaglyot, majd így szólt: – Gyertek, menjünk le reggelizni.

– Szerinted még korán van hozzá, hogy megkeressük Mordont? – kérdezte Hermione, miközben lefelé ballagtak a csigalépcsőn.

– Igen – felelte Harry. – Kiátkozna minket a csukott ajtón át, ha hajnalban felébresztenénk. Azt hinné, meg akarjuk gyilkolni álmában. Várjunk az első szünetig.

A mágiatörténet-óra sosem tűnt rövidnek, de ennyire hosszúnak is ritkán. Harry sűrűn pislogott Ron órájára (a sajátját már nem is hordta), de az megdöbbentően lassan járt – Harry biztosra vette, hogy az is az utolsókat rúgja. Mindhárman olyan fáradtak voltak, hogy legszívesebben ott helyben aludtak volna egyet. Még a mindig szorgosan jegyzetelő Hermione is a tenyerébe támasztotta fejét, és üres tekintettel bámult Binns professzorra.

Mikor aztán megszólalt a csengő, összeszedték magukat, és sietve elindultak a sötét varázslatok tanterem felé. Össze is találkoztak a teremből kilépő Mordonnal, akin ugyanaz a kimerültség látszott, amit ők is éreztek. A professzor normális szemével laposakat pislogott, s ez még jobban kiemelte arcának aszimmetriáját.

– Mordon tanár úr! – szólította meg Harry, mikor végre sikerült a zsúfolt folyosón az öreg varázsló közelébe férkőzniük.

– Szervusz, Potter – recsegte Mordon. Mágikus szemét néhány elhaladó elsőévesre szegezte, akik erre riadtan megszaporázták lépteiket. Mordon befordította szenét a fejébe, és a sarokig kísérte vele a csoportot – csak azután szólalt meg ismét:

– Menjünk be.

Félreállt, hogy beengedje Harryéket az üres terembe, majd követte őket, és becsukta maga után az ajtót. Harry bevezetés nélkül a tárgyra tért.

– Megtalálta Mr. Kuport, tanár úr?

– Nem – felelte Mordon, miközben a tanári asztalhoz bicegett. Leült, nyögve kinyújtotta falábát, és elővette laposüvegét.

– Használta a térképet? – érdeklődött Harry.

– De még mennyire! – bólintott Mordon, és meghúzta a laposüveget. – Követtem a példádat, Potter. Begyűjtőbűbájjal lehívtam magamhoz az erdőbe. De Kupor nem volt a térképen.

– Akkor mégiscsak dehoppanált? – kérdezte Ron.

– A Roxfort területén nem lehet dehoppanálni! – ismételte ingerülten Hermione. – Más módszerrel is eltűnhetett, igaz, tanár úr?

Mordon mágikus szeme fürkészve tekintett Hermionéra.

– Te is gondolkozhatnál az aurori pályáról – szólt. – Jól forog az eszed, Granger.

Hermione elpirult az örömtől.

– Láthatatlanná nem válhatott – töprengett hangosan Harry. – Attól még a térkép megmutatta volna. Ezek szerint elhagyta a birtokot.

– De vajon a saját akaratából? – tette fel a kérdést Hermione. – Vagy valaki kényszerítette?

– Tényleg! – kapott az ötleten Ron. – Lehet, hogy valaki érte ment seprűn, és elrepült vele.

Reménykedve nézett Mordonra, mintha leghőbb vágya lenne, hogy az neki is ajánlja az aurorszakmát.

– Az emberrablás is egy lehetőség – bólintott Mordon.

– Szóval úgy gondolja, hogy valahol Roxmortsban van? – kérdezte Ron.

– Akárhol lehet – rázta a fejét Mordon. – De itt nincs, az biztos.

Nagyot ásított, amitől az összes sebhely megnyúlt az arcán, és tágra nyíló, ferde szája látni engedte erősen hiányos fogsorát. Azután így szólt:

– Dumbledore mesélte, hogy szívesen nyomozgattok érdekes ügyekben, de most semmit nem tehettek Kuporért. A minisztérium kerestetni fogja, Dumbledore értesítette őket. Jobban teszed, Potter, ha a harmadik próbára koncentrálsz.

– Tessék? – kapta fel a fejét Harry. – Ja... igen...

Bumfolt előző esti tájékoztatója óta egyszer sem jutott eszébe a labirintus.

– Ha jól tudom, az ilyesmiben szakértő vagy – folytatta Mordon, borostás állát vakargatva. – Dumbledore szerint megoldottál már néhány hasonló feladatot. Állítólag már első osztályos korodban átverekedted magad egy sor akadályon, ami a bölcsek kövét őrizte.

– Akkor mi is segítettünk neki – jegyezte meg sietve Ron. – Hermione meg én.

Mordon szélesen elvigyorodott.

– Ha így áll a dolog – szólt –, segítsetek neki a felkészülésben, és akkor biztosan nyerni fog. De addig is... lankadatlan éberség, Potter. Lankadatlan éberség!

Ismét nagyot húzott a laposüvegből, és mágikus szeme az ablak felé fordult. Azon át látni lehetett a durmstrangos hajó árbocának csúcsát.

– Aztán ti ketten... – Normális szemét Ronra és Hermionéra szegezte. – Ti meg maradjatok Potter mellett, értem? Persze én is nyitva tartom a szemem, de... több szem többet lát.

Másnap reggel megérkezett Sirius válasza. Az iskolai bagoly ugyanabban a pillanatban ért asztalt, Harry előtt, amikor Hermione elé is leszállt egy macskabagoly, csőrében az aznapi Reggeli Prófétával. A lány elvette az újságot, és gyorsan végignézte az első pár oldal cikkeit. – Hah! Nem tud Kuporról! – szólt diadalmasan, majd ő is a levél fölé hajolt, hogy lássa, mit szól Sirius az esti eseményekhez.

Harry!

Hogy lehetsz ilyen könnyelmű, hogy a Tiltott Rengetegben sétálgatsz Viktor Krummal? Bagolyfordultával meg kell esküdnöd nekem, hogy ezentúl senkivel nem mész sehova sötétedés után. Van a Roxfortban valaki, aki az életedre tör. Nyilvánvaló, hogy Kuport távol akarták tartani Dumbledore-tól, és aki ezt akarta, talán ott ólálkodott a sötétben, néhány lépésnyire tőled. Meg is ölhetett volna.

A neved nem véletlenül került a Tűz Serlegébe. Az, aki a vesztedet akarja, mindenképp megpróbálja majd kihasználni az utolsó alkalmat. Maradj mindig Ron és Hermione mellett, ne hagyd el este a Griffendél-tornyot, és készülj a harmadik próbára. Gyakorold a kábítást és a lefegyverzést. Néhány igézést sem ártana megtanulnod. Kuporért semmit nem tehetsz.

Húzd meg magad, és kerüld a veszélyt. Várom a levelet, amiben a szavadat adod, hogy nem csavarogsz el többet.

Szipák

– Pont ő oktat ki engem a csavargásról? – szólt méltatlankodva Harry, miközben összehajtotta és zsebre dugta Sirius levelét. – Azok után, amit ő művelt roxfortos korában?

– Aggódik érted! – csattant rá szemrehányóan Hermione. – Ahogy Mordon és Hagrid is! Arra még nem gondoltál, hogy esetleg hallgatnod kéne rájuk?

– Év eleje óta senki se támadt meg – erősködött Harry. – Egy árva fenyegetést nem kaptam...

– Épp csak beledobta valaki a neved a Tűz Serlegébe – vágott vissza Hermione. – És nem azért, mert jót akart neked. Szipáknak igaza van, Harry. Talán csak el akarják altatni a gyanakvásodat. Lehet, hogy a harmadik feladat lesz a csapda.

– Idefigyelj! – szólt türelmét vesztve Harry. – Mondjuk, hogy Szipáknak igaza van, és valaki azért kábította el Krumot, hogy elrabolhassa Kuport. De akkor az a valaki ott volt a közelünkben, a fák között, nem? Mégis megvárta, amíg elmegyek, és csak akkor támadott. Ha én lennék a kiszemelt áldozat, szerinted ezt tette volna?

– Ha meggyilkol az erdőben, az nem tűnt volna balesetnek – vetette ellen Hermione. – Viszont, ha a próba során halsz meg...

– Krummal nem volt ilyen kíméletes a tettes – vitatkozott Harry. – Miért nem végzett mindkettőnkkel? Mindenki azt hitte volna, hogy párbajoztunk.

– Én sem értem, hogy mi történt, Harry – mondta könyörgő hangon Hermione. – Csak azt tudom, hogy sorozatban történnek gyanús dolgok, amiket nem lehet egy legyintéssel elintézni... Mordonnak igaza van... és Szipáknak is! El kell kezdened készülni a harmadik próbára. És írd meg azt a levelet Szipáknak! Ígérd meg neki, hogy nem kóborolsz el többet egyedül.

A roxforti birtok sosem csábította még annyira Harryt, mint most, amikor kastélyfogságra volt ítélve. A következő pár napban szabadideje egyik felét a könyvtárban töltötte, ahol használhatónak tűnő igézőket kerestek Ronnal és Hermionéval, a másik felét pedig üres tantermekben, ahova belopóztak gyakorolni. Mindenekelőtt a kábító átkot kellett elsajátítania, hiszen azt most készült először használni. Az átok gyakorlásához azonban Ron és Hermione önfeláldozására is szükség volt.

– Raboljuk el Mrs Norrist javasolta Ron a hétfői ebédszünetben, a bűbájtanterem padlóján fekve, miután Harry ötödször is elkábította és magához térítette. – Őt is kábíthatnád egy darabig. Vagy Dobbyt. Tényleg, Harry, Dobby boldogan vállalná. Még örülne is, hogy segíthet neked. Persze én is szívesen segítek – tette hozzá, miközben a fenekét dörzsölve feltápászkodott a földről –, csak már minden tagom fáj...

– Persze, mert mindig a párnák mellé esel! – pörlekedett vele Hermione, a távtaszító bűbáj gyakorlásához használt kispárnákat igazgatva. – Próbálj meg végre rendesen hanyatt esni!

– Ha elkábítanak, nem tudsz célozni, Hermione! – felelte mérgesen Ron. – Ha nem hiszed, próbáld ki nyugodtan!

– Ezt már eleget gyakoroltuk – jelentette ki sietve Hermione. – A lefegyverzés pedig menni fog, azt Harry már évekkel ezelőtt is tudta... Szerintem este el kellene kezdenünk az igézést.

Belepillantott a könyvtárban összeállított listába.

– Ez például jól hangzik – szólt. – Hátráltató ártás a neve. Ha minden igaz, lelassítja a rád támadó dolgokat. Ezzel fogjuk kezdeni.

Megszólalt a csengő. Kapkodva visszatömködték a kispárnákat Flitwick szekrényébe, és kiosontak a teremből.

– Vacsoránál találkozunk! – búcsúzott Hermione, és már szaladt is aritmetodika órára. Harry és Ron a Északi Torony felé indultak, Trelawney professzor szobája felé. A magas ablakokon beeső, vakító napfény széles aranysávokat festett a folyosó kövére. Az ég olyan ragyogó kék volt, mintha bezománcozták volna.

– Meg fogunk főni Trelawneynál – jegyezte meg Ron, mikor már az ezüstlétrához vezető csigalépcső fokait taposták. – Sosem oltja el azt a tüzet.

Jóslata beteljesedett. Az elsötétített toronyszobában rettenetes hőség volt; a tűzből felszálló illatok a szokottnál is töményebbnek tűntek. Harry kábultan odatámolygott az egyik elfüggönyözött ablakhoz, s amíg Trelawney professzor azzal volt elfoglalva, hogy kiszabadítsa az egyik lámpa ernyőjébe akadt kendőjét, résnyire kinyitotta az ablakot. Azután visszaült párnázott karosszékébe, és a simogató, hűvös fuvallat felé fordította arcát.

Trelawney professzor helyet foglalt szokásos székében, és hatalmas szemét körbehordozta a csoporton.

– Kedveseim – szólt –, lassan befejezzük csillagjóslástani tanulmányainkat. Ma azonban kiváló alkalom kínálkozik a Mars hatásának vizsgálatára, mivel a bolygó jelenleg igen érdekes elhelyezkedést mutat. Kérem, fordítsátok errefelé tekinteteteket. A fényre most nincs szükség...

Intett egyet pálcájával, s az asztali lámpák elaludtak. Immár a kandalló tüze volt az egyetlen fényforrás a szobában. Trelawney előrehajolt, és kiemelt a széke alól egy üvegburát a naprendszer miniatűr modelljével. A modell gyönyörű volt. Megvolt benne az égő nap, körülötte a kilenc bolygó, megvilágított holdjaikkal, s ezek mind a semmiben lebegtek. Harry szórakozottan bámulta, hogyan mutogatja Trelawney a Mars állítólag roppant izgalmas elhelyezkedését a Neptunhoz képest. A kábító illatok lassan kavarogtak körülötte, s arcát csiklandozta az ablak résén beszökő szellő. Valahol a függöny mögött egy bogár zümmögött. Harry lassan behunyta a szemét...

Egy bagoly hátán utazott a felhőtlen kék ég alatt. A madár egy domboldalon álló repkénylepte, régi ház felé közeledett.

A szél hűsítően legyezte Harry arcát. Egyre lejjebb ereszkedtek, megkerülték a házat, majd a felső emelet egyik sötét, törött ablakán át beröppentek az épületbe. Végigsuhantak a homályba burkolózó folyosón, melynek végén félig nyitva volt az egyik ajtó. Átrepültek rajta, és egy bedeszkázott ablakú, sötét szobába értek...

Harry leszállt a bagoly hátáról... Nézte a madarat, mely most átrepült a szobán, és leereszkedett egy székbe, ami a támláját mutatta Harrynek... a szék mellett a földön két alak körvonalai rajzolódtak ki... mindkettő megmozdult...

Az egyik egy nagy kígyó volt... a másik egy ember... egy alacsony, kopaszodó, vizenyős szemű, hegyes orrú férfi... csendesen zokogva kuporgott a kandallószőnyegen...

– Szerencséd van, Féregfark – hallatszott egy hideg, süvítő hang a szék felöl, amelyikben a bagoly eltűnt. – Nagyon nagy szerencséd van. Mégsem rontottál el mindent a baklövéseddel. Meghalt.

– Kegyelmes uram! – hebegte a földön kuporgó férfi. – Kegyelmes uram, olyan... olyan boldog vagyok... és annyira sajnálom...

– Nagini! – folytatta a fagyos hang. – Neked viszont nincs szerencséd. Mégsem falhatod fel Féregfarkat... de ne bánkódj... ne bánkódj... megkapod helyette Harry Pottert...

A kígyó felsziszegett. Harry megpillantotta csapkodó villás nyelvét.

– Azt hiszem, Féregfark – szólt a hang –, nem árt, ha emlékeztetlek rá, hogy nem tűrök el több ügyetlenséget tőled... – Kegyelmes uram... könyörgök, ne...

Egy varázspálca hegye nyúlt ki a szék mögül. Féregfarkra szegeződött, s a hang így szólt:

– Crucio.

Féregfark ordítani kezdett – úgy üvöltött, mintha testének minden sejtje parázzsá változott volna. Harry nem is hallotta, hanem kínzó kalapálásként érezte az iszonyú hangot a fülében, s homlokába is belehasított a fájdalom. Ő is felordított kínjában... Voldemort meghallja, észre fogja venni, hogy ott van...

– Harry! Harry!

Harry kinyitotta a szemét. Trelawney szobájában volt. A földön feküdt, két tenyerét az arcára szorítva. Sebhelye még mindig úgy égett, hogy könnyek szöktek tőle a szemébe. A fájdalom igazi volt. Az egész csoport odagyűlt köré. Ron ott térdelt mellette, s rémült arccal nézett rá.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Már hogy lenne jól! – csattant fel izgatottan Trelawney professzor, hatalmas szemeit Harryre meresztve. – Mit éltél át, Potter? Látomást? Jelenést? Mit láttál?

– Semmit – hazudta Harry, és felült. Érezte, hogy minden tagja remeg. Nem bírta megállni, hogy ne nézzen körül a sötétben; Voldemort hangja olyan közelinek tűnt...

– A sebhelyedre szorítottad a kezed! – lelkendezett Trelawney. – Fetrengtél a földön, és a fejedet szorongattad! Beszélj már, Potter, én értek ezekhez a dolgokhoz!

Harry felnézett a jósnőre.

– Azt hiszem, lemegyek a gyengélkedőre – szólt. – Fejgörcsöm van.

– Kedvesem, kétségtelen, hogy a szobám rendkívül intenzív spriritisztikus rezgései stimulálták az agyadat! – erősködött Trelawney. – Ha most elmész, elszalasztod a lehetőséget, hogy beleláss a legrejtettebb...

– Semmi mást nem akarok látni, csak egy fájdalomcsillapítót – vágott a szavába Harry, azzal feltápászkodott.

A többiek szorongva néztek rá, és félrehúzódtak az útjából.

– Óra után találkozunk – mormolta oda Ronnak, miközben felkapta a táskáját. Elindult a csapóajtó felé, egy pillantásra se méltatva Trelawneyt, aki olyan keserves arccal nézett utána, mint egy gyerek, akitől elvették a kedvenc játékszerét.

Harry lemászott az ezüstlétrán, és leszaladt a csigalépcsőn. Onnan azonban nem a gyengélkedő felé indult tovább – eszében sem volt odamenni. Sirius megmondta, mit csináljon, ha újra megfájdul a sebhelye, s ő eltökélte, hogy megfogadja a tanácsot: azonnal felkeresi Dumbledore-t. Miközben végigsietett a folyosók során, a rémisztő álmon töprengett. Az ugyanolyan filmszerű volt, mint a korábbi, amiből a Privet Drive-on felriadt. Átismételte magában a fontos részleteket, nehogy egyet is elfelejtsen... Voldemort Féregfark szemére hányta, hogy az baklövést követett el... de a bagoly jó hírt hozott, a hibát helyrehozták, valaki meghalt... ezért a kígyó mégsem falja fel Féregfarkot... helyette őt, Harryt kapja majd meg...

Harry a nagy töprengésben észre sem vette, hogy túlment Dumbledore lakosztályának bejáratán. Végül megtorpant, zavartan körbepislogott, majd rájött, mi történt, és visszatért a kőszörnyhöz. Ekkor jutott csak eszébe, hogy még mindig nem tudja a jelszót.

– Citrompor? – próbálkozott.

A szobor nem mozdult. Harry tovább találgatott.

– Na jó... Körtekandi. Ööö... konyakos pálca. Bűvös Bizsergi. Drubli Legjobb Fúvógumija. Bogoly Berti féle Mindenízű Drazsé... ja nem, azt nem szereti, igaz?... Nyílj már ki, nem hallod!? – ripakodott rá a kőszörnyre. – Muszáj beszélnem vele! Nagyon sürgős!

A kőszörnyet nem hatották meg az érvek.

Harry belerúgott a szoborba, de ezzel csak azt érte el, hogy megfájdult a nagylábujja.

– Csokibéka! – kiáltotta dühösen. – Cukorpenna! Csótánycsokor!

A szörny életre kelt, és félreugrott. Harry meglepetten pislogott.

– Csótánycsokor?... Ezt csak viccből mondtam...

Gyorsan beugrott a fal nyílásán, és ráállt a csigalépcső legalsó fokára. A lépcső lassan elindult vele felfelé, s közben a háta mögött becsukódott az ajtó. Nem telt sok időbe, és megérkezett egy réz kopogtatóval felszerelt fényes tölgyfa ajtó elé.

Hangok szűrődtek ki odabentről. Harry leszállt a felvonólépcsőről, és tétovázva megállt az ajtó előtt.

– Nagyon sajnálom, Dumbledore, de nem látom az összefüggést! – Ez Cornelius Caramel, a mágiaügyi miniszter hangja volt. – Ludo szerint Berthától nagyon is kitelik, hogy eltévedjen! Elismerem, emberi számítás szerint már meg kellett volna találnunk, de hangsúlyozom, semmi nem bizonyítja, hogy bűnténnyel állunk szemben. Ahogy azt sem, hogy a dolognak köze van Barty Kupor eltűnéséhez!

– Ön szerint mi történt Barty Kuporral, miniszter úr? – hallatszott Mordon recsegő hangja.

– Két reális lehetőséget látok – válaszolt Caramel. – Az egyik az, hogy Kupor összeroppant – tekintetbe véve a múltját, ezen cseppet sem csodálkoznék –, megháborodott, és elkóborolt...

– Ha így van, szerfelett sebesen kóborolt – jegyezte meg higgadtan Dumbledore.

– Vagy pedig... nos... – Caramel hallhatóan zavarba jött. – Nos, ezzel kapcsolatban nem tennék elhamarkodott kijelentéseket. Előbb vizsgáljuk meg a helyszínt, de ha jól emlékszem, azt mondta, a beauxbatons-os delegáció szállásának közelében találtak rá Kuporra. Dumbledore, tudja, hogy mi az a nő?

– Nézetem szerint egy kitűnő pedagógus – és remek táncos – felelte csendesen Dumbledore.

– Ugyan már, Dumbledore! – mérgelődött Caramel. – Nem gondolja, hogy Hagrid miatt kissé elfogult vele szemben? Higgye el, nem mind ártalmatlanok – ha ugyan ártalmatlannak lehet nevezni Hagridot a beteges szörnyimádatával...

– Madame Maxime-ra épp oly kevéssé gyanakszom, mint Hagridra – jelentette ki rendíthetetlen nyugalommal Dumbledore. – Ellenben erős a gyanúm, hogy maga elfogult, kedves Cornelius.

– Lezárhatnánk ezt a vitát? – recsegte Mordon.

– Igaza van, menjünk le a helyszínre! – felelte türelmetlenül Caramel.

– Nem, nem azért mondtam – hallatszott Mordon hangja. – Hanem mert Potter beszélni akar magával, Dumbledore. Odakint áll az ajtó előtt.

Harmincadik fejezet

A merengő

Másodpercek múlva feltárult a tölgyfa ajtó.

– Szervusz, Potter – szólt ki Mordon. – Kerülj beljebb.

Harry belépett az ajtón. Egyszer már járt Dumbledore dolgozószobájában. Az gyönyörű, kerek helyiség volt; falán régi portrék sora függött, melyek alakjai – a Roxfort hajdani igazgatói és igazgatónői – egyenletesen hullámzó mellkassal, békésen szunyókáltak.

Cornelius Caramel Dumbledore íróasztala mellett állt. Szokásos hajszálcsíkos köpenyét viselte, s kezében szorongatta zöld keménykalapját.

– Szervusz! – köszönt szívélyes mosollyal, és Harry elé sietett. – Hogy vagy, kedves fiam?

– Jól – hazudta Harry.

– Épp arról az estéről beszélgettünk, amikor Mr. Kupor felbukkant a birtokon – mondta Caramel. – Te találtál rá, igaz?

– Igen – válaszolt Harry, s mivel úgy vélte, nincs értelme titkolnia, hogy hallgatózott, hozzátette: – De nem láttam Madame Maximeot a közelben, pedig ő elég feltűnő valaki.

Dumbledore hunyorogva rámosolygott Harryre Caramel háta mögül.

– Nos, igen – dörmögte zavartan a miniszter. – Éppen indulni készültünk a parkba. Ha megbocsátasz, Harry... legjobb lesz, ha visszamész a társaidhoz...

– Szeretnék beszélni önnel, igazgató úr – szólt sietve Harry.

Dumbledore kutató pillantással fürkészte őt.

– Várj meg itt, Harry – szólt. – Hamarosan visszajövök. A három férfi szótlanul kivonult, és becsukódott mögöttük az ajtó. Úgy egy perc múlva Mordon döngő lépteinek zaja is elhalt. Harry körülnézett a szobában.

– Szervusz, Fawkes – mondta.

Fawkes Dumbledore professzor főnixe volt. A hattyú méretű, skarlátpiros és arany tollazatú madár az ajtó melletti arany ülőrúdon trónolt – most megrázta hosszú farktollait, és barátságosan rápislogott Harryre.

Harry leült a Dumbledore íróasztala előtt álló székek egyikébe, és nézegetni kezdte a keretükben szunyókáló portréalakokat. Közben eltűnődött mindazon, amit az ajtó előtt állva hallott, és szórakozottan simogatta ujjával villám alakú sebhelyét. Az már cseppet sem fájt.

A biztonságot sugárzó helyiség és a tudat, hogy hamarosan beszámolhat álmáról Dumbledore-nak, megnyugtatta, és jókedvre derítette. Tekintete tovább vándorolt a szobában, majd elidőzött az íróasztal mögötti polcon. Azon ott állt a kopott, foltos Teszlek Süveg, mellette pedig egy üvegdobozban rubintokkal kirakott markolatú, díszes ezüstkard csillogott. Harry ismerte ezt a fegyvert, sőt másodéves korában használta is; tudta róla, hogy az egykor Griffendél Godriké, a Griffendél-ház alapítójáé volt. Elmélázva nézegette a kardot – felidézte a régi kalandot, mikor a fegyver a halálos veszély perceiben a segítségére sietett –, s akkor egyszerre magára vonta a tekintetét az üvegdoboz, melyen egy táncoló, ezüstös fényfolt tükröződött. Megfordult, s látta, hogy a sugárzó fény forrása egy fekete szekrényke, pontosabban valami, ami a szekrényke résnyire nyitott ajtaja mögött rejtőzött. Harry habozott, rásandított Fawkes-ra, majd felállt, átsétált a szobán, és kinyitotta a szekrénykét.

Abban egy mosdótálhoz hasonló, de annál laposabb, rúnákkal és szimbólumokkal díszített szélű kőedény feküdt. Az ezüstös fényt az edény tartalma, egy semmi máshoz nem fogható, különleges anyag árasztotta. Harry azt sem tudta megállapítani róla, hogy folyékony-e vagy légnemű. Fényes volt, ezüstös fehér színű, és szüntelenül mozgott; néha csupán fodrozódott, mint a víztükör a szélben, máskor darabokra szakadt, és felhő módjára kavargott. Olyan volt, mint a folyékonnyá vált fény – vagy mint a megszilárdult szél – Harry nem tudta eldönteni.

Szeretett volna belenyúlni, hogy érezze, milyen tapintású, de a varázsvilágban töltött négy év tapasztalata azt súgta neki, hogy egy ismeretlen anyaggal teli tálba beledugni a kezét igencsak ostoba dolog lenne. Előhúzta hát varázspálcáját, aggodalmasan körülpislogott a szobában, aztán újra a tál fölé hajolt, és pálcájával belebökött annak tartalmába. Az ezüstös anyag abban a szempillantásban sebesen örvényleni kezdett.

Harry közelebb hajolt az edényhez. Az anyag átlátszóvá vált – olyan lett, mint az üveg. Harry belenézett; arra számított, hogy meglátja az edény alját – de helyette egy tágas helyiséget pillantott meg a rejtélyes anyagon át – egy termet, amibe mintha a mennyezetén vágott kerek lyukon át nézett volna be.

A teremben félhomály volt. Harry úgy vélte, akár pincehelyiség is lehet, mivel nem voltak ablakai, és a gyér világítást olyan fáklyák szolgáltatták, amilyeneket a Roxfort folyosóin látott nap mint nap. Még közelebb hajolt az edényhez – orra már csak néhány centiméterre volt az üvegszerű anyagtól –, és látta, hogy a terem falai mentén varázslók és boszorkányok egész tömege ül, lépcsősen emelkedő, hosszú padsorokon. A helyiség kellős közepén egy üres szék állt. Harryt nyugtalanság fogta el, ahogy ránézett, mivel a szék karfáira láncok tekeredtek.

Hol lehet ez a terem? – töprengett Harry. Nem valószínű, hogy a Roxfortban, legalábbis ilyen méretű és alakú helyiséggel a kastélyban még nem találkozott. Azután a teremben rengeteg felnőtt ül – sokkal több, mint ahány tanár az iskolában van. Az emberek mintha várnának valamire. Harry felülről csak a süvegeiket látta, de annyit így is meg tudott állapítani, hogy mind egyfelé néznek, és nem szólnak egymáshoz.

Mivel a kőtál kerek volt, a terem pedig szögletes, Harry nem láthatta a sarkokat. Még mélyebben az edény fölé hajolt hát, s fejét oldalra billentve leskelődött...

Egy óvatlan pillanatban az orra hegye hozzáért a titokzatos anyaghoz.

Dumbledore irodája hatalmasat ugrott – Harry előrebukott, és arccal beleesett az edénybe...

Homloka nem csapódott neki a tál fenekének, hanem átesett rajta – s a fejét követte a teste is. Jéghideg, fekete térben zuhant, mintha beszippantotta volna egy sötét örvény.

Aztán egyszer csak ott találta magát az edényben látott teremben. Közvetlenül a fal mellett ült, a legmagasabban elhelyezett padon. Felpillantott a mennyezetre, hogy megnézze a kerek ablakot, amelyen

keresztül az imént belesett – ám a sötét kőplafonon nemhogy ablak, de egy árva lyuk se volt.

Harry az izgalomtól zihálva körülpislogott. A teremben legalább kétszáz boszorkány és varázsló ült, de egyikük sem törődött vele. Mintha észre se vették volna, hogy a mennyezeten át bepottyant közéjük egy tizennégy éves fiú. Harry ránézett a mellette ülő varázslóra – és felkiáltott meglepetésében. Hangja zengő visszhangot vert a csöndes teremben.

Albus Dumbledore ült mellette.

– Igazgató úr! – szólította meg Harry hangosan suttogva. – Ne haragudjon... nem akartam... én csak belenéztem abba az edénybe, ami ott a kis fekete szekrényben volt... Hol vagyunk?

Dumbledore azonban nem felelt, nem is nézett rá. Úgy tett, mintha Harry ott se lenne. Mint a teremben mindenki, ő is az egyik sarokba, ott is egy ajtóra meredt.

Harry megrökönyödve bámult Dumbledorera, majd a teremben ülőkre és ismét az igazgatóra. Aztán egyszer csak felrémlett benne egy emlék...

Egyszer már megesett, hogy olyan helyre került, ahol nem látta és nem hallotta őt senki – akkor egy elvarázsolt napló lapjain át belezuhant valaki másnak az emlékeibe... És minden jel arra utal, gondolta, hogy most is hasonló dolog történt vele...

Felemelte a kezét, kicsit tétovázott, azután meglengette a tenyerét Dumbledore arca előtt. Az igazgató nem mozdult, nem fordult felé – a szeme se rebbent. Harry ezzel bizonyítottnak tekintette gyanúját. Dumbledore nem venné így semmibe őt. Ő, Harry benne van egy emlékben, és aki mellette ül, az a múltbeli Dumbledore. Bár az emlék nem lehetett túl régi... az emlékbeli Dumbledore ugyanúgy ősz volt, akárcsak a jelenbeli. De miféle hely lehet ez? És mire vár ez a sok varázsló?

Harry most figyelmesebben körülnézett. Az ablaktalan terem, mely – mint azt már föntről is gyanította – szinte bizonyosan föld alatti helyiség volt, puritán egyszerűségével szigorú, mi több fenyegető hangulatot árasztott. Falai csupaszok, dísztelenek voltak, s a bútorzat is kimerült a lépcsőzetes padsorokban, melyek úgy helyezkedtek el, hogy mindenhonnan jól látható legyen a középen álló láncos karfájú szék.

Mielőtt Harry további következtetéseket vonhatott volna le a helyiségre vonatkozóan, közeledő lépések zaja ütötte meg a fülét. Kisvártatva kinyílt az ajtó a pinceterem sarkában, és három ember lépett be rajta – pontosabban egy férfi, oldalán két dementorral.

Harry érezte, hogy dermesztően hideg árad szét a mellkasában. A hórihorgas, csuklyába rejtett arcú dementorok lassan a középen álló szék felé siklottak, hullaszín kezükkel a köztük haladó férfi karját markolva. A férfi olyan erőtlenül mozgott, mintha az ájulás kerülgetné. Harry nem is csodálkozott ezen. Tudta, hogy itt, az emlékben a dementorok nem érinthetik meg őt, de nagyon is jól emlékezett még rá, milyen volt a valóságban találkozni velük. A nézők soraiban is nyugtalan mocorgás támadt a dementorok láttán. Azok leültették foglyukat a láncos székbe, azután elhagyták a termet, s az ajtó becsapódott mögöttük.

Harry szemügyre vette a székben ülő férfit, és Karkarovot ismerte fel benne. Dumbledoreral ellentétben Karkarov jóval fiatalabbnak tűnt; haja és kecskeszakálla fekete volt. Nem fényes bundát viselt, hanem vékony, rongyos talárt. Ültében is minden tagja remegett. Míg Harry figyelte őt, a szék láncai egyszerre aranyszínűre változtak, és kígyó módjára körbetekeredtek Karkarov két karján, a székhez bilincselve őt.

– Igor Karkarov! – csendült egy szigorú hang Harrytől balra. Harry odanézett. A szomszéd pad közepén ülő férfi most felállt. Mr. Kupor volt az. Az ő haja is sötét volt, arcáról még hiányoztak a mély ráncok, fellépése erőt és frissességet sugallt. – Magát azért hozták ide Azkabanból, hogy tanúvallomást tegyen a Mágiaügyi Minisztérium képviselői előtt. Arról értesített minket, hogy fontos információi vannak számunkra.

Karkarov kihúzta magát, már amennyire a láncok engedték.

– Így igaz, uram – szólt, s bár hangja remegett a félelemtől, nem hiányzott belőle a jól ismert kenetteljesség. – Szeretném felajánlani szolgálataimat a minisztériumnak. Segíteni szeretnék. Tudom, hogy a minisztérium igyekszik kézre keríteni a... a Sötét Nagyúr még bujkáló híveit. Ehhez kívánok képességeim szerint segítséget nyújtani...

A termen halk moraj futott végig. A boszorkányok és varázslók némelyike érdeklődve nézett Karkarovra, mások leplezetlen bizalmatlansággal fürkészték a férfit. Harry tisztán hallotta, hogy a közvetlen közelben egy ismerős, recsegő hang ezt mondja:

– Mocsok.

Harry előredőlt, hogy lássa a beszélőt. Dumbledore jobb oldalán Rémszem Mordon ült – bár akkoriban valószínűleg csupán Mordonként emlegették, mert még két egészséges szeme volt. Azok most Karkarovra szegeződtek, és összeszűkültek az utálattól.

– Kupor szabadon fogja engedni – súgta oda Dumbledore-nak Mordon. – Alkut kötött vele. Fél évembe került, mire elkaptam, és Kupor most futni hagyja, ha kinyög néhány új nevet. Azt mondom, hallgassuk meg a mondókáját, aztán zsuppoljuk vissza dementorokhoz.

Dumbledore egyet nem értése jeléül halkan szusszantott.

– Ah, el is felejtettem – szólt gunyoros fintorral Mordon. – Maga nem szíveli a dementorokat, igaz, Albus?

– Nem – felelte higgadtan Dumbledore. – A legkevésbé sem. A mai napig úgy gondolom, a minisztérium rosszul teszi, hogy ilyen pribékeket tart.

– Illenek ehhez a söpredékhez – dörmögte Mordon.

– Azt mondta, nevekkel tud szolgálni, Karkarov – szólt Mr. Kupor. – Halljuk őket.

– Bizonyára önök is tudják – hadarta mentegetőzve Karkarov –, hogy a Sötét Nagyúr féltékenyen őrizte a titkait. Mi... úgy értem, a hívei – és kimondhatatlanul bánom, hogy egykor közéjük tartozónak vallottam magam...

– Térj a lényegre – recsegte Mordon.

– ...nem ismertük név szerint az összes cinkosunkat – egyedül a Nagyúr tudott minden nevet...

– Biztos nem akarta, hogy egy ilyen patkány, mint te, az összes emberét feladja – dörmögte Mordon.

– De ha jól értettem – szólt Kupor –, azért néhányukat meg tudja nevezni nekünk.

– I-igen... – zihálta Karkarov. – Méghozzá fontos embereket... Olyanokat, akik a szemem láttára követték el bűneiket. Azért kértem, hogy megnevezhessem őket, mert ezzel is bizonyítani akarom, hogy megtagadom a Nagyurat, s olyan mély megbánást érzek, hogy alig tudom...

– Hallhatnánk a neveket? – vágott a szavába Kupor.

Karkarov nagy levegőt vett.

– Az egyik Antonyin Dolohov – szólt. – Tanúsíthatom, hogy megkínzott számtalan muglit és... és olyanokat, akik nem álltak a Sötét Nagyúr mellé.

– Együtt kínoztátok őket – dohogott Mordon.

– Dolohovot már letartóztattuk – felelte Kupor. – Nem sokkal maga után, Karkarov.

– Valóban? – hebegte kerekre tágult szemmel Karkarov. – Ezt nagy... nagy örömmel hallom!

Arckifejezése azonban meghazudtolta szavait. Harry látta rajta, hogy a hír egyenesen lesújtotta. Az egyik név, amit hozott, értéktelennek bizonyult.

– További nevek? – kérdezte ridegen Kupor.

– Vannak – vágta rá Karkarov. – Velünk volt Rosier. Evan Rosier.

– Rosier meghalt – mondta Kupor. – Őt is nem sokkal maga után találtuk meg. Nem adta meg magát, ellenállt a letartóztatásnak, és ezért az életével fizetett.

– Én is fizettem neki egy aprósággal – jegyezte meg suttogva Mordon. Harry ismét előredőlt, és látta, hogy Mordon csonka orrára mutat.

– Meg-meg is érdemelte a halált! – bizonygatta Karkarov, s hangjában most már rémület csendült. Szemlátomást kezdett attól tartani, hogy minden információja használhatatlannak bizonyul. Tekintete az ajtóra villant, amely mögött bizonyára ott álltak a várakozó dementorok.

– Tud még neveket? – kérdezte Kupor.

– Igen! Velünk volt Travers – ő részt vett McKinnonék meggyilkolásában! Mulciber – ő az Imperiusátok szakértője volt, szántalan embert kényszerített iszonyú dolgokra! Rookwood, aki kémkedett nekünk, a minisztériumból szállított információkat a Nagyúrnak!

A hallgatóság felmorajlott, s Harry ebből arra következtetett, hogy Karkarov ezúttal telibe talált.

– Rookwood? – kérdezett vissza Mr. Kupor, s közben biccentett az előtte ülő boszorkánynak, aki erre jegyzetelni kezdett. – Augustus Rookwood a rejtélyés misztériumügyi főosztályról?

– Igen, pontosan ő – Karkarov buzgón bólogatott. – Úgy tudom, egy egész hálózat feje volt. Megvoltak a besúgói a minisztériumban és egyéb helyeken is. Ők szállították neki az információkat...

– Traverst és Mulcibert viszont már kézre kerítettük – szólt Kupor. – Rendben van, Karkarov, ha végzett, visszaviszik az Azkabanba, és ott várja meg a döntést...

– Ne! Ne, még ne! – kiáltotta rémülten Karkarov. – Várjon, mondok még...!

Harry a fáklyák gyenge fényében is jól látta a férfi homlokán gyöngyöző verejtékcseppeket és a falfehér arcot, mely élesen elütött a fekete hajtól és szakálltól.

– Piton! – kiáltott fel Karkarov. – Perselus Piton!

– Testületünk felmentette Pitont – felelte hűvösen Kupor. – Albus Dumbledore kezeskedett érte.

– Nem! – harsogta Karkarov, láncait rángatva. – Esküszöm! Esküszöm, hogy Piton halálfaló!

Mire ezt kimondta, Dumbledore felállt.

– Már tanúskodtam ebben az ügyben – szólt higgadtan. – Perselus Piton egykor valóban halálfaló volt. Mindazonáltal még Voldemort bukása előtt átállt a mi oldalunkra, és életét kockáztatva kémkedett nekünk. Ma annyi köze van a halálfalókhoz, mint nekem.

Harry Rémszem Mordonra pillantott. Az auror kétkedő fejcsóválással hallgatta Dumbledore szavait.

– Rendben, Karkarov – szólt kimérten Kupor. – Segített nekünk. Fontolóra veszem az ügyét. Egyelőre visszatér az Azkabanba...

Mr. Kupor hangja halkulni kezdett, majd elhalt. Harry körülnézett; a kép szétesett és elhomályosult, mintha a terem és a benne ülök füstté váltak volna. Harry már csak a saját testét látta – minden más kavargó sötétséggé vált...

Aztán ismét kitisztult a kép, s Harry megint a pinceteremben találta magát. Most máshol ült; továbbra is a legmagasabban elhelyezkedő padon, de ezúttal Mr. Kupor bal oldali szomszédja volt. A légkör is más volt a teremben – oldottabb, szinte derűs hangulat uralkodott. A falak mentén ülő boszorkányok és varázslók úgy beszélgettek egymással, mintha nem is tárgyaláson, hanem egy sporteseményen lennének. Harry tekintete megakadt egy szőke, rövid hajú boszorkányon, aki vele szemközt, a középső sorok egyikében ült. A nő piros talárt viselt, és egy élénkzöld penna hegyét szopogatta – a fiatal Rita Vitrol volt. Harry most balra fordította a fejét. Dumbledore ott ült mellette, de ezúttal egy másik talárban. Mr. Kupor fáradtabbnak, ösztövérebbnek és morózusabbnak tűnt... Harry most már átlátta a helyzetet... ez egy másik emlék volt, egy másik időpont... egy másik tárgyalás.

A sarokban kinyílt az ajtó, és Ludo Bumfolt sétált be rajta.

Ez azonban nem a jelenkori pocakos Bumfolt volt, hanem a régi, aktív kviddicsjátékos – egy magas, karcsú, izmos férfi. Orrcsontja is ép volt még. Kissé félve ült le a láncos székre, de az nem bilincselte meg őt. Ez szemlátomást kissé felbátorította, mert körülnézett a teremben, intett néhány embernek, s még egy bizonytalan mosoly is megjelent az arcán.

Mr. Kupor felállt.

– Ludo Bumfolt – szólt – azért idéztük meg a Mágiai Törvényszék elé, hogy feleljen a halálfalók működésével kapcsolatos, önt ért vádakra. Meghallgattuk a terhelő vallomást, és készen állunk az ítélethozatalra. Kíván mondani valamit a utolsó szó jogán?

Harry nem akart hinni a fülének. Ludo Bumfolt halálfaló? – Csak annyit – felelte zavart mosollyal Bumfolt –, hogy... hát, tudom, hogy ostoba voltam...

A jelenlévő boszorkányok és varázslók közül többen elnézően mosolyogtak. Mr. Kupor nem tartozott közéjük; ő szigorú, szinte undorodó arccal meredt Bumfoltra.

– Nagy igazságot mondtál, fiam – dörmögte valaki Harry mögött. Harry hátrafordult, és megpillantotta Mordont. – Ha nem tudnám, hogy világéletében ütődött volt, azt mondanám, a gurkók püfölték lágyra az agyát...

– Ludovic Bumfolt, maga információkat adott ki Voldemort nagyúr híveinek – szólt Mr. Kupor. – Ezért az Azkabanban letöltendő szabadságvesztést érdemel...

A jelenlévők mérgesen zajongani kezdtek. A padsorokban több boszorkány és varázsló izgatottan felállt, és nem egy az öklét rázta Mr. Kupor felé.

– De hát mondtam, hogy fogalmam sem volt róla! – kiáltott fel elkerekedett szemmel Bumfolt. – Nem is sejtettem! Az öreg Rookwood apám barátja volt... Meg se fordult a fejemben, hogy Tudjákki embere lehet! Azt hittem, a mi oldalunkon áll! És megígérte, hogy később szerez nekem egy állást a minisztériumban... Majd a visszavonulásom után... Mégse röpködhetek a gurkók között életem végéig, nem igaz?

A padsorokban többen kuncogtak.

– Szavazásra bocsátom a kérdést – szólt szárazon Kupor, azzal a terem jobb oldalán ülök felé fordult. – Kérem az esküdteket, hogy kézfeltartással szavazzanak. Ki véli úgy, hogy indokolt a szabadságveszés?

Harry az esküdtekre nézett. Egyetlen kéz sem emelkedett fel. A hallgatóság soraiból többen megtapsolták a döntést. Ekkor az egyik női esküdt felállt.

– Tessék! – mordult rá Kupor.

– Csak szeretnénk gratulálni Mr. Bumfoltnak – hadarta lámpalázasan a boszorkány. – Gyönyörű ütéseket láttunk tőle a múlt szombati Anglia-Törökország meccsen.

Mr. Kupor remegett a dühtől. A hallgatóság dörgő ovációval ünnepelte Bumfoltot, aki felállt, és széles mosollyal meghajolt.

– Undorító – morogta fogcsikorgatva Kupor, mikor Bumfolt már kifelé ment a teremből, s ő visszaült Dumbledore mellé. – Még hogy Rookwood állást szerez neki... Gyászos nap lesz az a minisztériumban, amikor Ludo Bumfolt munkába lép nálunk...

A terem képe ismét elhomályosult, majd újra visszatért. Harry körülnézett. Ő és Dumbledore most is Mr. Kupor mellett ültek, de a hangulatot össze sem lehetett hasonlítani az előző tárgyaláséval. A jelenlévő sokaság hallgatásba burkolózott. A csendet csak a Kupor mellett ülő törékeny alkatú, középkorú boszorkány zokogása törte meg. A nő remegő kezével zsebkendőt szorított a szája elé. Harry Kuporra pillantott. A férfi arca most beesett volt, haja már őszülni kezdett. Halántékán idegesen rángatózott egy kidagadó ér.

– Hozzák be őket! – szólt. Hangja fenyegetően visszhangzott a néma teremben.

Ismét kinyílt az ajtó a sarokban. Ezúttal hat dementor lépett be rajta, élő gyűrűt alkotva négy ember körül. A teremben szinte mindenki Mr. Kupor felé fordult, s többen összesúgtak.

A helyiség közepén négy láncos karfájú szék állt, ezekbe ültették le foglyaikat a dementorok. A bal szélső székbe egy zömök férfi került, aki kifejezéstelen arccal bámult Mr. Kuporra. Mellette egy soványabb, ideges alkatú férfi foglalt helyet. A harmadik fogoly egy dús, fényesfekete hajú, hosszú szempillájú boszorkány volt; ő olyan öntudatosan húzta ki magát, mintha királyi trónon ülne, nem pedig a vádlottak padján. A jobb szélre egy húszévesnél is fiatalabb, kócos, szalmaszőke hajú fiú került. Ő volt a legrosszabb állapotban; egész testében reszketett, szeplős arca falfehér volt. A Kupor mellett ülő boszorkány előre-hátra ringott a székén, és még keservesebben zokogott.

Kupor felállt, és a vádlottakra nézett. Arcáról csak úgy sütött a gyűlölet.

– Azért kellett megjelenniük a Mágiai 'Törvényszék előtt – szólt zengő hangon –, hogy ítéletet mondjunk maguk fölött egy olyan iszonyú bűnért...

– Apám... – hebegte a szalmaszőke fiú. – Apám... kérlek...

– ...amelyhez foghatót keveset hallottunk ebben a teremben – folytatta fia hangját túlharsogva Kupor. – Meghallgattuk a terhelő vallomásokat. A vád maguk ellen nem más, mint hogy foglyul ejtették és a Cruciatus-átokkal megkínozták Frank Longbottom aurort, abban a hiszemben, hogy az ismeri bukott vezérük, a Sötét Nagyúr jelenlegi tartózkodási helyét...

– Apám, én nem csináltam semmit! – kiabálta kétségbeesetten a láncos székben ülő fiú. – Esküszöm, ártatlan vagyok! Ne küldj vissza a dementorokhoz, apám!

– Vádoljuk magukat továbbá azzal – harsogta Kupor –, hogy Cruciatus-átoknak vetették alá Frank Longbottom feleségét, így próbálván vallomásra bírni az aurort. Tervük az volt, hogy megkeresik és újra hatalomra segítik vezérüket, akinek a nevében feltehetőleg már korábban is gaztetteket követtek el. Kérem az esküdteket...

– Anya! – sikoltott fel a szőke fiú. A Kupor mellett ülő boszorkány hangos sírásra fakadt. – Anya, ne engedd! Anya, hidd el, ártatlan vagyok! Nem csináltam semmit!

– Kérem az esküdteket – kiabálta Kupor –, hogy emeljék fel a kezüket, ha egyetértenek velem abban, hogy bűneikért a vádlottak életfogytig tartó azkabani fogságot érdemelnek!

A jobb oldalon ülő boszorkányok és varázslók egy emberként emelték a magasba kezüket. A hallgatóság ugyanúgy tapsolni kezdett, mint Bumfolt tárgyalásán, de az arcok ezúttal gyűlöletet és sötét elégtételt tükröztek. A szőke fiú szívszaggatóan rimánkodni kezdett.

– Ne! Anya, ne! Nem csináltam semmi! Nem is tudtam az egészről! Anya, ne engedd! Ne engedd!

A dementorok visszatértek a terembe. A fiú társai némán felálltak a helyükről Ekkor a fekete hajú boszorkány felpillantott Kuporra, és odakiáltott neki:

– Eljön a nap, amikor a Sötét Nagyúr visszatér, Kupor! Küldjön csak minket az Azkabanba, mi ott is megvárjuk! A Sötét Nagyúr visszanyeri hatalmát, eljön értünk, és megjutalmaz minket! Egyedül mi maradtunk hűségesek hozzá! Egyedüli mi indultunk a keresésére!

A fiú megpróbálta lerázni magáról a dementorokat, dacolva az iszonyú csuklyások jeges, bénító erejével. A fekete hajú nő büszkén kivonult a teremből, mit sem törődve a hallgatóság gyűlölködő morajával. A szőke fiú viszont továbbra is ellenállt.

– A fiad vagyok! – kiabálta Kupor felé. – A fiad vagyok!

– Nem vagy a fiam! – tajtékzott Kupor. – Nekem nincs fiam!

A zokogó nő erőtlenül felsikoltott, és ájultan roskadt a padra. Kupor nem törődött vele.

– Vigyék innen! – rivallt rá a dementorokra.

– Apám! Apám, ártatlan vagyok! Ne! Ne! Apám, könyörgök!

– Ideje visszatérned a szobámba, Harry – csendült egy szelíd hang Harry fülében.

Harry összerezzent. Jobbra kapta a fejét. Aztán balra kapta a fejét.

Volt egy Albus Dumbledore a jobbján, aki nézte, hogyan hurcolják el a dementorok Kupor vergődő fiát. És volt egy Albus Dumbledore a balján, aki rá, Harryre nézett.

– Gyere! – szólt a bal oldali Dumbledore, és alulról megfogta Harry könyökét. Harry érezte, hogy a levegőbe emelkedik. A terem elsötétült körülötte. Egy másodpercig a fekete űrben repült, majd mintha egy lassított szaltót csinált volna, s egyszer csak talajt fogott a lába egy nappali fényben fürdő helyiségben – újra Dumbledore dolgozószobájában volt. Először a kőtálat és a fekete szekrénykét pillantotta meg, azután magát Albus Dumbledore-t, aki ott állt mellette.

– Igazgató úr – zihálta Harry. – Tudom, hogy nem lett volna szabad... én nem akartam... a szekrény ajtaja félig nyitva volt, és...

– Nem kell magyarázkodnod. – Dumbledore kivette a szekrényből a kőtálat, az íróasztalhoz sétált vele, letette, és helyet foglalt díszes székében. Az után intett Harrynek, hogy üljön le vele szemben.

Harry engedelmeskedett, és a kőtálra meredt. Annak rejtélyes tartalma ismét ezüstös fehér volt, s ugyanúgy fodrozódott és kavargott, mint a látomás előtt.

– Mi ez? – kérdezte remegő hangon Harry.

– Ez? Egy merengő – felelte Dumbledore. – Néha úgy érzem, hogy a fejemben túlcsordulnak a gondolatok és az emlékek – biztosan te is voltál már így.

– Hát... – motyogta Harry. Nem akart igent mondani, mert őszintén szólva soha nem érzett még effélét.

– Olyankor jól jön a merengő – folytatta Dumbledore, a kőtálra mutatva. – Az ember egyszerűen lecsapolja elméjéből a fölös gondolatállományt, a tálba önti, és ha épp kedve van, elmereng az összegyűlt tapasztalatok fölött. Ebben a formában az emlékek átláthatóbbak, könnyebb megtalálni a dolgok közti összefüggéseket.

– Jól értem? – szólt Harry, a kőtál kavargó tartalmára meredve. – A tálban az ön gondolatai vannak?

– Természetesen – bólintott Dumbledore. – Várj, megmutatom.

Dumbledore elővette varázspálcáját, és a halántéka táján a fejének szegezte. Mikor elhúzta a pálcát, Harry először azt hitte, hajszál akadt bele, de aztán látta, hogy a pálca végén csüngő szál nem haj, hanem ugyanaz az ezüstös fehér anyag, amit a tál tartalmaz. Dumbledore a merengőbe töltötte a lecsapolt gondolatokat, mire abban – Harry nagy ámulatára – felszínre bukott az ő, Harry arcának forgó-kavargó képe.

Dumbledore most kétfelől megfogta a kőedényt, és azzal a mozdulattal, mellyel az aranymosó a szitáját rázza, körbelötykölte az ezüstös anyagot. Erre megváltozott a kép: az emlék-Harry átalakult az emlék-Pitonná. A Piton-arc meg is szólalt; szavai kissé visszhangosan csengtek, s olyan volt, mintha a plafonhoz intézné őket.

– Újra látszik... Karkarové is... határozottabban és tisztábban, mint bármikor...

– Erre az összefüggésre segítség nélkül is rájöttem volna – sóhajtott Dumbledore. – No de sebaj. – Félholdszemüvege fölött Harryre pillantott, aki tátott szájjal bámulta a tálban forgó Piton-arcot. – Éppen használtam a merengőt, mikor Mr. Caramel megérkezett, s kissé kapkodva raktam vissza a helyére. Nyilván elmulasztottam bezárni a szekrényke ajtaját. Megértem, hogy felkeltette az érdeklődésedet.

– Sajnálom – motyogta Harry.

Dumbledore megrázta a fejét.

– A kíváncsiság nem bűn – mondta –, de ha nem vigyázunk, bajt hozhat ránk... úgy bizony...

Kissé összeráncolta szemöldökét, és pálcája hegyével megbökte a gondolattavat. Abban a minutumban egy emberi alak emelkedett ki a tálból – egy mérges arcú, kövérkés, tizenhatéves forma lány. Lábával a tálban maradt, és lassan forgott, mint egy mozgó szobor. Szemlátomást nem látta Harryt és Dumbledore-t sem. Mikor beszélni kezdett, az ő szavai is visszhangosan zengtek, mintha csak egy barlang mélyéről szólt volna ki.

– Megátkozott, Dumbledore professzor úr, pedig nem csináltam semmi különöset, csak csúfoltam egy kicsit. Mondtam neki, hogy múlt csütörtökön láttam őt Florence-szel csókolózni az üvegházak mögött...

Dumbledore felnézett a forgó lány arcára, és szomorúan csóválta a fejét.

– De miért mentél utána, Bertha? – szólt. – Miért kellett egyáltalán utána menned?

– Bertha? – suttogta Harry, a lányra pislogva. – Ez Bertha Jorkins? Mármint ilyen volt?

– Igen – bólintott Dumbledore, és újra megbökte a merengő tartalmát. Bertha visszasüllyedt a tálba, a gondolattó pedig ismét ezüstös fehér és átlátszatlan lett. – Így emlékszem Berthára abból az időből, amikor még ide járt.

A merengő ezüstös fénye rávetült Dumbledore arcára. Ebben a különös megvilágításban a professzor aggastyánnak tűnt. Harry döbbenten nézett rá; jól tudta, hogy Dumbledore benne jár a korban, mégsem tekintette őt soha öreg embernek.

– No de térjünk rá látogatásod céljára, Harry – szólt az igazgató. – Még mielőtt elmerültél a gondolataimban, mondani akartál nekem valamit.

– Igen, professzor úr – kezdte habozva Harry. – Az történt, hogy jóslástanórán voltam, és... hát, elaludtam.

Itt szünetet tartott, hogy megvárja az esetleges szemrehányást, de Dumbledore csak ennyit mondott:

– Meg tudom érteni. Hallgatlak.

– És hát álmodtam – folytatta Harry. – Voldemort nagyúrról. Féregfarkot kínozta... ugye, tudja, ki az a Féregfark...

– Igen, tudom – felelte gyorsan Dumbledore. – Kérlek, folytasd.

– Egy bagoly levelet vitt Voldemortnak. Voldemort elolvasta, és azt mondta, Féregfark baklövése nem rontotta el a dolgokat, mert valaki meghalt. Azután kijelentette, hogy Féregfark mégsem lesz a kígyó prédája – mert hogy egy kígyó feküdt a széke mellett. Féregfark helyett engem etet majd meg vele. Aztán kimondta Féregfarkra a Cruciatus-átkot... ...és akkor megfájdult a sebhelyem. Annyira fájt, hogy fel is ébredtem tőle – fejezte be Harry.

Dumbledore szótlanul nézett rá.

– Ez... ez minden – mondta Harry.

– Értem – szólt csendesen az igazgató. – Értem. Most azt mondd meg, fájt-e már máskor is a sebhelyed az idén – úgy értem a nyári eset óta.

– Nem, azóta... Honnan tudja, hogy nyáron megfájdult? – kérdezte elképedve Harry.

– Nem csak te levelezel Siriusszal – felelte Dumbledore. – Tartjuk a kapcsolatot, mióta elmenekült innen. Én ajánlottam neki a hegyi barlangot, mint a legbiztonságosabb búvóhelyet a környéken.

Dumbledore felállt, és sétálgatni kezdett az íróasztala mögött. Időről időre a halántékához érintette pálcája végét, és kiszippantott vele egy-egy fényes ezüst gondolatot, hogy azt is hozzáadja a merengő tartalmához. A gondolatok most olyan gyorsan örvénylettek, hogy Harry csak elmosódott színes foltokként érzékelte őket.

Ez így ment néhány percig, azután Harry megszólalt:

– Professzor úr...

Dumbledore megállt, és Harryre nézett.

– Bocsáss meg – szólt csendesen, és visszaült a székébe.

– Professzor úr meg tudja magyarázni, miért fájdul meg néha a sebhelyem?

Dumbledore egy percig csak nézte Harry arcát, aztán így felelt:

– Van egy magyarázatom, de az nem több puszta feltételezésnél... Úgy gondolom, két dolog váltja ki a fájdalmat: ha Voldemort a közeledben van, és ha különösen heves gyűlöletet érez irántad.

– De hát... miért fáj egyáltalán?

– Mert az a visszájára fordult átok összeköt benneteket – felelte Dumbledore. – Ez nem egy közönséges sebhely.

– Szóval úgy gondolja, hogy... az az álom... a valóság volt?

– Lehetséges – bólintott Dumbledore. – Sőt, megkockáztatom: valószínű. Mondd, Harry – láttad Voldemortot?

– Nem – rázta a fejét Harry. – A széke háttal állt nekem. De hát – nem is lett volna mit látni rajta. Hiszen nincs teste. – Harry összeráncolta a homlokát. – De ha nincs teste... akkor hogyan tartotta a varázspálcát?

– Vajon hogyan... – mormolta Dumbledore. – Vajon hogyan...

Egy ideig mindketten némán töprengtek. Dumbledore révedő tekintettel nézelődött a szobában, s időnként újabb fényes gondolatadagokat töltött a merengőbe.

– Professzor úr – szólalt meg végül Harry. – Mit gondol, tényleg erőre kapott?

– Voldemort? – Dumbledore a merengő fölött Harryre nézett. Szeméből az a jellegzetes, átható erő sugárzott, amitől Harry mindig úgy érezte, hogy Dumbledore átlát rajta; olyan rejtett dolgokat lát meg benne, amit még Mordon mágikus szeme sem. – Ebben a kérdésben is csak feltételezéseket tudok megosztani veled.

Dumbledore mélyet sóhajtott – most még a korábbinál is öregebbnek és fáradtabbnak tűnt.

– Azokban az években – szólt –, mikor Voldemort csillaga felmenőben volt, sorozatosan tűntek el az emberek. Bertha Jorkinsnak abban az országban veszett nyoma, amit Voldemort legutóbbi tartózkodási helyeként ismerünk. Mr. Kupor is eltűnt... de ő már itt, a Roxfortban. Tudunk egy harmadik esetről is, de annak a minisztérium sajnos nem tulajdonít jelentőséget, mert az áldozat egy mugli. Frank Bryce-nak hívják. Voldemort apjának szülőfalujában élt, és augusztus óta nem látták. Én ugyanis, minisztériumi barátaimmal ellentétben, a mugli újságokat is olvasom. Dumbledore komor tekintettel nézett Harryre.

– Úgy gondolom, hogy a három eset kapcsolatban áll. A minisztérium nem ért egyet velem – amint azt magad is hallhattad, mikor az ajtó előtt álltál.

Harry bólintott. A beszélgetésben újabb hosszú szünet állt be; Dumbledore rendre töltötte az újabb és újabb gondolatokat a merengőbe. Harry érezte, hogy lassan búcsúznia kellene, de kíváncsisága erősebbnek bizonyult.

– Professzor úr! – szólalt meg ismét.

– Tessék, Harry.

– Öhm... mondana valamit arról... arról a bíróságról, amit a... a merengőben láttam?

Dumbledore gondterhelten sóhajtott.

– Sokszor jártam abban a teremben – szólt –, és néhány tárgyalás mélyen belevésődött az emlékezetembe... Különösen mostanában tűnnek fontos emléknek.

– Azon a tárgyaláson, ahonnan kihívott... Kupor fiának a tárgyalásán... ott Neville szüleit emlegették?

Dumbledore szúrós pillantást vetett Harryre.

– Neville nem mondta el neked, miért a nagyanyja nevelte fel? – kérdezte.

Harry megrázta a fejét. Négy éve ismerte Nevillet, de ez a téma egyszer se került szóba köztük.

– Igen, Neville szüleiről beszéltek – válaszolt Dumbledore. – Az apja, Frank auror volt, akárcsak Mordon professzor. Úgy történt, ahogy hallottad: Voldemort bukása után elkapták őt és a feleségét, mert információkat akartak kicsikarni belőlük Voldemort hollétéről.

– Meghaltak? – kérdezte csendesen Harry.

– Nem – felelte Dumbledore, olyan keserűen, ahogy Harry még soha nem hallotta beszélni. – Mindketten a Szent Mungo Ispotályban vannak. Úgy tudom, Neville néha bemegy hozzájuk a nagyanyjával. Nem ismerik meg őt.

Harry megrendülten nézett maga elé. Nem is sejtette... négy év alatt egyszer sem jutott eszébe, hogy Nevillet a szüleiről kérdezze...

– A Longbottom házaspárt tisztelet és szeretet övezte – folytatta Dumbledore. – Mint mondtam, a merénylet Voldemort bukás után érte őket, mikor már senki nem számított ilyesmire. Az embereket végtelenül felháborította az eset. Követelték, hogy a minisztérium fogja el a tetteseket. Longbottomék vallomására – állapotukból kifolyólag – sajnos nemigen lehetett építeni.

– Szóval lehet, hogy Mr. Kupor fia tényleg ártatlan volt? – kérdezte döbbenten Harry.

– Erre nem tudok válaszolni – rázta a fejét Dumbledore.

Harry a kőedény örvénylő tartalmára bámult. Két dolog volt még, amire szeretett volna rákérdezni... de mindkettő nagyon érzékeny témát érintett...

– Na és... – kezdte bátortalanul – Mr. Bumfolt...

– Őt azóta sem hozták kapcsolatba a sötét oldallal – válaszolt a kimondatlan kérdésre Dumbledore.

– Értem – bólintott rá gyorsan Harry, és újra a merengőre pillantott. Annak tartalma most lassabban kavargott, mert Dumbledore egy ideje nem adott hozzá újabb gondolatokat. – És... öhm...

Úgy tűnt azonban, hogy a merengő felteszi helyette a kérdést. A gondolattó felszínén ismét megjelent Piton arca. Dumbledore ránézett, majd Harryre pillantott.

– Ugyanez vonatkozik Piton professzorra – mondta.

Harry belenézett Dumbledore világoskék szemébe, és mire észbe kapott, már ki is mondta a kérdést:

– Miért volt olyan biztos benne a professzor úr, hogy Piton tényleg elfordult Voldemorttól?

Dumbledore néhány másodpercig némán fürkészte Harryt, majd így felelt:

– Ez, Harry, csak rám és Piton professzorra tartozik.

Harry érezte, hogy ideje távoznia. Dumbledore nem árult el ingerültséget vagy haragot, de hangjából érződött, hogy lezártnak tekinti a beszélgetést. Harry felállt, és így tett Dumbledore is.

– Még egy pillanat – szólt, mikor Harry keze már az ajtókilincsen volt. – Kérlek, ne mondd el senkinek, amit Longbottomékról megtudtál. Hagyd meg Nevillenek, hogy ő mondja el annak, akinek ő akarja.

Harry komolyan bólintott, és lenyomta a kilincset.

– És...

Harry visszafordult.

Dumbledore a merengő fölött állt – az ezüstös fényben öregebbnek tűnt, mint valaha. Tekintetét Harryre függesztette, és így szólt:

– Sok szerencsét a harmadik próbához!

Harmincegyedik fejezet

A harmadik próba

– Dumbledore is úgy gondolja, hogy Tudodki megerősödött? – kérdezte suttogva Ron.

Harry mindent elmesélt barátainak, amit a merengőben látott, és majdnem mindent, amit utána Dumbledore mondott és mutatott neki. Siriusról sem feledkezett meg – miután visszatért Dumbledore-tól, első dolga volt megírni és elküldeni a levelet keresztapjának. Ő, Ron és Hermione ezen a napon is hosszú ideig maradtak a klubhelyiségben. Olyan alaposan meghányták-vetették a dolgokat, hogy a végén Harry megismerkedhetett azzal az érzéssel, amiről Dumbledore beszélt: majd' kidurrant a feje a temérdek gondolattól, és sokért nem adta volna, ha ő is lecsapolhatja a felesleget.

Ron a kandallótűzbe bámult. Harry ránézett, és látni vélte, hogy barátja megborzong – pedig a klubhelyiségben cseppet sem volt hideg.

– És ezek után megbízik Pitonban? – szólt Ron. – Megbízik Pitonban, amikor tudja, hogy halálfaló volt?

– Igen – bólintott Harry.

Hermione tíz perce egy szót sem szólt – csak ült, tenyerébe támasztva homlokát, és a térdét bámulta.

– Rita Vitrol... – szólalt meg végül.

Ron megbotránkozva nézett rá.

– Hogy bírsz még most is azzal a nővel foglalkozni?

– Emlékeztek, mit mondott nekem a Három Seprűben? – kérdezte Hermione a térdétől. „- Olyan dolgokat mesélhetnék neked Bumfoltról, hogy égnek állna tőle a hajad.” Most már tudjuk, mire gondolt. Mint újságíró, jelen volt a tárgyaláson, és tudja, hogy Bumfolt a halálfalók besúgója volt. Winky is ezért mondta, hogy Bumfolt gonosz varázsló. Kuport dühítette, hogy Bumfolt megúszta a börtönt, és otthon is beszélt a dologról.

– Na jó, de Bumfolt nem igazi besúgó volt, csak átverték, nem?

Hermione vállat vont. Ron ismét Harryhez fordult.

– És Caramel komolyan úgy gondolja, hogy Madame Maxime támadta meg Kuport?

– Igen – felelte Harry. – De szerintem csak azért, mert Kupor a beauxbatons-os kocsi közelében szívódott fel.

– Madame Maxime neve eddig fel sem merült – jegyezte meg tűnődve Ron. – Pedig szinte biztos, hogy óriásivadék, és azt is tudjuk, hogy tagadja...

– Még szép, hogy tagadja – vágta rá élesen Hermione, és végre felpillantott a térdéről. – Emlékezz csak vissza, mi történt, miután Vitrol megírta azt a cikket Hagridról és az anyjáról. Vagy gondolj Caramelra – rögtön Maximeot gyanúsítja, csak mert félóriás. Ki akarná önként kitenni magát ilyen előítéleteknek? Ha tudom, hogy ez jár az őszinteségért, az ő helyében én is inkább azt mondanám, hogy hosszú csontjaim vannak.

Hermione az órájára pillantott.

– Te jó ég, elfelejtettünk gyakorolni! Meg akartuk tanulni a hátráltató ártást! Holnap semmiképp nem hagyhatjuk ki az edzést. Indulás az ágyba, Harry, ki kell pihenned magad.

Harry és Ron felballagtak a hálóterembe, és készülődni kezdtek a lefekvéshez. Harry gondolataiba mélyedve gombolta pizsamakabátját, s közben tekintete Neville ágyára tévedt. Úgy tett, ahogy Dumbledore kérte: kihagyta beszámolójából Neville szüleit. Miközben levette szemüvegét, és bemászott az ágyba, megpróbálta elképzelni, milyen érzés lenne, ha élnének a szülei, de nem ismernék meg őt. Az ő árvaságán gyakran még idegenek is szánakoztak, de most, Neville horkolását hallgatva, úgy érezte, a fiú sokkal több sajnálatot érdemel, mint ő. Ahogy a sötétben fekve ezen gondolkodott, felizzott benne a gyűlölet azok iránt, akik ezt tették Mr. és Mrs Longbottommal... Eszébe jutott, hogyan viselkedtek a tárgyalóteremben ülő emberek, mikor a dementorok kivezették a szőke fiút és három társát. Most már meg tudta érteni gyűlölködésüket és keserű kárörömüket... aztán felrémlett előtte a rimánkodó fiú tejfehér arca, és fájdalmasan beléhasított a tudat, hogy a fiú egy évre rá meghalt...

Voldemort bűne, gondolta Harry az ágy sötét mennyezetére meredve. Az egész csakis Voldemort bűne. Ő szakította szét ezeket a családokat, ő tette tönkre ezeknek az embereknek az életét...

Ronnak és Hermionénak éjt nappallá téve tanulniuk kellett volna a vizsgáikra – melyeket még a harmadik próba előtt kellett letenniük –, ők mégis Harry felkészítésére fordították idejük és energiájuk java részét.

– Ne is törődj vele! – legyintett Hermione, mikor Harry ezt szóvá tette, és felajánlotta a lánynak, hogy ha kell, nélkülük folytatja a gyakorlást. – Sötét varázslatok kivédéséből biztos, hogy kitűnőre fogunk vizsgázni. Több igézőt tudunk, mint mások végzős korukban.

– Jól fog jönni, ha majd mindhárman aurorok leszünk – mondta lelkesen Ron, miközben kipróbálta a hátráltató ártást egy darázson, ami erre mozdulatlanná dermedt a levegőben.

Június elején lassan újra bizseregni kezdtek a kedélyek a kastélyban. Diákok és tanárok egyaránt fokozódó izgalommal várták a harmadik próbát, amelynek időpontja egyben a tanév utolsó hetének kezdete volt. Harry minden szabad percében igézőket gyakorolt. Erre a próbára sokkal több önbizalommal készült, mint az előző kettőre. Tisztában volt vele, hogy ez is nehéz és veszélyes lesz, de ahogy Mordon is megjegyezte: leküzdött ő már néhány szörnyeteget és bűvös akadályt roxforti évei során, s ezúttal még arra is volt ideje és lehetősége, hogy úgy-ahogy felkészüljön a rá váró megpróbáltatásokra.

McGalagony professzornak elege lett belőle, hogy minden üres teremben Harryékba botlik, s inkább megengedte nekik, hogy ebédidőben az átváltoztatástantermet használják. Harry gyorsan elsajátította a támadók lelassítására szolgáló hátráltató ártást, a taroló átkot, amivel szilárd tárgyakat tüntethetett el az útjából, és a varázspálcát északi irányba forgató tájolóbűbájt, amire Hermione bukkant rá egy régi könyvben. A pajzsbűbájjal már nehezebben boldogult. Ezzel a varázslattal elméletileg olyan láthatatlan falat építhetett maga köré, ami egy ideig megvédi őt a gyengébb átkokkal szemben. Hermionénak azonban sikerült áttörnie a bűbájt egy jól irányzott gumilábrontással, és Harry végigtántorogta azt a negyedórát, amíg Hermione az ellenbűbájt kereste.

– Akkor is nagyon jól haladsz – mondta biztatóan a lány, miközben a listát böngészte, s kipipálta a már megtanult igézeteket. – Egyik-másik biztosan jól jön majd a próbán.

Ron az ablaknál állt, és a parkra bámult.

– Gyertek csak ide! – szólt hirtelen. – Szerintetek mit csinál Malfoy?

Harry és Hermione odasiettek. Malfoy, Crak és Monstro egy fa árnyékában ácsorogtak. Crak és Monstro a környéket fürkészték, mintha őrködnének. Mindketten vigyorogtak. Malfoy arca előtt tartotta a kezét, és beszélt hozzá.

– Mintha egy adóvevőt használna – vélekedett Harry.

– Az kizárt dolog! – vágta rá Hermione. – Mondtam már, hogy a muglik szerkezetei nem működnek a Roxfortban. Gyerünk, Harry – tette hozzá szigorúan, hátat fordítva az ablaknak. – Próbáld meg újra a pajzsbűbájt.

***

Sirius most már naponta küldte a leveleket. Hermionéhoz hasonlóan ő is azt szajkózta, hogy Harry csak készüljön a próbára, ne törődjön semmi mással. Minden levelében megismételte, hogy Harrynek nem feladata foglalkozni a kastély falain kívül zajló eseményekkel, és nem is tudja befolyásolni azokat.

Ha Voldemort valóban erőre kapott – írta egy ízben –, akkor különösen fontos ügyelnünk a biztonságodra. Amíg Dumbledore védelmét élvezed, nem eshet bántódásod – de akkor sem árt az óvatosság. Az elsődleges cél az, hogy ép bőrrel átjuss a labirintuson. Aztán majd foglalkozhatunk a többi problémával is.

Bár június huszonnegyedike közeledtével Harryt ismét gyötörni kezdte a lámpaláz, messze nem szenvedett annyira, mint az első és a második próba előtt. Egyrészt önbizalmat merített a tényből, hogy amennyire lehetett, felkészült a feladatra, másrészt tudta, hogy ez lesz az utolsó nagy megmérettetés – akár jól teljesít, akár nem, a tusa mindenképp véget ér –, és ez a gondolat hatalmas megkönnyebbüléssel töltötte el.

A harmadik próba napján a griffendélesek bebizonyították, hogy a reggeliből is lehet roppant zajos programot csinálni. A napi bagolypostával Harry kapott egy jókívánságlapot Siriustól. Bár a pergamendarabon csak egy sáros tappancsnyomot talált, ugyanolyan hálás volt érte, mint ha keresztapja szavakba öntötte volna üzenetét. Hermione elé egy kuvik szállt le, csőrében a Reggeli Próféta legfrissebb számával. A lány széthajtotta az újságot, megnézte az első oldalt – és ráköpte a nagy korty sütőtöklevet, ami épp a szájában volt.

– Mi van? – kérdezte kórusban Ron és Harry.

– Semmi... – felelte gyorsan Hermione.

Megpróbálta eldugni az újságot, de Ron kikapta a kezéből, és rápillantott a szalagcímre.

– Ez nem lehet igaz! – mondta. – Pont ma. Micsoda egy kígyó...!

– Mi az? – érdeklődött Harry. – Rita Vitrol újra támad?

– Á, nem – rázta a fejét Ron, és Hermione példáját követve ő is megpróbálta az asztal alá rejteni az újságot.

– Rólam szól, igaz? – kérdezte Harry.

– Dehogyis – felelte erőtlenül Ron.

Mielőtt azonban Harry megszerezhette volna az újságot,

Draco Malfoy átkiabált hozzájuk a mardekárosok asztalától. – Hé, Potter! Potter! Hogy van a fejed? Ma nem vagy közveszélyes? Nem fogsz dilirohamot kapni?

Malfoy kezében is ott volt a Reggeli Próféta egy példánya. A mardekárosok vihogtak, és Harry felé forgolódtak, hogy lássák, hogyan reagál.

– Hadd lássam! – fordult Ronhoz Harry. – Mutasd!

Ron kelletlenül átnyújtotta az újságot. Harry megfordította, és a saját képével találta szemben magát, ami egy öles betűkkel szedett szalagcím alatt díszelgett.

HARRY POTTER KISZÁMÍTHATATLAN ÉS KÖZVESZÉLYES

A fiú, aki legyőzte a Sötét Nagyurat, elmezavarokkal küszködik, és veszélyt jelenthet környezetére.

Különtudósítónk, Rita Vitrol írása

A lapunk birtokába jutott információk szerint Harry Potter olyan viselkedési rendellenességeket és kóros tulajdonságokat mutat, amelyek erősen kétségessé teszik alkalmasságát, nemcsak a Trimágus Tusári való részvételre, de roxforti tanulmányainak folytatására is.

A Reggeli Próféta, a mágikus médiában elsőként, tudomást szerzett többek között arról az aggaszó tényről, hogy Potter rendszeresen összeesik az iskolában, és gyakran panaszolja, hogy fáj a homlokán lévő sebhely (mely köztudottan Tudjukki gyilkos átkának nyoma).

E sorok írója múlt hétfőn tanúja volt annak, amint Potter kirohant a jóslástanóráról, arra hivatkozva, hogy fájdalmai miatt képtelen folytatni az órai munkát.

A Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló ispotály megkérdezett szakértői szerint nem zárható ki, hogy Potter maradandó agykárosodást szenvedett Tudjukki merénylete következtében, s hogy a fájdalmakra való ismételt hivatkozás súlyos pszichés zavarának közvetett kifejeződése.

„Az is elképzelhető, hogy szimulál.” – vélekedik egy neves specialista. – „Könnyen lehet, hogy viselkedését segélykiáltásként kell értelmezni.”

A fentiek mellett aggodalomra adhat okot Harry Potter egy másik tulajdonsága is, amelyet Albus Dumbledore, a Roxfort igazgatója mindeddig gondosan eltitkolt a varázsló-közvélemény elől.

„Potter párszaszájú.” – tudjuk meg Draco Malfoytól, a Roxfort negyedéves növendékétől. – „Néhány évvel ezelőtt, amikor valaki sorozatban támadta meg a diákokat, a legtöbben Potterre gyanakodtak, mert egyszer, a párbajszakkörön dühbe gurult, és ráuszított egy kígyót az egyik társunkra. Akkor eltussolták az ügyet, de mindenki tudja, hogy vérfarkasokkal és óriásokkal is barátkozik. Látszik rajta, hogy mindenre képes lenne a hatalomért.”

A párszaszájúságot, azaz a kígyókkal való kommunikálás képességét sötét varázslatként tartják számon. Korunk leghíresebb párszaszájú varázslója nem más, mint maga a Sötét Nagyúr. A Feketemágia-ellenes Liga egyik tagja, aki nevének mellőzését kérte, így nyilatkozott: „Minden párszaszájú varázsló ellen szigorú vizsgálatot kellene indítani. A magam részéről felettébb gyanúsnak tartom, ha valaki beszél a kígyók nyelvén – ezek a hüllők hagyományosan a gonosztevők segítőtársaiként élnek a köztudatban, s az sem titok, hogy a fekete mágia előszeretettel használja őket.” Majd hozzátette: „Az a tény, hogy valaki vérfarkasok és óriások társaságát keresi, erőszakos természetre utal.”

A fentiek fényében indokoltnak tűnik, hogy Albus Dumbledore fontolóra vegye, megengedhető-e Harry Potter részvétele a Trimágus Tusán.

Sokak nem titkolt félelme, hogy Potter a fekete mágia eszközeivel igyekszik majd kicsikarni a győzelmet a versenyen, melynek harmadik fordulójára ma este kerül sor.

– Élénk a fantáziája – szólt könnyedén Harry, és összehajtotta az újságot.

Odaát a mardekárosok asztalánál Malfoy, Crak és Monstro vihogva kopogtatták a fejüket, eszelős fintorokat vágtak, és kígyó módjára a nyelvüket öltögették.

– Honnan tudja, hogy jóslástanórán megfájdult a sebhelyed? – tette fel a kérdést Ron. – Nem lehetett a közelben, nem hallhatta...

– Nyitva volt az ablak – jegyezte meg Harry. – Kinyitottam, hogy bejöjjön egy kis friss levegő...

– Hát aztán... – legyintett Hermione. – Trelawney szobája az Északi Torony tetején van.

– Te vagy a mágikus poloskák szakértője – csóválta a fejét Harry. – Neked kellene tudnod, mi a módszere.

– Megpróbáltam rájönni – felelte Hermione –, de... de... Egyszerre furcsa, álmodozó kifejezés jelent meg Hermione arcán. Lassan felemelte egyik kezét, és ujjait a hajához érintette.

– Jól vagy? – nézett rá Ron.

– Aha – felelte szórakozottan a lány. Újra végigsimította a haját, majd a szája elé emelte a kezét, mintha egy láthatatlan rádióadóba beszélne. Harry és Ron tanácstalanul összenéztek.

– Ez lehet a megoldás – szólt révedő tekintettel Hermione. – Minden egybevág... senki nem láthatja... még Mordon sem... és feljuthatott az ablakpárkányra... de nincs rá engedély... biztos, hogy nincs rá engedélye... Ha ez igaz, akkor a markunkban van! Fel kell szaladnom a könyvtárba – szinte biztos vagyok benne, de azért megnézem...

Azzal Hermione felkapta a táskáját, és kirohant a nagyteremből.

– Hé! – kiáltott utána Ron. – Tíz perc múlva kezdődik a mágiatörténet-vizsga...! Tyűha! – folytatta Harryhez fordulva –, nagyon ki lehet akadva Vitrolra, ha képes elkésni miatta a vizsgáról. Te mit fogsz csinálni? Binns vizsgáján is olvasol?

Harrynek, mint Trimágus-bajnoknak, ebben az évben nem kellett jegyeket szereznie; a vizsgákon csendben meghúzta magát a terem végében, és igézetgyűjteményeket olvasgatott.

– Ühüm – felelte Harry.

Ekkor azonban odalépett hozzá McGalagony professzor.

– Potter! Reggeli után várják magukat a nagyteremből nyíló szobában.

– De hát a próba csak alkonyatkor kezdődik! – rémüldözött Harry, és ijedtében az egész tányér rántottát a talárjára borította.

– Ezzel én is tisztában vagyok, Potter – felelte McGalagony. – Az utolsó próbára a bajnokok családtagjai is meghívást kaptak. Reggeli után alkalmuk lesz találkozni velük.

Azzal a tanárnő távozott. Harry tátott szájjal bámult utána.

– Csak nem fogadták el Dursleyék a meghívást? – kérdezte hüledezve.

– ...meglátjuk – felelte Ron. – Rohannom kell a vizsgára, Harry. Utána találkozunk.

Harry ráérősen tovább reggelizett a lassan kiürülő nagyteremben. Látta, amint Fleur Delacour felkel a hollóhátasok asztalától, s Cedrichez csatlakozva besétál a nagyteremmel szomszédos szobába. Nem sokkal később Krum is követte őket. Harry a helyén maradt. Minek menjen be abba a szobába? Neki nincsenek családtagjai – illetve akik vannak, azok nem utaznak fel a Roxfortba megnézni, hogyan viszi vásárra a bőrét... Már épp fel akart állni, azt fontolgatva, hogy felmegy a könyvtárba igézőszövegeket olvasgatni, mikor kinyílt a szoba ajtaja, és kidugta rajta a fejét Cedric.

– Gyere már, Harry, várnak rád!

Harry nem tudta mire vélni a dolgot. Eljöttek volna Dursleyék? Lehetetlen... Gépiesen felállt, átvágott a termen, és benyitott a szobába.

Rögtön az ajtó mellett Cedricet és szüleit találta. Viktor Krum az egyik sarokban állt, és bolgárul beszélgetett fekete hajú anyjával és apjával. Harry megállapította, hogy Krum az apjától örökölte görbe orrát. A szoba szemközti falánál franciául folyt a társalgás; Fleur állt ott az édesanyja és a kishúga, Gabrielle társaságában. A kislány, aki az anyja kezét fogta, integetett Harrynek. Harry visszaintett, azután megpillantotta Mrs Weasleyt és Billt, akik a kandalló előtt álltak, és mosolyogva néztek rá.

– Meglepetés! – szólt nagy izgatottan Mrs Weasley, mikor Harry odasietett hozzájuk. – Eljöttünk megnézni téged!

Azzal két cuppanós puszit adott Harrynek.

– Szevasz! – köszönt széles vigyorral Bill, és kezet nyújtott Harrynek. – Charlie is el akart jönni, de nem tudott elszabadulni a munkából. Mesélte, milyen nagy voltál a mennydörgő ellen.

Harry észrevette, hogy Fleur Delacour újra meg újra átles anyja válla fölött, és érdeklődő pillantásokat vet Billre. Harry ebből kitalálta, hogy Fleurnek a legkevésbé sincs kifogása a hosszú haj és a görbe foggal díszített fülbevalók ellen.

– Nagyon kedves, hogy eljöttek – dörmögte Harry. – Egy pillanatig azt hittem, hogy Dursleyék...

– Hmm. – Mrs Weasley összecsücsörítette ajkát. Harry előtt soha nem kritizálta Dursleyékat, de dühösen megvillant a szeme, valahányszor szóba kerültek.

– Jó újra ellátogatni az öreg alma materba – szólt Bill, körüljártatva tekintetét a helyiségben (Violet, a Kövér Dáma barátnője rákacsintott keretéből). – Öt éve nem jártam itt. Megvan még annak a bolond lovagnak a képe? Sir Cadogané?

– Persze – bólogatott Harry, aki előző évben jó párszor találkozott Sir Cadogannel.

– És a Kövér Dáma se kopott még el? – kérdezte Bill.

– Ő már az én időmben is megvolt – szólt Mrs Weasley. – Sose felejtem el, micsoda fejmosást kaptam tőle, mikor egyszer hajnali négykor lopakodtam fel a hálóterembe...

Bill meglepetten nézett az anyjára.

– Hol mászkáltál te hajnali négyig? – kérdezte.

Mrs Weasley hamiskásan elmosolyodott.

– Apáddal sétáltunk a holdfényes parkban – felelte. – Őt elkapta Apollyon Pringle – az akkori gondnok. Apád máig viseli a nyomát.

– Körülvezetsz minket, Harry? – kérdezte Bill.

– Persze, menjünk – bólogatott Harry.

Elindultak a nagyterembe nyíló ajtó felé. Mikor Amos Diggory mellé értek, a varázsló végigmérte Harryt.

– Lám csak, ki van itt – szólt. – Most, hogy Cedric holtversenyben áll veled, már nem vagy úgy eltelve magadtól, mi?

– Tessék? – csodálkozott Harry.

– Ne törődj vele – szólt halkan Cedric, rosszalló pillantást vetve apja tarkójára. – Még mindig dühös Rita Vitrol cikke miatt. Tudod, mikor a Trimágus Tusáról írt, és úgy emlegetett téged, mintha az egyetlen roxfortos bajnok lennél.

– De azért nem vette a fáradságot, hogy helyesbítést kérjen – jegyezte meg Amos Diggory, elég hangosan ahhoz, hogy Harry meghallja az ajtóból. – De nem baj, Ced... Majd megmutatod neki. A múltkor is legyőzted, nem igaz?

– Rita Vitrol akkor boldog, ha bajt keverhet! – szólt hátra mérgesen Mrs Weasley. – Nagyon jól tudod, Amos, hiszen a minisztériumban dolgozol!

Mr. Diggorynak már a nyelve hegyén volt az ingerült válasz, de a felesége megfogta a karját, úgyhogy végül csak vállat vont, és elfordult.

Harry, Bill és Mrs Weasley kellemes délelőtti sétát tettek a napsütötte parkban. Harry megmutatta a beauxbatons-os kocsit és a durmstrangosok hajóját; Mrs Weasley nagyon kíváncsi volt a fúriafűzre, ami az ő idejében még nem volt meg, és hosszú történeteket mesélt egy Ogg nevű emberről, aki Hagrid vadőrelődje volt.

– Hogy van Percy? – kérdezte Harry, miközben az üvegházaknál sétáltak.

– Nem túl jól – felelte Bill.

– Sok gondja van – mondta Mrs Weasley, majd körülpislogott, és halkabban folytatta: – A minisztérium titokban akarja tartani Mr. Kupor eltűnését, de Percyt kifaggatták az utasításokról, amiket Kupor küldött neki. Lehetségesnek tartják, hogy a levelek hamisítványok voltak. Nagyon a körmére néznek Percynek. Azt sem engedték meg, hogy ma este helyettesítse Mr. Kuport. Cornelius Caramel lesz az ötödik zsűritag.

Ebédre visszatértek a kastélyba.

– Anya! Bill! – álmélkodott Ron, mikor ott találta Harry látogatóit a griffendéles asztalnál. – Ti meg hogy kerültök ide

– Eljöttünk megnézni Harryt az utolsó próbán! – jelentette ki nagy vidáman Mrs Weasley. – Néha én is kiszabadulhatok a konyhából, nem? Hogy sikerült a vizsga?

– Hát... jól – felelte Ron. – Nem nagyon jutottak eszembe a lázadó koboldok nevei, úgyhogy írtam néhányat hasból. – Ron szedett magának a húspástétomból, Mrs Weasley rosszalló pillantásától kísérve. – Nem volt nehéz... Csupa olyan nevük van, hogy Borostás Bodrod, Undok Urg meg Mosdatlan Morgin.

Fred, George és Ginny is leültek hozzájuk. Harry úgy érezte magát, mintha újra az Odúban lenne. A vidám társaság teljesen elfeledtette vele az esti próbát. Már-már végeztek az ebéddel, amikor megjelent Hermione, és eszébe juttatta Rita Vitrolt.

– Na, elmondod, mire jöttél rá?

Hermione figyelmeztetően megrázta a fejét, és Mrs Weasleyre nézett.

– Szervusz, Hermione – köszönt mosolytalan arccal a boszorkány.

– Kezét csókolom – szólt Hermione, szemlátomást elszontyolodva a hűvös fogadtatástól.

Harry rájuk nézett, majd így szólt:

– Mrs Weasley, ugye, nem hitte el, amit Rita Vitrol írt rólunk a Szombati Boszorkányban? Hermione nem a barátnőm.

– Ó, nem! – legyintett Mrs Weasley. – Dehogy hittem el! Ezek után azonban sokkal barátságosabb volt Hermionéval.

Harry, Bill és Mrs Weasley délután hosszú sétát tettek a kastély körül, azután visszatértek a nagyterembe az esti lakomára. A tanárok asztalánál most ott ült Ludo Bumfolt és Cornelius Caramel is. Bumfolt ezúttal is vidám formáját hozta, Caramel viszont, aki Madame Maxime mellett foglalt helyet, szigorú arcot vágott, és konok hallgatásba burkolózott. Madame Maxime alig-alig nézett fel a tányérjából. Harry észrevette, hogy vörös a szeme, s azt is, hogy Hagrid gyakran rápillant az asztal túlsó végéből.

Erre az estére a konyhai manók még a szokásosnál is több fogással készültek, de Harry, akinek mostanra visszatért a lámpaláza, alig néhány falatot evett. Mikor aztán az elvarázsolt mennyezet kékje kezdett bíborpirosba váltani, Dumbledore felállt, és a terem elcsendesedett.

– Hölgyeim és uraim, elérkezett a Trimágus Tusa harmadik s egyben utolsó próbájának estéje. Kérem a bajnokokat, hogy Mr. Bumfolt kíséretében fáradjanak le a kviddicspályára. A tisztelt közönség és a zsűri többi tagja öt perc múlva követi majd őket.

Harry felállt. A griffendélesek lelkesen megtapsolták, Weasleyék és Hermione pedig sok sikert kívántak neki. Harry csatlakozott Cedric, Fleur és Krum hármasához, és együtt indultak el a kétszárnyú ajtó felé.

– Minden rendben, Harry? – kérdezte Bumfolt, mikor már a bejárati lépcső fokait taposták. – Nem izgulsz nagyon?

– Jól vagyok – felelte Harry. Izgulni persze izgult, de miután gondolatban átismételte a begyakorolt varázslatokat, kissé megnyugodott.

A társaság bevonult a stadionba, ahol már csak a lelátók emlékeztettek rá, hogy a hely egykor kviddicspálya volt. A küzdőteret minden oldalról hat méter magas sövényfal vette körül. A bokrok sűrű sora egyetlen helyen szakadt meg – az volt a hatalmas labirintus bejárata. Mögötte sötétbe vesző ösvény várta a bemerészkedőt.

Öt percre rá megérkezett a közönség is. Száz meg száz diák tódult a lelátókra, szapora lábdobogás és vidám csevegés közepette. Az ég immár tiszta mélykék volt, s az első csillagok is megjelentek. A nagy zsivajban négy ember sétált be a stadionba, s lépett oda a bajnokokhoz: Hagrid, Mordon, McGalagony és Flitwick professzor. Mind a négyen nagy, piros, világító csillagot viseltek – közülük hárman a süvegükön, Hagrid pedig vakondbőr mellénye hátán.

– Amíg maguk odabent lesznek, mi a labirintus körül járőrözünk – magyarázta McGalagony. – Aki olyan helyzetbe kerül, hogy kénytelen feladni a versenyt, küldjön piros jelzőszikrákat a levegőbe. Akkor egyikünk bemegy érte, és kihozza. Érthető?

A bajnokok bólintottak.

– Akkor hát kalandra fel! – szólt vidáman Bumfolt.

– Sok sikert – súgta oda Harrynek Hagrid, majd a három másik tanárhoz hasonlóan ő is elindult, hogy elfoglalja helyét a számára kijelölt oldalon. Bumfolt a torkának szegezte pálcáját.

– Sonorus – dörmögte, s mikor megszólalt, mágikusan felerősített hangja visszahangozva harsogott a lelátók között.

– Hölgyeim és urain! Ezennel kezdetét veszi a Trimágus Tusa harmadik és egyben utolsó próbája! A verseny pillanatnyi állása következő: Cedric Diggory és Harry Potter a Roxfort bajnokai nyolcvanöt-nyolcvanöt ponttal holtversenyben vezetik a mezőnyt! – Szavait akkora üdvrivalgás fogadta, hogy a megriadt madarak seregestől röppentek fel a Tiltott Rengeteg fáiról. – A második helyen a Durmstrang Intézet bajnoka, Viktor Krum áll, nyolcvan ponttal! – A közönség tapsolt. – A harmadik helyezett Fleur Delacour, a Beauxbatons Mágusakadémia növendéke!

Harry a lelátókat fürkészve megpillantotta Mrs Weasleyt, Billt, Ront és Hermionét, akik udvariasan tapsoltak Fleurnek. Integetett nekik, s ők széles mosollyal visszaintegettek.

– Akkor hát... szólt Bumfolt. – Harry és Cedric. Sípszóra indultok. Három, kettő, egy...

Bumfolt röviden belefújt a sípjába, mire Harry és Cedric sietve elindultak a labirintus bejárata felé.

A házmagas sövényfalak sötét árnyékot vetettek az ösvényre. Harry és Cedric beléptek közéjük, s abban a szempillantásban mintha megsiketültek volna – a sövényfal, talán mert olyan magas és vastag volt, talán mert elvarázsolták – kirekesztette a labirintusból a közönség zsivaját. Harry egy pillanatig úgy érezte, mintha ismét a víz alá bukott volna. Elővette pálcáját, elmotyogta a Lumos varázsigét, s hallotta, hogy mögötte Cedric ugyanígy tesz.

Ötven méter után az ösvény kétfelé ágazott. Harry és Cedric egymásra néztek.

– Sok sikert! – köszönt el Harry, azzal balra fordult. Cedric jobbra indult el.

Harry most meghallotta Bumfolt második sípjelét. Krum is belépett hát az útvesztőbe. Harry megszaporázta lépteit. Az ösvény, amelyet választott, kihaltnak tűnt. Befordult jobbra; menet közben magasra emelt pálcáját, hogy minél hosszabb szakaszt belásson maga előtt. Akadálynak nyomát sem találta.

Nemsokára elhangzott a harmadik sípjel, jelezve, hogy Fleur is útnak indult. Most már mind a négyen versenyben voltak.

Harry újra meg újra hátrapislogott. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy valaki figyeli. Az ég tengerészkékké sötétült, s a labirintusban percről percre fogyott a fény. Harry újabb útelágazáshoz ért.

– Tájolj – motyogta pálcájának, melyet most nyitott tenyerén tartott.

A pálca hegpördült, és hegyével jobbra mutatott, a sűrű sövényfal felé. Arra volt hát észak. Harry tudta, hogy északnyugatnak kell tartania, ha meg akarja találni a labirintus körepét. Nem tehetett mást, mint hogy balfelé megy tovább, majd az első adandó alkalommal befordul jobbra.

Ez az ösvény is kihalt volt Az első sarkon bekanyarodott jobbra, ahogy tervezte, de arrafelé sem talált semmit. Maga sem tudta, miért, de valahogy nyugtalanította az akadályok hiánya. Már rég találnia kellett volna valamit. Olyan volt, mintha a labirintus szántszándékkal rejtené el akadályait, hogy Hamis biztonságérzetet keltsen benne. Aztán egyszer csak zajt hallott a háta mögül. Felemelte pálcáját, támadásra készen, de a fény Cedricre esett. A fiú egy jobb oldali mellékösvényről szaladt be az ő útvonalára.

Riadtnak tűnt, és füstölgött a talárja ujja.

– Hagrid durrfarkú szurcsókjai! – zihálta. – Iszonyúan nagyok – alig tudtam megszökni előlük!

Megcsóválta a fejét, azzal továbbindult, és hamarosan újra elnyelte őt a labirintus. Harrynek nem sok kedve volt megnézni, mekkorát nőttek a szurcsókok, úgyhogy sietve folytatta útját. Mikor aztán befordult az egyik sarkon...

Egy három méter magas dementor úszott felé. A csuklyás alak rothadó kezét kinyújtva, vakon kereste a kiszimatolt emberi lelket. Harry hallotta hörgő sóhajait; tagjaiban szétáradt a dermesztő hideg, de tudta, mit kell tennie...

Minden erejével arra a gondolatra összpontosított, hogy kijut az útvesztőből, és együtt ünnepel barátaival – közben felemelte pálcáját, és így kiáltott:

– Expecto patronum!

A pálcából ezüstös füst lövellt ki, s abból egy szarvas alakja bontakozott ki. A szellemállat egy ugrással a dementor előtt termett; az hátrálni kezdett, rálépett csuhája szélére, és megtántorodott... Harry még sosem látott dementort botladozni.

– Várjunk csak! – kiáltotta, és ezüstös patrónusa védelmében közelebb lépett a dementorhoz. – Te egy mumus vagy! Comikulissimus!

Az alakváltó hangos csattanással apró füstgolyókká robbant, s vele együtt az ezüstszarvas is semmivé foszlott. Harrynek átfutott az agyán, hogy a patrónus igazán vele maradhatott volna, de sietve folytatta útját. Igyekezett zajtalanul lépkedni, a fülét hegyezte, és ismét a magasba emelte világító pálcáját.

Balra... jobbra... megint balra... Két ízben is zsákutcába jutott. Ismét alkalmazta a tájolóbűbájt, és kiderült, hogy túl messzire elkalandozott kelet felé. Visszafordult hát, bekanyarodott jobbra – és megtorpant. Az ösvény fölött furcsa, aranyló ködfelhő lebegett.

Tett még néhány óvatos lépést, pálcáját az aranyfelhőre szegezve. Valamiféle ártás lehet, gondolta. De talán el lehet tüntetni az útból.

– Reducto!

Az átok akadálytalanul átsuhant a ködön, még csak meg se bolygatta. Harry rádöbbent, hogy ezt előre tudhatta volna; elvégre a tarolóátkot szilárd tárgyak eltüntetésére találták ki.

Mi lenne, ha egyszerűen belesétálna a ködbe? Megéri a kockázatot, vagy bölcsebb lenne másik utat választania?

Miközben ezt latolgatta, egyszerre éles sikoly hatolt a fülébe.

– Fleur? – kiáltotta.

Nem kapott választ. Tanácstalanul körülnézett. Mi történhetett a lánnyal? A hang valahonnan a ködfelhőn túlról érkezett. Vett egy nagy levegőt, és belerohant az aranyfelhőbe.

Egyszeriben a feje tetejére állt a világ. Harry lefelé lógott a földről; minden szál haja égnek állt, szemüvege pedig felcsúszott a homlokára, azzal fenyegetve, hogy a feneketlen égbe pottyan. Odakapott, és visszahúzta az orrára. Olyan volt, mintha a fűhöz szögezték volna a talpát, s ő fejjel lefelé lógna a csillagokkal pöttyözött ég sötét tengere fölött. Úgy érezte, ha felemeli a lábát, belezuhan a világűrbe.

Gondolkodj, parancsolta magának, a fejébe tódult vértől káprázó szemmel. Gondolkodj...

De hiába – fegyvertára nem tartalmazott megfelelő ellenbűbájt ég és föld hirtelen felcserélődésére. A vér dübörögve lüktetett a fülében. Két választása volt – vagy megmozdul, vagy feladja a versenyt, és felküldi a piros jelzőszikrákat.

Behunyta a szemét, hogy ne lássa a végtelen űrt maga alatt, és jobb lábával elrugaszkodott a fűmennyezettől.

A világ azon nyomban talpra állt, és Harry térdre esett a biztonságot nyújtó, szilárd talajon. A sokkoló élmény megbénította izmait – néhány másodpercig mozdulni sem tudott. Azután mélyet sóhajtva összeszedte magát, feltápászkodott, és továbbindult. Néhány lépés után hátranézett. Az arany köd ártatlanul hunyorgott rá a holdfényben.

Hamarosan újabb kereszteződéshez ért. Megállt, és körülnézett, de Fleur nem volt sehol. Pedig csak ő lehetett, aki sikított. Mi történhetett vele? Piros szikrákat nem küldött fel – tehát vagy megmenekült, vagy akkora bajban van, hogy a pálcáját sem tudja használni... Harry jobbra indult tovább. Nyugtalansága egyre fokozódott, de egy másik gondolat is betolakodott az agyába: egy vetélytárssal kevesebb...

A Trimágus Kupa ott volt valahol a közelben, és úgy tűnt, Fleur már nincs versenyben. Ő, Harry viszont még igen. Mi lenne, ha tényleg nyerne? Mióta bajnoknak választották, most először rémlett fel benne újra a kép, amint ott áll, és az egész iskola előtt a magasba emeli a Trimágus Kupát...

A következő tíz percben nem ütközött semmilyen akadályba, leszámítva a zsákutcákat. Az egyik elágazásnál háromszor is járt, és kétszer rossz irányba fordult. Végül talált egy új útvonalat. Kocogva indult el rajta, feje fölé emelve pislákoló pálcáját, melynek fényében teste torz, remegő árnyékot vetett a sövényfalra. Újabb sarokra, ért, ott lelassított, befordult, újra futásnak eredt – és egyszerre szemben találta magát egy durrfarkú szurcsókkal.

Cedric igazat mondott – a bestia valóban hatalmasra nőtt. Három méter hosszú volt, s leginkább óriási skorpióra emlékeztetett. Hosszú fullánkja a hátára kunkorodott, s vastag páncélja megcsillant a rászegezett pálca fényében.

– Stupor!

Az átok nekicsapódott a szurcsók páncéljának, és visszapattant róla. Harry leguggolt, de érezte a jellegzetes égett szagot – az átok megperzselte a haját. A szurcsók Lángcsóvált lövellt ki a farkából, és támadásba lendült. Harry most a hátráltatóártással próbálkozott.

– Obstructo! – kiáltotta. Ez az igézet is lepattant a szurcsók páncéljáról. Harry hátrálni kezdett, de elbotlott, és elesett. – OBSTRUCTO!

A szurcsók alig néhány centiméterre volt tőle, mikor megdermedt – Harrynek ezúttal sikerült eltalálnia a puha hasi részt, ahol nem védte páncél a szörny testét. Harry zihálva feltápászkodott, és elmenekült az ellenkező irányba. Tudta, hogy az ártás csak rövid ideig hat, s a szurcsók bármelyik pillanatban magához térhet.

Egy helyen befordult balra, de az ösvény zsákutcának bizonyult; visszaszaladt, jobbra fordult, és ismét zsákutcába jutott. Kalapáló szívvel megállt, s újra elvégezte a tájolóbűbájt.

Azután visszament arra, amerről jött, és kiválasztott egy északnyugat felé vezető ösvényt.

Az új útvonalon nem ütközött akadályba. Néhány perc kocogás után azonban egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki szalad az övével párhuzamos ösvényen. Megtorpant, és a fülét hegyezte.

– Mit csinálsz? – kiabálta odaát Cedric. – Elment az eszed!?

Ezután Harry Krum hangját hallotta.

– Crucio!

A következő pillanatban a levegő megtelt Cedric jajveszékelésével. Harry futásnak eredt, olyan sarkot keresve, ahol átjuthat Cedric ösvényére. Mivel nem talált ilyet, ismét használta a tarolóátkot. Az nem tett túl nagy kárt a sövényben, de megritkította annyira, hogy Harry némi rugdosással szűk rést tudott nyitni rajta. Talárját alaposan megszaggatva átverekedte magát a nyíláson. Jobbra fordult, és megpillantotta Cedricet. A fiú a földön hevert, Krum lába előtt, és vadul vonaglott kínjában.

Harry felegyenesedett, és Krumra szegezte pálcáját. Krum észrevette őt, és futásnak eredt.

– Stupor! – kiáltotta Harry.

Az átok a háta közepén találta el Krumot; a durmstrangos fiú megtorpant, mintha falnak ütközött volna, azután arccal előre a fűbe zuhant, és nem mozdult többet. Harry odarohant Cedrichez. A fiú már nem vonaglott, csak feküdt a fűben, s kezét az arcára szorítva zihált.

Harry, aki maga is remegett a felindultságtól, megragadta a karját.

– Jól vagy?

– Igen – zihálta Cedric. – Igen... Ez nem lehet igaz... mögém lopakodott... meghallottam, megfordultam, de addigra rám szegezte a pálcáját...

Cedric reszkető tagokkal feltápászkodott a földről. Mindketten Krumra meredtek.

– Nem tudom elhinni – szólt döbbenten Harry. – Meg se fordult a fejemben, hogy...

– Nekem se – mondta Cedric.

– Hallottad Fleur sikítását? – kérdezte Harry.

– Igen – bólintott Cedric. – Gondolod, hogy őt is Krum intézte el?

– Nem tudom...

– Hagyjuk itt? – kérdezte Cedric.

– Ne! – rázta a fejét Harry. – Szerintem küldjünk fel jelzőszikrákat. Akkor bejönnek érte, és kiviszik... Ha itt hagyjuk, a végén még felfalja egy szurcsók.

– Megérdemelné – dörmögte Cedric, de azért felemelte pálcáját, és szikraoszlopot bocsátott vele az ég felé. A szikrák nem aludtak ki, hanem a magasban lebegtek, jelezve a helyet, ahol Krum fekszik.

Harry és Cedric néhány másodpercig forgolódva ácsorogtak a sötétben. Azután Cedric megszólalt:

– Hát akkor... tovább kellene mennünk...

– Mi? – nézett rá Harry. – Ja!... Persze...

Furcsa pillanat volt. Krum támadása szövetségesekké tette őket – s most emlékeztetniük kellett magukat, hogy valójában még mindig vetélytársak. Szótlanul elindultak az ösvényen, aztán Harry balra fordult,

Cedric pedig jobbra. A labirintus ismét elcsendesedett.

Harry folytatta a keresést, a tájolóbűbájjal rendszeresen ellenőrizve, hogy jó irányba halad-e. Most már csak ő és Cedric maradtak versenyben. Benne is égett a vágy, hogy ő érje el elsőként a kupát, mégsem tudta felfogni, hogyan volt képes Krum ilyen durva és becstelen eszközhöz folyamodni a győzelem érdekében. Mordon azt mondta, aki főbenjáró átkot szór egy másik emberre, életfogytig tartó azkabani fogságra számíthat. Ennyire nem lehetett fontos Krumnak a Trimágus Kupa...

Harry megszaporázta lépteit. Újabb és újabb zsákutcák vártak rá, de az egyre sűrűsödő sötétség azt sugallta, hogy közeledik céljához. Aztán egy hosszú egyenes ösvényre érve ismét megmozdult valami előtte, és pálcája fénye egy bámulatos csodalényre esett – egy olyan lényre, amit addig csak a Szörnyek szörnyű könyvének képein látott.

Egy szfinx állta el az útját. Az alsótestét tekintve olyan volt, mint egy hatalmas oroszlán: izmos láb, jókora mancsok, barna pamacsban végződő hosszú, sárgás farok. A felsőteste, a feje azonban emberi volt, mégpedig női.

A szfinx a közeledő Harryre szegezte mandulavágású szemét. Harry habozva felemelte pálcáját. Úgy tűnt, a szörny nem akar támadni; nem kuporodott le, ahogy az ugrásra készülő nagymacskák teszik, hanem ide-oda sétált az ösvény szélességében. Végül meg is szólalt:

– Közel vagy célodhoz – mondta mély, rekedt hangon. – Leggyorsabban úgy érheted el, ha elmész mellettem.

– Akkor hát... átengednél? – kérdezte Harry, bár előre tudta, mi lesz a válasz.

– Még nem – felelte a szfinx, kitartóan folytatva sétáját. – Csak akkor engedlek át, ha helyesen felelsz a találós kérdésemre. Ha rosszul válaszolsz, megtámadlak. Ha hallgatsz, sértetlenül távozhatsz.

Harry gyomra jó néhány centivel lejjebb csúszott. Az ilyen feladatok megoldásában Hermione sokkal jobb, mint ő. Latolgatni kezdte az esélyeit. Ha a találós kérdés túl nehéz, legfeljebb nem válaszol, hanem keres egy másik utat, ami szintén a labirintus közepébe vezet.

– Rendben – szólt. – Hallhatnám a kérdést?

A szfinx leült az ösvény közepén, és előadta rejtvényét:

– Milyen lovag, ki a jel Szent nevében útra kel? Mondd a végzet, fegyverét, S vele rettegett nevét. Meg se mozdul a lába, Mégsem érsz a nyomába. Ez a három egyre megy. A megoldás az az egy.

Harry egy percig csak tátogni tudott.

– Elmondanád még egyszer... egy kicsit lassabban? – kérdezte csak úgy próbaképpen.

A szfinx hunyorogva rámosolygott, és elismételte a verset. – Ha kitalálok három dolgot, abból rájöhetek egy negyedikre, és az a válasz? – kérdezte Harry.

A szfinx nem felelt, csak titokzatosan mosolygott. Harry ezt igenlő válasznak vette, és elkezdett az első rímpáron gondolkodni.

– Egy lovag, aki útra kel – motyogta a szfinxre bámulva. – Utazik... az egy kóbor lovag. Ez nem találgatás volt! Vagy keresztes lovag... Mindegy, erre majd még visszatérek... Elmondanád még egyszer a második részt?

A szfinx megismételte a vers harmadik és negyedik sorát.

– Mondd a végzet fegyverét – visszhangozta Harry. – A végzet a halál. Milyen fegyvere van a halálnak?...

Kaszája...

A halál a Kaszás. Hallhatnám a harmadik részt?

A szfinx elmondta az utolsó négy sort.

– Nem mozog a lába, mégsem lehet utolérni – ismételte Harry. – Ha nem mozog a lába, akkor nem szalad...

hanem repül! Nem tudom utolérni, mert repül! Madár! A szfinx mosolygott.

– Keresztes... kaszás... madár – dünnyögte Harry, és most ő kezdett el fel-alá járni. – A három egyre megy... Mire megy? Keresztes... kaszáspók... Mi? Keresztes pók, kaszáspók, madárpók! Pók!

A szfinx még szélesebben mosolygott. Felállt, kinyújtóztatta mellső lábait, és félreállt az útból.

– Köszönöm! – mondta Harry, elámulva saját éleselméjűségén, és sietve továbbindult.

Most már közel van, egészen biztosan közel van... Egyenesen a cél felé halad... ha nem találkozik leküzdhetetlen akadállyal, esélye van rá, hogy elsőként ér oda...

Újabb elágazáshoz érkezett.

– Tájolj! – súgta a pálcának. Az a jobb oldali irányt adta meg helyesnek. Futva elindult az ösvényen, és néhány lépés után fényt pillantott meg.

Százméternyire tőle egy oszloptalp állt, s azon ott ragyogott egy gyönyörű aranyserleg: a Trimágus Kupa. Harry rohanni kezdett felé, de ekkor egy másik alak is berontott az ösvényre, néhány méterrel előtte.

Cedric fog előbb odaérni. Cedric szélsebesen szaladt, s Harry tudta, hogy esélye sincs utolérni hosszú lábú vetélytársát...

Ekkor megpillantott egy hatalmas valamit a sövényfal fölött. A valami az övéket keresztező ösvényen haladt, s olyan sebesen közeledett, hogy látszott, Cedric egyenesen bele fog ütközni. A fiú a serlegre szegezte szemét, nem vette észre a veszélyt...

– Cedric! – kiáltott rá Harry. – Bal oldalt!

Cedric balra nézett, s még éppen maradt annyi ideje, hogy előreugorjon, s így elkerülje az ütközést. Az ugrás azonban azzal végződött, hogy elbotlott, elejtette a pálcáját és hasra esett. Ugyanabban a szempillantásban egy elefántméretű pók rohant be az ösvényre. Harry rémülten látta, hogy a szörnyeteg Cedricre veti magát.

– Stupor! – kiáltotta.

Az átok belecsapódott a pók szőrös, fekete testébe, de a hatása körülbelül annyi volt, mintha Harry egy kaviccsal dobta volna meg a szörnyet. A pók felemelte a fejét, szaporán megfordult a tengelye körül, és Cedric helyett most Harryt vette célba.

– Stupor! Obstructo! Stupor!

Vagy túl nagy volt a pók, vagy túl erős varázs védte, akárhogy is, az átkok csak arra voltak jók, hogy még jobban felingereljék – Harry egy szemvillanásnyi ideig rámeredt a nyolc fénylő fekete szemre és a két borotvaéles csáprágóra, s mire belehasított a rémület, a pók már el is kapta őt.

A két mellső láb megragadta a derekánál fogva, és a levegőbe emelte; ő kapálózott, és igyekezett belerúgni a pókba; lába találkozott a csáprágókkal, és a következő pillanatban szeme káprázni kezdett a fájdalomtól. Hallotta Cedric kiáltását: Stupor!, de az ő átka sem hatott. Harry rászegezte pálcáját a pókra, s mikor az újra széttárta csáprágóit, így kiáltott: – Expelliarmus!

A lefegyverző bűbáj megtette hatását – a pók elejtette Harryt, de ez egyben azt is jelentette, hogy Harry hat métert zuhant, ráesett a sebesült lábára, és összerogyott. Most azonban nem törődött a fájdalommal; gondolkodás nélkül megcélozta pálcájával a pók hasi oldalát, ahogy azt a szurcsókkal is tette, és elharsogta a kábítóátkot – méghozzá kórusban Cedrickel.

– Stupor!

Amire egy átok önmagában nem volt képes, azt a kettő együtt elérte-a pók megdermedt, majd eldőlt oldalra, lelapítva a sövényfalat, és szőrös lábak erdejét hagyva az ösvényen.

– Jól vagy? – hallotta Harry Cedric kiabálását. – Nem esett rád?

– Nem – kiáltott vissza zihálva Harry. Megvizsgálta a lábát. A seb erősen vérzett, s szakadt talárján ott csillogott valami sűrű, ragacsos váladék, ami bizonyára a pók csáprágójából származott. Felállt, de sebesült lába vad remegéssel tiltakozott a terhelés ellen. Nekitámaszkodott hát a sövényfalnak, és zihálva körülnézett.

Cedric az ösvényen állt, néhány méterre a Trimágus Kupától, mely ott ragyogott a háta mögött.

– Fogd meg – zihálta Harry. – Gyerünk, fogd meg. Ott vagy a célnál.

Cedric azonban nem mozdult. Néhány másodpercig még Harryre bámult, majd megfordult, és a Trimágus Kupára nézett. A serleg aranyló fénye az arcára esett, és Harry látta rajta a vágyakozó kifejezést. Azután Cedric ismét Harry felé fordult, és nagy levegőt vett.

– Te fogd meg. Neked kell győznöd. Kétszer mentetted meg idebent az életemet.

– Ez itt nem számít – felelte Harry. Keserű csalódottság öntötte el – fáj a lába, minden izma sajog a kimerítő küzdelemtől, s ráadásul hiába készítette ki magát, hiszen Cedric megint megelőzte – ahogy Chóhoz is előbb ért oda a bál előtt. – Az győz, aki elsőnek fogja meg a kupát. Az pedig te leszel. Fél lábon nem tudok versenyt futni veled.

Cedric tett néhány lépést az elkábított pók felé, eltávolodva a serlegtől, s közben a fejét rázta.

– Nem – mondta.

– Ne játszd a nagylelkűt! – szólt ingerülten Harry. – Fogd azt a kupát, és menjünk ki innen végre.

Cedric elgondolkodva nézte Harryt, aki igyekezett kihúzni magát, megmarkolva a bokor egyik erősebb ágát.

– Szóltál nekem a sárkányokról. – mondta Cedric. – Már az első próbán elvéreztem volna, ha nem figyelmeztetsz.

– Nekem is segítettek – vágott vissza Harry, talárjával itatgatva lábán a vért. – Te meg adtál egy tippet a tojáshoz. Kvittek vagyunk.

– Az nem a saját ötletem volt – felelte Cedric.

– Akkor is kvittek vagyunk – mondta Harry, és óvatosan kipróbálta sebesült lábát. Az a legkisebb terhelésre is vadul remegni kezdett. A bokáját is kificamította, mikor a pók elejtette őt.

– A második próbán több pontot érdemeltél volna – folytatta konokul Cedric. – Ott maradtál felhozni a többi túszt.

– Senki más nem volt olyan lökött, hogy komolyan vegye azt a dalt! – felelte keserűen Harry. – Fogd már azt a kupát!

– Nem – mondta Cedric.

Átbújt a pók lábai között, és odalépett Harryhez, aki hitetlenkedve meredt rá. Cedric komolyan beszél. Képes lemondani egy olyan diadalról, amilyen a Hugrabug-háznak évszázadok óta nem adatott meg.

– Menj – mondta Cedric. Lerítt róla, hogy minden lelki erejére szüksége van ahhoz, amit tesz, de arca eltökéltséget tükrözött, kezét karba fonta – látszott, hogy döntése végleges.

Harry a serlegre nézett. Egy ragyogó pillanatig látta önmagát, amint kilép az útvesztőből, kezében a győzelem jelével... amint a magasba emeli a Trimágus Kupát, a tömeg üdvrivalgása közepette. Látta Cho csodálattól tágra nyílt szemét – tisztábban látta mindezt, mint korábban bármikor... Aztán szertefoszlott a kép, és a helyén megjelent Cedric komor, elszánt arca.

– Együtt... – szólt Harry.

– Mi...?

– Egyszerre fogjuk meg. Roxfortos győzelem lesz. Holtversenyben nyerünk.

Cedric rámeredt Harryre. Aztán leeresztette a karját. – Ez... ez komoly?

– Igen – bólintott Harry. – Segítettünk egymásnak, nem?

Mindketten célba értünk. Fogjuk meg együtt a kupát. Cedric néhány másodpercig olyan arcot vágott, mintha nem akarna hinni a fülének. Aztán szélesen elvigyorodott. – Rendben – mondta. – Gyerünk.

Cedric megfogta Harry egyik karját, és segített neki az oszloptalphoz sántikálni. Ott megálltak, és kezüket a serleg két füle fölé emelték.

– Háromra, rendben? – szólt Harry. – Egy – kettő – három...

Mindketten megfogták a Trimágus Kupát.

Harry azon nyomban hatalmas rántást érzett a köldöke tájékán. Lába alól eltűnt a talaj, s felsüvített körülötte a szél. Többé nem tudta elengedni a Trimágus Kupát; csak repült-repült egy kavargó, színes űrben, ahol nem volt más, csak Cedric, a serleg és ő.

Harminckettedik fejezet

Csont, hús és vér

Harry talpa a földnek ütközött; sebesült lába összecsuklott alatta, és ő előreesett.

– Hol vagyunk? – kérdezte; fejét felemelve.

Cedric némán rázta a fejét. Felállt, talpra segítette Harryt, és körülnéztek.

Azt rögtön látták, hogy nem a roxforti birtokon vannak. Azt messze maguk mögött hagyták – talán több száz kilométerre –, hiszen a kastély körüli hegyek is eltűntek. Egy sötét, elhanyagolt temetőben álltak.

Jobbra tőlük, egy terebélyes tiszafa mögött, egy kápolna sötét tömege rajzolódott ki. Távolabb, egy domb oldalában, Harry egy szép régi lakóépületet is látni vélt.

Cedric a Trimágus Kupára nézett, azután Harryhez fordult:

– Neked szólt valaki, hogy a serleg egy zsupszkulcs?

– Nem – válaszolta Harry. Körülnézett a temetőben. Az csendes és hátborzongatóan kihalt volt. – Szerinted ez is a próba része?

– Nem tudom – felelte nyugtalanul Cedric. – Húzzunk pálcát, nem gondolod?

– De – bólintott Harry. Örült, hogy Cedric megelőzte őt a javaslattal.

Elővették varázspálcáikat. Harry a környéket fürkészte. Ismét elfogta a nyugtalanító érzés, hogy figyelik.

– Jön valaki – szólt hirtelen.

Szemüket meresztgetve bámultak a sötétségbe. A sírok között egy alacsony, arctalannak tűnő alak közeledett feléjük.

Hamarosan az is látszott, hogy köpenyt visel, s annak a csuklyája takarja el arcát. Járásából és kéztartásából Harry arra következtetett, hogy visz valamit, s néhány másodpere múlva azt is megállapította, hogy a valami rongyokba bugyolált csecsemő lehet... vagy csupán egy összegöngyölt talár?

Harry lejjebb eresztette pálcáját, és Cedricre nézett. Az kérdő pillantással válaszolt. Újra a közeledő alak felé fordultak hát.

Az, mikor már csak két méterre volt tőlük, megállt egy oszlopos márvány sírkő mellett. Egy másodpercig Harry, Cedric és az alacsony, csuklyás alak némán nézték egymást.

A következő pillanatban belehasított a fájdalom Harry sebhelyébe – de olyan borzalmas erővel, mint még soha. Pálcáját elejtve a homlokához kapott, ás leroskadt a földre. Ott feküdt a hátán, a szemét sem bírta kinyitni, és úgy érezte, menten kettéhasad a feje az eszelős fájdalomtól.

Aztán valahol messze a magasban egy éles, fagyos hang így szólt:

– Öld meg a másikat.

Suhintás hallatszott, majd egy másik hang belevisította az éjszakába:

– Adava Kedavra!

Zöld villanás hatolt át Harry csukott szemhéján, aztán valami súlyosan puffant mellette a földön. A kín olyan iszonyatossá fokozódott, hogy Harry öklendezni kezdett – aztán egyszerre megszűnt a fájdalom.

Rettegve tőle, hogy mit fog látni, Harry kinyitotta égő szemét.

Cedric kezét-lábát szétvetve, mozdulatlanul hevert mellette a földön. Halott volt.

Harry egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig Cedric arcára meredt – a szempárra, mely üresen, kifejezéstelenül bámult a semmibe, akár egy lakatlan ház két szürke ablaka, és a nyitott szájra, mely talán az utolsó döbbenet emlékét őrizte. Aztán, mielőtt felfoghatta volna, mit lát, érezte, hogy valaki felemeli a földről, és talpra állítja.

Az alacsony, köpönyeges alak időközben letette batyuját, lángot lobbantott pálcája, hegyén, s most vonszolni kezdte Harryt a márvány sírkőoszlop felé. Harry a pálca fényében még épp el tudta olvasni a bevésett nevet, mielőtt az alak háttal a sírkőnek lökte.

TOM DENEM

Az arctalan ember most köteleket varázsolt elő; azok nyomban Harry testére tekeredtek, nyaktól bokáig a sírkőhöz kötözve őt. Harry hallotta az alak felületes, szapora lélegzését; feszegetni kezdte a köteleket, mire a csuklyás megütötte – pofon ütötte a kezével, amelyről hiányzott az egyik ujj. Harry most már tudta, kinek az arcát rejti a csuklya.

– Féregfark! – suttogta döbbenten.

Féregfark nem válaszolt, nem is nézett fel. Remegő kézzel a köteleket húzogatta, ellenőrizve, hogy elég feszesek-e. Mikor meggyőződött róla, hogy Harry mozdulni se tud, elővett a zsebéből egy fekete rongydarabot, és Harry szájába tömte. Azután szó nélkül sarkon fordult, és elsietett. Harry nem tudott utána szólni, és nem látta, hova tűnt. Hiába forgatta a fejét, a márványoszlop eltakarta a háta mögötti területet – csak előre és oldalra tudott nézni.

Nem messze tőle ott feküdt a halott Cedric. Valamivel távolabb a Trimágus Kupa csillogott a holdfényben. A pálcája a lábánál hevert. Az összecsavart talárszerűség, amit csecsemőnek nézett, a sír végében feküdt... és mintha néha megmozdult volna. Harry rábámult; ekkor ismét megfájdult a sebhelye, s ő rádöbbent, hogy nem akarja megtudni, mi van a talárba csavarva... nem akarja, hogy kibontsák azt a csomagot...

Zajt hallott a lába mellett. Lenézett, és egy hatalmas kígyót pillantott meg a fűben. A hüllő körbe-körbe siklott a sírkőoszlop és Harry lába körül. Aztán ismét felhangzott Féregfark kapkodó zihálása, melybe ezúttal nyögdécselés és egy súlyos tárgy súrlódó zaja vegyült. Végül a férfi beért Harry látóterébe, s akkor kiderült, hogy a súlyos tárgy egy kőüst. Féregfark a sír lábához vonszolta a kondért. Az akkora volt, hogy egy felnőtt ember kényelmesen beleülhetett, és a locsogásból ítélve tele volt vízzel.

A ruhacsomóban rejtőző valami most már szüntelenül mocorgott, mintha ki akarna szabadulni. Féregfark a kondér aljához dugta pálcáját, s egyszerre lobogó tűz gyulladt az edény alatt. A kígyó dühösen sziszegett, és eltűnt a sötétben.

A folyadék a kondérban meglepően gyorsan felforrt. Felszíne nemcsak bugyborékolt, de szikrázott is, mintha egyszerre volna tűz és víz. A felszálló gőz egyre sűrűsödött, s ködbe burkolta a tűz mellett guggoló Féregfark alakját. A ruhacsomó tartalma még türelmetlenebbül mocorgott, s újra felsüvített a fagyos hang.

– Igyekezz!

A bugyborékoló vízfelszín most már egy merő szikra volt, mintha gyémántok borítanák.

– Készen van, uram.

– Gyerünk... – mondta a fagyos hang.

Féregfark kibontotta a ruhacsomagot, feltárva annak tartalmát, s Harry iszonyodva beleordított a szájába tömött rongycsomóba.

A jelenet olyan volt, mint mikor valaki felfordít egy követ, ami alatt egy undok, nyálkás, vak csúszómászó lapul – csak épp a ruhacsomóban rejtőző lény visszataszítóbb volt bármilyen állatnál. A lény csupasz, pikkelyesnek tűnő bőre sötét, nyers, vörösesfekete színben fénylett. Karja és lába nem volt több vékonyka csökevénynél, mégis leginkább az arca különböztette meg minden valaha élt embertől: az nem is arc volt, hanem lapos, kígyószerű szörnypofa, vörösen izzó szempárral.

A lény gyöngének és esetlennek tűnt; kinyújtotta csökevényes karjait, és belekapaszkodott Féregfark nyakába. A férfi felemelte. Ahogy felegyenesedett, csuklyája hátrébb csúszott, s Harry a tűz fényében látta a viszolygó fintort puha, sápadt arcán. Féregfark a kondér mellé lépett a lénnyel; a folyadék felszínén táncoló szikrák egy pillanatra megvilágították a gonosz, lapos pofát, miközben Féregfark a kondérba eresztette a lényt. A víz felsistergett. A kis test elmerült benne, és halk puffanással megült a kondér alján.

Harrynek káprázott a szeme a sebhelyében lüktető fájdalomtól. Fulladjon bele, gondolta, könyörgök, fulladjon bele...

Féregfark most megszólalt. Hangja remegett, s vonagló arca elárulta, hogy iszonyatosan fél. Felemelte pálcáját, behunyta szemét, és fennhangon így szólt:

– Halott apa, csontod tudatlan adatik, s új testet ölt fiad?

Harry borzadva meredt a lába előtt domborodó sírhantra. Azon Féregfark mágikus parancsára repedés nyílt, s méhéből egy maroknyi por tört fel. A por a levegőbe emelkedett, és vékony sugárban a kondérba pergett. A fortyogó víz szikrákat hányt, sistergett és élénk, mérget idéző kékbe váltott.

Féregfark most már nyöszörgött a félelemtől. Talárja alól előhúzott egy hosszú pengéjű, fényes ezüsttőrt, és a zokogástól elcsukló hangon elmondta az újabb varázsigét:

– Szolga... élő húsod... ím önként adatik... s életre kel urad.

Kinyújtotta jobb kezét – azt, amelyikről hiányzott egy ujj –, baljával görcsösen megmarkolta a tőrt, és a magasba emelte a fegyvert.

Harry rádöbbent, mire készül Féregfark – egy másodperccel azelőtt, hogy az tettre váltotta szándékát.

Szorosan becsukta a szemét, de csak a látványtól tudta megvédeni magát, a hangtól nem – Féregfark borzalmas sikolya úgy járta át a testét, mintha belé is tort döftek volna. Aztán jött a többi hang: egy kisebb tárgy puffanása a földön, Féregfark megkínzott zihálása, a hátborzongató csobbanás, ahogy valami beleesett a kondérba. Harry nem bírt odanézni, de csukott szemhéján át is látta, hogy a főzet égővörös színűre változott...

Féregfark nyögdécselt és zihált a kíntól. Aztán Harry egyszerre az arcán érezte a férfi forró leheletét, és rádöbbent, hogy Féregfark ott áll előtte.

– Ellenség... a véred... erővel vétetik... s feltámad ellened.

Harry semmit nem tehetett. Nem tudott védekezni. Kétségbeesetten feszegette a szoros köteleket, és lefelé pillantva meglátta a tőrt Féregfark remegő kezében. Érezte, hogy a hideg penge belefúródik jobb karja hajlatába, és érezte a kicsorduló vér melegét. Féregfark, még mindig zihálva a kíntól, előkotort zsebéből egy üvegfiolát, és odatartotta Harry karjához, hogy felfogjon vele néhány csepp vért.

Azután visszatántorgott a kondérhoz, és beleöntötte Harry vérét. A folyadék abban a szempillantásban vakító fehérbe váltott. Most, hogy elvégezte feladatát, Féregfark térdre rogyott a kondér mellett, aztán a földre roskadt, és nyögve-zokogva megmarkolta csonka, vérző karját.

A kondér fortyogó tartalma gyémántfényű szikrákat szórt a négy égtáj felé, s olyan vakító fényt árasztott, hogy köröskörül minden éjfeketének tűnt hozzá képest. De más nem történt...

Belefulladt, szuggerálta Harry. Belefulladt, nem sikerült a varázslat...

Aztán egyszer csak elállt a szikraeső. Helyette súlyos, fehér füst tört fel a folyadékból, széles körben gomolygó ködfalat emelve a kondér körül. Harry nem látta már se Féregfarkot, se Cedricet, de még a sírhantot se a lába előtt – mindent és mindenkit elborított a sűrű pára. Ugye, nem sikerült, gondolta... ugye, belefulladt... elpusztult...

A következő pillanatban Harry testének minden sejtjét iszonyú, jeges rémület járta át – a ködgomolyag közepén fortyogó folyadékból lassan kiemelkedett egy sötét alak – egy magas, csontsovány férfi meztelen alakja.

– Talárt – hallatszott az éles, hideg hang a ködfal mögül. Féregfark nyögdécselve feltápászkodott, és felvette a fekete talárt a földről. Azután felágaskodott, és fél kézzel átvetette a ruhát ura fején.

A sovány férfi kilépett az üstből, végig Harryre szegezve tekintetét... és Harry ott látta maga előtt az arcot, ami három éve kísértette lidérces álmaiban: a csupasz koponyánál is fehérebb bort, a két szűk rés jelezte lapos kígyóorrot és a kerekre tágult, égővörös szemet.

Voldemort nagyúr újra testet öltött.

Harmincharmadik fejezet

A halálfalók

Voldemort levette tekintetét Harryről, és kedvtelve nézegetni kezdte saját testét. Kezei olyanok voltak mint két nagy, fehér pók; természetellenesen hosszú ujjaival gyöngéden végigsimított mellkasán, karjain, arcán. Vörös szeme, melyben a pupilla csupán vékony rés volt, mint a macskáéban, most még fényesebben izzott. Hajlítgatni kezdte ujjait, s diadalittas révülettel meredt felemelt kezére. Nem törődött se Féregfarkkal, aki vérző kézzel ott vonaglott mellette a földön, se a hatalmas kígyóval, ami most ismét felbukkant, s sziszegve róni kezdte a köröket Harry és a sírkőoszlop körül. Helyette a talár zsebébe süllyesztette póklábujjú kezét, és előhúzott egy varázspálcát. Azt is megcirógatta, azután felemelte, és Féregfarkra szegezte. A férfi azon nyomban felemelkedett a földről, nekivágódott Harry mellett a sírkőoszlop oldalának, és leroskadt a tövébe. Úgy hevert ott, akár egy síró rongykupac. Voldemort Harryre fordította égővörös szemét, és éles, hideg, kegyetlen kacajt hallatott.

Féregfark talárja csillogott a vértől; abba csavarta csonka kezét.

– Uram... – nyüszítette –, kegyelmes uram... megígérted... a szavadat adtad...

– Nyújts a kezed – vetette oda Voldemort.

– Ó, nagyúr... köszönöm, köszönöm...

Féregfark felemelte a vérző csonkot, de Voldemort kinevette.

– A másik kezedet, Féregfark.

– Könyörgök, uram... könyörgök...

Voldemort lehajolt, megragadta Féregfark bal karját, és a könyökéig felgyűrte rajta a talár ujját. Harry élénkvörös, tetoválásszerű képet pillantott meg a férfi bőrén – egy koponyát, állkapcsai között egy kígyóval. Ugyanaz a kép volt, ami a Világkupadöntő utáni éjszakán az égre emelkedett: a Sötét Jegy. Voldemort szemügyre vette a bélyeget, ügyet sem vetve Féregfark keserves zokogására.

– Kirajzolódott – szólt halkan. – Észre kellett venniük... most majd kiderül... most meglátjuk...

E szavakkal rányomta hosszú, fehér mutatóujját Féregfark jegyére.

Harry sebhelyébe ismét belehasított a fájdalom, Féregfark pedig újra felordított. Voldemort levette ujját a jegyről, s Harry látta, hogy az vörösből tintafeketévé sötétedett.

Voldemort gonosz elégtétellel az arcán felegyenesedett, felszegte fejét, és körülnézett a sötét sírok között.

– Már érzik – suttogta, izzó vörös szemét a csillagokra függesztve. – Vajon hányan lesznek a bátrak, akik visszatérnek? És hányan az ostobák, akik nem?

Voldemort elkezdett fel-alá járkálni Harry és Féregfark előtt, s tekintetével mindvégig a temetőt pásztázta. Úgy egy perc múlva aztán ismét Harryre nézett, s kígyóarca gonosz mosolyba torzult.

– Néhai apám földi maradványain állsz, Harry Potter – sziszegte halkan. – A mugli apám porladó tetemén... Bolond volt... akárcsak a te drága jó anyád. De mindkettőnek hasznát vettük, nem igaz? Anyád megmentett téged az élete árán... Én megöltem apámat, és lásd, holtában milyen jól jött nekem...

Voldemort újra felnevetett. Folytatta a járkálást, tovább fürkészte a környéket, s a kígyó is tovább rótta köreit a fűben.

– Látod azt házat ott a dombon, Potter? Ott lakott az apám. Az anyám, aki itt élt a faluban, beleszeretett. De mikor elmondta apámnak, hogy boszorkány, az elhagyta őt... mert apám irtózott a mágiától...

– Elhagyta anyámat, és visszatért a szüleihez, még mielőtt a világra jöttem, Potter... Anyám belehalt a szülésbe, s én egy mugli árvaházban nőttem fel... de megesküdtem, hogy megkeresem apámat... bosszút álltam rajta, a bolondon, akitől ezt a nevet kaptam... Tom Denem...

Voldemort tovább sétált, sírról sírra járatva pillantását.

– Nosztalgikus történeteket mesélek a családomról? Lám, lám, kezdek érzelgőssé válni... De nézd, Harry! Itt jön az igazi családom...

A levegő egyszerre megtelt köpönyegek suhogásával. A sírok között, a tiszafa mögött, minden sötét helyen varázslók hoppanáltak. Valamennyi érkező csuklyát és álarcot viselt, és egyenként elindultak Voldemort felé. Lassan, tétován közeledtek, mintha attól félnének, hogy amit látnak, csak káprázat, nem a valóság. Voldemort némán állt, és várta őket. Aztán az egyik halálfaló térdre ereszkedett, odakúszott Voldemorthoz, és megcsókolta a talárja szegélyét.

– Nagyúr... kegyelmes uram... – motyogta.

A többi halálfaló ezután ugyanígy tett; mindegyik térden csúszva megközelítette Voldemortot, megcsókolta a nagyúr talárját, majd térdelve visszahúzódott, s végül felállt, elfoglalva helyét a néma körben, amely magába zárta Tom Denem sírját, Harryt, Voldemortot és a nyögdécselő, vonagló Féregfarkot. A kör hézagos volt, mintha a halálfalók további társakat várnának. Voldemort azonban szemlátomást nem számított több érkezőre. Körülhordozta tekintetét a halálfalókon, s bár nem fújt a szél, suhogás futott végig a körön, mintha a csuklyások sorban megremegtek volna.

– Üdv néktek, halálfalók! – szólalt meg halkan Voldemort. – Tizenhárom év... tizenhárom hosszú év telt el azóta, hogy utoljára találkoztunk. Hívó jelemre mégis úgy siettetek hozzám, mintha tegnap váltunk volna el... Akkor hát még mindig egyesít bennünket a Sötét Jegy! Vagy mégsem?

Voldemort szeme felparázslott, s kígyóorrának rései szimatolva kitágultak.

– Bűntudat... – sziszegte. – Betölti a levegőt a bűntudat bűze...

Újra a remegés hulláma futott végig a körben állókon – látszott, hogy legszívesebben meghátrálnának, de nem mernek.

– Itt álltok épen és egészségesen, varázserőtök teljében – mily fürgén és könnyedén itt termettetek! – és azt kérdem magamtól... miért nem próbáltak soha ezek a varázslók segíteni urukon, akinek örök hűséget esküdtek?

A halálfalók hallgattak. A körben senki nem mozdult, csak Féregfark, aki még mindig rázkódott a zokogástól, és dajkálta csonka karját.

– És azt felelem magamnak – suttogta Voldemort –, hogy azt hitték, megtörtem, úgy vélték, végen van. Visszasompolyogtak hát ellenségeim közé, és eltévelyedésre, kényszerítő átokra hivatkoztak...

– Azután azt kérdem magamtól: hogyan is hihették, hogy nem térek vissza? Hogyan hihették ők, akik tudták, hogy már réges-rég felvérteztem magam a halandókat fenyegető pusztulás ellen? Ők, akiknek megmutattam rettenetes hatalmam, akik ismertek, mikor én voltam a földkerekség legnagyobb mágusa?

– És azt felelem magamnak, talán azt hitték, létezhet egy még nagyobb erő, ami letörheti Voldemort nagyúr hatalmát... Talán most mást szolgálnak... Talán átpártoltak a sárvérűek, a pórnép és a muglik nagy barátjához, Albus Dumbledore-hoz!

Dumbledore nevének említésére a körben állók mocorogni kezdtek, néhányan motyogtak és a fejüket rázták.

Voldemort nem törődött velük.

– Ez csalódás számomra... Nem titkolhatom, hogy mélyen csalódott vagyok...

Az egyik álarcos most kitört a körből, és tetőtől talpig remegve Voldemort lába elé vetette magát.

– Nagyúr! – nyögte. – Kegyelmes úr, irgalmazz! Bocsáss meg nekünk!

Voldemort nevetett, és felemelte pálcáját. – Crucio!

A földön kuporgó halálfaló vergődni kezdett, és jajveszékelésbe tört ki. Harry biztosra vette, hogy hangját a faluban is hallani lehet... Jöjjenek ki a rendőrök, fohászkodott... jöjjön valaki... akárki...

Voldemort leeresztette pálcáját. A megkínzott halálfaló szétvetett tagokkal, levegő után kapkodva hevert a földön.

– Kelj fel, Avery! – szólt csendesen Voldemort. – Állj fel! Megbocsátásért esedezel? Én nem bocsátok meg. Én nem felejtek. Tizenhárom hosszú év... a megbocsátásomnak tizenhárom év vezeklés az ára. Féregfark már törlesztett valamicskét a tartozásából. Igaz, Féregfark?

Lenézett Féregfarkra, aki még mindig zokogott.

– Nem hűségből tértél vissza hozzám, hanem mert rettegtél a régi barátaidtól Megérdemled a kínt, Féregfark. Ugye, te is tudod?

– Igen, nagyúr – nyöszörögte Féregfark. – Kérlek, uram... könyörgök...

– De segítettél, hogy visszatérhessek a saját testembe – folytatta szenvtelenül Voldemort, a zokogó Féregfarkot nézve. – Hitvány kis köpönyegforgató vagy, de segítettél nekem... és Voldemort nagyúr megjutalmazza segítőit...

Voldemort újra felemelte pálcáját, és kis kört írt le vele. A pálca nyomában olvadt ezüsthöz hasonló, fényes anyag tűnt fel a levegőben. Az anyag eleinte alaktalan volt, majd nyúlni kezdett, és felvette egy emberi kéz formáját. A fénylő ezüstkéz aztán Féregfark felé röppent, és rácsatlakozott a férfi vérző csuklójára.

Féregfark egy csapásra abbahagyta a sírást. Zihálva felemelte a fejét, és hitetlenkedve rámeredt az ezüstkézre, mely úgy ragyogott a karja végén, mint egy pompás kesztyű. Féregfark próbaképpen hajlítgatni kezdte a fényes ujjakat, aztán felvett egy ágacskát a földről, és porrá morzsolta ezüstös markában.

– Kegyelmes uram – suttogta. – Nagyúr... ez gyönyörű... köszönöm... köszönöm...

Térden csúszva odamászott Voldemorthoz, és megcsókolta a varázsló talárja szegélyét.

– Hűséged ne inogjon meg többé! – szólt Voldemort.

– Nem fog, uram... nem fog, soha többé...

Féregfark felállt, és elfoglalta helyét a körben. Arca még mindig könnyektől csillogott, s egyre csak bámulta új, csodás kezét. Voldemort most odalépett Féregfark jobb oldali szomszédjához.

– Lucius, agyafúrt barátom – suttogta, megállva a férfi előtt. – Úgy hallom, nem fordítottál hátat a régi eszméknek, bár a világnak a törvénytisztelő polgár arcát mutatod. Még mindig az élen jársz, ha alkalom adódik egy kis muglikínzásra. De te sem igyekeztél felkutatni engem, Lucius... Meg kell hagyni, szórakoztató volt az a kis tréfád a Kviddics Világkupa döntője után... De talán hasznosabb lett volna, ha fölös erőidet urad megsegítésére használod.

– Szüntelenül készen álltam, nagyúr – érkezett Lucius Malfoy sietős válasza a csuklya alól. – Ha tudom, hol talállak, ha hírt hallok rólad, azonnal csatlakoztam volna hozzád. Semmi nem tarthatott volna vissza...

– Mégis menekültél a Sötét Jegy elől, mikor egy hűséges halálfaló az égre küldte azt – felelte könnyedén Voldemort. Mr. Malfoy azonnal elhallgatott. – Bizony, Lucius, mindent tudok... Csalódnom kellett benned. A jövőben hűségesebb szolgálatot várok el.

– Úgy lesz, nagyúr, úgy lesz... kegyes vagy hozzám, köszönöm...

Voldemort tett egy lépést jobbra. Mr. Malfoy és a következő csuklyás között két embernyi rés tátongott. Voldemort elgondolkodva megállt az üres helyek előtt.

– Lestrange-éknak kellene itt állniuk – szólt. – De ők az Azkabanban sínylődnek. Ők hűségesek voltak. Inkább vállalták a rabságot, de nem tagadtak meg engem... Ha majd leomlanak az Azkaban falai, Lestrange-éknak királyi jutalomban lesz részük. A dementorok mellénk állnak... ők természetes szövetségeseink... Visszahívjuk a száműzött óriásokat... Magam köré gyűjtöm odaadó szolgáimat, és rettenetes szörnyek egész hadát uszítom ellenségeinkre...

Voldemort továbbsétált a halálfalók köre mentén. Némelyeket egy futó pillantással elintézett, mások előtt megállt, és megszólította őket.

– Macnair... Féregfark meséli, hogy veszélyes bestiákat mészárolsz a Mágiaügyi Minisztérium nevében. Hamarosan méltóbb munkád lesz. Voldemort bőségesen ellát majd áldozatokkal...

– Köszönöm, nagyúr... köszönöm – mormolta Macnair.

Voldemort továbblépett, és megállt a két legtermetesebb halálfaló előtt.

– És itt van Crak... Remélem, a jövőben összeszeded magad. És te is, Monstro.

A két férfi sután meghajolt, és bárgyún motyogva felelt.

– Igen, uram...

– Úgy lesz, nagyúr...

– Ez rád is vonatkozik, Nott – mondta Voldemort, a Monstro mellett álló görnyedt alak elé lépve.

– Földre borulok nagyságod előtt, uram. Én vagyok leghűségesebb...

– Elég! – hallgattatta el Voldemort.

Elérkezett a legszélesebb foghíjhoz a körben. Megállt, és izzó szemével úgy fürkészte a semmit, mintha a távolmaradottak ott állnának előtte.

– Innen hat halálfaló hiányzik... Három, aki az életét adta értem. Egy, aki túl gyáva volt hozzá, hogy visszatérjen... Ő bűnhődni fog. Egy, aki végleg hátat fordított nekem... Rá természetesen halál vár... És egy, akit hű szolgámnak nevezhetek, s aki már korábban visszatért hozzám.

A halálfalók mozgolódni kezdtek, és egymásra pislogtak.

– Az a hű szolgám a Roxfortban van. Az ő fáradozásának köszönhetjük, hogy fiatal barátunk ma itt van köztünk...

A halálfalók álarcaik nyílása mögül Harryre villantották szemüket. Voldemort ajkatlan szája vigyorra húzódott.

– Úgy bizony... – folytatta. – Amint látjátok, Harry Potter megtiszteli jelenlétével újjászületés-napi fogadásomat. Talán nem túlzás kijelenteni, hogy ő a mai díszvendégem.

Néhány másodpercig csend volt. Azután a Féregfarktól jobbra álló álarcos kilépett a sorból, és megszólalt Lucius Malfoy hangján:

– Nagyúr, légy kegyes, és mondd el... mondd el nekünk, hogyan sikerült végrehajtanod ezt... ezt a csodát... Hogyan tudtál visszatérni hozzánk?

– Ó, az bizony páratlan történet, Lucius – felelte Voldemort. – Hosszú mese, melynek a kezdetén – és a végén – a mi fiatal barátunk áll.

Kényelmesen odasétált Harry mellé, úgyhogy a halálfalók tekintete most kettejükre szegeződött. A kígyó közben tovább siklott körbe-körbe.

– Erről a fiúról úgy tartják, hogy a vesztemet okozta – szólt halkan Voldemort, parázsló szemét Harryre függesztve. Harry ordítani tudott volna kínjában, úgy égette sebhelyét Voldemort pillantása. – Bizonyára tudjátok, hogy azon az estén, mikor elvesztettem hatalmamat és testemet, őt akartam megölni. Az anyja feláldozta az életét, hogy megmentse – és tudtán kívül olyan bűvös védelemmel ruházta fel, ami, bevallom, engem is meglepett... Nem érhettem a fiúhoz.

Voldemort felemelte kezét, és hosszú, fehér mutatóujját Harry arca elé tartotta.

– Az anya áldozata megóvta a gyermeket... ostoba voltam, hiszen ez ősrégi varázs, gondolnom kellett volna rá... No de sebaj. Most már megérinthetem a fiút.

Harry az arcán érezte a fehér ujj hideg érintését, s egyúttal mintha tüzes vasat nyomtak volna a homlokának.

Voldemort halkan belenevetett a fülébe, majd ismét a halálfalókhoz fordult.

– Mi tagadás, barátaim, elszámítottam magam. A nő esztelen önfeláldozásának pajzsa visszaverte átkomat, s az engem talált el. Aaah... azt a kínt, barátaim, nem lehet szavakba önteni. Nincs bűbáj, ami felvértezne ellene. Kiszakadtam testemből, satnyábbá lettem, mint a kósza árnyék, erőtlenebbé, mint a kóbor kísértet... elsorvadtam, de éltem. Hogy mi voltam, magam sem tudom... Én, aki mindenki másnál közelebb jártam a halhatatlansághoz. Hiszen tudjátok, hogy legfőbb célom legyőzni a halált. Akkor próbára tett a végzet, s úgy tűnt, egyik-másik kísérletem sikerrel járt... Nem tudott elpusztítani az átok, ami bárki mást a halálba küldött volna. De gyönge voltam, a leghitványabb féregnél is gyöngébb, s ami még rosszabb: tehetetlen... Nem volt testem, s minden varázslathoz, amely segíthetett volna rajtam, pálcát kellett volna használnom...

– Emlékszem, épp csak arra volt erőm, hogy ne váljak semmivé. Éjjel-nappal, percről percre kényszerítettem magam a puszta létezésre... Elbujdostam egy távoli országba, bevettem magam egy erdőbe, és vártam... Gondoltam, biztosan lesz egy az én hűséges halálfalóim között, aki megkeres... aki eljön, és végrehajtja helyettem a varázslatot, amitől visszanyerem a testem... De hiába vártam...

A körön ismét remegés futott végig. Voldemort hagyta, hogy a fenyegető csend átjárja a halálfalók lelkét, azután folytatta:

– Egyetlen képességem maradt: meg tudtam szállni mások testét. Az emberek közé azonban nem merészkedhettem – tudtam, hogy az aurorok járják a világot, és kutatnak utánam. Néha beleköltöztem egy-egy állatba – ha tehettem, persze kígyóba –, de úgy sem mentem többre, mint csupasz lélekként, hiszen az állatok teste nem volt alkalmas varázslásra... és a jelenlétem gyorsan felemésztette őket, egy se húzta sokáig...

– Aztán... négy évvel ezelőtt... felcsillant a remény, hogy visszatérhetek. Egy varázsló – egy könnyelmű, hiszékeny, fiatal varázsló vetődött az erdőbe, ahol meghúztam magam. Épp ilyen alkalomról álmodoztam éveken át... A fiatal varázsló ugyanis tanár volt Dumbledore iskolájában... Könnyű volt rákényszeríteni az akaratomat... Visszahozott ebbe az országba, és nem sokkal később megszálltam a testét, hogy ott legyek, mikor végrehajtja parancsaimat. A tervem azonban meghiúsult. Nem tudtam ellopni a bölcsek kövét. Nem lett részem az örök élet ajándékában. Harry Potter ismét az utamba állt...

Voldemort szünetet tartott. Semmi nem mozdult a temetőben, még a tiszafa levelei sem. A halálfalók olyan dermedten álltak, mint megannyi sötét szobor; a maszk mögött megcsillanó szemük Voldemortra és Harryre szegeződött.

– A szolgám meghalt, mikor elhagytam a testét – folytatta Voldemort –, s én újból ott álltam gyöngén, tehetetlenül. Visszatértem távoli búvóhelyemre, s el kell ismernem, akkor valóban attól féltem, hogy hatalmam örökre odaveszett. Az volt életem legsötétebb időszaka... Nem remélhettem, hogy még egy alkalmas varázsló kerül az utamba... És világossá vált előttem, hogy egy sincs a halálfalók között, akit még érdekel a sorsom...

Az álarcosok némelyike feszengeni kezdett, de Voldemort nem törődött velük.

– És aztán, alig egy éve, mikor már alig pislákolt bennem a remény, végre megtörtént, amire kezdettől fogva vártam... Visszatért az egyik szolgám... Féregfarkot, aki megrendezte saját halálát, hogy a bőrét mentse, leleplezték egykori barátai, s ő úgy döntött, visszatér urához. Kutatni kezdett utánam abban az országban, ahol a szóbeszéd szerint menedékre leltem... Persze a keresésben segítették őt a patkányok, amelyekkel útközben találkozott. Féregfarkot szoros rokoni szálak fűzik a patkányokhoz. Nem igaz, Féregfark? Nos, szurtos kis barátai elmesélték neki, hogy van egy hely az albániai erdők mélyén, amit az állatok messze elkerülnek, mert sokat megszállt ott egy sötét árnyék...

– Azt hihetnénk, hogy ezután már minden simán ment, de nem. Féregfark ugyanis egy este, mikor már az én erdőm szélén járt, botor módon betért egy fogadóba, hogy csillapítsa éhségét... És kibe ütközött ott? A Mágiaügyi Minisztérium egyik boszorkányába, Bertha Jorkinsba.

– De lássátok, mily kegyes a sors Voldemort nagyúrhoz. Az a fogadó Féregfark utazásának végállomása s egyúttal utolsó reményem sírja lehetett volna. Féregfark azonban – valamely ihlet folytán messze felülmúlva önmagát – rábeszélte Bertha Jorkinst egy éjszakai kirándulásra. Az erdőben aztán ártalmatlanná tette a boszorkányt... Elhozta nekem azt a Bertha Jorkinst, aki megpecsételhette volna sorsomat, s aki végül olyan ajándéknak bizonyult, amilyenről álmodni se mertem... Ugyanis Jorkins – némi unszolás árán – felbecsülhetetlen értékű információkkal szolgált nekem.

– Megtudtam tőle, hogy a Roxfortban az idén megrendezik a Trimágus Tusát. Említette, hogy ismer egy hithű halálfalót, aki boldogan segítene nekem. Sok mindent elmondott... Az emlékezetét megbénító bűbájt azonban csak drasztikus eszközökkel tudtam megtörni. Mire minden hasznos információt kiszedtem belőle, teste és elméje már helyrehozhatatlan károkat szenvedett. A célját betöltötte, másra nem használhattam... végeztem hát vele.

Voldemort felöltötte iszonyú mosolyát, s szemében sátáni kéj csillant.

– Gazdatestnek Féregfark nem volt alkalmas – feltűnést keltett volna, ha látják, hiszen őt mindenki halottnak hitte –, viszont megleltem benne az embertestű szolgát, akire szükségem volt. Hitvány varázsló, de az utasításaimat végre tudta hajtani, s így létrehozhattam egy csökevényes és gyönge, de saját testet – egy átmeneti szállást arra az időre, amíg teljesülnek igazi újjászületésem feltételei... Kellett néhány magam alkotta bűbáj... némi segítség az én hű Naginimtól... – Voldemort pillantása a fáradhatatlanul köröző kígyóra esett. – ...egy unikornisvérből főzött elixír és a kígyóméreg, amivel Nagini szolgált... Így hamarosan megerősödtem annyira, hogy vállalkozhattam az utazásra.

– A bölcsek kövét már hiába kerestem volna. Azt Dumbledore megsemmisítette, efelől nem volt kétségem. De úgy véltem, egyelőre a halandó élet is megteszi, a halhatatlanságot ráérek később keresni. Szerényebb célt tűztem ki magam elé... Úgy döntöttem, megelégszem régi testemmel és régi hatalmammal.

– A főzethez, ami ma este életre keltett – s ami a fekete mágia egy régi csodája –, három fontos alapanyagra volt szükségem. Az egyiket nem kellett keresnem, igaz, Féregfark? Egy szolga élő húsa...

– Az apám csontját se volt nehéz megszerezni – csak ide kellett utaznom a sírjához. De egy ellenségem vérére is szükség volt... Féregfark azt mondta, ne válogassak. Igaz, Féregfark? Azt mondtad, bármelyik varázsló megteszi, aki gyűlöl engem... Ilyet még ma is úton-útfélen találni. De én tudtam, ki az az egy, akinek a vére által nagyobb hatalmam lesz, mint bukásom idején volt. Harry Pottert akartam. Őt, aki tizenhárom éve megbénított engem. Tudtam, hogy a vérével belém költözik a védelem, amit az anyjától kapott.

– De hogyan kapjam el Harry Pottert? Ő maga se tudja talán, milyen féltő őrizet alatt áll. Potterék halála után Dumbledore vette védőszárnyai alá. Egy ősi varázslattal elérte, hogy a fiúnak ne eshessen bántódása, mikor a rokonainál van. Ott tehát nem nyúlhattam hozzá... A Kviddics Világkupa döntője már jobb alkalomnak tűnt... Gondoltam, ott, távol a rokonoktól és Dumbledore-tól, Potter talán védtelenebb... Az a hely viszont hemzsegett a minisztériumi varázslóktól – nem voltam elég erős ahhoz, hogy ott kíséreljem meg Potter elrablását. Azt is tudtam, hogy utána visszatér a Roxfortba, ahol reggeltől estig a mugliimádó vén bolond görbe orra előtt lesz. Hogyan kapjam hát el?

– Hogyan is... Természetesen a néhai Bertha Jorkinstól kapott információkra építve. Hűséges halálfalómnak ott a Roxfortban gondoskodnia kell róla, hogy a fiú neve belekerüljön a Tűz Serlegébe. Aztán úgy kell intéznie, hogy Potter elsőként érintse meg a Trimágus Kupát, amit persze előbb zsupszkulccsá változtat. A serleg pedig ideröpíti Pottert – ide, ahol Dumbledore nem tudja megvédeni, s ahol én várom tárt karokkal. Így is történt... itt van a fiú, akiről azt hitték, a vesztemet okozta...

Voldemort tett egy lépést előre, szembefordult Harryvel, és felemelte a pálcáját.

– Crucio!

Harry sosem tapasztalt még ehhez fogható kínt – úgy érezte, mintha minden csontja lángolna, s a feje szétrepedne a sebhelye mentén. Szemgolyója őrülten forgott körbe-körbe... legyen már vége... tűnjön el minden... jöjjön a halál...

Aztán egyszerre elmúlt a kín. Harry teste petyhüdten lógott a kötelek között. A szemére ereszkedett ködön át az izzó vörös szempárba nézett. A levegő remegett a halálfalók kegyetlen hahotájától.

– Látjátok? – folytatta Voldemort. – Ostobaság volt azt hinnem, hogy ez a kölyök valaha is erősebb volt, mint én. Azt akarom, hogy mindenki elismerje: Harry Potter életét a vakszerencse mentette meg. A szemetek láttára fogok végezni vele, itt és most – itt, ahol Dumbledore nem segíthet neki, és most, mikor nincs már anyja, aki meghaljon helyette. Harcolhat az életéért. Megküzdök vele, hogy ne maradjon kétséges előttetek, melyikünk az erősebb. Már nem kell sokáig várnod, Nagini – suttogta, s a kígyó ismét eltűnt a sötétben.

– Oldozd el, Féregfark, és add vissza neki a pálcáját!

Harmincnegyedik fejezet

Priori Incantatem

Féregfark odalépett Harryhez, aki igyekezett felegyenesedni, hogy állva tudjon maradni, mikor lehullanak a kötelei. Féregfark felemelte új ezüstkezét, kivette a rongycsomót Harry szájából, azután egyetlen gyors mozdulattal letépte a sírkő köré feszülő köteleket.

Ha Harry akkor rögtön futásnak ered, talán lett volna esélye – de nem tudott futni. Csak állt remegő, sebesült lábára nehezedve a fűvel benőtt sírhanton, a halálfalók pedig szűkebbre vonták a kört, betöltve hiányzó társaik helyét. Féregfark átvágott a sorfalon, és elindult Cedric holtteste felé, hogy elhozza Harry pálcáját. Kisvártatva visszatért, és durván Harry kezébe lökte a pálcát, rá se nézve a fiúra. Azután ismét elfoglalta helyét a halálfalók körében.

Voldemort szene vörösen izzott a sötétben.

– Megtanítottak az iskolában párbajozni, Harry Potter? – susogta.

A kérdés felidézett Harryben egy emléket, mely e percben olyan távolinak tűnt, mintha egy előző életéből származott volna – pedig csak két éve történt, hogy részt vett a Roxfortban egy párbajszakkörön... ahol nem tanult semmi mást, csak a Capitulatus varázsszót, egy egyszerű lefegyverző bűbájt... Mire menne most azzal? Ha sikerül is megfosztania Voldemortot a pálcájától, még mindig ott maradnak a halálfalók, harmincan egy ellen. Nincs bűbáj, ami megmentheti, hiszen az vár rá, amit Mordon annyit emlegetett – a kivédhetetlen Adava Kedavra-átok – és Voldemortnak igaza van: most nincs ott az édesanyja, hogy meghaljon helyette... most nincs senki, aki megvédje őt...

– Meghajlunk egymás előtt, Harry – szólt Voldemort. Kissé előredőlt, de fejét végig felszegve tartotta. – Gyerünk, Harry, essünk túl a formaságokon... Dumbledore tanítványa legyen jó modorú... köszönj szépen a halálnak, Harry...

A halálfalók nevettek, s Voldemort ajkatlan szája mosolyra húzódott. Harry nem hajolt meg. Nem, Voldemort nem fog játszani vele, mielőtt megöli... ezt az örömöt nem szerzi meg neki...

– Azt mondtam, meghajolsz!

Voldemort felemelte pálcáját, és Harry érezte, hogy gerince behajlik, mintha egy láthatatlan kéz nyomná a hátát. A halálfalók még harsányabban kacagtak.

– Ezt már szeretem... – szólt halkan Voldemort. Leeresztette pálcáját, s Harry hátán megszűnt a nyomás. – Most pedig megküzdesz velem, mint férfi a férfival... Húzd ki magad, büszkén halj meg, ahogy az apád...

– Készülj... és harcolj.

Voldemort felemelte pálcáját. Harrynek megmozdulni se volt ideje, máris újra eltalálta a Cruciatus-átok. A fájdalom olyan iszonyatos, olyan tébolyító volt, hogy azt sem tudta már, hol van... fehéren izzó kések szúródtak bőre minden négyzetcentiméterébe, a fejében mintha bomba robbant volna... és ő üvöltött – úgy üvöltött, mint még soha életében...

Aztán megszűnt a kín. Harry a hasára fordult, és feltápászkodott; tetőtől talpig remegett, ugyanúgy, mint Féregfark, miután levágta egyik kezét. Nekitántorodott az álarcosok sorfalának, s azok visszalökték a kör közepére.

Voldemort orrlyukrései kitágultak a kéjes izgalomtól.

– Pihenünk egy kicsit – szólt. – Kifújjuk magunkat... Ez fájt, igaz, Harry? Nem szeretnéd, ha folytatnám, ugye?

Harry nem válaszolt. Meg fog halni, ahogy Cedric – ezt ígérte neki a parázsló vörös szempár... meg fog halni, mert innen már nincs menekvés... de nem alázkodik meg. Nem fog úgy táncolni, ahogy Voldemort fütyül... nem fog rimánkodni...

– Azt kérdeztem, szeretnéd-e, ha folytatnám – sziszegte Voldemort. – Válaszolj! Imperio!

És Harry, immár harmadszor életében, érezte, hogy eltűnnek fejéből a gondolatok... micsoda áldás, micsoda boldogság volt nem gondolkodni, csak lebegni, álmodozni... mondd, hogy nem szeretnéd... mondd, hogy nem szeretnéd...

Nem mondom, szólalt meg egy másik, egy erősebb hang valahol mélyen a fejében. Nem válaszolok...

Mondd, hogy nem...

Nem mondom, nem válaszolok...

Mondd, hogy nem...

– NEM MONDOM! – kiáltotta Harry.

Alighogy kiejtette ezt a két szót, mintha egy vödör jeges vizet zúdítottak volna a nyakába – a révület megszűnt, feléledt tagjaiban a Cruciatus-átok emléke, a sajgó fájdalom, s tudatára ébredt, hogy hol van és mi vár rá...

– Nem mondod? – szólt fenyegető-halkan Voldemort, s a halálfalók most nem nevettek. – Nem mondod, hogy nem szeretnéd? Az engedelmesség erény, Harry... Ez meg kell tanulnod, mielőtt meghalsz... A fájdalom talán jobb belátásra bír...

Voldemort felemelte pálcáját, de Harry ezúttal résen volt; a kviddicspályán megedzett reflexeit segítségül hívva a földre vetette magát, és begurult Voldemort apjának sírköve mögé. Az átok a márványoszlopba csapódott.

– Nem bújócskázni akarok veled, Harry. – Voldemort halk, fagyos hangja egyre közelebbről szólt. A halálfalók nevettek. – Nem tudsz elbújni előlem. Vegyem úgy, hogy nincs kedved tovább párbajozni? Szeretnéd, ha gyorsan befejezném? Ahogy akarod, Harry... Gyere elő... gyorsan túl leszel rajta... talán nem is fog fájni... habár nem tudom, még sosem haltam meg...

Harry összekuporodott a sírkő mögött. Tudta, hogy itt a vég... nincs menekvés. Nincs segítség. És ahogy Voldemort közeledő lépteit hallgatta, megszűnt a félelme, és egyetlen gondolat maradt csak a fejében: nem fog itt kuporogni, mint egy bújócskázó gyerek; nem Voldemort lába előtt térdelve fogadja a halált... emelt fővel hal meg, mint az apja, és ha nincs is remény, védekezni fog...

Mielőtt Voldemort bedughatta volna kígyóarcát a sírkő mögé, Harry felállt... megmarkolta pálcáját, felemelte a kezét, és kiugrott a sírkő mögül.

Voldemort résen volt. Mikor Harry Capitulatus!-t kiáltott, ő is elordította magát:

– Adava Kedavra!

Voldemort pálcájából zöld fénycsóva tört ki, Harryéből pedig piros sugárnyaláb. A két varázslat összeütközött – és Harry pálcája egyszerre vibrálni kezdett, mintha elektromos áramot vezettek volna bele.

Izmai görcsbe rándultak – ha akarja, se tudta volna mozdítani ujjait. Vékony fénysugár feszült a két pálca között – nem piros, nem is zöld, hanem fényes, mély aranyszínű –, és Harry, ahogy ámuló tekintete végigfutott a sugáron, látta, hogy a másik pálca is vibrál, s Voldemort hosszú fehér ujjai is görcsösen remegnek.

Ekkor valami egészen váratlan dolog történt – Harry lába alól eltűnt a talaj. Miközben pálcáik közt továbbra is ott feszült a ragyogó arany sugár, Voldemort is és ő is a levegőbe emelkedtek. Lassan eltávolodtak Voldemort apjának sírjától, s végül leereszkedtek egy tágasabb térségen, ahol nem voltak sírok... A halálfalók követték őket. Egymást túlharsogva kiabáltak, utasításokat kérve Voldemorttól, aztán ismét körbe álltak, és többen közülük elővették pálcájukat. A kígyó ott tekergett lábaik között.

A két pálcát összekötő fénynyaláb sugarakra hasadt; az összeköttetés megmaradt, de most még vagy ezer, egymást keresztező íves fényszál tört fel a magasba. A fények kupola alakú aranyló hálóvá rendeződtek – a fényketrec körülzárta Harryt és Voldemortot, s távoli zsivajjá tompította a kívül rekedt halálfalók kiabálását.

– Ne csináljatok semmit! – rikoltotta Voldemort. Néhány másodpercig csak bámulta a jelenséget, megzavarodva, értetlenül; azután erőlködni kezdett – látszott, hogy meg akarja törni a pálcákat összekapcsoló fénysugarat. Harry még elkeseredettebben kapaszkodott a pálcájába; most már két kézzel markolta, s az arany sugár töretlen maradt.

– Várjatok a parancsomra! – kiabálta Voldemort. – Addig ne csináljatok semmit!

S ekkor felcsendült egy gyönyörű, földöntúli hang... mintha a Harry és Voldemort körül épült vibráló arany fényháló minden egyes szála megpendült volna. Harry azonnal felismerte a hangot, pedig életében csak egyszer hallotta ezt... a főnix dalát...

Számára ez a remény hangja volt... a leggyönyörűbb, legboldogítóbb zene, ami a fülébe csenghetett... úgy érezte, mintha a dal nem is körülötte szólna, hanem a fejében, egész testében... Dumbledore-hoz kötötte ez a zene, s szinte olyan volt, mintha a hang egy jó barát volna, aki beszél hozzá: „Ne szakítsd meg a kapcsolatot.”

Tudom, felelte Harry a zenének, tudom, hogy ki kell tartanom... de amint ezt végiggondolta, máris sokkal nehezebbnek tűnt a feladat. A pálca egyre erősebben rezgett a kezében... A fénysugár is megváltozott... most gyöngysorhoz hasonlított – fénygolyók csúszkáltak rajta ide-oda. Harry érezte, hogy pálcája megrándult, s a fénygyöngyök mind elindultak az ő irányába... a pálca ismét megremegett, mintha dühös lenne, a fénygyöngyök pedig lassan, de kitartóan csúsztak Harry felé...

Az első fénygyöngy már csak néhány centiméterre volt a pálcája hegyétől. A pálca rohamosan melegedni kezdett – végín annyira átforrósodott, hogy Harry attól félt, kigyullad. Minél közelebb ért a fénygyöngy, a pálca annál vadabbul remegett; Harry biztosra vette, hogy pálcája megsemmisülne, ha a fénygyöngy megérintené; már most is szinte recsegett...

Harry összeszedte magát, és a gyöngyökre összpontosított. Akaratának erejével igyekezett rávenni őket, hogy álljanak meg, és induljanak el visszafelé. Ott csengett a fülében a főnix dala, tekintetét a fénygolyókra szegezte... és a gyöngyök akadozni kezdtek, rezegve megálltak, majd csigalassúsággal elindultak Voldemort felé... most a másik pálca kezdett el vadul remegni, és Voldemort arcára ült ki a megrökönyödés, sőt, talán a félelem...

Az első fénygyöngy ott rezgett közvetlenül Voldemort pálcája előtt. Harry nem tudta, mire jó, amit csinál, nem tudta, mit akar elérni vele... mégis teljes erőből koncentrált rá, hogy a fénygyöngy belemenjen Voldemort pálcájába... és az lassan... nagyon lassan... folytatta útját az arany fényfonálon... még egyszer megremegett... aztán elérte a pálcát...

Voldemort varázspálcája abban a szempillantásban sikoltozni kezdett... aztán – Voldemort vöröslő szeme elkerekedett a döbbenettől – egy sűrű köd vagy füst alkotta kéz röppent ki belőle, s tűnt el a sötétben... annak a kéznek az árnyéka, amit Voldemort Féregfarknak varázsolt... újabb fájdalmas sikolyok következtek... s most valami sokkal nagyobb dolog bomlott ki a pálca hegyéből. Ennek az anyaga is sűrű, majdhogynem szilárddá tömörült, szürke füst volt... egy fej jelent meg... aztán egy törzs és két kar... Cedric Diggory felsőteste.

Ha valamikor, most megtörténhetett volna, hogy Harry elengedi a pálcát – de ösztönei erősebbek voltak döbbeneténél, úgyhogy ujjal nem lazítottak a szorításon. Az arany fénysugár töretlen maradt, és Cedric Diggory tömör, szürke kísértete (De tényleg kísértete? – gondolta Harry. – Olyan szilárdnak tűnik...) teljes alakjában kibújt Voldemort pálcájának hegyéből, mintha egy szűk alagútból préselné ki magát... Aztán az árnyék, Cedric árnyéka talpra állt, végignézett az arany fényfonálon, és így szólt:

– Tarts ki, Harry.

Szavai visszhangozva zengtek, mintha a messzeségből szólna. Harry Voldemortra nézett. A varázsló arcára ráfagyott a döbbenet. Erre ő is éppoly kevéssé számított, mint Harry...

A fénykupola körül szaladgáló halálfalók rémült kiáltozása távoli tompa zajként szűrődött Harry fülébe...

A pálca újból sikoltozni kezdett... és megint kibomlott valami a hegyéből... Megjelent egy újabb fej, aztán a törzs, a karok... ahogy előtte Cedric, úgy most egy öregember préselte ki ködtestét a pálcából... egy öregember, akit Harry egyszer álmában látott. Az öreg árnyéka (Vagy az emléke volt? A kísértete?) odaállt Cedricé mellé, rátámaszkodott botjára, s kissé csodálkozó arccal megnézte magának Harryt, az arany fényfonalat és Voldemortot.

– Szóval tényleg varázsló volt? – szólt, Voldemortra függesztve pillantását. – Megölt engem a bitang... Tanítsd móresre, fiú...

De ekkor már egy újabb szürke, füstszoborszerű fej bontakozott ki a pálca végéből... ezúttal egy nő feje... Harry az erőlködéstől remegő karokkal nézte... A nőalak is a földre ereszkedett, majd felállt, csakúgy mint Cedric és az öregember...

Bertha Jorkins árnyalakja tágra nyílt szemmel végigmérte a harcolókat.

– Ne engedd el! – kiáltotta távolból zengő hangon. – Ne engedd el, Harry! Ne engedd el!

Voldemort három áldozata most járkálni kezdett a fénykupola fala mentén – ugyanúgy, mint a külső oldalon a halálfalók... Biztató szavakat súgtak Harrynek, s Voldemorthoz is beszéltek, de Harry nem értette, mit sziszegnek neki.

Voldemort pálcájából pedig ismét kibújt egy fej... és Harry rögtön tudta, hogy ki az... tudta, mintha csak őrá várt volna, mióta Cedric árnyéka megjelent...

Egy hosszú hajú, fiatal nő árnyalakja bukott a földre, felegyenesedett, és Harryre nézett... Harry pedig viszonozta a pillantást, és belenézett a kísértetarcba... édesanyja arcába.

– Apád is jön – szólt csendesen a nőalak. – Találkozni szeretne veled... nem lesz semmi baj... tarts ki, kisfiam...

Ő is jött... először a feje, aztán a teste... egy magas, kusza hajú férfi szürke alakja bújt elő Voldemort pálcájából...

James Potter volt az. A földre ereszkedett, majd felállt, csakúgy mint előtte a felesége. Azután odalépett Harryhez, a szemébe nézett, és ő is megszólalt. Hangja távoli és visszhangos volt, akárcsak a többieké, de halkan beszélt, hogy a kísértő áldozataitól megrettent Voldemort ne hallja szavait.

– Ha majd megszakad a kapcsolat, egy rövid ideig még itt maradunk... feltartóztatjuk őt... Meg kell érintened a zsupszkulcsot, az visszavisz a Roxfortba... megértetted, Harry?

– Igen – nyögte Harry. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy meg tudja tartani a pálcát izzadó ujjai között.

– Harry... – suttogta Cedric árnyalakja. – Kérlek, vidd vissza a testemet. Vidd vissza a szüleimnek...

– Visszaviszem... – felelte Harry az erőlködésben összeszorított fogakkal.

– Most... – súgta az apja. – Készülj fel a menekülésre... és tedd meg...

– MOST! – ordította Harry. Úgy érezte, egyébként sem bírta volna tovább – teljes erőből felfelé rántotta a pálcát. Az aranyfonál elszakadt, a kupola fénye kihunyt, a főnixdal elnémult – de Voldemort áldozatainak árnyékalakjai nem tűntek el – ők zárt sorban elindultak Voldemort felé, szürke falukkal elzárva őt Harrytől...

Harry úgy szaladt, mint még soha életében; félrelökött két megrökönyödött halálfalót, és elrohant Cedric teste felé. Sírkőtől sírkőig szökkent, a hátában érezte az álarcosok átkait, hallotta, ahogy azok a kőlapokba csapódnak. Kerülgette az elsuhanó átkokat és az útjába kerülő sírhantokat; nem is érezte, hogy fáj a lába – testének minden sejtje a menekülés szolgálatába állt...

– Kábítsátok el! – hallotta Voldemort üvöltését.

Három méterre Cedrictől beugrott egy márvány angyalszobor mögé, fedezéket keresve a piros fénycsóvák elől. Az angyal szárnya darabokra tört a belecsapódó átkoktól. Harry még szorosabban megmarkolta pálcáját, és kiugrott a szobor mögül...

– Obstructo! – kiáltotta, a válla fölött hátraszegezve a pálcát.

Fojtott kiáltást hallott – bizonyára eltalált egyet a felé rohanó halálfalók közül –, de nem nézett hátra. A kupa fölött átugorva hasra vetette magát – az utána küldött átkok a feje fölött suhantak el –, és Cedric karja után kapott...

– Félre az utamból! – rikoltotta Voldemort. – Én ölöm meg! Ő az enyém!

Harry ujjai Cedric csuklójára fonódtak; már csak egyetlen sírkő volt közte és Voldemort között, de Cedric testét meg se bírta mozdítani, így pedig nem érte el a kupát...

Voldemort vörös szeme felizzott a sötétben. Szája kéjes mosolyra húzódott, s Harry látta, hogy már emeli a pálcát...

– Invito! – ordította Harry, pálcáját a Trimágus Kupára szegezve.

Az aranyserleg a levegőbe emelkedett, és felé röppent – ő pedig elkapta a fülét.

A következő pillanatban meghallotta Voldemort dühös üvöltését, és hatalmas rántást érzett a köldöke táján... A zsupszkulcs működött. A sötét temető eltűnt, helyette jött a zúgó szél, a színes örvény, és ő repült, Cedrickel együtt vissza, a Roxfort felé...

Harmincötödik fejezet

Veritaserum

Harry hassal zuhant a földre; arca a főbe préselődött, érezte a nedves föld és a pázsit illatát. Miközben a színes örvényben repült, becsukta a szemét, és most sem nyitotta ki. Meg se moccant. A kemény ütközéstől elakadt a lélegzete, és úgy forgott vele a világ, mintha egy viharban hánykódó hajó fedélzetén feküdne. Minden izmát megfeszítette, és görcsösen szorongatta, ami a kezében volt: a Trimágus Kupa sima, hideg arany fülét és Cedric karját. Úgy érezte, ha akár az egyiket is elengedné, belecsúszna az agyában terjeszkedő éjfekete semmibe. A kimerültség és az esés fájdalma a földhöz szögezte testét. Belezihált az illatos fűbe, és várt... várta, hogy valaki csináljon valamit... hogy történjen valami... és közben tompán sajgott a sebhely a homlokán...

Egyszerre fülsiketítő, szédítő hangzavar harsant fel körülötte: beszéd, lábdobogás, kiáltások... Harry nem mozdult, csak még jobban összeszorította a szemét, mintha a kellemetlen zaj lidérces álom lenne, ami előbb-utóbb véget ér...

Aztán egyszer csak megmarkolta két kéz a karját, és valaki a hátára fordította.

– Harry! Harry!

Kinyitotta a szemét. A csillagos eget látta, és Albus Dumbledore-t, aki ott guggolt mellette. Köröskörül közeledő emberek sötét körvonalai tűntek fel; Harry érezte, hogy lépteiktől remeg a föld a tarkója alatt.

A labirintus szélén feküdt. Látta a magasba nyúló lelátókat, rajtuk a mozgó alakokat, és fölöttük a sötét eget.

Elengedte a kupát, de helyette még görcsösebben szorongatta Cedric karját. Szabad kezét felemelte, és megragadta Dumbledore csuklóját, miközben az igazgató arca újra meg újra elmosódott a szeme előtt.

– Visszatért... – suttogta Harry. – Voldemort visszatért...

– Mi van itt?! Mi történt?!

Cornelius Caramel sápadt, rémült arca jelent meg fejjel lefelé a magasban.

– Uramisten – Diggory! – suttogta a miniszter. – Dumbledore... ez a fiú meghalt!

A körülöttük állók döbbenten visszhangozták a szavakat. A hír előbb suttogva terjedt, aztán egyre hangosabban, s végül már emberek kiáltották, károgták bele az éjszakába: – Halott! – Meghalt! – Cedric Diggory! – Meghalt!

– Ereszd el, Harry... – hallatszott Caramel hangja. Harry érezte, hogy valaki megpróbálja lefejteni az ujjait Cedric karjáról, de ő makacsul kitartott.

Azután Dumbledore elmosódott, hullámzó arca közelebb hajolt az övéhez.

– Már nem segíthetsz rajta, Harry. Vége. Engedd el.

– Kérte... hogy hozzam vissza – motyogta Harry. Valamiért fontosnak érezte, hogy ezt elmondja. – Kérte, hogy hozzam vissza a szüleihez...

– Jól van, Harry... de most már elengedheted...

Dumbledore lehajolt; korát és alkatát meghazudtoló erővel felemelte és talpra állította Harryt. Harry szédülni kezdett. Lüktetett a feje. Sebesült lába már a legkisebb terhelést sem bírta. A lökdösődő, tolakodó emberek még közelebb nyomultak hozzá.

– Mi történt? – Mi baja? – Diggory meghalt!

– A gyengélkedőre kell vinni! – jelentette ki emelt hangon Caramel. – Rosszul van... megsebesült... Dumbledore, Diggory szülei ott vannak a lelátón...

– Majd én felviszem Harryt, Dumbledore. Majd én felviszem...

– Nem, jobb szeretném, ha...

– Dumbledore, Amos Diggory már rohan is... idejön... Nem gondolja, hogy el kellene mondania neki? Mielőtt meglátja...

– Ne mozdulj innen, Harry.

Lányok sikoltozása, hisztérikus sírás... Harry szeme előtt úgy táncolt a világ, mint egy pislákoló gyertyaláng...

– Jól van, fiam, itt vagyok... gyerünk... megyünk a gyengélkedőre...

– Dumbledore azt mondta... maradjak itt – motyogta rekedten Harry. Hányingere volt a lüktető fejfájástól, s szinte már semmit se látott, úgy káprázott a szeme.

– Le kell feküdnöd... no gyere már...

Egy férfi, aki jóval magasabb és erősebb volt nála, elindult vele az összeverődött sokaságon át; félig vonszolta, félig cipelte őt. Harry ijedt hangokat, kiáltásokat, ordibálást hallott maga körül, ahogy a férfi utat tört kettejüknek a tömegben. A kastély felé indultak. Jött a tó, a durmstrangosok hajója... a tömeg zaja elhalkult, s Harry már csak kísérője szuszogását hallotta.

– Mi történt, Harry? – kérdezte végül a férfi, miközben felvonszolta Harryt a bejárati lépcsőn. Bamm. Bamm. Bamm.

Rémszem Mordon volt az.

– A serleg zsupszkulcs volt – felelte Harry, mikor már a bejárati csarnokban jártak. – Egy temetőbe vitt minket Cedrickel... Ott volt Voldemort... Voldemort nagyúr...

Bamm. Bamm. Bamm. Fel a márványlépcsőn...

– Ott volt a Sötét Nagyúr? És mi történt?

– Megölték Cedricet... megölték...

– És aztán?

Bamm. Bamm. Bamm. Végig a folyosón...

– Egy főzetet készítettek... visszakapta a testét...

– A Sötét Nagyúr újra testet öltött? Visszatért?

– És jöttek a halálfalók... aztán párbajoztunk...

– Párbajoztál a Sötét Nagyúrral?

– Megszöktem... a pálcám... furcsa volt... láttam a szüleimet... kijöttek Voldemort pálcájából...

– Bemegyünk ide, Harry... bemegyünk, és szépen leülsz... mindjárt jobban leszel... idd meg ezt...

Harry zárban elforduló kulcs csikorgását hallotta, majd egy kelyhet nyomtak a kezébe.

– Idd meg... jót fog tenni... gyerünk, Harry, el kell mondanod a részleteket...

Mordon Harry szájába öntötte az italt. Harry köhögött – a lé csípte a torkát. Aztán élesedett a kép... Mordon szobájában volt, és a professzor ott állt előtte. Ő is sápadt volt, akárcsak Caramel. Mágikus és normális szeme Harry arcára szegeződött.

– Voldemort visszatért, Harry? Biztos vagy benne? Hogyan csinálta?

– Az apja sírjából, Féregfarktól meg tőlem kellettek hozzá dolgok – felelte Harry. Oszlani kezdett a sötétség a fejében; a sebhelye sem fájt már annyira. Tisztán látta Mordon arcát, pedig a szobában nem volt világítás.

– Tőled mit vett a Sötét Nagyúr, Harry? – kérdezte Mordon.

Harry felemelte a karját, és megmutatta a lyukat, amit Féregfark tőre vágott a talárján.

– Vért.

Mordon hosszan, sziszegve sóhajtott. – És a halálfalók? Visszatértek?

– Igen... – bólintott Harry. – Nagyon sokan...

– Hogyan bánt velük? – kérdezte halkan Mordon. – Megbocsátott nekik?

Harry ekkor egyszerre észbe kapott. Szólnia kellett volna Dumbledore-nak, rögtön figyelmeztetnie kellett volna...

– Van egy halálfaló itt, a Roxfortban! Itt van egy halálfaló! Ő dobta bele a nevem a Tűz Serlegébe, ő intézte úgy, hogy győzzek...

Harry fel akart állni, de Mordon visszanyomta a székbe.

– Tudom, hogy ki az a halálfaló – szólt csendesen.

– Karkarov? – vágta rá mohón Harry. – Hol van? Elfogták? Bezárták?

– Karkarov? – Mordon sötéten felnevetett. – Karkarov rögtön elmenekült, amint felizzott a Sötét Jegy a karján. Ő nem siet a nagyúr fogadására – túl sok hívét árulta el ahhoz... De nem fog messzire jutni. A Sötét Nagyúr megtalálja az ellenségeit. Megvannak hozzá a módszerei.

– Karkarov elmenekült? De hát akkor... nem ő dobta bele a nevem a Tűz Serlegébe?

– Nem – felelte lassan Mordon. – Nem ő. Én dobtam bele.

Harry első gondolata az volt, hogy nem is válaszol erre a képtelen kijelentésre. Végül mégis megszólalt:

– Ez nem igaz. Nem maga tette... az nem lehet...

– Pedig elhiheted, hogy én voltam. – Mordon mágikus szeme most az ajtóra szegeződött. Harry tudta, miért: megnézte, nem hallgatózik-e valaki odakint. Egyúttal előhúzta a pálcáját, és Harryre szegezte.

– Szóval megbocsátott nekik? – kérdezte. – Megbocsátott azoknak, akik megúszták az Azkabant?

– Tessék?

Harry megzavarodva meredt a rászegeződő pálcára. Ez csak valami rossz vicc lehet, gondolta.

– Azt kérdeztem – ismételte fenyeget-halkan Mordon –, hogy megbocsátott-e a söpredéknek, akik sose keresték őt. Azoknak a gyáva árulóknak, akik még az Azkabant se vállalták érte. A becstelen, hitvány aljanépnek, akik csak arra voltak jók, hogy álarc mögé bújva bohóckodjanak a Világkupadöntőn, de százfelé futottak, amikor felküldtem az égre a Sötét Jegyet!

– Maga... mi ez az őrültség?

– Hisz mondtam, Harry... megmondtam neked. Az én szememben nincs gyűlöletesebb emberfajta, mint azok a halálfalók, akik kegyelmet könyörögtek ki maguknak. Akik akkor hagyták cserben urukat, amikor annak a legnagyobb szüksége lett volna rájuk. Azt hittem, a Sötét Nagyúr megbünteti őket. Azt hittem, megkínozza őket. Mondd, hogy ordítottak kínjukban, Harry... – Mordon arca eszelős mosolyba torzult. – Mondd, hogy az arcukba vágta, hogy én, és csakis én maradtam hűséges hozzá... Én tettem kockára az életemet azért, hogy teljesüljön a nagyúr leghőbb vágya... hogy megkapjon téged.

– Nem maga... az nem lehet, hogy maga...

– Kinevezett be téged, mint egy negyedik iskola képviselőjét? Én. Ki ijesztett el mindenkit, aki bántani akart, vagy a győzelmed útjába állhatott? Én. Ki vette rá Hagridot, hogy mutassa meg neked a sárkányokat? Én. Ki vezetett rá az egyetlen módszerre, ami szóba jöhetett a sárkány ellen? Én.

Mordon mágikus szeme elfordult az ajtóról, és Harryre szegeződött. A ferde száj soha nem látott vigyorba torzult.

– Nem volt könnyű feltűnés nélkül végigsegíteni téged a próbákon, Harry. Minden csepp ravaszságomra szükség volt hozzá, hogy ne lássák meg a kezem nyomát a sikereden. Dumbledore gyanút fogott volna, ha túl könnyen veszed az akadályokat. A labirintusig el kellett jutnod, s azt se bántam, hogy előnnyel indulsz – tudtam, hogy ha már ott vagy, félreállíthatom a többi bajnokot, hogy szabad utad legyen. De még a butaságoddal is meg kellett küzdenem. A második próba... akkor tényleg féltem tőle, hogy elvérzünk. Figyeltelek, Potter. Tudtam, hogy nem jöttél rá a tojás titkára, újra be kellett hát segítenem...

– Az nem maga volt... – szólt közbe rekedten Harry. – Cedrictől kaptam az ötletet...

– És ki mondta meg Cedricnek, hogy a víz alatt kell kinyitni a tojást? Én. Bíztam benne, hogy továbbítja neked az információt. A becsületes embereket nagyon könnyű rászedni, Potter. Biztosra vettem; hogy Cedric meg akarja majd hálálni a sárkányos információt, és nem is tévedtem. De még így is, még így is úgy tűnt, kudarcot vallasz. Végig rajtad tartottam a szemem... Napokig ültél a könyvtárban. Nem vetted észre, hogy a könyv, amire szükséged lett volna, végig ott volt a hálószobádban? Én tettem róla, hogy ott legyen, odaadtam a Longbottom fiúnak, nem emlékszel? A Földközi-tenger mágikus vízinövényei és tulajdonságaik. Abból megtudhattad volna, mire jó a varangydudva. Arra számítottam, hogy kérdezősködni fogsz, mindenkitől segítséget kérsz. Longbottom fejből tudta a megoldást. De te nem kérdeztél meg senkit... a büszkeséged, az önfejűséged mindent elronthatott volna.

– Mit tehettem hát? Egy másik ártatlan lényt használtam szócsövemnek. A bálon említettél nekem egy házimanót, akitől karácsonyi ajándékot kaptál. Üzentem a manónak, hogy jöjjön fel néhány kimosni való talárért a tanári szobába, aztán jó hangosan beszélgetni kezdtem McGalagony professzorral a túszokról meg arról, hogy Potter vajon varangydudvát fog-e használni. A kis barátod első útja Piton tárolószekrényéhez vezetett. Aztán rohant megkeresni téged...

Mordon még mindig Harry szívére szegezte pálcáját. A válla fölött Harry ködös alakokat pillantott meg a malíciamutató tükörben.

– Olyan sokáig voltál a víz alatt, hogy már azt hittem, megfulladtál – folytatta Mordon. – De Dumbledore szerencsére nemeslelkűségnek ítélte a maflaságodat, és magas pontszámmal jutalmazott. Újra fellélegezhettem.

– Ma este a labirintusban se lett volna ilyen könnyű dolgod nélkülem. Ott járkáltam az útvesztő körül, átláttam a külső sövényfalakon, és jó néhány akadályt félre tudtam átkozni az utadból. Fleur Delacourt elkábítottam, mikor találkoztam vele. Krumra ráküldtem a Imperius-átkot, hogy intézze el Diggoryt, és neked zöld utad legyen a célig.

Harry rámeredt Mordonra. Ez csak egy újabb rémálom lehet... Dumbledore barátja, a híres auror... aki olyan sok halálfalót fogott el... ez nem áll össze... ez őrültség...

Az alakok a malíciamutatóban egyre élesebb körvonalakat öltöttek. Harry három közeledő ember alakját vette ki a tükörben. Mordon azonban nem fordult hátra, s mágikus szeme is végig Harryt fürkészte.

– A Sötét Nagyúr nem tudott megölni téged, Potter, pedig ez volt minden vágya – suttogta Mordon. – Sejtheted, milyen hálás lesz nekem, ha megtudja; hogy elvégeztem helyette a feladatot. Megszereztelek neki téged, újjászületése legfontosabb kellékét – aztán meg is öltelek a kedvéért. Olyan jutalomban lesz részem, mint senki másnak a halálfalók közül. A nagyúr legmegbecsültebb, legkitüntetettebb kegyeltje leszek... Kedvesebb leszek neki, mintha a tulajdon fia lennék...

Mordon természetes szeme kiguvadt, a mágikus pedig Harryre meredt. Az ajtó zárva volt, s Harry tudta, hogy hiába kotorászna a pálcája után...

Mordon most már végképp átadta magát eszelős mámorának. Sóvárgó kísértetként tornyosult Harry fölé.

– A Sötét Nagyúrnak és nekem sok közös vonásunk van. Mindkettőnknek csalódnunk kellett az apánkban... mélyen csalódnunk. Mindketten elszenvedtük azt a megaláztatást, hogy hitvány apáink nevét kell viselnünk. És mindketten részesültünk abban az örömben... abban a gyönyörben, hogy a Sötét Rend nevében végezhessünk vele...

– Maga elmebeteg...- bukott ki a szó Harryből. – Maga őrült!

– Őrült lennék? – harsogta lázas izgalommal Mordon. – Majd meglátjuk! Majd meglátjuk, ki az őrült, most hogy a Sötét Nagyúr visszatért, és én ott harcolok majd az oldalán! Visszatért, Harry Potter, nem tudtad megölni őt! És most – én öllek meg téged!

Mordon felemelte a pálcát, szólásra nyitotta száját, Harry a talárja zsebéhez kapott...

– Stupor!

Vakító vörös villanás töltötte be a szobát, s az ajtó hatalmas robajjal betört...

Mordon hátratántorodott, és elterült a padlón. Harry, aki még mindig arra nézett, ahol Mordon arca volt, most megpillantotta a malíciamutatóban Albus Dumbledore-t, Pitont és McGalagony professzort. Megfordult, és látta, hogy a három tanár az ajtóban áll, előreszegezett pálcával.

Harry ebben a percben megértette, hogyan lehetett Dumbledore az egyetlen varázsló, akitől Voldemort tartott. Az arc, amely most az ájult Mordon felé fordult, a legiszonyúbb varázslatnál is rémisztőbb volt. Nyoma sem volt rajta jóságos mosolynak, a félholdlencsék mögött ülő szempár nem hunyorgott derűs-cinkosan, mint máskor. Dumbledore arca tomboló haragot tükrözött, s mintha perzselő forróságot árasztott volna a teste, úgy sugárzott belőle a pusztító erő.

Dumbledore belépett a szobába, és lábával a hátára fordította az alélt Mordont, hogy látni lehessen az arcát. Piton követte őt, és belenézett a malíciamutatóba. A tükörben még mindig ott volt a három arc.

McGalagony professzor nyomban Harryhez lépett.

– Jöjjön, Potter – suttogta, s pengevékony ajka úgy remegett, mintha a sírás kerülgetné. – Jöjjön... megyünk a gyengélkedőre...

– Nem – szólt szigorúan Dumbledore.

– Dumbledore, nézzen rá... eleget szenvedett már ma éjjel...

– Itt marad, Minerva, mert meg kell értenie, mi történt – jelentette ki Dumbledore. – A megértés hozzásegít az elfogadáshoz, az elfogadás pedig a gyógyulás feltétele. Meg kell tudnia, ki miatt kellett elszenvednie ezt a tortúrát, és miért.

– Mordon... – szólt Harry. Még mindig kavargott a feje. – Hogy lehetett Mordon a tettes?

– Ez nem Alastor Mordon – felelte halkan Dumbledore. – Te nem ismered Alastor Mordont. Az igazi Mordon a történtek után nem vitt volna el téged a közelemből. Amint elindult veled, átláttam rajta – és követtem.

Dumbledore Mordon ernyedt teste fölé hajolt. Belenyúlt a férfi talárja zsebébe, és kivett belőle egy kulcscsomót, valamint Mordon laposüvegét. Azután Pitonhoz és McGalagonyhoz fordult.

– Perselus, kérem, vegye magához a legerősebb igazságszérumot, amit a készleteiben talál, azután menjen le a konyhába, és hozza fel ide a Winky nevű házimanót. Minerva, legyen szíves, menjen le Hagrid kunyhójához. A tökágyásban talál egy nagy fekete kutyát. Kísérje fel a szobámba, mondja meg neki, hogy hamarosan megyek, azután jöjjön vissza.

Piton és McGalagony egy szemrebbenéssel sem jelezték, hogy furcsának találnák ezeket az utasításokat. Szó nélkül sarkon fordultak, és távoztak. Dumbledore odalépett a hét zárral felszerelt ládához, bedugott egy kulcsot az első zárba, és kinyitotta a ládát. Az színültig tele volt varázskönyvekkel. Dumbledore lehajtotta a láda tetejét, majd kulcsot dugott a második zárba, és újra kinyitotta a ládát. A könyvek eltűntek; a ládában ezúttal egy halom törött gyanuszkóp, néhány pergamenlap és penna valamint egy ezüstös színű ruhadarab volt – talán egy láthatatlanná tévő köpeny. Harry ámulva figyelte Dumbledore tevékenykedését. Az igazgató rendre kinyitotta a harmadik, a negyedik, az ötödik meg a hatodik zárat is, s a láda minden alkalommal más és más tartalmat mutatott. Végül sorra került a hetedik zár. Dumbledore felhajtotta a láda tetejét – és Harry felkiáltott meglepetésében.

A láda feneke eltűnt; falai kútkáva módjára vették körül egy veremszerű föld alatti helyiség lejáratát. A verem alján, három méter mélyen, egy lesoványodott, alvó ember feküdt: az igazi Rémszem Mordon. Falába nem volt rajta, mágikus szemének ürege üresnek tűnt a csukott szemhéj mögött, s egész fürtök hiányoztak ősz hajából. Harry eltátotta a száját; felváltva meredt a ládában alvó és a szoba padlóján heverő Mordonra.

Dumbledore bemászott a ládába, leugrott a verembe, és az alvó Mordon fölé hajolt.

– Elkábították... az Imperiusátok hatása alatt áll... elgyengült – foglalta össze vizsgálata eredményét. – Persze fontos volt, hogy életben maradjon. Harry, dobd le a szélhámos köpenyét, Alastor átfagyott. Madam Pomfreynek gondjaiba kell majd vennie, de úgy tűnik, nincs közvetlen életveszélyben.

Harry ledobta a köpenyt, Dumbledore pedig gondosan betakargatta vele Mordont. Azután kimászott a veremből; felemelte az íróasztalról Mordon laposüvegét, lecsavarta róla a kupakot, és szájával lefelé fordította a flaskát. Abból sűrű, ragacsos, sárga folyadék csöpögött a padlóra.

– Százfűléfőzet, Harry – szólt Dumbledore. – Az ilyen ötletre mondják, hogy egyszerű, mégis nagyszerű. Mordon tényleg kizárólag a laposüvegéből iszik, ezt mindenki tudja róla. A főzet elkészítéséhez a csalónak természetesen szüksége volt az igazi Mordonra. Nézd meg a haját... – Dumbledore lenézett a veremben alvó aurorra. – A csaló mindig levágott belőle egy keveset, valahányszor újabb adag bájitalt kellett főznie. Hiszen minden órában le kell nyelnie belőle egy kortyot. Hanem gyanítom, hogy az utóbbi órák izgalmai közepette a mi ál-Mordonunk elfelejtette bevenni a gyógyszerét... hamarosan kiderül.

Dumbledore kihúzta az íróasztal mögött álló széket, leült, és a padlón heverő Mordonra függesztette tekintetét. Harry ugyanígy tett. A várakozás hosszú, néma percei következtek...

Aztán a földön fekvő férfi arca egyszer csak valóban változni kezdett. A sebhelyek eltűntek, a bőr kisimult, a csonka orr hiányzó része visszanőtt, majd az egész orr zsugorodni kezdett. A sörényszerű ősz haj nagyrészt visszahúzódott a fejbőrbe, és szalmaszínűvé vált. A faláb a padlóra koppant, ahogy kilökte helyéből a visszanövő igazi láb, s ugyanez történt a mágikus szemmel – kifordult üregéből, és elgurult a padlón, de továbbra is vadul pörgött-forgott.

Mikor az átváltozás befejeződött, egy sápadt, kissé szeplős, szőke férfi feküdt a szoba közepén. Harry felismerte; Dumbledore merengőjében látta őt. Látta viaskodni a dementorokkal, látta rimánkodni Mr. Kupornak... csak az emlékben az arca még sokkal fiatalabb volt.

Szapora léptek hangzottak fel a folyosón. Piton tért vissza, Winkyvel a sarkában, s utánuk néhány másodperccel McGalagony professzor is befutott.

Pitonnak a földbe gyökerezett a lába a megrökönyödéstől.

– Kupor! – szólt. – Ez Barty Kupor!

– Szentséges ég...! – hebegte McGalagony, aki szintúgy megtorpant az ajtóban.

Az ápolatlan, piszkos Winky kilesett Piton lába mögül, hogy megnézze a földön fekvő férfit – aztán eltátotta a száját, és felsikoltott.

– Barty gazdám, Barty gazdám, hogy kerülsz ide, uram!? Azzal odarohant a férfihoz, és a mellkasára vetette magát.

– Megölték! Megölték! Megölték a gazdám fiát!

– Csak elkábítottuk, Winky – nyugtatta meg Dumbledore. – Állj félre, kérlek. Itt van az igazságszérum, Perselus?

Piton átnyújtott Dumbledore-nak egy kis üveg víztiszta folyadékot – a Veritaserumot, amivel annak idején Harryt fenyegette. Dumbledore felállt, ülő helyzetbe emelte az elkábított férfit, és nekitámasztotta őt a falnak a malíciamutató alatt, amelyből még mindig Dumbledore, Piton és McGalagony néma képmásai meredtek rájuk. Winky nem mozdult a helyéről. Ott térdelt, arcát a kezébe temetve. Dumbledore kinyitotta a férfi száját, és beleöntött három cseppet a Veritaserumból. Azután a férfi mellkasának szegezte pálcáját, és így szólt:

– Stimula.

Kupor fia kinyitotta a szemét. Arcán kábult, bamba kifejezés ült, szeme a semmibe meredt.

– Hall engem? – kérdezte csendesen Dumbledore. A férfi szempillája megrebbent.

– Igen – motyogta.

– Szeretném, ha elmondaná, hogyan került ide – folytatta Dumbledore. – Mondja el, hogyan szökött meg az Azkabanból.

Kupor szaggatottan, mélyen lélegzett, és kifejezéstelen hangon, gépiesen beszélni kezdett:

– Anyám mentett meg. Tudta, hogy meg fog halni. Rábeszélte apámat, hogy hozzanak ki. Ez volt az utolsó kívánsága. Apám sosem szeretett engem, de anyámat nagyon szerette. Beleegyezett. Bejöttek hozzám a börtönbe. Olyan Százfűlé-főzetet adtak nekem, amibe anyám hajszálát keverték. Anyám olyan főzetet vett be, amiben az én hajam volt. Felvettük egymás alakját.

Winky remegő tagokkal rázta a fejét.

– Ne mondjon többet Barty gazdám, ne mondjon többet! Uram bajt hoz az apja fejére!

Kupor azonban újra nagy levegőt vett, és folytatta gépies monológját.

– A dementorok vakok. Csak annyit érzékeltek, hogy egy egészséges és egy beteg ember érkezett. Aztán egy egészséges és egy beteg ember távozott. Az apám kicsempészett engem. Azért kellett álcáznia, nehogy a többi rab felismerjen kifelé menet.

– Anyám meghalt az Azkabanban. Óvatosságból végig itta a Százfűlé-főzetet. Az én külsőmet viselte, mikor eltemették. Mindenki azt hitte, én haltam meg.

A férfi szeme megrebbent.

– És mit csinált magával az apja, miután hazavitte? – kérdezte halkan Dumbledore.

– Megrendezte anyám halálát. Csendes temetés. A sír üres. A házimanó ápolt, és én felgyógyultam. Azután rejtegetni kellett engem. Meg kellett fékezni engem. Az apám varázslatokkal tartott vissza. Miután megerősödtem, meg akartam keresni uramat... Vissza akartam térni hozzá.

– Hogyan fékezte meg az apja? – kérdezte Dumbledore.

– Az Imperiusátokkal – felelte Kupor. – Apám akarata kormányzott. Éjjel-nappal láthatatlanná tévő köpenyt kellett viselnem. A házimanó mindig velem volt. Felügyelt rám és gondomat viselte. Megsajnált. Rávette apámat, hogy néha jutalmazzon meg a jó magaviseletemért.

– Barty gazdám, Barty gazdám! – sipította Winky a tenyerén át. – Ezt nem szabad elmondani, ebből baj lesz...

– Tudomást szerzett róla bárki is, hogy maga él? – kérdezte duruzsoló hangon Dumbledore. – Tudta valaki az apján és a manón kívül?

– Igen – válaszolta Kupor, s szeme ismét megrebbent. – Egy boszorkány a minisztériumból. Bertha Jorkins. Eljött hozzánk, hogy aláírasson apámmal néhány iratot. Apám nem volt otthon. Winky bevezette a boszorkányt, azután visszatért hozzám a konyhába. Bertha Jorkins meghallotta, hogy Winky beszél valakihez. Leselkedett. Nem látott engem, de Winky szavaiból rájött, hogy én vagyok az, láthatatlanná tévő köpenyben. Apám hazaért. A boszorkány kérdőre vonta. Apám nagyon erős emléktörlő bűbájt küldött rá, hogy elfelejtsen engem. Túl erőset. Azt mondta, károsodott tőle a boszorkány emlékezőképessége.

– Miért ütötte bele az orrát gazdám dolgaiba? – szipogta Winky. – Miért nem hagyott békén minket?

– Mondja el, mi történt a Kviddics Világkupa döntőjén! – szólt Dumbledore.

– Winky rábeszélte apámat, hogy engedje el – folytatta monoton vallomását Kupor. – Hónapokig győzködte. Sok-sok éve ki sem léptem a házból. Régen szerettem a kviddicset. Hadd menjen el, mondta Winky. Kell neki egy kis levegőváltozás. Azt mondta, anyám is ezt kérné, ha élne. Azt mondta, anyám a szabadságomért adta az életét. Nem azért, hogy rabságban éljek. Végül apám beleegyezett.

– Mindent gondosan megterveztek. Apám több órával a mérkőzés előtt felkísért minket a díszpáholyba. Winkynek azt kellett mondania, foglalja apám helyét. Nekem ott kellett ülnöm láthatatlanul. Nem mozdulhattam a helyemről, amíg a díszpáholy ki nem ürül. Hogy úgy tűnjön, mintha Winky egyedül lenne. Hogy senki ne vegyen észre engem.

– De Winky nem tudta, hogy már erősebb vagyok, mint régen. Már küzdöttem apám Imperius-átka ellen. Néha már majdnem szabadnak éreztem magam. Néha már azt csináltam, amit én akartam. A díszpáholyban is ez történt. Mintha mély álomból ébredtem volna fel. Egyszerre ott találtam magam a sok ember között, egy kviddicsmérkőzésen. Előttem ült egy fiú, a zsebéből kilógott a varázspálcája. Utoljára Azkaban előtt volt pálca a kezemben. Elloptam a fiú pálcáját. Winky nem vette észre. Winkynek tériszonya van. Befogta a szemét.

– Barty gazdám rossz fiú! – suttogta Winky, s könnyek csordultak ki az ujjai között.

– Szóval ellopta a pálcát – mondta Dumbledore. – És mihez kezdett vele?

– Visszamentünk a sátorba – folytatta Kupor. – Aztán meghallottuk őket. Meghallottuk a halálfalókat. Azokat, akik nem járták meg az Azkabant. Akik nem szenvedtek a nagyúrért. Akik cserben hagyták őt. Őket nem tartották fogva, mint engem. Ők felkutathatták volna a nagyurat, de nem tették. Csak a muglikat kínozni volt bátorságuk. A hangjuk magamhoz térített. Kitisztult az elmém. Dühös voltam. Nálam volt a pálca. Meg akartam támadni őket, hogy bűnhődjenek a hűtlenségükért. Apám kiment a sátorból. Elment kiszabadítani a muglikat. Winky megrémült tőle, hogy olyan dühös vagyok. A saját mágiájával magához bilincselt. Kivonszolt a sátorból, és bevitt az erdőbe. Elvitt a halálfalók közeléből. Próbáltam ellenállni. Vissza akartam menni a táborba. Meg akartam mutatni azoknak a halálfalóknak, mit jelent a hűség a nagyúrhoz. Meg akartam büntetni őket. A lopott pálcával égre küldtem a Sötét Jegyet.

– Minisztériumi varázslók érkeztek. Kábító átkokat lőttek mindenfelé. Az egyik berepült a fák közé, ahol álltunk. Megszakadt a kapcsolat köztünk. Mindketten elkábultunk.

– Mikor rábukkantak Winkyre, apám sejtette, hogy én is ott lehetek a közelben. Átkutatta a bokrokat, és kitapogatott engem. Megvárta, hogy a többi minisztériumi varázsló elhagyja az erdőt. Akkor rám küldte az Imperius-átkot, és hazavitt. Winkyt elbocsátotta. Dühös volt rá. Winky hagyta, hogy varázspálcát szerezzek. Kis híján meg is szöktem.

Winky keservesen felzokogott.

– Most már csak ketten laktunk a házban. Apám és én. És aztán... és aztán... – Kupor lóbálni kezdte a fejét, és tébolyult vigyor terült szét arcán. – Aztán az én uram eljött értem.

– Éjjel érkezett meg hozzánk. A szolgája, Féregfark hozta a karjában. A nagyúr megtudta, hogy életben vagyok. Foglyul ejtette Bertha Jorkinst Albániában. Megkínozta őt. Sok mindent megtudott tőle. A boszorkány beszélt neki a Trimágus Tusáról. Elmondta, hogy Mordon, az öreg auror tanítani fog a Roxfortban. A nagyúr addig kínozta őt, míg meg nem tört az apám emléktörlő bűbája. Akkor a boszorkány elmondta, hogy megszöktem az Azkabanból. Hogy apám fogságban tart, mert vissza akarok menni az én uramhoz. Így a nagyúr megtudta, hogy még mindig hűséges szolgája vagyok. Talán a leghűségesebb. Kidolgozott egy tervet. Felhasználta mindazt, amit Bertha Jorkinstól megtudott. Nekem is feladatot szánt. Éjfélkor érkezett meg hozzánk. Az apám nyitott ajtót.

Kupor most még kéjesebben mosolygott, mintha élete legszebb perceit idézné fel. Winky megrendülten bámult rá az ujjai között. Már sírni se tudott a döbbenettől.

– Gyorsan történt. A nagyúr Imperius-átkot szórt apámra. Most az apám volt fogoly, kiszolgáltatott báb. A nagyúr kényszerítette rá, hogy úgy tegyen, mintha mi sem történt volna. Tovább kellett élnie az addigi életét. Én visszanyertem a szabadságomat. Magamhoz tértem. Újra az voltam, aki régen.

– És mire kérte meg magát Voldemort nagyúr? – folytatta a kihallgatást Dumbledore.

– Megkérdezte, kész vagyok-e mindent kockára tenni érte. Igennel válaszoltam. Az volt az álmom, a leghőbb vágyam, hogy szolgáljam az én uramat. A nagyúr azt mondta, küldenie kell egy embert a Roxfortba. Egy hű szolgát, aki feltűnés nélkül átsegíti Harry Pottert a Trimágus Tusa próbáin. Aki vigyáz Harry Potterre, és elintézi, hogy Potter szerezze meg a Trimágus Kupát. A serlegből zsupszkulcsot kellett csinálni, ami az én uramhoz röpíti azt, aki elsőként megérinti. De előbb...

– Szükség volt Alastor Mordonra – fejezte be helyette Dumbledore. Hangja higgadtan csengett, de kék szeme lángolt az indulattól.

– Együtt csináltuk Féregfarkkal. Előre elkészítettük a Százfűlé-főzetet. Elmentünk Mordon házához. Mordon védekezett. Nagy zajt csapott. Még épp idejében sikerült ártalmatlanná tennünk. Elrejtettük a saját varázsládájában. A hajából egy keveset belekevertünk a Százfűlé-főzetbe. Megittam a főzetet, és Mordon másolata lettem. Elvettem a lábát és a szemét. Én fogadtam Arthur Weasleyt, mikor megérkezett, hogy megnyugtassa a muglikat, akik hallották a zajt. Előtte elvarázsoltam néhány szeméttartályt, hogy guruljanak a kertben. Azt mondtam Arthur Weasleynek, hogy idegenek jártak a kertben, és azok riasztották a szeméttartályokat. Aztán beraktam Mordon ruháit és álságdetektorait a ládába, és elutaztam a Roxfortba. Életben tartottam Mordont, és az Imperiusátokkal uralkodtam felette. Ki kellett kérdeznem. Mindent meg kellett tudnom a múltjáról. Meg kellett tanulnom a szokásait. Tudtam, hogy csak úgy téveszthetem meg Dumbledore-t. Ezenkívül a hajára is szükségem volt, a Százfűlé-főzethez. A többi hozzávalót könnyű volt megszerezni. Bumszalagbőrt a pincéből loptam. A bájitalok mestere rám talált a szobájában. Azt mondtam neki, parancsom van rá, hogy átkutassam a szobát.

– És mit csinált Féregfark, miután foglyul ejtették Mordont? – kérdezte Dumbledore.

– Féregfark visszatért apám házába, hogy tovább gondozza az én uramat és felügyeljen apámra.

– De az apja megszökött – jegyezte meg Dumbledore.

– Igen. Lázadozni kezdett az Imperiusátok ellen, csakúgy mint én. Voltak időszakok, amikor tudatánál volt. A nagyúr úgy ítélte meg, hogy veszélyes lehet, ha elhagyja a házat. Attól fogva levélben küldte el az utasításait a minisztériumba. Meg kellett írnia, hogy beteg. Féregfark azonban nem volt elég éber. Az apám megszökött. Az én uram tudta, hogy a Roxfortba indult. Tudta, hogy apám figyelmeztetni akarja Dumbledore-t. Be akarja vallani neki, hogy kicsempészett engem az Azkabanból.

– A nagyúr értesített engem apám szökéséről. Azt írta, mindenáron fel kell tartóztatnom apámat. Így hát vártam és résen voltam. Használtam a térképet, amit Harry Pottertől szereztem. A térképet, ami majdnem a vesztemet okozta.

– Miféle térképről beszél? – kérdezte Dumbledore.

– Potter térképéről. A Roxfort térképéről. Potter meglátott rajta engem. Látta, amikor lementem Piton szobájába alapanyagokért a Százfűlé-főzethez. Azt hitte rólam, az apám vagyok, mert a keresztnevünk is egyezik. Aznap éjjel megszereztem Pottertől a térképet. Elmondtam neki, hogy az apám gyűlöli a sötét varázslókat. Potter azt hitte, apám Pitont gyanúsítja.

– Egy hétig vártam apám érkezésére. Végül egy este a térkép megmutatta, hogy belépett a birtokra. Felvettem a láthatatlanná tévő köpenyemet, és lementem elé. A Tiltott Rengeteg szélén vártam. Megjelent Potter és Krum. Tovább vártam. Pottert nem bánthattam. A nagyúrnak szüksége volt rá. Aztán Potter elszaladt Dumbledore-ért. Akkor elkábítottam Krumot, és megöltem apámat.

– Neeeeem! – visított fel Winky. – Barty gazdám, Barty gazdám, miket beszélsz!?

– Megölte az apját – visszhangozta halkan Dumbledore. – Mit csinált a holttesttel?

– Bevittem az erdőbe. Letakartam a láthatatlanná tévő köpennyel. A térkép nálam volt. Figyeltem rajta Pottert. Beszaladt a kastélyba. Találkozott Pitonnal. Aztán Potter és Dumbledore elhagyták a kastélyt. Kijöttem az erdőből, és mögéjük kerültem. Odamentem hozzájuk. Azt mondtam Dumbledore-nak, hogy Piton értesített a történtekről.

– Dumbledore elküldött, hogy keressem meg az apámat. Visszamentem apám holttestéhez. Figyeltem a térképet. Mikor mindenki elment, transzformáltam a holttestet. Egyetlen csontot csináltam belőle... Újra felöltöttem a láthatatlanná tévő köpenyt. A csontot eltemettem a frissen felásott földbe, Hagrid kunyhója előtt.

Kupor elhallgatott, s egy ideig csak Winky zokogása törte meg a csendet. Végül Dumbledore szólalt meg: – És ma este...

– Vacsora előtt felajánlottam, hogy beviszem a Trimágus Kupát a labirintusba – suttogta Barty Kupor. – Zsupszkulccsá varázsoltam a serleget. Minden a nagyúr terve szerint történt. Az én uram visszatért, és nekem olyan jutalomban lesz részem, amiről mások álmodni sem mernek.

Kupor arcán még egyszer felvillant az eszelős mosoly, s míg Winky jajveszékelve a földre vetette magát mellette, szeme fennakadt és feje a vállára bukott.

Harminchatodik fejezet

Az utak elválnak

Dumbledore felállt, és megvetően végignézett Barty Kuporon. Aztán felemelte varázspálcáját, s egy szempillantás alatt erős kötelek tekeredtek Barty Kupor testére.

Dumbledore most McGalagonyhoz fordult.

– Minerva, megkérhetem, hogy őrködjön itt, amíg felmegyünk Harryvel?

– Hogyne. – McGalagony arcán olyan émelygő undor ült, mintha azt kellett volna végignéznie, hogy Kupor telehányja a szobát. Mikor azonban előhúzta és a férfira szegezte pálcáját, meg se rezzent a keze.

– Perselus! – folytatta Dumbledore, Pitonra pillantva –, kérem, küldje le Madam Pomfreyt. Alastor Mordonnak gyógykezelésre van szüksége. Azután menjen le a parkba, keresse meg Cornelius Caramelt, és kísérje ide. Bizonyára ő is ki akarja hallgatni Kuport. Mondja meg neki, hogy ha szüksége van rám, fél óra múlva a gyengélkedőn leszek.

Piton bólintott, és elsietett.

– Harry? – szólt szelíden Dumbledore.

Harry felállt, de nyomban megtántorodott. Amíg Kuport hallgatta, nem érezte lábában a fájdalmat – most viszont annál inkább. Remegett is, mintha rázná a hideg. Dumbledore megfogta a karját, és kitámogatta őt a sötét folyosóra.

– Szeretném, ha feljönnél velem a dolgozószobámba, Harry – szólt a professzor, mikor egy átjáróhoz értek. – Sirius ott vár minket.

Harry bólintott. Zsibbadt kábulat szállt az agyára; úgy érezte, mintha egy álomban járna – de ez most nem zavarta, sőt örült neki. Nem akarta felidézni, mi történt vele, mióta megérintette a Trimágus Kupát. Nem akarta nézegetni az élénk és éles emlékképeket, amelyek végtelenített diaműsorként villogtak a fejében. Rémszem Mordon a ládaverem fenekén. Féregfark a földön, csonka karját ölelgetve. Voldemort, amint kiemelkedik az üstből. Cedric... holtan... Cedric, amint visszaküldeti vele testét a szüleinek...

– Igazgató úr... – motyogta Harry. – Hol vannak Cedric szülei?

– Bimba professzornál – felelte Dumbledore. Hangja, mely Barty Kupor kihallgatása alatt végig higgadtan, szenvtelenül csengett, most kissé megremegett. – Ő volt Cedric házvezető tanára. Ő ismerte legjobban a fiút.

Megérkeztek a kőszörny elé. Dumbledore kimondta a jelszót, a szobor félreugrott, és a felvonólépcső felvitte őket a tölgyfa ajtóhoz. Dumbledore benyitott a dolgozószobába.

Sirius ott állt a szobában. Arca éppen olyan sápadt és beesett volt, mint annak idején, miután megszökött az Azkabanból. Villámgyorsan az érkezők előtt termett.

– Nem esett bajod, Harry? Tudtam... tudtam, hogy valami ilyesmi... Mi történt?

Remegett a keze, ahogy Harryt az íróasztal előtt álló székhez vezette.

– Mi történt? – ismételte türelmetlenül.

Dumbledore elmondott neki mindent, amit Barty Kuportól hallottak. Harry csak fél füllel hallgatta. Minden csontja sajgott a kimerültségtől, s nem vágyott másra, mint hogy békén hagyják, hogy ott ülhessen a székben, és elnyomhassa az álom, hogy többé nem kelljen semmire gondolnia, semmit éreznie.

Halk szárnysuhogást hallott. Fawkes, a főnixmadár szárnyra kapott, átrepült a szobán, és leszállt Harry térdére.

– Szervusz, Fawkes – mormolta Harry, és megsimogatta a madár piros és arany tollait. Fawkes békésen hunyorgott rá.

Harryre valami okból megnyugtatóan hatott a meleg, nehéz test közelsége.

Dumbledore beszámolója végére ért. Leült Harryvel szemben, az íróasztal mögé, és a fiúra szegezte a szemét. Harry kerülte a pillantását. Dumbledore ki fogja kérdezni őt... Azt kéri majd, hogy idézze fel az emlékeket.

– Harry, el kell mondanod, mi történt, miután megérintetted a zsupszkulcsot az útvesztőben – szólt Dumbledore.

– Nem érünk rá holnap beszélni erről? – mordult fel ingerülten Sirius. Ott állt Harry mögött, s kezét a fiú vállán tartotta. – Hagyja őt aludni. Hadd pihenje ki magát.

Harry végtelenül hálás volt keresztapjának, de Dumbledore eleresztette a füle mellett Sirius szavait.

Előredőlt a székben Harry felé. Harry kelletlenül felemelte a fejét, és belenézett az égszínkék szempárba. Dumbledore szelíden folytatta:

– Ha tudnám, hogy jót teszek vele, hogy későbbre halaszd a percet, mikor el kell gondolkodnod azon, ami ma éjjel történt, nos, hidd el, engedném. De nem tennék jót vele. Ha csak tompítjuk a fájdalmat, az még kínzóbb lesz, mikor visszatér. Bátrabbnak és erősebbnek bizonyultál, mint bárki feltételezte rólad. Arra kérlek, légy most is erős. Mondd el, mi történt az éjjel.

A főnix halk, trillázó hangot hallatott. A dallam ott rezgett a levegőben, s Harry úgy érezte, mintha egy csepp forró folyadék csorogna le a torkán, átmelegítve, megerősítve őt.

Nagy levegőt vett, és belefogott a történetbe. Miközben beszélt, látomásszerűen felrémlettek előtte az éjszakai jelenetek. Látta a Voldemortot újjáélesztő főzet szikrázó felszínét; látta, amint halálfalók hoppanálnak a sírok között; látta Cedric élettelen testét, és mellette a Trimágus Kupát.

Sirius, aki továbbra is Harry vállán tartotta a kezét, néhányszor felszusszant, mintha közbe akarna szólni, de Dumbledore mindannyiszor felemelte a kezét, és csendre intette. Harry nem bánta, mert megszakítás nélkül könnyebb volt beszélnie. Tulajdonképpen meg is könnyebbült; úgy érezte, a szavakkal együtt valamiféle mérgező dolog is távozik a testéből. Minden akaraterejére szükség volt a beszédhez, de valahol mélyen tudta, hogy jótékony hatással van rá ez a beszámoló.

Mikor ahhoz a részhez ért, hogy Féregfark megvágta a karját a tőrrel, Sirius felmordult, Dumbledore pedig felpattant a székéből – olyan lendülettel, hogy Harry összerezzent. Dumbledore megkerülte az íróasztalt, és megkérte Harryt, hogy nyújtsa ki a karját. Harry engedelmeskedett, és megmutatta a vágást a könyökhajlatában.

– Azt mondta, az én véremtől erősebb lesz, mint másétól – magyarázta Dumbledore-nak. – Azt mondta, így ő is megkapja a védelmet, amit... amit az anyám rám hagyott. És így is volt – később megérintett, és nem fájt neki. Megérintette az arcomat.

Harry meghökkenve látta, hogy Dumbledore szeme diadalmasan megvillan. Aztán rájött, hogy bizonyára tévedett; miután az igazgató visszatért íróasztala mögé, egy öreg és fáradt ember nézett Harryre.

– Értem... – szólt, és visszaült a székébe. – Ezt az akadályt tehát legyőzte. Folytasd, kérlek.

Harry beszámolt róla, hogyan kelt ki Voldemort az üstből, és amennyire csak tudta, felidézte a beszédet, amit Voldemort a halálfalókhoz intézett. Elmondta, hogy utána Féregfark eloldozta, visszaadta neki a pálcáját, Voldemort pedig kihívta párbajra.

A két pálcát összekötő arany fénysugarat említve Harrynek elszorult a torka. Próbált volna tovább beszélni, de nem tudott – az emlékek kábító áradatként öntötték el az agyát. Maga előtt látta a pálcából kibújó Cedricet, az öregembert, Bertha Jorkinst... az édesanyját... az édesapját...

Örült, amikor Sirius végre megtörte a csendet.

– Összekapcsolódtak a pálcák? – szólt, és Harryről Dumbledorera nézett. – De hát miért?

Harry is felemelte a fejét. Dumbledore arca feszült figyelmet tükrözött.

– Priori Incantatem – dörmögte a professzor.

Pillantása találkozott Harryével, s a két szempárt egy pillanatra összekötötte a megértés láthatatlan sugara.

– A varázsvisszajátszás jelensége? – kérdezte élesen Sirius.

– Pontosan – bólintott Dumbledore. – Harry pálcája és Voldemorté testvérek. A magjukat alkotó tollak egyazon főnix farkából származnak. Ennek a főnixnek a farkából – tette hozzá, a Harry térdén üldögélő madárra mutatva.

– Fawkes tolla van a pálcámban? – kérdezte álmélkodva Harry.

– Igen – felelte Dumbledore. – Négy évvel ezelőtt, miután kiléptél a boltból, Mr. Ollivander azonnal megírta nekem, hogy megvetted a másik pálcát.

– Na és mi történik, ha egy pálca találkozik a testvérével? – kérdezte Sirius.

– Megzavarodnak, ha egymás ellen kell küzdeniük – válaszolt Dumbledore. – Ha a tulajdonosaik mégis párbajra kényszerítik őket... igen ritka jelenség következik be.

– Az egyik pálca arra kényszeríti a másikat, hogy az kilökje magából az elvégzett varázslatokat – méghozzá fordított sorrendben. Előbb a legutolsót... aztán sorban a korábbiakat.

Dumbledore itt kérdő pillantást vetett Harryre. Harry bólintott.

– Ez pedig azt jelenti – folytatta lassan Dumbledore –, hogy Cedric valamilyen formában visszatért.

Harry újra bólintott.

– Diggory életre kelt? – ráncolta a homlokát Sirius.

– Nincs varázs, amit életre kelti a holtakat – felelte komoran Dumbledore. – Nem történhetett más, mint hogy felidéződött a múlt negatív visszképe. Az élő Cedric árnyéka léphetett ki abból a pálcából... Így volt, Harry?

– Beszélt is hozzám – szólt Harry. Hirtelen újra reszketni kezdett. – Az a... az a kísértet-Cedric vagy mi, beszélt.

– Egy visszkép volt – mondta Dumbledore –, amiben megőrződött Cedric alakja és jelleme. Gondolom, más ilyen alakok is megjelentek... Voldemort pálcájának korábbi áldozatai...

– Egy öregember – suttogta Harry, még mindig elszorult torokkal. – Bertha Jorkins. És...

– A szüleid? – kérdezte csendesen Dumbledore.

– Igen... – felelte Harry.

Sirius most olyan erősen szorította a vállát, hogy az már fájt.

– A pálca legutóbbi gyilkosságai – bólintott Dumbledore. – Fordított időrendben. Ha fenntartod a kapcsolatot, még többen megjelentek volna. Most az mondd meg, Harry: mit csináltak ezek a visszképek?

Harry elmesélte, hogy az árnyalakok járkálni kezdtek a fénykupola fala mentén... hogy Voldemort félt tőlük... hogy az apja árnyéka megmondta, hogyan meneküljön el... és hogy mi volt Cedric utolsó kívánsága.

Mikor idáig jutott a történetben, egyszerre úgy érezte, nem tudja folytatni. Siriusra nézett, és látta, hogy keresztapja a kezébe temeti az arcát.

Aztán észrevette, hogy Fawkes már nem ül a térdén. A főnix leereszkedett a padlóra. Szép fejével nekidőlt Harry sérült lábának, és szeméből nagy, gyöngyházfényű könnycseppek hullottak a pók marta sebre. A fájdalom megszűnt. A seb begyógyult. Harry lába újra ép volt.

– Még egyszer elmondom – szólt Dumbledore, miután a főnix szárnyra kapott, és visszarepült az ajtó melletti állványra. – Bátrabbnak bizonyultál, mint én vagy bárki más feltételezte rólad, Harry. Ugyanolyan bátornak, mint azok voltak, akik életüket vesztették, mert harcoltak a hatalma csúcsán álló Voldemort ellen. Egy felnőtt varázsló gondját vetted a válladra, és nem roskadtál össze alatta. Végül ahhoz is volt erőd, hogy elmondd, amit hallanunk kellett. Most átkísérlek a gyengélkedőre. Ma éjjel ne menj fel a Griffendél-toronyba. Nyugalomra és egy kis álomitalra van szükséged... Mellette akar maradni, Sirius?

Sirius bólintott, majd felállt, és átváltozott a nagy fekete kutyává. Dumbledoreral az élen levonultak a gyengélkedőre. Mikor az igazgató benyitott az ajtón, Harry megpillantotta Mrs Weasleyt, Billt, Ront és Hermionét – valamint Madam Pomfreyt, aki ingerültnek tűnt. Weasleyék és Hermione arról faggatták a javasasszonyt, hol van Harry és mi történt vele.

Ahogy feltűnt az ajtóban Dumbledore, Harry és a fekete kutya hármasa, egy csapásra elnémultak, majd Mrs Weasley felsikkantott.

– Harry! Ó, Harry!

Elindult Harry felé, de Dumbledore az útjába állt, és nyugalomra intette.

– Molly – szólt –, kérem, figyeljen rám egy percre. Harry szörnyű megpróbáltatásokon ment keresztül. Azután még el is kellett mondania nekem az egészet. Most csendre és nyugalomra van szüksége. Aludnia kell. Ha úgy kívánja, itt maradhatnak mellette – tette hozzá, Ronra, Hermionéra és Billre is kiterjesztve pillantását –, de ma ne kérdezzenek tőle semmit. Várják meg, amíg erőre kap.

Mrs Weasley bólintott. Falfehér volt az arca. Azután Ronhoz, Hermionéhoz és Billhez fordult.

– Megértettétek? – sziszegett rájuk olyan szigorúan, mintha hangoskodtak volna. – Csend és nyugalom kell neki!

– Igazgató úr – szólt Madam Pomfrey a kutya-Siriusra meredve –, megtudhatnám, hogy... hogy ez az eb...

– A kutya egy darabig Harryvel marad – jelentette ki fesztelenül Dumbledore. – Fegyelmezett állat, nem lesz gond vele. Harry... megvárom, amíg lefekszel.

Harry kimondhatatlanul hálás volt Dumbledore-nak, amiért megkérte a látogatókat, hogy ne faggassák őt. Örült barátainak és Weasleyéknek, de érezte, hogy képtelen lenne még egyszer felidézni és szavakba önteni a szörnyű emlékeket.

– Beszélek Caramellel, azután visszajövök – szólt Dumbledore. – A diákokat holnap tájékoztatom a történtekről. Szeretném, ha addig itt maradnál, Harry.

Azzal az igazgató távozott.

Miközben Madam Pomfrey az ágyához vezette, Harry körülnézett a kórteremben. A helyiség végében, a legtávolabbi ágyon ott feküdt az igazi Mordon. Falába és mágikus szeme az éjjeliszekrényen feküdt.

– Nagyon beteg? – kérdezte Harry.

– Rendbe fog jönni – felelte Madam Pomfrey. Pizsamát nyomott Harry kezébe, összehúzta a paravánt az ágy előtt, és elsietett. Harry levetkőzött, felhúzta a pizsamát, és lefeküdt. Ron, Hermione, Bill és Mrs Weasley megkerülték a paravánt, székeket állítottak kétfelől az ágy mellé, és leültek. A fekete kutya is letelepedett. Ron és Hermione megszeppenve pislogtak Harryre, mintha félnének tőle.

– Semmi bajom – szólt Harry. – Csak fáradt vagyok. Mrs Weasley könnyes szemmel igazgatta az amúgy is feszes és sima lepedőt.

Madam Pomfrey visszatért; egyik kezében egy kelyhet, a másikban egy piros folyadékkal teli üveget tartott.

– Az egészet meg kell innod, Harry – mondta. – Mélyen alszol majd tőle, és nem fogsz álmodni.

Harry elvette a kelyhet, és belekortyolt a folyadékba. Nyomban elnehezült a feje. Az ágy és a körülötte ülők ködbe burkolóztak; a kórterem pislákoló lámpái barátságosan hunyorgó szemeket festettek a paravánra. Harry úgy érezte, mintha megnyílna alatta a meleg, tollas derékalj, s lassan elnyelné a testét. Nem volt már ereje elköszönni látogatóitól, se meginni a maradék álomitalt – a félig teli kehellyel a kezében elnyomta az álom.

Kialvatlanul, fáradtan ébredt fel. Nem is nyitotta ki a szemét – vissza akart süllyedni az öntudatlanságba, ott akart maradni az ágy melegében. A kórteremben félhomály volt – még mindig éjszaka lehetett, s fáradtsága is arra utalt, hogy nem aludt túl sokat.

Aztán suttogó hangokat hallott maga körül. – Felébred, ha nem fogják be a szájukat!

– Miért kiabálnak? Nem érnek rá reggel megbeszélni?

Harry kinyitotta a szemét, de csak foltokat látott – levették a szemüvegét. Az egyik foltban felismerte Mrs Weasleyt, egy másikban Billt. A fiú ült, Mrs Weasley azonban felállt a székéről.

– Ez Caramel hangja – suttogta. – A másik pedig Minerva McGalagony, nem? Miért veszekszenek?

Most már Harry is hallotta; két közeledő ember hangja hallatszott be a folyosóról.

– Sajnálatos, Minerva, de megtörtént! – csattant fel az egyik hang, Cornelius Caramelé.

– Be se hozhatta volna a kastélyba! – kiabálta odakint McGalagony professzor. – Ha ezt megtudja Dumbledore...

Harry most kicsapódó ajtó zaját hallotta. Felült az ágyban, és feltette a szemüvegét – az ágya mellett ülők ezt nem vették észre, mert valamennyien az ajtó felé néztek.

Caramel csörtetett be a kórterembe, nyomában McGalagony professzorral és Pitonnal.

– Hol van Dumbledore? – kérdezte türelmetlenül Caramel.

– Itt nincs, az biztos – csattant Mrs Weasley válasza. – Ez egy kórterem, miniszter úr. Legyen szíves és...

Ekkor azonban újra kinyílt az ajtó, és besietett Dumbledore.

– Mi folyik itt? – kérdezte szigorúan, Caramel és McGalagony között jártatva pillantását. – Miért háborgatják ezeket az embereket? Mire véljem ezt, Minerva – arra kértem, hogy álljon őrt Barty Kupor mellett...

– Kupor mellé többé nem kell őr! – kiabálta McGalagony. – A miniszter úr gondoskodott róla!

Harry döbbenten nézett a tanárnőre. Még soha nem látta őt ennyire kikelni magából. McGalagony egész testében remegett; arca kipirult, keze ökölbe szorult a dühtől.

– Mikor Mr. Caramel tudomást szerzett róla, hogy elfogtuk a történtekért felelős halálfalót – számolt be félhangosan Piton –, fenyegetve érezte magát személyes biztonságában. Ragaszkodott hozzá, hogy iderendeljünk egy azkabani dementort. Azzal ment fel a szobába, ahol Barty Kupor...

– Megmondtam neki, hogy ebbe az igazgató úr nem egyezne bele! – heveskedett McGalagony. – Megmondtam neki, hogy ebbe a kastélyba dementor nem teheti be a lábát, de...

– Tisztelt hölgyem! – csattant fel türelmét vesztve Caramel. – Mint mágiaügyi miniszternek, jogom van testőrt hívni, ha egy veszélyes személy kihallgatására...

McGalagony professzor azonban túlharsogta a minisztert.

– Az a szörnyeteg – rikácsolta, remegő kezével Caramelre mutatva –, amint belépett a szobába, rögtön rávetette magát Kuporra, és... és...

Harrynek jéggombóc nőtt a gyomrában. McGalagony még kereste a szavakat a történtek leírására, de Harry magában befejezte helyette a mondatot. Tudta, mi történt: a dementor végrehajtotta Kuporon a rettegett csókot. Kiszippantotta a férfi lelkét a száján át. Kupor élőhalottá változott.

– Megérdemelte a sorsát, nem!? – harsogta nagyhangúan Caramel. – Maguk mondták, hogy emberek vére tapadt a kezéhez!

– De most már nem tud vallomást tenni, Cornelius – szólt Dumbledore. Úgy meredt Caramelre, mintha most először látná őt igazi valójában. – Nem tudja többé elmondani, miért ölte meg azokat az embereket.

– Magunktól is tudjuk, miért ölte meg őket! – handabandázott Caramel. – Dühöngő őrült volt! Minerva és Perselus elmondták: abban a rögeszmében élt, hogy Tudjukki utasításokat ad neki!

– Voldemort valóban utasításokat adott neki, Cornelius – jelentett ki Dumbledore. – A gyilkosságok mind egyetlen célt szolgáltak – azt, hogy Voldemort visszanyerje régi varázserejét.

Caramel olyan képet vágott, mintha egy hatalmas pofont kapott volna. Bambán pislogott Dumbledorera – szemlátomást nem akart hinni a fülének. Szaggatott hangon kérdezte:

– Tudjukki... visszatért? Képtelenség! Nevetséges! Dumbledore, térjen észhez...

– Minerva és Perselus bizonyára elmondták – szólt az igazgató –, hogy Barty Kupor vallomást tett nekünk. A Veritaserum hatása alatt elmondta, hogy annak idején kicsempészték az Azkabanból. Megtudtuk tőle, hogy Voldemort – aki Bertha Jorkinstól szerzett tudomást a hollétéről – kiszabadította őt apja őrizetéből, és rábízta Harry elrablásának előkészítését. A tervet sikerrel végrehajtották. Kupor segítségével Voldemort visszatért.

Harry döbbenten látta, hogy Caramel szája körül mosoly játszik.

– Idehallgasson, Dumbledore – szólt a miniszter. – Úgy beszél, mintha maga se volna ép eszénél. Még hogy Tudjukki visszatért! Azon nem csodálkozom, hogy Kupor ilyesmit képzel – de azon igen, hogy maga hitelt ad egy mániákus őrült szavainak!

– Mikor Harry megérintette a Trimágus Kupát – folytatta csökönyösen Dumbledore –, az Voldemorthoz szállította őt. Harry látta és tanúsítja, hogy Voldemort újra testet öltött. Fáradjon velem a dolgozószobámba, Cornelius, ott részletesen beszámolok a történtekről.

Dumbledore Harryre pillantott. Látta, hogy ébren van, de megrázta a fejét.

– Sajnálom, de nem járulhatok hozzá, hogy most kihallgassa Harryt.

Caramel arcán még mindig ott ült a különös mosoly. Ő is ránézett Harryre, majd újra Dumbledore-hoz fordult, és így szólt:

– Maga... szavahihető tanúnak tartja Harryt ebben az ügyben, Dumbledore?

Néhány másodpercig senki nem szólt. Csak Sirius morgása törte meg a csendet. A kutya felborzolta hátán a szőrt, és a fogát vicsorította Caramelre.

– Igen, hiszek Harrynek – felelte végül Dumbledore. Most már izzott a tekintete. – Meghallgattam Kupor vallomását, és Harry is beszámolt róla, mi történt, miután megérintette a Trimágus Kupát. A két történet kiegészíti egymást, és magyarázattal szolgál mindarra, ami Bertha Jorkins eltűnése óta történt.

Caramel még mindig mosolygott, s mielőtt válaszolt volna, ismét Harryre pillantott.

– Maga tehát elhiszi, hogy Voldemort visszatért, mert ezt állítja egy elmeháborodott gyilkos és egy tizennégy éves fiú, aki... nos hát...

Harry most döbbent rá, miről van szó.

– A miniszter úr olvasta Rita Vitrol cikkét – szólt csendesen.

Ron, Hermione, Mrs Weasley és Bill összerezzentek – ők csak most vették észre, hogy Harry ébren van.

Caramel elvörösödött, de dacosan felszegte a fejét.

– És mi van, ha olvastam? – szólt, Dumbledore-hoz intézve szavait. – Legalább megtudtam egy-két dolgot, amiről maga eddig mélyen hallgatott. Harry párszaszájú... és megmagyarázhatatlan rohamai vannak...

– Azokra az esetekre gondol, amikor Harrynek megfájdult a sebhelye? – kérdezte higgadtan Dumbledore.

– Szóval nem is tagadja – kapott a szaván Caramel. – Elismeri, hogy Harrynek fájdalmai vannak. Fejgörcs... lidérces álmok... Bizonyára hallucinációk is kínozzák.

Dumbledore egy lépést tett Caramel felé. Arca megfeszült az indulattól, s ismét fenyegető erőt sugárzott, csakúgy mint az ál-Mordon leleplezésekor.

– Nézze, Cornelius – szólt. – Harry ugyanolyan beszámítható, mint maga vagy én. A sebhely a homlokán nincs befolyással az elmeállapotára. Meggyőződésem, hogy a fájdalmai Voldemort közelségét vagy fellángoló gyűlöletét jelzik.

Caramel ösztönösen hátrált egy lépést, de a véleményhez makacsul tartotta magát.

– Már megbocsásson, Dumbledore, de nem egy esetet is-erünk, amikor az átokheg vészcsengő módjára jelezte, hogy...

– A két szememmel láttam, hogy Voldemort visszatért! – fakadt ki Harry. Fel akart kelni, de Mrs Weasley visszatuszkolta az ágyba. – Láttam a halálfalókat! Fel tudom sorolni a nevüket! Lucius Malfoy...

Piton tett egy hirtelen testmozdulatot, de mikor Harry ránézett, gyorsan Caramel felé fordította a fejét.

– Malfoy tisztázta magát! – vágott vissza méltatlankodva a miniszter. – Régi, előkelő család sarja... bőkezű adományokat kapunk tőle...

– Macnair! – folytatta Harry.

– Őt is felmentették! A minisztériumnak dolgozik!

– Avery... Nott... Crak... Monstro...

– Ők mind bizonyították az ártatlanságukat! – harsogta dühösen Caramel. – Tizenhárom évvel ezelőtt! Hallottál róla, hogy annak idején meggyanúsították őket, azért szajkózod a nevüket! Az isten szerelmére, Dumbledore – a fiú már tavaly ilyenkor is a fantazmagóriáival traktált minket! Nem csoda, hogy egyre cifrább mesékkel áll elő, ha maga mindent elhisz neki! Hogyan tarthat szavahihetőnek egy gyereket, aki kígyókkal társalog!?

– Nyissa már ki a szemét! – háborgott McGalagony. – Cedric Diggory! Mr. Kupor! Nem mondhatja, hogy ezek a gyilkosságok egy elmebeteg öncélú gaztettei!

– Semmi nem bizonyítja az ellenkezőjét! – ordította lángoló arccal Caramel. – Látom már, mit akarnak! Pánikot kelteni, és lerombolni mindazt, amin az elmúlt tizenhárom évben dolgoztunk!

Harry azt hitte, rosszul hall. A kicsit szűk látókörű, kicsit fontoskodó, de alapvetően joviális és rokonszenves Caramel helyett most egy kurta lábú kis méregzsák állt előtte, aki képes a homokba dugni a fejét, csak hogy megvédje a kényelmes, rózsaszínű világot, amit felépített maga körül.

– Voldemort visszatért – ismételte Dumbledore. – Ha elfogadja ezt a tényt, és megteszi a szükséges intézkedéseket, még megelőzhetjük a tragédiát. Azzal kell kezdenie, hogy eltávolítja a dementorokat Azkabanból...

– Micsoda!? – fakadt ki Caramel. – Eltávolítani a dementorokat!? Búcsút mondhatnék a hivatalomnak, ha csak kiejteném a számon ezt a képtelenséget! Nem én vagyok az egyetlen, akinek csak addig nyugodt az álma, amíg a dementorok állnak őrt az Azkabanban!

– És nem én vagyok az egyetlen – felelte Dumbledore –, akinek cseppet sem nyugodt az álma, tudván, hogy olyanok őrzik a legveszedelmesebb halálfalókat, akik Voldemort hívó szavára habozás nélkül átállnak a sötét oldalra. Ne számítson a dementorok hűségére, Caramel! Magától a töredékét se kapják meg annak, amit Voldemort ígér majd nekik. Mellette dúskálni fognak az áldozatokban. Ha pedig Voldemort megnyeri magának őket, és kiszabadítja a régi híveit, akkor már nem kell sok hozzá, hogy ott tartsunk, ahol tizenhárom évvel ezelőtt!

Caramel csak tátogott – szemlátomást nem talált szavakat felháborodása kifejezésére.

– Még valamit meg kell tennie, méghozzá haladéktalanul – folytatta Dumbledore. – Küldjön követeket az óriásokhoz!

Caramel erre gondolkodás nélkül tudta a választ.

– Követeket az óriásokhoz? – visította. – Magának elment az esze!?

– Békejobbot kell nyújtania nekik, amíg nem késő – magyarázta Dumbledore. – Különben Voldemort meggyőzi őket – ahogy egyszer már megtette –, hogy a varázslóvilágban egyedül ő hajlandó garantálni a jogaikat és a szabadságukat.

– Ezt... ezt nem mondhatja komolyan! – rázta a fejét hüledezve Caramel, és még egy lépést hátrált. – Ha kitudódna, hogy szóba álltam az óriásokkal... az emberek gyűlölik őket, Dumbledore... repülnék a minisztériumból...

– Ez elvakultság – szólt emelt hangon Dumbledore. Tekintete lángolt, s ismét felizzott körülötte a fenyegető aura. – Tisztelje a hivatalát, Cornelius! Maga mindig is túl nagy fontosságot tulajdonított az úgynevezett tiszta vérnek! Lássa már be, hogy nem az számít, minek születik valaki, hanem az, hogy mivé nő fel! Az a férfi, akiből a maga dementora emberi roncsot csinált, egy nagy múltú aranyvérű család utolsó sarja – és nézze meg, hova süllyedt az az ember! Vésse az eszébe, amit most mondok: ha megteszi a két intézkedést, amit javasoltam, úgy fognak emlékezni magára, mint történelmünk egyik legbátrabb és legbölcsebb mágiaügyi miniszterére. Ha nem teszi meg, akkor úgy vonul be a történelembe, mint az az ember, aki a második esélyt adta Voldemortnak, hogy elpusztítsa a világot, amit felépítettünk!

– Őrültség... – suttogta Caramel, és még tovább hátrált. – Agyrém...

A kórteremre csend ült. Madam Pomfrey szájára szorított kézzel, dermedten állt Harry ágyának lábánál. Mrs Weasley még mindig az ágy fölé hajolt, és kezét Harry vállán tartotta, hogy a fiú ne tudjon felkelni. Bill, Ron és Hermione Caramelre meredtek.

– Ha valóban eltökélt szándéka, hogy vaknak tetteti magát – szólt Dumbledore –, akkor ezen a ponton elválnak útjaink. Tegyen belátása szerint. Én is úgy fogok tenni.

Dumbledore hangjában nem volt kihívás; mindezt egyszerű megállapításként közölte, Caramel mégis olyan arcot vágott, mintha az igazgató pálcát szegezett volna rá.

– Ide figyeljen, Dumbledore – szólt, intően megrázva mutatóujját. – Én mindig tiszteltem magát. Szabad kezet kapott tőlem. Többször előfordult, hogy nem értettem egyet a döntésével, de nem szóltam. Nem sokan engedték volna meg, hogy állást adjon egy vérfarkasnak, hogy itt tartsa Hagridot vagy hogy a minisztérium megkérdezése nélkül döntse el, mit tanít a diákjainak. Ha ezek után az ellenségem lesz...

– Az én egyetlen ellenségem Voldemort – felelte Dumbledore. – Ha maga is az ellenségének tekinti őt, Cornelius, akkor egy oldalon állunk.

Caramel nem tudott mit válaszolni erre. Csak hintázott kurta lábán, és kezében forgatta keménykalapját.

Mikor végül megszólalt, hangja szinte rimánkodva csengett.

– Nem térhetett vissza, Dumbledore... nem lehet, hogy visszatért...

Piton előrelépett, s közben felhúzta talárja ujját. Megmutatta Caramelnek a bal karját, s a miniszter hátrahőkölt.

– Tessék – szólt ridegen Piton. – Nézze meg. Ez itt a Sötét Jegy. Egy órája fekete volt, de most is jól látszik még. A Sötét Nagyúr minden halálfaló karjába beleégette ezt a bélyeget. Ez volt az összetartozásunk jele, és ezzel hívott minket magához a nagyúr. Ha megérintette valamelyik halálfaló jegyét, azonnal ott kellett teremnünk mellette. Az én jegyem év eleje óta egyre határozottabban kirajzolódott. Karkarové szintúgy. Mit gondol, miért menekült el Karkarov ma éjjel? Mindkettőnk karján felizzott a jegy. Tudtuk, hogy visszatért. Karkarov fél a Sötét Nagyúr bosszújától. Túl sok halálfalót árult el – nem térhet vissza közéjük.

Caramel azonban csak a fejét rázta. Viszolyogva meredt a szörnyű bélyegre, s úgy tűnt, egy szót sem fogott fel abból, amit Piton mondott. Aztán ismét Dumbledore-hoz fordult:

– Nem tudom, mi a céljuk ezzel, Dumbledore – suttogta –, de eleget hallottam, és nincs több mondanivalóm. Holnap megbeszéljük az iskola további sorsát. Most vissza kell térnem a minisztériumba.

Caramel elindult a ajtó felé, de néhány lépés után megállt. Visszafordult, Harry ágyához lépett, és egy zsák aranyat húzott elő a zsebéből.

– A nyereményed – szólt, és ledobta a zsákot az éjjeliszekrényre. – Ezer galleon. Ünnepélyes díjátadásra készültünk, de a jelen körülmények között...

Azzal a fejébe csapta keménykalapját, és kisietett a kórteremből. Amint becsukódott mögötte az ajtó, Dumbledore nyomban odalépett Harry látogatóihoz.

– Sok tennivalónk van – szólt. – Molly... feltételezem, hogy számíthatok magára és Arthurra.

– Természetesen – felelte Mrs Weasley sápadtan, de eltökélt arccal. – Arthur tisztában van vele, miféle ember Caramel. Csak azért nem hagyta ott a minisztériumi állását, mert a szívén viseli a muglik sorsát. Caramel szerint nincs benne mágusönérzet.

– Akkor legyen szíves és üzenjen neki – folytatta Dumbledore. – Haladéktalanul értesítenünk kell mindenkit, akiről tudjuk, hogy hajlandó szembenézni a igazsággal. A minisztériumban se mindenki olyan rövidlátó, mint Caramel. Arthur tudja, kikre számíthatunk – lépjen kapcsolatba velük.

Bill felállt.

– Majd én elmegyek apához – szólt. – Azonnal indulok.

– Helyes – bólintott Dumbledore. – Tájékoztassa a történtekről, és mondja meg neki, hogy a napokban személyesen is megkeresem. Óvatosnak kell lennie – Caramelnek nem szabad megtudnia, hogy szervezkedem a minisztériumban.

– Bízza csak rám – felelte Bill.

Megveregette Harry vállát, megcsókolta édesanyját, aztán magára kanyarította köpenyét, és sietve távozott.

Dumbledore most McGalagonyra nézett.

– Minerva, kérem, küldje fel Hagridot a dolgozószobámba. Ha Madame Maxime az én pártomon áll, őt is várom. McGalagony némán bólintott, és kiment.

– Poppy! – fordult Madam Pomfreyhoz Dumbledore – menjen le, kérem, Mordon professzor szobájába. Talál ott egy súlyos sokkon átesett házimanót. Winky a neve. Lássa el, amennyire lehet, azután kísérje vissza a konyhába, és bízza Dobby gondjaira.

– Rendben... azonnal – felelte döbbent arccal a javasasszony, és ő is távozott.

Dumbledore becsukta utána az ajtót, és várt.

– Most pedig – szólalt meg, miután a folyosó elnyelte Madam Pomfrey lépteinek zaját – itt az ideje, hogy ketten közülünk megismerjék egymás igazi arcát. Sirius... legyen szíves öltse fel szokásos alakját.

A nagy fekete kutya ránézett Dumbledorera, s a következő pillanatban visszaváltozott emberré.

Mrs Weasley felsikoltott, és elugrott az ágytól.

– Sirius Black! – sikította, a férfira mutatva.

– Anya, hallgass! – csattant fel Ron. – Ő nem rossz ember!

Piton nem kiáltott, nem is hőkölt hátra, de arcára kiült a félelemmel vegyes gyűlölet.

– Black! – mordult fel Siriusra meredve, aki hasonló ellenszenvvel nézett vissza rá. – Mit keres ez itt?

– Én hívtam ide – felelte Dumbledore, a két férfi között járatva pillantását. – Ahogy magát is, Perselus. A helyzet azt kívánja, hogy túltegyék magukat a régi sérelmeken, és bizalommal forduljanak egymáshoz.

Látva a tömény gyűlöletet Sirius és Piton arcán, Harry úgy érezte, kisebbfajta csoda lesz, ha Dumbledore kérése teljesül.

– Egyelőre beérném annyival is – szólt az igazgató, egy árnyalatnyi türelmetlenséggel a hangjában –, ha lemondanának a nyílt ellenségeskedésről. Fogjanak kezet. Ebben a harcban szövetségesekként küzdenek. Szorít minket az idő. Nekünk, keveseknek, akik tudjuk az igazságot, össze kell tartanunk, különben menthetetlenül elbukunk.

Sirius és Piton kelletlenül közelebb léptek egymáshoz, és bemutattak egy igen rövid és cseppet sem szívélyes kézfogást.

– Kezdetnek ennyi is elég – szólt Dumbledore, és újra a két férfi közé lépett. – Most pedig elmondom, hogy kinek milyen feladatot szánok. Caramel reakciója, bár nem ért teljesen váratlanul, új helyzetet teremt. Sirius, azonnal keljen útra. Értesítse Remus Lupint, Arabella Figget, Mundungus Fletchert – a régi csapatot. Rejtőzzön el Lupinnál, amíg újra jelentkezem.

– De hát... – kezdte Harry. Megdöbbentette, hogy máris búcsút kell vennie a keresztapjától.

– Hamarosan újra találkozunk, Harry – fordult felé Sirius. – Erre a szavamat adom. De most kötelességem megtenni, ami tőlem telik. Ugye, megérted?

– Igen – felelte Harry. – Persze... tudom.

Sirius gyors kézfogással elbúcsúzott tőle, biccentett Dumbledore-nak, majd újra kutyává változott. Aztán az ajtóhoz ügetett, lábával lenyomta a kilincset, és eltűnt a folyosón.

– Perselus – szólt Dumbledore, Pitonhoz fordulva –, tudja, hogy mit kérek magától. Ha kész megtenni... ha képes rá...

– Igen.

Piton a szokásosnál is sápadtabb volt, és hideg fekete szeme furcsán csillogott.

– Akkor sok sikert! – búcsúzott Dumbledore. Szemében aggodalmas fény villant, ahogy a némán távozó bájitaltantanár után nézett.

Csak hosszú percek múltán szólalt meg újra.

– Most le kell mennem – mondta végül. – Beszélnem kell Diggoryékkal. Harry, idd meg a maradék álomitalt. Később még visszajövök.

Miután az igazgató távozott, Harry visszaroskadt a párnára. Hermione, Ron és Mrs Weasley sokáig némán néztek rá.

– Meg kell innod az álomitalt, Harry – szólalt meg végül Mrs Weasley. Ahogy az üveg és a kehely után nyúlt, kicsit meglökte az éjjeliszekrényen heverő pénzeszsákot. – Ki kell aludnod magad. Próbálj valami másra gondolni... például arra, hogy mit fogsz venni a nyereményedből!

– Nekem nem kell ez az arany – szólt fásultan Harry. – Tessék elvinni. Bárki elviheti. Ez nem az én pénzem, hanem Cedricé.

Mióta kilépett a labirintusból, azóta küzdött az égő, csípős érzés ellen a szeme sarkában. Pislogni kezdett, és felnézett a mennyezetre.

– Nem te tehetsz róla, Harry – suttogta Mrs Weasley.

– Az én ötletem volt, hogy fogjuk meg együtt a serleget.

Most már a torka is égett, és egyszerre zavarni kezdte, hogy Ron nézi őt.

Mrs Weasley letette a kelyhet, leült az ágy szélére, és átölelte Harryt. Ez az érzés, az anyai ölelés érzése eddig ismeretlen volt Harry számára. Most hirtelen teljes súlyával ráomlott a lelkére mindaz, ami az éjszaka folyamán történt vele. Fejében szédítően kavarogtak az emlékek: édesanyja arca, édesapja hangja, a széttárt karokkal heverő, halott Cedric képe... Összeszorította szemét és száját, hogy elfojtsa a torkát feszítő, keserves zokogást.

Hangos csattanás hallatszott, s Harry gyorsan kibontakozott Mrs Weasley öleléséből. Hermione az ablaknál állt, s valamit szorongatott a kezében.

– Bocsánat... – suttogta.

– Tessék az álomitalod, Harry! – szólt Mrs Weasley, és gyorsan megtörölte a szeme sarkát.

Harry egy hajtásra kiürítette a kelyhet. A bájital azonnal hatott. Az emlékek eltűntek, a világ elsötétedett, és Harry mély, álomtalan álomba merült.

Harminchetedik fejezet

A kezdet

A következő napok eseményei szinte nyomtalanul kitörlődtek Harry emlékezetéből. Ezt tapasztalta, mikor később, egy hónap múltán visszagondolt rájuk. Agya, úgy tűnt, megmakacsolta magát, s az újabb élményeket nem volt hajlandó elraktározni. Csupán néhány jelenetet tudott felidézni, de azok is mind fájdalmas emlékek voltak – mint például a másnap reggeli találkozás Cedric szüleivel.

Diggoryék nem hibáztatták a tragédiáért, sőt, megköszönték, hogy visszahozta nekik Cedric holttestét. Mr. Diggory végigsírta a beszélgetést. Mrs Diggory nem sírt – az ő gyásza mélyebb volt a zokogó kétségbeesésnél.

– Nem szenvedett hát sokat – szólt az asszony, miután Harry elmondta, hogyan halt meg Cedric. – Gondoljunk arra, Amos... hogy boldog volt, mikor elment. Hiszen megnyerte a versenyt.

Mikor a házaspár már felállt, és indulni készült, az asszony ránézett Harryre, s így szólt:

– Te legalább vigyázz magadra...

Harry felemelte a pénzeszsákot az éjjeliszekrényről.

– Ezt vigyék el magukkal – motyogta. – Cedricet illette volna, ő ért oda elsőnek... Vigyék el.

Mrs Diggory azonban feltartotta a kezét.

– Nem, drágám, nem fogadhatjuk el... Ez a te pénzed.

Harry másnap este tért vissza a Griffendél-toronyba. Hermione és Ron annyit mondtak neki, hogy

Dumbledore a reggelinél néhány mondatban megkérte a diákokat, hagyjanak nyugtot Harrynek, ne zaklassák őt a kérdéseikkel. Így is történt – a legtöbben kitértek Harry elől a folyosón, s még a pillantását is kerülték. Harry biztosra vette, hogy sok társa elhitte, amit Rita Vitrol írt, s közveszélyes elmebetegnek tartja őt. Talán Cedric haláláról is kitalálták a maguk verzióját... De Harryt nem érdekelte, ki mit gondol.

Akkor érezte jól magát, ha hármasban voltak Hermionéval és Ronnal, s más dolgokról folyt a szó – de elég volt az is, ha csak ült, és nézte, hogyan sakkoznak a barátai. Szavak nélkül megegyeztek abban, hogy egyelőre nem tesznek mást, csak várnak; nem rágódnak a történteken, nem bocsátkoznak találgatásokba, hanem megvárják, amíg hírek, hiteles információk érkeznek arról, mi történik a Roxforton kívül. Egyetlen alkalommal érintették a témát, amikor Ron beszámolt egy beszélgetésről, amit Mrs Weasley folytatott Dumbledoreral közvetlenül hazautazása előtt.

– Anya megkérdezte, nem jöhetnél-e egyenesen hozzánk idén nyáron. Dumbledore azt mondta, egyelőre haza kell menned Dursleyékhoz, aztán majd meglátjuk.

– De hát miért? – csodálkozott Harry.

– Nem tudom – felelte komoran Ron. – Dumbledore azt mondta, jó oka van rá, hogy ezt kérje. Mit lehet csinálni? Meg kell bíznunk benne.

Ronon és Hermionén kívül Hagrid volt az egyetlen ember, akivel Harry ezekben a napokban szívesen beszélt volna. Tanár híján a sötét varázslatok kivédése órák elmaradtak. A csütörtök délutáni lyukasóra alkalmas volt rá, hogy Harryék meglátogassák a vadőrt. Derűs, meleg időben indultak el a vadőrkunyhó felé. Agyar kirontott a nyitott ajtón, és ugatva, farkcsóválva elébük rohant.

– Ki az? – kurjantott ki Hagrid, azután megjelent az ajtóban. – Harry!

Ő is kisietett az érkezők elé. Fél kézzel átölelte Harryt, és megborzolta a fiú haját.

– De örülök neked, pajtás! – szólt. – Istenem, de örülök neked!

Harryék bevonultak a kunyhóba, és rögtön megakadt a tekintetük a kandalló előtti faasztalon álló két, csöbör méretű csészén.

– Ittunk egy teát Olympe-pel – magyarázta Hagrid. – Egy perce ment el.

– Ki az az Olympe? – kíváncsiskodott Ron.

– Hát Madame Maxime, ki más – felelte Hagrid.

– Ezek szerint kibékültetek? – kérdezte Ron.

– Nem is volt harag köztünk – vágta rá szemrebbenés nélkül a vadőr, miközben további csészéket emelt ki a tálalószekrényből. Miután elkészítette a teát, és megkínálta barátait süteménnyel, leült, hátradőlt a székben, és Harryre szegezte fényesfekete szemét.

– Jól vagy? – kérdezte komoran.

– Igen... – válaszolta Harry.

– Dehogy vagy jól... – legyintett Hagrid. – Hogy is lennél...? De jönnek még jobb idők...

Harry hallgatott.

– Tudtam, hogy vissza fog jönni – dörmögte Hagrid.

Harry, Ron és Hermione döbbenten néztek rá.

– Ez nem is volt kérdés – folytatta a vadőr. – Sok-sok évig lapított, de tudtam, hogy előbb-utóbb megtalálja a módját, és visszajön. Így is lett. Ami történt, megtörtént, nincs mit rágódni rajta. Harcolni fogunk. Ki kell törnünk a sátánfajzat méregfogát, mielőtt belénk harap. Dumbledore azt mondja, még van esélyünk. Dumbledore nagy ember. Amíg ő velünk van, nagy baj nem lehet.

Hagrid a három jó barát borús arcára pillantott, és felvonta busa szemöldökét.

– Minek emésztenénk magunkat? – szólt. – Aminek jönnie kell, jönni fog, és ha itt lesz, szembenézünk vele. Dumbledore elmondta, milyen bátor voltál, Harry.

Hagrid büszkén kihúzta magát, úgy nézett Harryre.

– Azt tetted, amit az apád tett volna, és ez a legnagyobb dicséret, amit mondhatok.

Harry rámosolygott a vadőrre. Napok óta ez volt az első mosoly az arcán.

– Mire kért meg Dumbledore, Hagrid? – kérdezte. – Aznap éjjel elküldte McGalagonyt érted és Madame Maxime-ért.

– El kell intéznem neki valamit a nyáron – felelte Hagrid. – Titkos feladat. Még nektek se beszélhetek róla. Lehet, hogy velem jön Olympe is – nektek továbbra is Madame Maxime. Szerintem eljön. Azt hiszem, meggyőztem.

– Van valami köze a dolognak Voldemorthoz?

Hagrid összerezzent a név hallatán.

– Lehet – felelte kitérően. – Na, fiúk-lányok... Ki jön ki velem meglátogatni az utolsó szurcsókot? Csak vicceltem... vicceltem, na! – tette hozzá gyorsan, a három jó barát rémült arcát látva.

Az utolsó roxforti nap estéjén Harry nyomott kedéllyel látott hozzá a csomagoláshoz. Az évzáró lakoma minden évben igazi örömünnep volt, hiszen ekkor hirdették ki a házak éves versenyének végeredményét – Harry most mégis rettegett ettől az eseménytől. Mióta kijött a gyengélkedőről, kerülte a tömeget. Étkezésekkor is megvárta, amíg a nagyterem szinte teljesen kiürül, s csak akkor ment le enni.

Mikor ő, Ron és Hermione beléptek a nagyterembe, rögtön feltűnt nekik, hogy onnan hiányoznak az ilyenkor szokásos díszek. A nagyterem az évzáró lakomán hagyományosan a győztes ház színeibe öltözött, ezen az estén azonban fekete drapéria lógott a tanári asztal mögötti falon – komor mementóként emlékeztetve Cedric tragédiájára.

A tanári asztalnál ott ült az igazi Rémszem Mordon, immár falábával és mágikus szemével felszerelkezve.

Borzasztóan feszültnek tűnt, s összerezzent, valahányszor megszólította valaki. Harry nem is csodálkozott ezen – Mordon kóros bizalmatlansága feltehetőleg csak fokozódott azok után, hogy tíz hónapig raboskodott saját mágikus ládájában. Karkarov professzor széke üresen állt. Harry, miközben helyet foglalt a többi griffendéles között, eltűnődött, vajon hol járhat Karkarov – vajon utolérte-e már őt Voldemort bosszúja.

Madame Maxime jelen volt a lakomán; Hagrid mellett ült, s csendesen beszélgetett a vadőrrel. Néhány székkel odébb, McGalagony professzor mellett, Piton foglalt helyet. Pillantása néhány másodpercig Harry arcán időzött, mikor a fiú ránézett. Nehéz volt olvasni a tekintetében, bár arca savanyú és barátságtalan volt, mint mindig. Miután Piton levette róla a szemét, Harry még jó darabig fürkészte őt.

Vajon mit tett Piton Dumbledore parancsára azon az éjszakán, amikor Voldemort visszatért? És miért... miért olyan biztos benne Dumbledore, hogy Piton az ő oldalukon áll? A merengőben látott Dumbledore azt mondta, Piton életét kockáztatva kémkedett, így bizonyította hűségét. Vajon ezúttal milyen feladatot végzett el? Talán kapcsolatba lépett a halálfalókkal? Eljátszotta, hogy valójában nem is állt át Dumbledore oldalára, csak azt tette, amit Voldemort – várta, hogy eljöjjön az ő ideje?

Tűnődéséből Dumbledore professzor zökkentette ki. Az igazgató felállt, s a diákok, akik amúgy is csendesebbek voltak, mint máskor az évzáró lakomán, nyomban elnémultak.

– Véget ért – szólt körülpillantva Dumbledore – egy újabb tanév.

Szünetet tartott, s a hugrabugosok asztala felé nézett. Mielőtt felállt, az az asztal volt a legcsendesebb a teremben, most pedig annál az asztalnál láthatta a legszomorúbb, legsápadtabb arcokat.

– Sok dologról kell beszélnem nektek ma este – folytatta Dumbledore –, de mindenekelőtt emlékezzünk meg róla, hogy elvesztettünk egy kiváló embert, akinek most itt kellene ülnie... – A hugrabugos asztal felé mutatott – ...hogy velünk együtt költse el ezt az ünnepi vacsorát. Álljunk fel most valamennyien, és emeljük poharunkat Cedric Diggoryra.

Néhány másodpercig székcsikorgás és tompa lábdobogás töltötte be a termet. Miután mindenki felállt, a több száz szájból mély, zúgó morajba olvadva felhangzott a pohárköszöntő:

– Cedric Diggoryra.

Harry megpillantotta Chót a tömegben. A lány arca csillogott kicsorduló könnyeitől. Harry lehorgasztotta fejét, s miközben újra leültek, az asztalt bámulta.

– Cedric tükre volt azoknak az erényeknek, amelyek Hugrabug házát fémjelzik – folytatta beszédét Dumbledore. – Őszinte és hű volt a barátságban, kitartó a munkában, becsületes a játékban. Halála valamennyiőtöket érintett, azokat is, akik nem ismerték őt személyesen. Ezért úgy vélem, jogotok van megtudni, hogyan történt a tragédia.

Harry felemelte a fejét, és Dumbledorera meredt.

– Cedric Diggoryt Voldemort nagyúr gyilkolta meg.

Borzadó suttogás kelt lábra a nagyteremben. A diákok döbbenten, hitetlenkedve bámultak az igazgatóra.

Dumbledore mozdulatlanul állt, és várta, hogy elüljön a zaj.

– A Mágiaügyi Minisztérium szerint – folytatta végül – ezt titokban kellene tartanom előttetek. Sokak szülei is felháborodnak majd – vagy azért, mert nem hiszik el, hogy Voldemort visszatért, vagy mert úgy vélik, túl fiatalok vagytok ahhoz, hogy szembenézzetek a tényekkel. Nekem azonban meggyőződésem, hogy az igazság célravezetőbb a mellébeszélésnél, s hogy durva kegyeletsértés lenne úgy tenni, mintha Cedric baleset folytán vagy önhibájából vesztette volna életét.

Az arcokon megrökönyödés és rémület tükröződött. A teremben most mindenki Dumbledorera nézett... azaz szinte mindenki. Harry a mardekáros asztal felé pillantva látta, hogy Malfoy, Crak és Monstro összehajolva sugdolóznak. Forró, keserű indulat kavarodott fel Harry gyomrában – inkább elfordította tekintetét, és újra Dumbledore felé fordult.

– Van még valaki, akiről említést kell tennünk Cedric halála kapcsán – szólalt meg ismét Dumbledore. – Természetesen Harry Potterre gondolok.

A termen halk moraj futott végig, s néhányan Harryre pillantottak.

– Harry Potter megmenekült – folytatta Dumbledore –, s életét kockáztatva visszahozta Cedric holttestét. Megtette azt, amire nem sok varázsló volt képes: hősiesen helytállt Voldemort nagyúrral szemben. Ezért tisztelettel adózom neki.

Dumbledore komor-ünnepélyesen Harry felé fordult, és a magasba emelte kelyhét. A nagyteremben szinte mindenki követte a példáját. Kimondták a nevét, ahogy korábban Cedricét, és ittak az egészségére. Azonban az álló alakok között átpillantva Harry látta, hogy a mardekárosok asztalánál jó néhányan ülve maradtak, köztük Malfoy, Crak és Monstro is. Dumbledore, akinek nem volt mágikus szeme, mint Mordonnak, nem láthatta őket.

Miután a többiek is leültek, Dumbledore folytatta:

– A Trimágus Tusa célja a mágusok közti bizalom és barátság erősítése volt. Most, hogy Voldemort nagyúr visszatért, az összetartás fontosabb, mint eddig bármikor.

Dumbledore előbb Madame Maxime-ra és Hagridra, majd Fleur Delacourra és a többi beauxbatons-osra, végül pedig Krumra és a mardekáros asztalnál ülő durmstrangos társaira nézett. Harry Krum arcát figyelte. A fiú nyugtalanul fészkelődött, mintha félne Dumbledore következő szavaitól.

– Vendégeink, akik ma itt ülnek a teremben – folytatta az igazgató –, bármikor visszatérhetnek hozzánk, itt mindig szíves fogadtatásra találnak. Még egyszer hangsúlyozom: erőnk az összefogásban van – a széthúzás meggyengít minket. Most, hogy Voldemort visszatért, százszorosan fontos, hogy ennek a belátásnak a jegyében éljünk.

– Voldemort nagyúr mesterien ért hozzá, hogyan kell békétlenséget, viszályt szítani ellenfelei körében. Csak úgy győzhetjük le őt, ha egyetértésünk és barátságunk kiállja a próbát. Mit számít, hogy nyelvünkben és szokásainkban különbözünk, ha a célunk közös? Ha nyitott szívvel fordulunk egymás felé, semmi sem állhat közénk.

– Meggyőződésem – s azt kívánom, bár tévednék –, hogy sötét és nehéz idők várnak ránk. Vannak köztetek olyanok, akiknek Voldemort nagyúr máris sok szenvedést okozott. Családok szakadtak szét miatta. Egy hete kioltotta egy társatok életét.

– Emlékezzetek Cedricre! Emlékezzetek rá, ha úgy hozza a sors, hogy választanotok kell a helyes út és a könnyű út között. Jusson majd eszetekbe, milyen sorsra jutott egy kedves, becsületes, bátor társatok, akinek nem volt más vétke, mint hogy keresztezte Voldemort nagyúr útját. Emlékezzetek Cedric Diggoryra...!

***

Harry teli ládája ott állt a többi között, tetején Hedvig kalitkájával. Harry, Ron és Hermione negyedéves társaikkal együtt a zsúfolt bejárati csarnokban várták, hogy megérkezzenek a fiákerek, melyek a roxmortsi vasútállomásra szállítják őket. Verőfényes nyári nap volt. Harry lelki szemei előtt felrémlett a színpompás virágtenger, ami este a Privet Drive-on fogadja majd. A gondolat cseppet sem volt örömteli.

– 'Arry!

Harry a hang irányába nézett. Fleur Delacour szaladt felfelé a bejárati lépcsőn. Mögötte, jóval távolabb, Harry megpillantotta Hagridot, aki épp Madame Maxime-nak segített befogni az egyik óriáslovat a házkocsi elé. A beauxbatons-osok is indulni készültek.

– Rhemélem, fogún' még találkozni – szólt Fleur, és kezet nyújtott Harrynek. – Szerhetnék ide jönni dolgozni, hogy tanúl'asam a nyelvet.

– Nem sokat kell már tanulnod – jegyezte meg Ron, kicsit rekedtes hangon. Fleur rámosolygott, Hermione elhúzta a száját.

– Szia, 'Arry! – búcsúzott Fleur. – Örhülök, 'ogy megismerhtelek!

A lány sietve elindult a parkon át a beauxbatons-os kocsi felé. Harry követte tekintetével, s úgy érezte, a lelkébe is beszűrődik valamicske a hullámzó, ezüstszőke hajfürtökön megcsillanó napfényből.

– A durmstrangosok vajon hogy mennek haza? – morfondírozott Ron. – Lehet, hogy csak Karkarov tudta kormányozni azt a hajót.

– Karkarov nem kormányzott – mordult egy hang Harryék mögött. – Mi dolgoztunk, ő ült a kabinjában.

Krum lépett oda hozzájuk.

– Lehet beszélni veled? – fordult Hermionéhoz.

– Öö... persze – felelte kissé zavartan a lány, és követte Krumot a tömegen át.

– Jó lesz, ha sietsz! – kiáltott utána Ron. – Bármelyik percben megjöhetnek a fiákerek!

Ron ezek után mégsem a fiákerekkel foglalkozott, hanem a nyakát nyújtogatva kémlelte, mit csinál Krum és Hermione. Azok hamarosan visszatértek. Ron Hermionéra meredt, de a lány közönyösen nézett vissza rá.

– Kedveltem Diggoryt – fordult Harryhez Krum. – Mindig barátságos volt. Mindig. Pedig a Durmstraugból jöttem... Karkarovval – tette hozzá mogorván.

– Van már új igazgatótok? – érdeklődött Harry.

Krum megvonta vállát. Kezet nyújtott Harrynek, majd Ronnak is.

Ron olyan arcot vágott, mintha két hadsereg vívna véres csatát a fejében. Krum már elfordult, és indulni készült, amikor Ron végre kinyögte:

– Kérhetek egy autogramot?

Hermione elfordult, és valami okból megmosolyogta a ló nélküli fiákereket, melyek abban a percben tűntek fel a parkon át vezető úton. Krum előbb csodálkozó arcot vágott, azután elmosolyodott, és büszkén ráfirkantotta a nevét a pergamendarabra, amit Ron odanyújtott neki.

Az ég mintha kárpótolni akarta volna a diákokat azért a hideg esőért, ami szeptemberben, a Roxfort felé menet verte a vonat ablakait – most egyetlen árva felhő sem látszott az égen. Harryéknek sikerült egy olyan fülkét szerezniük, ahol maguk lehettek. Ron ezúttal is kénytelen volt ráteríteni dísztalárját Pulipinty kalitkájára, hogy a lelkes kis bagoly ne huhogja végig az utat. Hedvig a szárnya alá dugott fejjel szunyókált, Csámpás pedig összegömbölyödött az ülésen, mint egy nagy, vörös szőrpárna. Most, hogy a vonat dél felé robogott velük, Harry, Ron és Hermione egyszerre megtalálták a hangjukat – felszabadultabban beszélgettek, mint az elmúlt héten bármikor. Harry úgy érezte, Dumbledore szavai átszakítottak egy gátat a lelkében – könnyebben, tiszta fejjel tudta végiggondolni a történteket. Akkor is épp Dumbledore Voldemorttal szembeni stratégiájáról beszélgetett barátaival, mikor a büfés boszorkány megérkezett a fülkéjükhöz.

Hermione, miután végzett a vásárlással, kinyitotta iskolatáskáját, hogy visszategye bele az erszényét. A táskából a Reggeli Próféta egy összecsavart példánya esett ki.

Harry az újságra nézett. Bujkált benne a kíváncsiság, ugyanakkor ódzkodott is tőle, hogy megnézze, hogyan tálalja az újság a történteket. Hermione leolvasta arcáról a gondolatait, és így szólt:

– Nyugodtan megnézheted, Harry, semmit nem fogsz találni benne. A korábbi számokban se volt semmi. A harmadik próba után pár mondatban közölték, hogy te nyerted meg a tusát. Cedricet meg sem említették. Síri csend. Szerintem Caramel rájuk parancsolt, hogy hallgassanak.

– Rita Vitrolra hiába parancsol rá – rázta a fejét Harry. – Ő nem hagy ki egy ilyen sztorit.

– Ó, Rita egy sort sem írt a harmadik próba óta – szólt Hermione. – És azt hiszem – tette hozzá furcsán remegő hangon –, ezután jó ideig egyetlen leleplező cikket se olvashatunk tőle. Vagy ha igen, akkor róla is megjelenik egykettő.

– Mit dumálsz itt össze? – bámult rá Ron.

– Rájöttem, hogyan hallgatta ki mások magánbeszélgetéseit – hadarta Hermione –, mikor már rég ki volt tiltva a Roxfortból.

Harry biztosra vette, hogy Hermione napok óta égett a vágytól, hogy ezt elmondhassa nekik, s csak a tragikus események miatt hallgatott.

– Hogyan csinálta? – vágta rá a kérdést Harry.

– Hogyan jöttél rá? – kérdezte álmélkodva Ron.

– Tulajdonképpen te vezettél rá a megoldásra, Harry – felelte Hermione.

– Én? – értetlenkedett Harry. – Hogyhogy?

– Poloska – mondta vidoran Hermione.

– De hát azt mondtad, a Roxfortban nem működnek a...

– Nem elektromos poloskát használt – rázta a fejét a lány. – A dolog úgy áll, hogy Rita Vitrol... – Hermione hangja elcsuklott a diadalmas örömtől. Rita Vitrol bejegyzetlen animágus. Át tud változni...

Hermione egy kis befőttesüveget emelt ki a táskájából.

– ...bogárrá.

– Na ne szédíts már – szólt Ron. – Ez lenne... na ne...

– De bizony, ez ő! – bólogatott Hermione, és felmutatta az üveget.

Abban néhány leveles gally és egy nagy, kövér bogár volt.

– Nem hiszem... te ugratsz minket... – suttogta Ron. Kivette Hermione kezéből az üveget, és a fény felé tartotta.

– Nem ugratlak! – vigyorgott Hermione. – A gyengélkedőben kaptam el. Az ablakpárkányon ült. Nézzétek csak meg jobban... Az a minta a csápja körül pont olyan, mint a giccses szemüveg, amit Rita viselni szokott.

Harry megvizsgálta a bogarat; valóban úgy volt, ahogy Hermione mondta.

– Most jut eszembe... – szólt. – Mikor Hagrid az anyjáról mesélt Madame Maxime-nak, mi egy szobor mögött bújtunk el. És a szobron egy nagy bogár ült.

– Beleillik a képbe – bólintott Hermione. – És Viktor egy bogarat talált a hajamban, miután beszélgettünk a tóparton. És ha minden igaz, Rita akkor is az ablakpárkányon hegyezte a csápját, mikor megfájdult a sebhelyed jóslástanórán. Úgy gyűjtötte a híreket, mint a méhecske a mézet.

– És mikor Malfoy ott állt a fa alatt... – szólt homlokráncolva Ron.

– Akkor Rita ott volt a markában – bólintott Hermione. – Malfoy be volt avatva. Így készültek azok a frappáns kis interjúk a mardekárosokkal. Őket nem érdekelte, hogy Rita törvénytelen dolgot csinál – örültek, hogy jól befeketíthetik Hagridot.

Hermione elvette az üveget Rontól, és rámosolygott a bogárra. Az dühösen zümmögve ostromolta az üveg falát.

– Megígértem neki, hogy Londonban szabadon eresztem – magyarázta Hermione. – A befőttes üvegen törésgátló bűbáj van, úgyhogy nem tud visszaalakulni emberré. És megmondtam neki, hogy év végéig egy betűt se írhat. Ez a kis kényszerpihenő talán elveszi tőle a kedvét, hogy hazugságokat terjesszen másokról.

Hermione elégedett mosollyal visszadugta táskájába az üveget.

A következő pillanatban kinyílt a fülke ajtaja.

– Nagy vagy, Granger! – nyekeregte Draco Malfoy.

Crak és Monstro ott álltak Malfoy mögött. Mindhárman végtelenül önelégült képet vágtak, s fellépésük arrogánsabb és fenyegetőbb volt, mint korábban bármikor.

– Gratulálok! – folytatta Malfoy, miután beoldalazott az ajtón, és végigmérte Harryéket. – Elkaptatok egy béna riportert, és Potter megint Dumbledore kedvence. Nagy ügy.

Gúnyosan elvigyorodott. Crak és Monstro gonoszul meresztgették a szemüket.

– Megpróbáljátok elfelejteni, mi? – susogta Malfoy, körbehordozva tekintetét Harryéken. – Úgy csináltok, mintha nem történt volna semmi.

– Kopj le! – vetette oda Harry.

Akkor látta legutóbb Malfoyt, mikor az összesúgott Crakkal és Monstróval, mialatt Dumbledore Cedricről beszélt. Most furcsán csengeni kezdett a füle. Kitapogatta pálcáját a talárja alatt.

– A vesztesek oldalára álltál, Potter! Én figyelmeztettelek. Mondtam, hogy válogasd meg, kivel barátkozol. Emlékszel? Mikor először utaztunk ezen a vonaton. Megmondtam, hogy ne állj szóba az ilyen söpredékkel! – Fejével Ron és Hermione felé bökött. – Most már késő a bánat, Potter! A Sötét Nagyúr visszajött, és el fogja intézni a barátaidat! A sárvérűek és a mugliimádók tűnnek el először. Na jó, az első hely már foglalt – Diggory volt az...

Olyan volt, mintha valaki egy zsák petárdát robbantott volna fel a fülkében. Harryt elvakították a köröskörül felvillanó varázslatsugarak, és szinte fájt a füle a felhangzó durranássorozattól. Lehajtotta a fejét és a padlóra nézett.

Malfoy, Crak és Monstro aléltan hevertek az ajtóban. Ő, Ron és Hermione előreszegezett varázspálcával a kezükben álltak. Mindhárman kilőtték a maguk rontását – s mint kiderült, nem is csak ők tettek így.

– Gondoltuk, megnézzük, miben sántikálnak – szólt csevegő hangon Fred, és belépett a fülkébe. Ott volt még a pálca a kezében, csakúgy mint George-nak, aki nem mulasztott el rálépni Malfoyra, miközben követte ikertestvérét.

– Érdekes hatás... – szólt George, szemügyre véve Crakot. – Ki használta a Carbunculus-átkot?

– Én – mondta Harry.

– Fura... – folytatta derűsen George. – Tőlem a gumilábrontást kapta. Úgy tűnik, a kettő üti egymást. Polipkarszerűségek nőttek az arcán. Na jó, tüntessük el ezeket. Rontják az összképet.

Ron, Harry és George kézzel-lábbal kilökdösték-rugdosták az átokkoktélokkal elcsúfított mardekárosokat a kocsi folyosójára, majd visszatértek a fülkébe, és behúzták maguk után az ajtót.

Fred elővett a zsebéből egy pakli kártyát.

– Kinek van kedve robbantós snapszlit játszani?

Már az ötödik parti közepén jártak, mikor Harry az ikrekhez fordult.

– Most már eláruljátok nekünk? – fordult George-hoz. – Megmondjátok, hogy kit zsaroltatok?

– Ja, azt? – dörmögte komoran George.

– Nem érdekes... – legyintett bosszúsan Fred. – Hülyeség volt. Feladtuk.

– Nem jött össze... – mondta George, és vállat vont. Harry, Ron és Hermione azonban nem tágítottak, és Fred végül elunta faggatózásukat.

– Jó, elmondom – szólt. – Ha mindenképp tudni akarjátok, Ludo Bumfoltot zsaroltuk.

– Bumfoltot? – kérdezte élesen Harry. – Úgy érted, ő is benne volt...

– Áh, dehogy – legyintett lehangoltan George. – Ahhoz semmi köze. Nincs annak annyi esze. Piti alak.

– Hát akkor? – firtatta Ron.

Fred habozott, majd kelletlenül folytatta:

– Biztos emlékeztek, hogy a Világkupadöntő előtt fogadtunk vele. Azt mondtuk, Írország fog győzni, de Krum kapja el a cikeszt.

– Igen – bólintott rá Ron és Harry.

– A fickó azokkal a leprikón-aranyakkal fizetett ki minket, amit az írek kabalái szórtak a fejünkre.

– És?

– Mit és? – dohogott George. – Hát eltűnt a pénz. Másnap reggelre nyoma se volt.

– De hát... ez csak tévedés lehetett – csóválta a fejét Hermione.

George keserűen felnevetett.

– Hát persze, először mi is azt hittük. Gondoltuk, ha megírjuk neki, hogy véletlenül hamis pénzt adott, majd elnézést kér, és fizet. Ahogy azt a kisfiúk elképzelik... Nem is válaszolt a levelünkre. Egy csomószor próbáltunk beszélni vele, mikor a Roxfortban volt, de mindig kitalált valami ürügyet, és lerázott minket.

– A végén még be is keményített – toldotta meg Fred. – Kijelentette, hogy kölyköknek egy knútot se fizet.

– Mondtuk, jó, akkor adja vissza a pénzünket, amivel fogadtunk – dörmögte George.

– Te jó ég, nem adta? – hüledezett Hermione.

– De nem ám!

– Az volt az összes spórolt pénzetek! – sápítozott Ron.

– Nekem mondod? – nevetett keserűen George. – Persze a végén rájöttünk, miről is van szó. Lee Jordan apja is lefutott egy pár kört, mire kiszedte Bumfoltból a pénzét. Kiderült, hogy a pasasnak a nyakára járnak a koboldok, mert nem fizetett vissza nekik valami kölcsönt. A döntő után egy csapat kobold elkapta az erdőben. Elszedték tőle az összes suskát, ami nála volt, de még az se volt elég. Utánajöttek a Roxfortba is, hogy szemmel tartsák. Bumfolt teljesen legatyásodott – mindenét eljátszotta. És tudjátok, hogyan akarta kifizetni a koboldokat az a féleszű?

– Hogyan? – kérdezte Harry.

– Úgy, hogy fogadott rád, öreg! – felelte Fred. – Fogadott a koboldokkal, hogy te nyered meg a tusát.

– Akkor azért akart folyton segíteni nekem! – csapott a homlokára Harry. – De hát... nyertem is, nem? Most már ki tud fizetni titeket!

– Nem talált! – rázta a fejét George. – A koboldok is dörzsölt játékosok. Azt mondják, holtversenyben nyertetek Diggoryval, Bumfolt pedig arra fogadott, hogy tisztán győzöl. Úgyhogy Bumfoltnak le kellett lécelnie. A harmadik próba után rögtön elhúzta a csíkot. George nagyot sóhajtott, és osztani kezdett a következő partihoz. A vonatút további része kellemesen telt. Harry azt kívánta, bár meg se érkeznének a King's Crossra nyár végéig... De hát az elmúlt tíz hónapban többször is bebizonyosodott, hogy a közelgő rossz dolgok nem lassítják az idő folyását. Túlságosan is hamar eljött a pillanat, mikor a Roxfort Expressz egy utolsó zökkenéssel megállt a kilenc és háromnegyedik vágányon. A vonaton azonnal kitört a szokásos hangzavar, s a kocsifolyosók megteltek a fülkékből kitóduló diákokkal. Ron és Hermione ládáikkal együtt nagy nehezen áttornászták magukat a Malfoy, Crak és Monstro alkotta torlaszon.

Harry azonban nem mozdult a helyéről.

– Fred, George... várjatok egy percet!

Az ikrek visszafordultak az ajtóból. Harry felnyitotta a ládáját, és kivette belőle a Carameltől kapott aranyat.

– Ezt nektek adom – szólt, és George kezébe nyomta a pénzeszsákot.

– Mit csinálsz? – meresztette a szemét Fred.

– Nektek adom – ismételte Harry. – Nekem nem kell.

– Te begolyóztál! – nevetett George, és Harry felé nyújtotta a zsákot.

– Nem golyóztam be – mondta Harry. – Tegyétek félre, és folytassátok a kísérletezést. A pénzből megnyithatjátok majd a csodabazárotokat.

– Ez tényleg nem normális – hebegte kerekre nyílt szemmel Fred.

– Figyeljetek – folytatta csökönyösen Harry. – Ha nem fogadjátok el, kidobom az első kukába. Nem akarom megtartani, és nincs is szükségem rá. Néhány tréfa viszont jól jönne, és nem is csak nekem. Mostanában elég kevés alkalmunk volt nevetni, és van egy olyan érzésem, hogy a jövőben még kevesebb lesz.

George, a pénzeszsákot méregette.

– Harry – szólt elcsukló hangon. – Ebben vagy ezer galleon van.

– Aha – vigyorgott Harry. – Számold ki, hány kanárikuglófot spóroltok meg vele.

Az ikrek hitetlenkedve bámultak rá.

– Csak ne mondjátok el édesanyátoknak, hogy tőlem van... Bár most már biztos nem ragaszkodik annyira hozzá, hogy a minisztériumba menjetek dolgozni...

– Figyelj...- kezdte Fred, de Harry előhúzta a pálcáját, és a szavába vágott:

– Két választásotok van: vagy elfogadjátok a pénzt, vagy rontást küldök rátok. Tanultam egy párat az idén. Cserébe egyet kérek: vegyetek Ronnak egy másik dísztalárt, de ne mondjátok neki, hogy én kértem.

Mielőtt az ikrek válaszolhattak volna, Harry kiment a fülkéből, átlépve Malfoyon, Crakon és Monstrón. Azok még mindig ott hevertek az ajtó előtt, arcukon a rontások nyomaival.

Vernon bácsi a fal túlsó oldalán várakozott, nem messze Mrs Weasleytől. Harry először az asszonyhoz lépett oda. Mrs Weasley megölelte őt, és a fülébe súgta:

– Bírd ki egy kicsit, aztán majd átjöhetsz hozzánk. Dumbledore biztos megengedi. Addig is levelezünk.

– Szia, Harry! – búcsúzott Ron, hátba veregetve barátját.

– Szia! – köszönt el Hermione, majd olyat tett, amit még soha: egy puszit nyomott Harry arcára.

– Harry... Köszönjük... – motyogta George, s Fred buzgón bólogatott hozzá.

Harry az ikrekre kacsintott, majd sarkon fordult, és Vernon bácsi nyomában elindult a kijárat felé. Korai még aggódni, győzködte magát, miközben bekászálódott Dursleyék kocsijának hátsó ülésére.

Ahogy Hagrid mondta: aminek jönnie kell, jönni fog... És ha itt lesz, szembe kell néznie vele.

Tartalom

- A Denem-ház

- A sebhely

- A meghívás

- Újra az Odúban

- A Weasley Varázsvicc Vállalat

- A zsupszkulcs

- Bumfolt és Kupor

- A Világkupadöntő

- A Sötét Jegy

- A felbolydult hivatal

- A vonatút

- A Trimágus Tusa

- Rémszem Mordon

- A főbenjáró átkok

- Beauxbatons és Durmstrang

- A Tűz Serlege

- A négy bajnok

- A pálcák próbája

- A magyar mennydörgő

- Az első próba

- A Házimanó Felszabadítási Front

- A váratlan feladat

- A karácsonyi bál

- Rita Vitrol szenzációja

- A tojás és a szem

- A második próba

- Tapmancs visszatér

- A tébolyult Mr. Kupor

- Az álom

- A merengő

- A harmadik próba

- Csont, hús és vér

- A halálfalók

- Priori Incantatem

- Veritaserum

- Az utak elválnak

- A kezdet

Harry Potter – 5

J. K. ROWLING

Harry Potter és a Főnix Rendje

(Tartalom)

Neilnek, Jessicának és Davidnek, akik varázslatossá teszik világomat

Első fejezet

A dementált Dudley

Végéhez közeledett a nyár addigi legforróbb napja, s a Privet Drive kövér kockaházai álmos csendbe burkolóztak. A máskor csillogóan tiszta autók portól piszkosan álltak a beállókban, a máskor smaragdzöld kerti pázsitok pedig sárgára fakultak – az öntözést ugyanis rendelet tiltotta a szárazság miatt.

Az utca lakói – mivel le kellett mondaniuk kedvenc elfoglaltságaikról, a kocsimosásról és a fűnyírásról – visszahúzódtak hűs házaikba, és kitárták az ablakokat, hogy becsalogassák a csak reményeikben létező fuvallatot. Az egyetlen ember, aki a szabadban tartózkodott, egy kamasz gyerek volt: a hátán feküdt a négyes számú ház mellett, egy virágágyásban.

A sovány, fekete hajú, szemüveges fiú csenevész, kissé beteges külseje arról árulkodott, hogy rövid idő alatt sokat nőhetett. Farmerja piszkos és szakadt volt, a pólója kinyúlt és megfakult, edzőcipőjének talpa pedig végső búcsút készült venni a felsőrésztől.

Nem mondhatni, hogy Harry Potter belopta volna magát az ápolatlanságot az emberiségellenes bűntettek közé soroló szomszédok szívébe, de mivel ezen az estén elrejtőzött egy sűrű hortenziabokor mögött, az arra járók nem láthatták meg. Ezen a búvóhelyen igazából csak úgy lepleződhetett volna le, ha bácsikája, Vernon vagy nagynénje, Petunia kidugja a fejét a nappali ablakán, és függőlegesen lenéz az ablak alatti virágágyásba.

A fentiek miatt Harry úgy érezte, kitűnő ötlet volt ide rejtőznie.

Az átforrósodott, kemény földön feküdni ugyan nem volt valami kényelmes, ám itt nem érték el a gyilkos pillantások, nem kellett a híradó helyett dühös fogcsikorgatást hallgatnia, és senki nem zaklatta rosszindulatú kérdésekkel – ezeket a kellemetlenségeket kellett ugyanis elviselnie, valahányszor beült a nappaliba, hogy együtt nézze a tévét nagynénjével és bácsikájával.

Mintha ez a gondolat beröppent volna a nyitott ablakon, Vernon Dursley, Harry bácsikája egyszerre megszólalt:

– Hálaistennek a kölyök végre leszokott róla, hogy itt terpeszkedjen nekünk. Apropó, hol van?

– Nem tudom – felelte közönyösen Petunia néni. – Idebent nincs.

Vernon bácsi mordult egyet.

– Még hogy híradót akar nézni! – dohogott. – Kíváncsi vagyok, mit forgat megint a fejében. Normális gyereket az ő korában nem érdekel a híradó. Dudleynak sincs fogalma arról, mi történik a világban. Szerintem azt se tudja, ki a miniszterelnök. Különben is: a mi híradónkban úgyse mondanak semmit a fajtájáról...

– Halkabban, Vernon! – szólt rá ijedten Petunia néni. – Nyitva van az ablak!

– Ja, persze... Bocsáss meg, drágám.

Dursleyék elcsendesedtek. Harry végighallgatott egy reklámdalocskát valami gyümölcsös gabonapehelyről, és közben a közeli Wisteria sétányon lakó, félbolond, macskaimádó Mrs. Figget figyelte, aki épp a ház előtt haladt el. Az öregasszony bosszús képet vágott, és hosszasan motyogott magában. Harry most már különösen örült, hogy bebújt a bokor mögé, Mrs. Figgnek ugyanis az utóbbi időben az a kellemetlen szokása támadt, hogy mindig meghívta őt magához teára, valahányszor összetalálkoztak az utcán.

Miután az öregasszony befordult a sarkon, és eltűnt Harry szeme elöl, odabent megint megszólalt Vernon bácsi:

– Dudlicsek teázni ment?

– Igen, Polkissékhez – felelte büszke-elégedetten Petunia néni. – Olyan sok kis barátja van, mindenki annyira szereti...

Harry csak nagy nehezen tudott elfojtani egy gúnyos horkantást.

Ha fiuk megítéléséről volt szó, Dursleyék még önmagukhoz képest is meghökkentően ostobák voltak. Habozás nélkül elhitték Dudley összes átlátszó hazugságát arról, hogy a nyári szünet minden egyes estéjén a bandája valamelyik tagjánál szürcsölgeti a teát. Harry nagyon jól tudta, hogy unokatestvére sehol nem teázik; a haverjaival esténként a játszótér berendezését pusztították, utcasarkokon bagóztak, vagy kövekkel dobálták az elhaladó autókat és az arra járó gyerekeket. Esti sétái során Harry nemegyszer szemtanúja volt mindennek – vakációja ugyanis javarészt azzal telt, hogy a városrész, Little Whinging utcáit rótta, és kidobott újságokat keresett a kukákban.

Mikor felcsendültek a hétórás híreket felvezető szignál első hangjai, Harry gyomra bukfencet vetett. Talán ma este – egy hónapos várakozás után – eljön a nagy pillanat.

– Második hetébe lépett a spanyol poggyászkezelők sztrájkja, s a repülőtereken minden eddiginél nagyobb számban zsúfolódtak össze a hazatérni vágyó turisták...

– Ha rajtam múlna, úgy kirúgnám őket, hogy életük végéig lazíthatnának – fejtette ki véleményét Vernon bácsi, túlharsogva a hírolvasót. Harry így nem hallotta a mondat végét, de gyomra így is abbahagyta a bukfencezést. Ha történt volna valami érdemleges, az biztosan első lett volna a hírek sorában – a pusztulás, a halál fontosabb, mint akárhány külföldön rekedt turista.

Harry lassan, hosszan kifújta a levegőt, és felnézett a ragyogóan kék égre. A nyár minden addigi napja egyformán telt: aggodalom, feszült várakozás, fellélegzés, aztán megint az egyre fokozódó aggodalom... és mindehhez az a napról napra gyötrőbbé váló kérdés, hogy miért nem történt még mindig semmi.

A további hírekre is odafigyelt, hátha beszámolnak valamiről, aminek a valódi jelentőségét a muglik nem ismerték fel: megmagyarázhatatlan eltűnésekről, egy különös balesetről... Ilyesmit azonban nem hallott. A poggyászrakodók sztrájkja után a délkeleti országrészt sújtó aszályról beszéltek (- Remélem, ezt a szomszéd is hallgatja! – harsogta Vernon bácsi. – Akkor talán nem fog hajnali háromkor locsolni!), aztán egy helikopterről, ami kis híján lezuhant Surreyben egy mezőn, majd arról, hogy egy híres színésznő válik híres férjétől. (- Mintha érdekelne minket a mocskos magánéletük – prüszkölte Petunia néni, aki mellesleg megszállott kíváncsisággal kutatott az esetről szóló cikkek után az összes magazinban, ami csak csontos kezébe került.) Harry behunyta a szemét, mert elvakította a ragyogó kék ég, és tovább fülelt.

– ...és végezetül Tömpi, a törpepapagáj új módját találta ki a nyári hűsölésnek. Tömpi, aki a barnsleyi Tíz Tollban lakik, megtanult vízisíelni! Mary Dorkins tudósítása következik.

Harry kinyitotta a szemét. Ha már a vízisíelő törpepapagájoknál tartanak, gondolta, akkor nincs értelme tovább hallgatnia a híradót.

Óvatosan a hasára fordult a virágágyásban, majd a könyökére és a térdére támaszkodva odébb mászott az ablak alól. Körülbelül öt centit tett meg, amikor váratlanul több dolog történt gyors egymásutánban.

Először is visszhangzó pukkanás hallatszott, ami az álmos csöndben pisztolylövés erejével hatott. Aztán egy macska kiiszkolt az egyik parkoló kocsi alól, és eliramodott. Dursleyék nappalijából visítás, káromkodás és csörömpölés hallatszott ki. Harry, mintha csak erre a jelre várt volna, talpra szökkent, és vékony fapálcát húzott ki farmernadrágja derekából. Teljesen felegyenesedni azonban nem tudott, mert beverte a fejét a nyitott ablakba. A csúnya koppanás hallatán Petunia néni még hangosabb visításba kezdett.

Harry úgy érezte, mintha kettérepedt volna a feje, akár egy dinnye. Szeme könnybe lábadt, és forgott vele a világ – de azért kitartóan nézte az utcát, hátha meglátja a zaj forrását. Azonban alighogy nagy nehezen kihúzta magát, kinyúlt a nyitott ablakon két lapátszerű, lila kéz, és rákulcsolódott a nyakára.

– Azonnal... tedd... el! – hörögte a fülébe Vernon bácsi. – Gyerünk! Senki... nem... láthatja... meg!

– Eressz már el! – nyögte ki fuldokolva Harry.

Néhány másodperces elkeseredett küzdelem következett. Harry fél kézzel igyekezett lefejteni a nyakáról bácsikája kolbászszerű ujjait, mert jobbjával továbbra is az előreszegezett pálcát markolta.

Majd miután egy különösen éles fájdalomszúrást érzett lüktető fejében, a bácsi nyikkant egyet, és hirtelen elengedte a nyakát, de úgy, mintha Harry egyszerre nagyfeszültségű vezetékké vagy taszító mágnessé vált volna.

Harry levegő után kapkodva átbucskázott a hortenziabokron, majd feltápászkodott, és körülnézett. A pukkanást okozó dolognak nyoma sem volt, viszont jó pár kíváncsi arc jelent meg a közeli ablakok mögött. Harry sietve visszadugta pálcáját a nadrágjába, és igyekezett ártatlan képet vágni.

– Szép esténk van! – harsogta Vernon bácsi, azzal vigyorogva integetni kezdett Hetes Szám asszonynak, aki függönye mögül nagy szemeket meresztett a Dursley-rezidencia felé. – Hallotta mekkorát durrant az a kipufogó? Jól ránk ijesztett Petuniával!

A bácsi ezután addig folytatta az eszelős vigyorgást, amíg az utolsó kíváncsi szomszéd is vissza nem húzódott az ablakából. Akkor aztán a vigyor vicsorgássá változott, és Vernon bácsi magához intette unokaöccsét.

Harry tett néhány lépést az ablak felé, de ügyelt rá, hogy kartávolságon kívül maradjon.

– Mi a fészkes fenét akartál ezzel? – kérdezte dühtől remegő, rekedt hangon Vernon bácsi.

– Mit akartam mivel? – kérdezett vissza higgadtan Harry. Közben jobbra-balra tekingetett, még mindig remélve, hogy meglátja a pukkanás okozóját.

– Ezzel a durrogtatással az ablakunk alatt...

– Az nem én voltam! – jelentette ki Harry.

Most Petunia néni sovány lóarca is megjelent Vernon bácsi lila lepényképe mellett. A néni reszketett a dühtől.

– Miért ólálkodtál az ablakunk alatt?

– Így van! Nagyon jó kérdés, Petunia! Mit kerestél az ablakunk alatt, kölyök!?

– A híradót hallgattam... – felelte fásultan Harry.

Bácsikája és nagynénje felháborodott pillantást váltottak.

– A híradót!? Már megint!?

– Hát igen. Mivel mindennap más van benne – felelte Harry.

– Ne pimaszkodj velem, kölyök! Azonnal mondd meg, hogy miben töröd a fejed, és ne gyere nekem azzal, hogy a híreket hallgatod! Nagyon jól tudod, hogy a te fajtádról...

– Vigyázz, Vernon! – sziszegte Petunia néni, mire Vernon bácsi annyira lehalkította a hangját, hogy Harry is alig hallotta, mit mond:

– ...hogy a te fajtádról nem beszélnek a mi híradónkban!

– Azt csak hiszitek.

A Dursley házaspár néhány másodpercig gyanakodva fürkészte Harryt, majd Petunia néni így szólt:

– Arcátlan kis hazudozó vagy. Mit csinálnak azok a... – itt Petunia néni is visszavett a hangerőből, úgy, hogy Harrynek a szájáról kellett leolvasnia a következő szót – ...baglyok, ha nem híreket hoznak neked?

– Hoppá! – suttogta diadalmasan Vernon bácsi. – Most megfogtunk, kölyök! Azt hiszed, nem tudjuk, hogy azok a nyavalyás madarak folyton szállítják neked a híreket?

Harry habozott. Nehezére esett válaszolni, bár bácsikája és nénikéje nem sejthették, mennyire érzékeny pontra tapintottak.

– A baglyok... nem hoznak híreket... – felelte szinte hangtalanul.

– Nem hiszem! – vágta rá Petunia néni.

– Én se! – rázta a fejét Vernon bácsi.

– Tisztában vagyunk vele, hogy megint valami hókuszpókuszra készülsz – jelentette ki Petunia néni.

– Ugyanis nem vagyunk teljesen ostobák – tette hozzá Vernon bácsi.

– Végre egy érdekes hír – vetette oda mérgesen Harry, majd mielőtt Dursleyék visszaparancsolhatták volna, sarkon fordult, átvágott az előkerten, s az alacsony falon át kilépett az utcára.

Tudta, hogy ezzel a megjegyzéssel nagyon kihúzta a gyufát, és ha majd hazamegy, borsos árat kell fizetnie szemtelenségéért, de mindez most a legkevésbé se érdekelte. Sokkalta fontosabb dolgok jártak a fejében.

Biztosra vette, hogy a közeli pukkanás hoppanálást vagy dehoppanálást jelzett. Pontosan ilyen zajt hallatott Dobby, a házimanó, valahányszor megjelent vagy köddé vált. Lehetséges volna, hogy Dobby eljött a Privet Drive-ra? Lehet, hogy a manó ebben a pillanatban is követi őt? Erre a gondolatra megtorpant, és gyorsan körülnézett az utcán. A Privet Drive azonban néptelennek tűnt, abban pedig Harry biztos volt, hogy Dobby nem tud láthatatlanná válni.

Folytatta hát útját, nem is figyelve rá, hogy merre megy. Az utóbbi hetekben annyiszor sétált ezeken az utcákon, hogy lába már automatikusan végigvezette a kedvenc útvonalán. Időről időre azért hátrapillantott a válla fölött. Teljes bizonyossággal érezte ugyanis, hogy valami mágikus dolog történt a közelében, mikor Petunia néni haldokló begóniái között feküdt. De miért nem szólította meg a rejtélyes mágus? Miért nem lép kapcsolatba vele, miért bujkál előle?

Tehetetlen dühe egyre fokozódott, aztán egyszerre feltámadt benne a kételkedés, a bizonytalanság.

Lehet, hogy a pukkanás mégse volt mágikus eredetű... Lehet, hogy csak túlreagál egy teljesen természetes eredetű zajt, mert annyira kiéhezett bármilyen, akár egészen apró jelzésre attól a világtól, amelyhez szíve szerint tartozik. Miért ne volna lehetséges, hogy egyszerűen csak összetört valami a szomszéd házban, és az okozta a zajt?

Harry gyomrában tompa, süllyedő érzés támadt, és lelkét ismét elárasztotta a reménytelenség, ami a nyár folyamán már oly sokszor hatalmába kerítette.

Reggel öt órakor felébred majd a vekker csörgésére, hogy kifizesse a Reggeli Próféta aznapi számát kézbesítő baglyot. De van-e értelme még egyáltalán járatnia az újságot? Az utóbbi időben épp csak rápillantott a címoldalra, aztán félredobta a lapot. Ha majd a féleszűek, akik a Prófétát szerkesztik, végre rádöbbennek, hogy Voldemort visszatért, azt a hírt majd öles szalagcímmel fogják lehozni – más hír pedig nem érdekelte őt.

A baglyok Rontól és Hermionétól is hoztak olykor levelet – abban azonban már rég nem reménykedett, hogy legjobb barátai valamiféle érdemleges újsággal szolgálnak.

Persze tudodkiről nem mondhatunk semmit... Azt az utasítást kaptuk, hogy ne írjunk meg neked semmi érdemlegeset, hiszen a leveleket elfoghatják... Elég sok a dolgunk, de a részletekről nem számolhatunk be... Zajlanak az események, ha találkozunk, majd mindent megtudsz...

De mikor fognak találkozni? Úgy tűnt, épp az időponttal senki nem törődik igazán. A születésnapi üdvözlőlapon Hermione azt írta: úgy tudom, nemsokára találkozunk. De mégis, mennyire sokára lesz az a nemsokára? Az elszórt, homályos utalásokból csak annyi derült ki, hogy Hermione és Ron ugyanott vannak, feltehetőleg Ron szüleinél. Harryt majd megőrjítette a gondolat, hogy amíg ő a Privet Drive-on kuksol, két barátja remekül szórakozik az Odúban. Annyira dühös volt rájuk, hogy kinyitatlanul eldobta a két doboz Mézesfalás-desszertet, amit a születésnapjára kapott tőlük. Elhamarkodott tettéért a sors már aznap este megbüntette, mégpedig Petunia néni vacsorának csúfolt, fonnyadt salátájával.

Mi lehet Ron és Hermione sok dolga? És neki, Harrynek miért nem ad senki feladatot? Talán nem bizonyította be, hogy talpraesettebb, mint két barátja? Mindenki elfelejtett mindent, amit ő tett? Talán nem ő járta meg a temetőt, nem ő nézte végig Cedric meggyilkolását, nem őt kötözték a sírkőhöz, hogy végezzenek vele?

Ezt verd ki a fejedből! – szólt rá magára szigorúan, azon a nyáron már vagy századszor. Lidérces álmaiban úgyis újra meg újra visszatért a temetőbe, botorság volt még ébren is a rémségekre gondolnia.

Befordult a Magnolia közbe, s hamarosan elhaladt a garázs és a szűk sikátor mellett, ahol először nézett keresztapja szemébe.

Sirius volt az egyetlen, aki átérezte, milyen helyzetben van.

A használható hírek persze az ő leveleiből is hiányoztak, de azokban legalább figyelmeztetések és vigasztaló szavak voltak gyötrő célozgatások helyett. Tudom, hogy kínlódsz és bosszankodsz... Ne keresd a bajt, akkor nem lesz gond... Légy óvatos, semmi meggondolatlanság...

Jól van, gondolta Harry, miközben a Magnolia közből kifordult a Magnolia útra, és elindult a lassan sötétbe burkolózó játszótér felé. Végül is nagyjából úgy viselkedett, ahogy Sirius tanácsolta.

Ellenállt például a kísértésnek, hogy rákösse a seprűjére a ládáját, és egyedül útnak induljon az Odúba. Úgy vélte, erős önfegyelemről tett tanúbizonyságot ahhoz képest, hogy mennyire kínozta és bosszantotta a hosszú száműzetés – a Privet Drive-i fogság, ami arra kárhoztatta, hogy virágágyásokban bujkáljon és hallgatózzon, hátha megtud valamit Voldemort nagyúr mesterkedéseiről. Mindenesetre elég dühítő volt egy olyan embertől hallani, hogy ne legyen meggondolatlan, aki tizenkét évig ült az Azkabanban, a varázslók börtönében, aztán megszökött, megpróbálta elkövetni a gyilkosságot, amiért eredetileg elítélték, majd elmenekült egy lopott hippogriffen...

Harry átmászott a park bezárt kapuján, és elindult a kiégett füvön. A játszótér ugyanolyan néptelen volt, mint a környező utcák.

A hintákhoz érve leült az utolsóra, amit Dudley és barátai még nem tettek tönkre, fél karját ráfűzte a láncra, és gondolataiba merülve bámulta a földet. A virágágyásban többet nem bújhat el. Holnap ki kell találnia egy újabb trükköt, hogy meghallgathassa a híreket.

Addig pedig vár rá egy újabb zaklatott éjszaka – ugyanis ha épp megúszta a cedrices rémlátomást, akkor egy másik torokszorító álom gyötörte: hosszú, sötét folyosókon kóborolt, amelyek mindegyike falban vagy zárt ajtóban végződött. Az álom valószínűleg arra a kiúttalanságra utalt, ami a nappalait is jellemezte. A régi sebhely a homlokán sokszor kellemetlenül sajgott, de ő már nem ringatta magát abba a hitbe, hogy Ron, Hermione vagy akár Sirius különösebben érdekesnek találná ezt a tünetet. Régebben, ha fájt a sebhely, az arra figyelmeztetett, hogy Voldemort ismét erősebb lett, de most, hogy a nagyúr már visszatért, biztos mindenki azt mondaná: várható volt, hogy sokat fog fájni... nem kell törődni vele... volt már ilyen...

Sorsának igazságtalansága egyszerre annyira gyötörni kezdte Harryt, hogy dühében legszívesebben felordított volna. Ha ő nincs, nem is tudná senki, hogy Voldemort visszatért! És mi a jutalma?

Négy hosszú hétre bedugják lehetetlen nagybátyjáékhoz, Little Whingingbe, teljesen elzárják a varázsvilágtól, és arra kényszerítik, hogy fonnyadt begóniák között kuporogva hallgassa, hogyan tanult meg vízisízni egy törpepapagáj! Hogy is felejthette el őt ilyen könnyen Dumbledore? Ha Ron és Hermione találkoztak, őt miért nem hívták meg? Meddig kell még eltűrnie az olyan tanácsokat, hogy üljön a fenekén, és legyen jó kisfiú? És mikor írhatja meg végre az ostoba Reggeli Prófétának, hogy képzeljék, Voldemort visszatért?

A dühös gondolatok vadul kavarogtak Harry fejében; még a gyomra is kavargott a felindultságtól. Közben leszállt körülötte a meleg, bársonyos éj, a levegő megtelt a forró, száraz fű illatával, és nem hallatszott más zaj, csak a park kerítésén túl elhaladó autók tompa zúgása.

Fogalma sem volt, mennyi ideje üldögélt már a hintán, mikor hangok ütötték meg a fülét, kizökkentve őt mélázásából. Felnézett, és a távoli utcalámpák ködös derengésében a parkon áthaladó emberek körvonalait pillantotta meg. Az egyik alak valami trágár nótát harsogott, a többiek nevettek. Mindezt halk, szapora ketyegés kísérte: drága versenybiciklik csapágyainak zaja.

Harry tudta, kik ezek az emberek. Az elöl haladó alakban felismerte Dudley Dursleyt – unokatestvére hazafelé tartott, hűséges bandája kíséretében.

Dudley terjedelmesebb volt, mint bármikor, de egy év szigorú diéta és egy új tehetség felfedezése jelentősen megváltoztatta testfelépítését. Ahogy azt Vernon bácsi fűnek-fának büszkén újságolta, Dudley nemrég nehézsúlyú bajnoki címet szerzett a délkeleti megyék iskoláinak ökölvívó tornáján. A „nemes sport”, ahogy Vernon bácsi nevezte, még nagyobb behemótot csinált Dudleyból, mint amekkorának Harry elemi iskolás korukban látta, mikor ő maga szolgált Dudley első bokszzsákja gyanánt. Harry persze már rég nem félt unokatestvérétől, mégse tartotta különösebben örvendetes dolognak, hogy Dudley megtanult még nagyobbat és még pontosabban ütni. A környékbeli gyerekek mind rettegtek tőle – egyenesen veszélyesebbnek tartották, mint „azt a Potter fiút”, aki gátlástalan huligán, nyilván nem véletlenül a Szent Brútusz Szigorított Javítóintézet bentlakója.

Harry tekintetével kísérte a parkon átkerekező, sötét alakokat.

Arra gondolt, vajon kit vertek meg a fiúk aznap este. Forduljatok erre, gondolta. Na, gyerünk... nézzetek ide... itt ülök egyedül... gyertek, kössetek belém...

Ha Dudley barátai észrevennék, rögtön megcéloznák őt – no de mit tenne akkor Dudley? Nem akarná lejáratni magát a banda előtt, viszont provokálni se merné őt... Vicces lenne nézni, hogyan tépelődik; jó lenne cikizni, és látni, hogy nem mer visszavágni... És ha valamelyik másik támadna, akkor ott van kéznél a varázspálca.

Próbálják csak meg... Örömmel vezette volna le dühe egy részét azokon a fiúkon, akik egykor pokollá tették az életét.

A fiúk azonban nem fordultak felé, nem vették észre őt, és már-már elérték a kerítést. Harry legyőzte vágyát, hogy utánuk kiáltson. Nem volna okos dolog összetűzést kezdeményeznie. Nem varázsolhat. Megint azt kockáztatná, hogy kicsapják az iskolából.

Dudley és a banda hangjai lassan elhaltak a távolban; már el is tűntek a szeme elől a Magnolia úton.

Tessék, Sirius, gondolta fásultan Harry. Nem voltam meggondolatlan. Nem kerestem a bajt. Épp az ellenkezőjét csináltam annak, amit te tettél volna.

Felállt, és kinyújtóztatta tagjait. Petunia néni és Vernon szemében Dudley hazatérésének mindenkori időpontja volt a mérce: addig tartott a „normális időben”, és azután kezdődött a „későn”.

Vernon bácsi már megfenyegette Harryt, hogy bezárja őt a sufniba, ha még egyszer Dudley után mer hazaérni, így hát Harry elfojtott egy ásítást, és mogorván elindult a park kapuja felé.

A Magnolia út a Privet Drive-hoz hasonlóan tele volt kövér kockaházakkal – azokhoz kövér, kockafejű tulajdonosok és jól fésült pázsitok tartoztak. A lakók Vernon bácsiéhoz hasonló, szép, tiszta kocsikkal jártak. Harry jobban szerette Little Whinginget éjszaka, mikor a lefüggönyözött ablakok csak fényesen ragyogó foltok voltak, és az emberek nem tettek csípős megjegyzéseket az ő „bűnöző” külsejére. Megszaporázta lépteit, így aztán a Magnolia út feléhez érve ismét megpillantotta Dudleyt és bandáját: azok éppen búcsúzkodtak a Magnolia köz sarkánál. Harry behúzódott egy nagy orgonabokor árnyékába, és várt.

– ...visított, mint egy malac, mi? – röhögött Malcolm, és a többiek is vele vihogtak.

– Szép jobb horog volt, Nagy Dé – mondta Piers.

– Akkor holnap ugyanakkor? – kérdezte Dudley.

– Aha, nálunk – felelte Gordon. – Elmennek az őseim.

– Oké, akkor ott – intett búcsút Dudley.

– Heló, Dud!

– Szia, Nagy Dé!

Harry kivárta, amíg a banda lelépett, és csak akkor indult tovább.

Mikor elhaltak a hangok, befordult a Magnolia közbe, és némi sietség árán hamarosan hallótávolságra megközelítette Dudleyt. Unokatestvére ráérősen baktatott, és hamisan dudorászott.

– Heló, Nagy Dé!

Dudley megfordult.

– Ja – morogta – te vagy az?

– Mondd már el: mióta vagy Nagy Dé? – kérdezte Harry.

– Dugulj be! – horkant rá Dudley, és elfordult tőle.

– Tök jó név – folytatta vigyorogva Harry, miután felzárkózott unokatestvére mellé. – De nekem azért mindig Dudlimudli maradsz.

– Mondom, hogy dugulj be! – csattant fel Dudley, ökölbe szorítva sonkakezét.

– Nem tudják a srácok, hogy anyukád így szólít?

– Fogd be a szád!

– Érdekes, anyukádnak sose mondod, hogy fogja be a száját. A Dudluska vagy a Dudlicsek jobb? Azokat szívesebben hallod?

Dudley nem felelt. Szemlátomást minden önfegyelmét latba kellett vetnie, hogy ne üsse meg Harryt.

– Na mesélj, kit vertél meg ma este? – kérdezte Harry, most már vigyorgás nélkül. – Megint egy tízévest? Azt tudom, hogy tegnapelőtt Mark Evanst intézted el...

– Ő provokálta ki! – fortyant fel Dudley.

– Tényleg?

– Szemtelen volt.

– Igen? Azt mondta, hogy olyan vagy, mint egy disznó, ami megtanult a hátsó lábán járni? Ez nem szemtelenség, Dud, ez a szomorú igazság.

Dudley állkapcsán kidudorodtak az izmok. Harry leírhatatlan elégtétellel nyugtázta unokatestvére fokozódó dühét; olyan érzés volt ez számára, mintha átpumpálná saját elkeseredettségét Dudleyba, az egyetlen emberbe, aki kéznél volt erre a célra.

Befordultak a sikátorba, ahol Harry először látta Siriust, s ami a legrövidebb út volt a Magnolia közből a Wisteria sétányra. A néptelen kis utca sokkal sötétebb volt, mint azok, amelyeket összekötött, mivel itt nem szereltek fel utcai lámpákat. Dudley és Harry garázsfalak és egy magas kerítés között haladtak el.

– Erősnek érzed magad, mert nálad van az az izé, mi? – szólalt meg néhány másodperc hallgatás után Dudley.

– Milyen izé?

– Hát az izé, amit rejtegetsz.

Harry megint elvigyorodott.

– Nem is vagy olyan buta, amilyennek látszol, Dud! Persze az is igaz, hogy ha olyan buta lennél, nem tudnál egyszerre járni és beszélni.

Harry előhúzta a pálcáját. Látta, hogy unokatestvére riadt pillantást vet rá a szeme sarkából.

– Nem szabad használnod – sietett leszögezni Dudley. – Tudom, hogy nem szabad. Különben kirúgnak abból az őrültképzőből, ahova jársz.

– Honnan tudod, hogy nem törölték el ezt a szabályt, Nagy Dé?

– Nem törölték el – felelte Dudley, de úgy, mintha saját magát győzködné.

Harry halkan nevetett.

– Anélkül az izé nélkül nem mersz kiállni ellenem, mi? – förmedt rá Dudley.

– Neked viszont csak négy gorilla kell, hogy ki merj állni egy tízéves ellen. Hogy szerezted a bokszbajnoki címet, amire olyan büszke vagy? Hány éves volt az ellenfeled? Hét? Nyolc?

– Tizenhat éves volt, ha épp tudni akarod – felelte bosszúsan Dudley. – Húsz percig nem tért magához, miután kiütöttem, pedig kétszer akkora volt, mint te. De majd megmondom apának, hogy elővetted azt az izét...

– Aha, már szaladsz is apucihoz, mi? A bokszbajnok Dudlici megijedt a csúnya Harry pálcájától?

– Éjjel nem vagy ilyen nagy legény – vágott vissza Dudley.

– Most is éjjel van, Dudlicsek. Tudod, úgy hívjuk azt, amikor ilyen sötét minden...

– Úgy értem, akkor, mikor alszol! – csattant fel Dudley, és megállt.

Harry is megállt, és ránézett unokatestvérére. A sötétben is látta, hogy Dudley palacsintaarcán diadalmas kifejezés ül.

– Hogy érted azt, hogy nem vagyok nagy legény, amikor alszom? – kérdezte őszinte értetlenséggel. – Mitől kellene félnem az ágyban? A párnától?

– Hallottalak tegnap éjjel – hadarta Dudley. – Beszéltél álmodban. Nyöszörögtél.

– Hogy érted...? – ismételte Harry, de a gyomra mintha egyszerre megtelt volna hullámzó, jeges vízzel. Előző éjjel megint megjárta álmában a temetőt.

Dudley erőltetetten felkacagott, aztán gúnyos, cincogó jajveszékelésbe kezdett:

– „Ne öld meg Cedricet! Ne öld meg Cedricet!” Ki az a Cedric? Vele jársz?

– Nem... hazudsz – felelte gépiesen Harry. Egyszerre kiszáradt a szája. Nagyon jól tudta, hogy Dudley nem hazudik, hiszen máshonnan nem tudhatott Cedricről.

– „Apa! Apa, segíts! Meg akar ölni, apa! Oá! Oá!”

– Hagyd abba! – szólt fenyegetően Harry. – Fogd be a szád, ha jót akarsz.

– „Gyere, apa, segíts rajtam! Anya, gyere, segíts! Megölte Cedricet! Ments meg, apa! Engem is meg akar...” Te, te... ne szegezd rám azt az izét!

Dudley a garázsfalhoz hátrált. Harry pontosan a szívének szegezte varázspálcáját. Tizennégy év összes gyűlölete ott lángolt a vérében. Meg akarta átkozni Dudleyt, de olyan csúnyán, hogy ronda bogár képében döcögjön haza, süketen, némán, a csápjait lengetve...

– Erről soha többet ne beszélj – szólt vészjóslóan. – Megértetted?

– Fordítsd el az izédet!

– Azt kérdeztem: megértetted?

– Fordítsd el!

– Megértetted?

– Ne szegezd rám azt az izét... !

Dudley összerándult, és elakadt a lélegzete, mintha jeges vizet öntöttek volna a nyakába.

Valami történt az éjszakával. A csillagokkal megszórt indigókék ég egyszerre koromfekete és vak lett – eltűntek a csillagok, a Hold, a távoli, ködös fényű utcai lámpák. Elnémult a tompa motorzúgás és a fák susogása. A balzsamos levegő hirtelen csípősen hideg lett. Tökéletes, áthatolhatatlan, néma sötétség vette körül a két fiút, mintha egy óriási kéz vastag, jeges köpönyeget borított volna az egész sikátorra.

Harry egy pillanatig azt hitte, akaratlanul valamilyen varázslatot hajtott végre, aztán rádöbbent, hogy erről nem lehet szó, hiszen a csillagokat nem tudja kioltani. Körülnézett, hátha meglátja a jelenség okát, de a sötétség súlytalan fátyolként tapadt a szemére.

Aztán megütötte a fülét Dudley rémült hangja.

– Mi-mit csinálsz? Ha-hagyd abba!

– Nem csinálok semmit! Hallgass, és ne mozdulj!

– Nem látok! Megvakultam! A...

– Fogd már be!

Harry mozdulatlanná dermedt, de a szemét tágra nyitotta, és erőlködve meredt a sötét semmibe. Az agresszív hideg az egész testét átjárta. Karja libabőrös lett, felállt a szőr a hátán.

Képtelenség, gondolta. Nem jöhettek ide, Little Whingingbe...

Most a zajokra összpontosított. Előbb hallani fogja őket, csak azután bukkannak fel:..

– Megmondom apának! – nyafogott Dudley. – Hol vagy? Mit csinálsz?

– Befognád a szád? – sziszegte Harry. – Hallgatni próbá...

A torkán akadt a szó, mert ekkor meghallotta a zajt, amitől rettegett.

Rajtuk kívül volt még valami a sikátorban; valami, ami elnyújtott, rekedt hörgéssel szívta be a levegőt. Harry reszketve állt a lélekölő hidegben, s a félelem jeges szorítását érezte a torkán.

– Hagyd abba! Ne csináld már! Különben leütlek, esküszöm!

– Dudley, fogd már be...

Bamm!

Harry jókora ütést érzett a füle fölött, akkorát, hogy megtántorodott tőle. Szeme előtt apró, fehér pöttyök táncoltak. Két órán belül másodszor érezte úgy, hogy kettéhasadt a feje. A következő pillanatban a földre zuhant, s a pálcája kiesett a kezéből.

– Te idióta! – kiáltott fel dühösen. Könnyező szemmel négykézlábra állt, és kétségbeesetten tapogatózni kezdett a vaksötétben.

Közben hallotta, hogy Dudley megindul, nekiütközik a kerítésnek, és hátratántorodik.

– Gyere vissza, Dudley! A karjaiba szaladsz!

Iszonyú visítás hallatszott, és Dudley lépéseinek zaja megszűnt.

Ugyanabban a pillanatban Harry közeledő hideget érzett a háta mögött – ez pedig csak azt jelenthette, hogy a támadók többen vannak.

– Dudley, csukd be a szád! Semmiképp, semmiképp ne nyisd ki a szád!

Harry kétségbeesetten tapogatózott maga körül.

– Pálca... – motyogta a félelemtől kábán. – Hol van... pálca... hol van... Lumos!

A varázsigét csak azért mondta ki, mert valamilyen fényforrásra vágyott, ami segíti a keresésben. Hatalmas megkönnyebbülésére kis lángnyelv lobbant fel néhány centire a jobb kezétől: tűz gyúlt pálcája hegyén. Felkapta, talpra szökkent, és megfordult.

A következő pillanatban gyomra hatalmas bukfencet vetett.

Egy hórihorgas, kámzsás alak siklott felé. A lény a föld fölött lebegett; se a lába, se az arca nem látszott ki köpönyege alól, s ahogy közeledett, hörögve szívta be száján az éjszakát.

Harry hátrált egy lépést, és előreszegezte pálcáját.

– Expecto patronum!

A pálca hegyéből ezüstös gőzfelhő tört elő. A dementor lelassult, de a bűbáj nem működött elég jól. Harry botladozva tovább hátrált, a dementor pedig követte. Harry érezte, hogy agyát zsibbasztani kezdi a rémület... Koncentrálj!

A dementor köpönyegének nyílásából két nyálkás, zöld kéz bukkant elő. Harry surrogó zajt hallott a fülében.

– Expecto patronum!

Saját hangja távolinak és tompának tűnt. A pálcából ezüstös füstcsík folydogált ki lustán – nem sikerül a varázslat, nem tudja megcsinálni!

Éles, vijjogó nevetés harsant a fejében... Érezte a dementor bűzös, halálhideg leheletét, ami most már az ő tüdejét is megtöltötte. Fulladozott tőle.

Gondolkozz... Kell egy örömteli gondolat...

De nem talált magában egy szemernyi örömöt se. A dementor jéghideg ujjai a nyakára fonódtak, a vijjogó nevetés a fejében egyre hangosabb lett, és most egy hang is megszólalt: Köszönj szépen a halálnak, Harry... talán nem is fog fájni... habár nem tudom, még sose haltam meg... Soha többé nem látja Ront és Hermionét...

Ahogy levegő után kapkodott, kristálytisztán felbukkant a fejében két barátjának képe.

– Expecto patronum!

A pálcából hatalmas, ezüstös szarvas szökkent ki. Agancsának hegyével ott kapta el a dementort, ahol a rém szívének kellett volna lennie. A dementor hátrasuhant, súlytalanul, akár a sötétség, s mikor a szarvas újra rávetette magát, elröppent, mint egy menekülő denevér.

– Erre! – kiáltott rá Harry a szarvasra, azzal megfordult, és égő hegyű pálcáját előreszegezve szaladni kezdett a sikátorban. – Dudley! Dudley!

Tucatnyi lépést se kellett tennie, máris meglátta unokatestvérét.

Dudley összegömbölyödve feküdt a földön, s karjával védte az arcát. Egy másik dementor ott kuporgott fölötte, nyálkás keze a fiú csuklójára kulcsolva. Lassan, szinte gyöngéden elhúzta Dudley kezét, s közben kámzsás fejét a fiú arcához közelítette, mintha meg akarná csókolni őt.

– Kergesd el! – üvöltötte Harry.

A megidézett szarvas zúgó szelet kavarva elvágtatott mellette.

A dementor szem nélküli arca néhány centire volt csak Dudleyétól, mikor az ezüstagancs elérte őt. A rémség a magasba röppent, és társához hasonlóan eltűnt a sötétben. Ezután a szarvas kiügetett a sikátor végéhez, és ott ezüstös köddé foszlott szét.

A Hold, a csillagok meg az utcai lámpák nyomban visszakapták fényüket, és langyos fuvallat söpört végig a sikátoron. A szomszédos kertekben susogni kezdtek a fák, s újra felzúgott a Magnolia közben elhaladó autók tompa zaja. Harry mozdulatlanul állt; minden érzékszerve bizsergett a környezet ilyen hirtelen megváltozásától. Beletelt néhány másodpercbe, mire észrevette, hogy pólója rátapadt a mellkasára és a hátára: egész teste verejtékben fürdött.

Még mindig nem tudta elhinni, ami történt. Dementorok Little Whinging kellős közepén!

Dudley továbbra is a földön hevert; elhalóan nyöszörgött, és remegett minden porcikája. Harry lekuporodott mellé, hogy megvizsgálja, milyen állapotban van, de ekkor közeledő léptek szapora zaja ütötte meg a fülét. Ösztönösen felemelte pálcáját, és sarkon fordult, hogy szembenézzen az érkezővel.

A bolond Mrs. Figg alakja bontakozott ki a homályból. Az öregasszony szürke haja kiszabadult a hajháló alól, sovány karjáról fémesen zörgő bevásárlóháló lógott alá, s lába félig kicsúszott skót kockás szövetpapucsából. Harry gyorsan el akarta rejteni varázspálcáját, de...

– Nehogy eltedd, te bolond – visított fel Mrs. Figg. – Mi lesz, ha még több ólálkodik itt? Esküszöm, megfojtom Mundungus Fletchert!

Második fejezet

Bagolycsipet

– Tessék? – hebegte Harry.

– Lelépett! – sopánkodott kezeit tördelve Mrs. Figg. – Elment tárgyalni valakivel egy rakás üstről, ami „leesett egy teherseprűről”. Megmondtam neki, hogy elevenen megnyúzom, ha elmegy, és most nézd meg! Dementorok! Még szerencse, hogy szolgálatba állítottam Kormi urat! Na gyerünk, nincs idő fecsegni! Egykettő, gyorsan haza kell mennetek! Te jó ég, micsoda botrány lesz ebből! Megfojtom!

– De hát... – Harry számára majdnem olyan megdöbbentő volt megtudni, hogy a félbolond, macskaimádó szomszédasszony tudja, mik azok a dementorok, mint találkozni kettővel a sikátorban. – A néni... boszorkány?

– Kvibli vagyok, és ezt Mundungus is nagyon jól tudja. Hát hogy a macskába tudnálak megvédeni a dementoroktól!? Otthagyott téged teljesen őrizetlenül, pedig figyelmeztettem...

– Ez a Mundungus követett engem? Várjunk csak... Ő volt az! Ő dehoppanált a házunk előtt!

– Igen, igen, igen, de szerencsére beküldtem Kormit egy kocsi alá a biztonság kedvéért. Kormi azonnal szólt nekem, de mire a házatokhoz értem, te már eltűntél... És tessék... Uram, teremtőm, mit fog szólni ehhez Dumbledore? Hé! – ripakodott rá Dudleyra, aki még mindig hanyatt feküdt az aszfalton. – Emeld fel a hájas hátsód, egykettő!

– A néni ismeri Dumbledore-t? – kérdezte elkerekedett szemmel Harry.

– Persze, hogy ismerem, ki ne ismerné őt? Na gyere már, ha visszajönnek, nem tudok segíteni neked, egy árva tyúktojást se tudtam megbűvölni soha életemben!

Azzal az öregasszony lehajolt, megfogta Dudley egyik húsos karját, és húzni kezdte.

– Kelj már fel, te haszontalan hústorony! Talpra!

Dudley azonban vagy nem tudott, vagy nem akart felállni. Hamuszürke arccal, remegve feküdt a földön, és összeszorította a száját.

– Majd én felemelem.

Harry húzni kezdte Dudley fél karját, és nagy nehezen sikerült is talpra állítania unokatestvérét. Dudleyt azonban láthatólag az ájulás kerülgette. Apró szeme szédülten forgott, arcáról csorgott a verejték, és amint Harry elengedte a karját, el akart dőlni, mint egy fa.

– Gyerünk már! – türelmetlenkedett Mrs. Figg.

Harry átvetette a vállán Dudley fél karját, és a súly alatt roskadozva vonszolni kezdte unokatestvérét a kivilágított út felé.

Mrs. Figg előttük csoszogott, s aggódva kémlelte az utcasarkot.

– Legyen a kezedben a pálcád! – utasította Harryt, mikor kiértek a Wisteria sétányra. – Ne törődj most a Titokvédelmi Alaptörvénnyel, ebből már úgyis hatalmas botrány lesz. Ahogy ezeket ismerem, a bolhából is sárkányt csinálnak. Ott az a rendelet a kiskorúak bűbájgyakorlásának korlátozásáról... Pontosan ettől tartott Dumbledore... Mi az ott az utca végén? Ja, csak Rőtfülű... Nehogy eltedd a pálcádat, fiam! Hányszor mondjam még, hogy nem tudok segíteni neked?

Nem volt éppenséggel könnyű a pálcát is tartani, és közben Dudleyt is vonszolni. Harry bosszúságában jól oldalba döfte könyökével unokatestvérét, de ezzel se tudta rávenni őt az önálló helyváltoztatásra. Dudley teljes súlyával a vállára nehezedett, s széles talpa csak súrolta a földet.

– Miért nem tetszett elmondani, hogy kvibli tetszik lenni, Mrs. Figg? – kérdezte zihálva Harry. – Olyan sokszor jártam a néninél. Miért nem mondta el?

– Dumbledore megtiltotta. Rajtad kellett tartanom a szemem, de nem mondhattam semmit, mert még gyerek vagy. Ne haragudj, hogy annyit gyötörtelek, de Dursleyék nem engedtek volna át, ha azt látják, hogy jól érzed magad nálam. Nem volt könnyű, de... Jaj, istenem, istenem – kezdett újabb sápítozásba és kéztördelésbe az öregasszony – ha ezt Dumbledore megtudja! Hogy volt képes Mundungus magadra hagyni téged, mikor éjfélig ő volt szolgálatban? És most is, hol van!? Hogy értesítsem róla Dumbledore-t, hogy mi történt? Nem tudok hoppanálni.

– Van egy baglyom, azt kölcsönadhatom – nyögte Harry, s közben arra gondolt, vajon összeroppan-e a gerince Dudley súlya alatt.

– Semmit nem értesz, Harry! Dumbledore-nak a lehető leggyorsabban cselekednie kell! A minisztérium árgus szemekkel figyeli a kiskorúak bűbájgyakorlását! Hidd el nekem, már most tudják, mit csináltál!

– De hát dementorok támadtak ránk, muszáj volt varázsolnom. Az biztos jobban fogja izgatni a minisztériumot, hogy mit kerestek dementorok Little Whingingben, nem?

– Bár úgy lenne, kis drágám, de félek, hogy... Mundungus Fletcher... ! Ezért kitekerem a nyakad!

Hangos pukkanás hallatszott, és alkoholbűzzel keveredő hamutartószag áradt szét a levegőben. Ezzel egyidejűleg a semmiből ott termett egy zömök, borostás, szakadt felöltős férfi. Az illetőnek kurta ó-lába, hosszú, csapzott, rőt haja és bevérzett, táskás szeme volt – összességében úgy festett, mint egy szomorú basset-hound.

Kezében ezüstös szövetcsomót szorongatott – Harry nyomban felismerte, hogy az egy láthatatlanná tévő köpeny.

– Mi a hézag, Figgy? – kérdezte, miközben csodálkozva szemrevételezte a furcsa, hármas csoportot. – Inkónyitó nyista?

– Majd adok én neked inkónyitót! – visította Mrs. Figg. – Dementorok voltak itt, te sehonnai, semmirekellő tolvajfajzat!

– Dementorok...? – ismételte döbbenten Mundungus. – Dementorok, itten?

– Igen, itten, te rakás denevérpotyadék, itten bizony! Dementorok támadták meg a fiút a te szolgálati időd alatt!

– A ménkűbe... – dörmögte Mundungus. Felváltva Harryre és Mrs. Figgre nézett. – A ménkűbe, hát én csak...

– Elugrottál lopott üstöket venni! Pedig megmondtam, hogy ne menj el, igaz? Igaz!?

– Igen, de... – Mundungus szemlátomást roppant kényelmetlenül érezte magát. – Ilyen jó bótot ritkán lehet csinálni, no.

Mrs. Figg meglódította a bevásárlóhálót, és fültövön ütötte vele Mundungus Fletchert. A zörgésből és csattanásból ítélve a háló macskatápos konzerveket tartalmazhatott.

– Au! Hagyd abba! Szállj le rólam, eszelős vén banya! Szólni kell Dumbledore-nak!

– Igen... szólni... kell! – zihálta Mrs. Figg, és minden szónál újabb csapást mért a konzervekkel Mundungus valamely testrészére. – Lódulj... szólj... neki... és azt is... mondd el... mért... nem voltál... a helyeden!

– Ki ne ugorj a bőrödből, nyanya! – kiabálta Mundungus, karjával védve a fejét. – Megyek már, megyek!

Újabb pukkanás hallatszott, és a varázsló eltűnt.

– Remélem, Dumbledore békává változtatja! – dühöngött Mrs. Figg. – Gyerünk, Harry, mozgás! Mire vársz?

Harry úgy döntött, nem pazarolja maradék levegőjét arra, hogy elmondja, milyen nehezére esik minden egyes lépés Dudley jelentős súlyával a vállán. Inkább rántott egyet félájult unokatestvérén, és tovább vonszolta őt.

– Elkísérlek az ajtóig – szólt Mrs. Figg, mikor a Privet Drive sarkára értek. – Nem lehet tudni, nincs-e a közelben még egykettő... Szent szalmiákszesz, micsoda katasztrófa! És egyedül kellett elbánnod velük! Pedig Dumbledore azt mondta, mindenképp akadályozzuk meg, hogy varázsolj... Mindegy, ez már veszett seprű nyele... A köpkő el van vetve.

– Szóval... – zihálta Harry. – ...Dumbledore... őröket állított rám?

– Még szép! – felelte ingerülten Mrs. Figg. – Azt hitted, hagy téged egyedül kóricálni a júniusi dolgok után? Te jó ég, édes fiam, nekem azt mondták, te szoktad használni a fejed...

– Na jó... Menj be szépen, és ne is gyere ki! – folytatta az öregasszony, mikor a négyes szám elé értek. – Ha jól sejtem, megkeresnek téged, inkább előbb, mint utóbb.

– És a néni mit csinál? – kérdezte gyorsan Harry.

– Hazamegyek, a legrövidebb úton – felelte Mrs. Figg, és borzongva körülnézett a sötét utcán. – Aztán várok az újabb utasításokra. Te meg maradj a házban! Jó éjszakát!

– Ne tessék még elmenni! Még azt sem tudom, hogy...

Mrs. Figg azonban addigra már elsietett klaffogó szövetpapucsában, a zörgő bevásárlóhálóval a kezében.

– Tessék várni! – kiáltott utána Harry. Ezernyi kérdést tudott volna feltenni akárkinek, aki kapcsolatban állt Dumbledoreral.

Mrs. Figget azonban pillanatok alatt elnyelte a sötét éjszaka. Harry homlokát ráncolva dobott egyet a vállára nehezedő Dudleyn, majd lassan, nehézkesen elindult a házhoz vezető kerti ösvényen.

Az előszobában égett a villany. Harry visszadugta varázspálcáját farmerja derekába, megnyomta a csengőt, aztán csak nézte Petunia néni egyre növekvő sziluettjét, amit csúf szörnyalakká torzított a bejárati üvegajtó mintázata.

– Dudluska! De jó, hogy megjöttél, már kezdtem agg... Dudlus! Mi történt?

Harry vetett egy oldalpillantást Dudleyra, majd menekülésszerűen kibújt unokatestvére karja alól. Dudley egy másodpercig zöldre vált arccal, támolyogva meredt maga elé, aztán kitátotta a száját, és lehányta a lábtörlőt.

– Dudlus! Dudluskám, mi bajod? Vernon! Vernon!

Harry bácsikája kidöcögött a nappaliból. Harcsabajsza jobbra-balra mozgott, mint mindig, amikor izgatott volt. Szaporán szedte a lábát, hogy segítsen Petunia néninek átemelni Dudleyt a küszöbön és a hányadéktócsán.

– Rosszul van, Vernon!

– Mi a baj, fiam? Mi történt? Mrs. Polkiss külföldi teát itatott veled?

– Mitől vagy ilyen piszkos, kis drágám? A földön feküdtél?

– Várjunk... Csak nem raboltak ki, fiam?

Petunia néni felsikkantott.

– Hívd a rendőrséget, Vernon! Hívd a rendőrséget! Dudlus, kis drágám, nézz rá anyukára! Mit csináltak veled?

A nagy rémüldözés közepette senki nem vett tudomást Harryről, aki ennek kimondottan örült. Sikerült besurrannia a házba, mielőtt Vernon bácsi becsapta az ajtót, s miközben Dursleyék nagy zajosan a konyha felé kísérték fiukat, ő nesztelenül a lépcsőhöz osont.

– Ki bántott, fiam? Mondd meg a nevét! Megkapja a magáét, ne félj !

– Csitt! Mondani akar valamit, Vernon! Mondd bátran, Dudlus! Mondd meg anyukának!

Harry lába már a legalsó lépcsőfokon volt, mikor Dudleynak visszatért a hangja.

– Ő.

Harry megdermedt. Aztán összeszorította a fogát, és felkészült a robbanásra.

– Kölyök! Gyere ide!

Harry a félelem és a düh keverékével a lelkében levette lábát a lépcsőről, megfordult, és Dursleyék után indult.

A patyolattiszta konyha vakítóan világosnak tűnt a kinti sötétség után. Petunia néni egy székre segítette Dudleyt, aki még mindig zöld volt, és verejtékezett. Vernon bácsi megállt az edénycsöpögtető előtt, és gombszemét réssé szűkítve Harryre meredt.

– Mit csináltál a fiammal? – kérdezte fenyegetően.

– Semmit – felelte röviden Harry, bár nagyon jól tudta, hogy Vernon bácsi nem elégszik meg ezzel a válasszal.

– Mit csinált veled, Dudlus? – kérdezte remegő hangon Petunia néni, miközben egy vizes ruhával a hányást törölgette Dudley bőrdzsekijéről. – Talán... azt csinálta, kis drágám? Használta az izéjét?

Dudley lassan, remegő fejjel bólintott.

– Nem igaz! – csattant fel Harry, miután Petunia néni feljajdult, Vernon bácsi pedig felemelte az öklét. – Nem csináltam vele semmit. Nem én voltam, hanem...

Ebben a pillanatban egy kuvik röppent be a konyhaablakon, majd Vernon bácsi fejét éppen hogy kikerülve, átsuhant a konyhán, és Harry lába elé ejtett egy nagy pergamenborítékot, amit a csőrében hozott. Utána kecsesen visszakanyarodott, szárnya hegyével súrolta a hűtőszekrény tetejét, majd kirepült az ablakon, és eltűnt.

– Baglyok! – üvöltött fel Vernon bácsi, s miközben becsapta a konyhaablakot, halántékán lüktetni kezdett a jól ismert dühér. – Már megint baglyok! Nem tűrök több baglyot a házamban!

Harry azonban ekkor már a borítékot bontogatta. A szíve valahol az ádámcsutkája tájékán dobogott, mikor kinyitotta a levelet.

Kedves Potter Úr!

Titkos forrásokból arról értesültünk, hogy Ön patrónusbűbájt hajtott végre ma 21 óra 23 perckor egy muglik által lakott övezetben, egy mugli személyes jelenlétében.

A kiskorúak bűbájgyakorlásának ésszerű korlátozásáról szóló rendelet fenti súlyos megsértése az Ön eltanácsolását vonja maga után a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolából. A minisztérium illetékesei rövidesen felkeresik Önt lakóhelyén pálcájának megsemmisítése céljából.

Mivel Ön a múltban már hivatalos figyelmeztetést kapott a Mágusok Nemzetközi Szövetsége Titokvédelmi Alaptörvényének megsértése miatt, sajnálattal kell közölnünk, hogy ügyében fegyelmi tárgyalásra kerül sor augusztus 12-én, 9 órakor. A fenti időpontban jelenjen meg a Mágiaügyi Minisztériumban.

Minden jót kívánunk!

Szívélyes üdvözlettel:

Mafalda Hopkirk

Mágiaügyi Minisztérium

Varázshasználati Főosztály

Harry kétszer is végigolvasta a levelet, s közben csak távoli sustorgásként érzékelte Vernon bácsi dühöngését és Petunia néni sápítozását. Jeges zsibbadás bénította meg az agyát, s tudatába mérgezett nyílvesszőként fúródott a szörnyű tény: kicsapták a Roxfortból! Mindennek vége. Soha többet nem mehet vissza.

Végül felemelte a fejét, és Dursleyékra nézett. Vernon bácsi püspöklila arccal üvöltött, és az öklét rázta, Petunia néni pedig hátulról támogatta Dudleyt, aki megint hányt.

Harry agya lassan magához tért átmeneti bénultságából. A minisztérium illetékesei rövidesen felkeresik Önt lakóhelyén, pálcájának megsemmisítése céljából. Egyetlen dolgot tehet: azonnal el kell menekülnie innen. Ötlete se volt, hova menjen, de egyet biztosan tudott: a pálcájára szüksége van, azt nem veszítheti el. Egy alvajáró gépies mozdulatával előhúzta a varázspálcát, és elindult kifelé a konyhából.

– Hova mész!? – kiabált utána Vernon bácsi. Harry nem felelt, mire a bácsi átcsörtetett a konyhán, és elállta az előszobába nyíló ajtót. – Még nem végeztem veled!

– Állj félre az utamból! – szólt rá csendesen Harry.

– Itt maradsz, és elmondod, hogy a fiam mitől...

Harry felemelte a pálcát.

– Ha nem engedsz ki, megátkozlak.

– Hiába fenyegetőzöl! – bömbölte Vernon bácsi. – Tudom, hogy nem használhatod az izédet, csak abban a bolondokházában, amit iskolának neveztek!

– Kirúgtak a bolondokházából – mondta Harry. – Úgyhogy azt csinálok, amit akarok. Három másodpercet kapsz. Egy... kettő...

Ekkor dörrenésszerű zaj töltötte be a konyhát. Petúnia néni felsikoltott, Vernon bácsi pedig rémülten lekuporodott a földre. Harry megint – aznap este már harmadszor – olyan zaj forrását kereste, amit nem ő okozott. Ezúttal nem kellett sokáig keresnie: kusza tollú, szédült gyöngybagoly ült a konyhaablak párkányán. A zajt az okozta, hogy teljes lendülettel nekirepült a csukott ablaknak. Harry ügyet se vetett Vernon bácsi dühödt Átkozott baglyok! kiáltásaira; odarohant az ablakhoz, és egyetlen rántással kinyitotta.

A bagoly felemelte a lábát, amire egy kicsiny pergamentekercs volt kötve, megrázta tollait, és abban a minutumban szárnyra kapott, amint Harry megszabadította a levéltől.

Harry remegő kézzel kibontotta a második üzenetet. A levelet fekete tintával, szemlátomást kapkodva írták.

Harry!

Dumbledore megérkezett a minisztériumba, megpróbálja elsimítani az ügyet. NE HAGYD EL A NAGYNÉNÉD HÁZÁT! NE VARÁZSOLJ TÖBBET! NE ADD SENKINEK ÁT A PÁLCÁDAT!

Arthur Weasley

Dumbledore megpróbálja elsimítani az ügyet... Mit jelenthet ez? Dumbledore-nak hatalmában áll felülbírálni a minisztérium határozatát? Tényleg van rá esély, hogy mégis visszamehet a Roxfortba?

A remény apró lángocskája lobbant fel Harry lelkében – de a rémület gyorsan elfojtotta. Hogyan tartsa meg a pálcáját, ha nem varázsolhat? Párbajoznia kellene a minisztérium embereivel, annak pedig nemhogy eltanácsolás, de azkabani fogság lehet a vége.

Agya vadul zakatolt. Vagy elszökik, és megpróbál elbújni a minisztériumi emberek elől, vagy itt marad, és megvárja őket. Nagy volt a kísértés, hogy az előbbi megoldást válassza, de tudta, Mr. Weasley nem véletlenül tanácsolta, hogy maradjon a Dursley-házban. Egyébként is, Dumbledore-nak sokkal kínosabb ügyeket is sikerült már megoldania.

– Jól van... – szólt Harry. – Meggondoltam magam. Maradok.

Azzal lezuttyant a konyhaasztalhoz, és ránézett Petunia nénire meg Dudleyra. Viselkedésének hirtelen változása szemlátomást meghökkentette Dursleyéket. Petunia néni segélykérően pillantott Vernon bácsira, akinek a halántékán az eddiginél is vészesebben lüktetett a lila ér.

– Kitől jönnek ezek az átkozott baglyok? – mordult fel a bácsi.

– Az elsőt a Mágiaügyi Minisztériumból küldték, és közölték benne, hogy kicsaptak az iskolából – felelte egykedvűen Harry.

Közben hegyezte a fülét, hogy meghallja, ha közelednek a minisztérium emberei. Pillanatnyilag célszerűbbnek tűnt válaszolgatni Dursleyék kérdéseire, mint elviselni Vernon bácsi tombolását. – A második a barátom, Ron édesapjától jött, aki a minisztériumban dolgozik.

– Mágiaügyi Minisztérium? – hördült fel Vernon bácsi. – Magadfajták a kormányzatban? Hát persze, ez mindent megmagyaráz, ezért megy tönkre ez az ország!

Harry nem reagált. Vernon bácsi egy darabig farkasszemet nézett vele, aztán odavetette a következő kérdést:

– Na és miért csaptak ki?

– Mert varázsoltam.

– Ah-ha! – Vernon bácsi akkorát csapott a hűtőszekrényre, hogy annak kinyílt az ajtaja, és kipotyogtak belőle Dudley diétás édességei. – Szóval beismered! Mit műveltél Dudleyval!?

– Semmit – felelte Harry, most már kicsit türelmetlenebbül. – Nem én voltam, aki...

– De igen – nyögte váratlanul Dudley, mire Vernon bácsi és Petunia néni rögtön csendre intették Harryt, és fiuk fölé hajoltak.

– Folytasd, kisfiam... – biztatta Vernon bácsi. – Mit csinált veled?

– Mondd el nekünk, kis drágám! – susogta Petunia néni.

– Rám szegezte a pálcáját... – motyogta Dudley.

– Igen, de nem használtam... – kezdte türelmét vesztve Harry.

– Hallgass! – harsogta a Vernon-Petunia kórus.

– Folytasd, kisfiam – ismételte rángatózó bajusszal Vernon bácsi.

– Hirtelen sötét lett... – mondta rekedten Dudley, és megborzongott. – Sötét lett minden. Aztán dolgokat hallottam... a fejemben.

A bácsi és a néni elborzadva néztek egymásra. Jóllehet a világon a legjobban a mágiát utálták, a második helyen pedig azok a szomszédok álltak, akik többet locsoltak a tilalom ellenére, mint ők maguk – de feketelistájukon mindenképp előkelő hely jutott azoknak az embereknek is, akik hangokat hallanak. Szemlátomást az a szörnyű gyanújuk támadt, hogy Dudley elmebeteg lett.

– Miféle dolgokat hallottál, csillagom? – kérdezte sápadtan, könnytől csillogó szemmel Petunia néni.

Dudley azonban képtelen volt szavakba önteni élményét. Ismét megborzongott, és megrázta nagy, szőke fejét. Harryt az első bagoly érkezése óta érzett zsibbasztó félelme ellenére most bizonyos fokú kíváncsiság fogta el. Akit dementorok közelítenek meg, újra átéli élete legszörnyűbb pillanatait. Vajon milyen emlék tolakodhatott az elkényeztetett, undok, erőszakos Dudley fejébe?

– Miért estél el, fiam? – kérdezte Vernon bácsi. Szokatlanul csendesen beszélt, azon a hangon, amit súlyos betegek ágya mellett használ az ember.

– Elbotlottam – felelte erőtlenül Dudley. – Aztán...

Széles mellkasára mutatott. Harry értette, mire utal: a rémes hidegre, ami eltölti a tüdőt, amikor kiszippantják az emberből a reményt, az örömöt.

– Szörnyű... – nyögte Dudley. – Hideg. Nagyon hideg.

– Jól van – nyugtatta Vernon bácsi a fiát és egyben önmagát is.

Petunia néni Dudley homlokára tette a tenyerét, hogy megtapintsa, van-e láza. – Aztán mi történt, Dudlus?

– Olyan... érzés volt... mintha... mintha...

– Mintha soha többet nem tudnál örülni – fejezte be helyette Harry.

– Igen... – suttogta reszketve Dudley.

Vernon bácsi felegyenesedett.

– Úgy! – szólt, immár ismét emelt hangon. – Valami undok átkot szórtál a fiamra, hogy hangokat halljon, és azt higgye, hogy... hogy örök szenvedés vár rá, vagy ilyesmi, igaz!?

– Hányszor mondjam még? – fakadt ki Harry. – Nem én voltam! Dementorok tették!

– Micsodák...?!

– De-men-to-rok – szótagolta Harry. – Mégpedig kettő.

– Mi a kénköves ördög az a dementor?

– A varázslóbörtön, Azkaban őrei – szólt Petunia néni.

Szavai szinte visszhangzottak a beálló csöndben. A néni a szája elé kapta a kezét, mintha valami csúnyát mondott volna. Vernon bácsi kerekre tágult szemmel meredt rá. Harry majdhogynem elszédült. Mrs. Figg rendben van... – no de Petunia néni?

– Honnan tudod...? – kérdezte döbbenten.

Nagynénje szörnyű zavarban volt. Bocsánatkérően rápislogott Vernon bácsira, aztán lassan leeresztette a kezét, így lófogai ismét láthatóvá váltak.

– Egyszer régen... hallottam, mikor az a rémes alak beszélt róluk neki – nyögte ki végül a választ.

– Ha az édesapámra és az édesanyámra gondolsz, miért nem a nevüket mondod? – fortyant fel Harry.

Petunia néni meg se hallotta a közbeszólást, túlzottan el volt foglalva saját zavarával.

Harry döbbenten meredt rá. Petunia néni évekkel korábban egy dühkitörése alkalmával szánalmas különcnek nevezte Harry édesanyját, de ezen kívül soha, még véletlenül se tett említést nővéréről. Harry azon is csodálkozott, hogy a néni ilyen jól megjegyzett egy régen hallott, apró információt arról a varázsvilágról, aminek egyébként a létezéséről se volt hajlandó tudomást venni.

Vernon bácsi többször is eltátotta majd becsukta a száját, s csak azután sikerült elhörögnie, amit akart:

– Szóval... ezek... ezek a... demer... demicsodák... tényleg léteznek?

Petunia néni bólintott.

Vernon bácsi ránézett a nénire... aztán Dudleyra... aztán Harryre – mintha azt várta volna, hogy valaki végre elnevesse magát, és április bolondját kiáltson. Ezt azonban senki nem tette meg, így hát a bácsi megint kinyitotta a száját, de a további szavak megformálásának fáradságától megkímélte egy harmadik bagoly érkezése. A madár úgy zúgott be a nyitva maradt ablakon, akár egy tollas ágyúgolyó, és – Dursleyék nem kis rémületére – nagy szárnycsattogással leszállt a konyhaasztalra. Harry kikapta a csőréből a küldeményt, ami egy újabb, hivatalosnak tűnő levél volt.

A madár sietve távozott, Harry pedig feltépte a borítékot.

– Elég... volt... baglyok – dohogott Vernon bácsi, miközben az ablakhoz csörtetett, és megint becsapta.

Kedves Potter Úr!

Hozzávetőleg 22 perce kelt levelünkre utalva közöljük, hogy a Mágiaügyi Minisztérium átmenetileg érvényen kívül helyezte az Ön pálcájának megsemmisítésére vonatkozó határozatát. Ennélfogva megtarthatja pálcáját az augusztus 12-ére kitűzött fegyelmi tárgyalásig, és az annak során meghozandó jogerős ítélet megszületéséig.

A Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakkollégium igazgatójával folytatott konzultáció után a minisztérium úgy rendelkezik, hogy az Ön eltanácsolásának kérdésében is a fenti tárgyaláson szülessék végleges döntés. Addig tanulói jogviszonyát tekintse felfüggesztettnek.

Szívélyes üdvözlettel:

Mafalda Hopkirk

Mágiaügyi Minisztérium

Varázshasználati Főosztály

Harry gyors egymásutánban háromszor olvasta végig a levelet.

Az információ, hogy kicsapatása az iskolából még nem eldöntött tény, kissé oldotta a kínzó szorítást a mellkasában. Félelme azonban korántsem szűnt meg, hiszen mostantól az augusztus tizenkettediki tárgyalás kimenetele miatt kellett aggódnia.

– Nos? – kérdezte Vernon bácsi, kizökkentve töprengéséből Harryt. – Mi újság? Eldöntötték, hogy mi lesz a büntetésed? Van nálatok halálos ítélet? – tette hozzá reménykedve.

– Beidéztek egy tárgyalásra – felelte Harry.

– És azon fognak elítélni?

– Meglehet.

– Akkor még van remény – morogta epésen a bácsi.

– Ha végeztünk, akkor én... – Harry felállt. Egyedüllétre vágyott, hogy végiggondolhassa a helyzetet, esetleg küldjön egy levelet Ronnak, Hermionénak vagy Siriusnak.

– Nem, egyáltalán nem végeztünk! – mennydörögte Vernon bácsi. – Azonnal ülj vissza!

– Mi baj van még? – kérdezte türelmetlenül Harry.

– Mi?! Dudley! – ordította a bácsi. – Tudni akarom, hogy mi történt a fiammal!

– Hát rendben... ! – ordított vissza Harry. Olyan dühös volt, hogy a kezében tartott pálca hegyéből piros és aranyszikrák pattantak ki. A jelenségtől mindhárom Dursley rémülten pislogni kezdett.

– Dudleyval a Magnolia köz és a Wisteria sétány közötti sikátorban álltunk – hadarta indulatával viaskodva Harry. – Dudley gúnyolódott velem, erre tényleg elővettem a pálcámat, de nem használtam. És akkor megjelent két dementor...

– Az ég szerelmére, mik ezek a demetoidok? – dühöngött Vernon bácsi. – Mi a ménkűt csinálnak?

– Mondtam már: kiszívják az emberből az örömöt – felelte Harry. – És ha megtehetik, megcsókolják az embert...

– Megcsókolják? – hörögte kidülledt szemmel Vernon bácsi. – Megcsókolják!?

– Igen, így mondják azt, amikor kiszívják az ember lelkét a száján át.

Petunia néni sikkantott egyet.

– A lelkét? De Dudleynak nem... Neki nem...

A néni vállon ragadta és megrázta Dudleyt, mintha ellenőrizni akarná, hogy ott lötyög-e még benne a lelke.

– Persze hogy nem vették el a lelkét – legyintett fásultan Harry. – Akkor nem így nézne ki.

– Elkergetted őket, igaz, fiam? – kérdezte nyomatékosan Vernon bácsi. Látszott, hogy szívesen visszaterelné a beszélgetést egy olyan szintre, ahol még követni tudja. – Megsoroztad őket, ahogy kell, igaz?

– Egy dementort nem lehet megsorozni – morogta fogcsikorgatva Harry.

– Akkor hogy menekült meg? – heveskedett Vernon bácsi. – Miért nem ürítették ki?

– Mert én a patrónus...

Huss! Szárnycsattogás közepette és kisebb koromeső kíséretében egy negyedik bagoly röppent ki a konyhai tűzhelyből.

– A tollas mindenségit! – bömbölte Vernon bácsi, és olyat tett, amit már rég nem: kitépett egy kisebb csomót a bajuszából. – Nem tűrök baglyokat a házban, nem tűröm őket, nem és nem...!

Harrynek azonban már a kezében volt a madár lábára erősített pergamentekercs. Szinte biztosra vette, hogy ez a levél Dumbledore-tól érkezett, és magyarázatot fog adni mindenre: a dementorok megjelenésére, Mrs. Figgre, a minisztérium viselkedésére, és benne lesz, hogy milyen lépéseket készül tenni. Így aztán, életében először, csalódottságot érzett, mikor Sirius kézírására ismert. Egy másodpercre behunyta a szemét a távozó bagoly által kevert korom-és porfelhő miatt, majd Vernon bácsi bagolyellenes monológját meg se hallva, elolvasta a levelet.

Arthur elmondta, mi történt. Történjen bármi, ne hagyd el a házat!

Harry ezt oly mértékben hiányos reagálásnak érezte, hogy megfordította a pergament, hátha a túloldalon folytatódik a levél. De nem folytatódott.

Ismét lábra kapott benne az indulat. Senkinek nem jut eszébe gratulálni hozzá, hogy segítség nélkül elkergetett két dementort? Miért olyan stílusban írnak neki, mintha felgyújtott volna egy házat, és csak azért nem kapna komolyabb szemrehányást érte, mert előbb el kell oltani a tüzet?

– ...egy egész csipet... egy egész csapat bagoly fordult már meg a konyhánkban! Nem tűröm tovább, érted, kölyök?

– Nem én hívtam a baglyokat – védekezett Harry, markába gyűrve Sirius levelét.

– Tudni akarom az igazat! – harsogta Vernon bácsi. – Tudni akarom, mi történt! Ha a dermedorok bántották Dudleyt, akkor miért téged akarnak kicsapni? Csináltad azt az izét, magad is elismerted!

Harry mélyet sóhajtott. Kezdett megint sajogni a feje. Már nem akart semmi mást, csak végre megszabadulni Dursleyéktól.

– Elvégeztem a patrónusbűbájt, hogy elkergessem a dementorokat – szólt, nyugalmat erőltetve a hangjába. – Ez az egyetlen fegyver ellenük.

– De hát mit kerestek egyáltalán azok a detektorok Little Whingingben? – kérdezte méltatlankodva Vernon bácsi.

– Nem tudom – rázta a fejét Harry. – Fogalmam sincs.

Most már úgy lüktetett a feje, mintha égetné a halogénlámpák fénye. Dühe elcsitult, s végtelen kimerültség vette át a helyét.

Dursleyék gyanakodva méregették.

– Te vagy az oka! – jelentette ki végül Vernon bácsi. – Csak miattad jöhettek ide. Csak miattad mehettek abba a sikátorba. Hiszen te vagy az egyetlen... az egyetlen... – Nem bírta rávenni magát, hogy kimondja a „varázsló” szót. – Az egyetlen ilyen a környéken.

– Nem tudom, miért jöttek.

Vernon bácsi szavai azonban megint felpörgették fáradt elméjét.

Tényleg, miért jöttek a dementorok Little Whingingbe? Lehet-e véletlen, hogy épp abban a sikátorban bukkantak fel, ahol ő volt? Küldte őket valaki? Lehet, hogy a dementorok kikerültek a Mágiaügyi Minisztérium ellenőrzése alól? Lehet, hogy otthagyták Azkabant, és csatlakoztak Voldemorthoz, ahogy Dumbledore megjósolta?

– Szóval ezek a demongolok az agyalágyultak fegyházát őrzik? – kérdezte Vernon bácsi, némileg csatlakozva Harry gondolatmenetéhez.

– Igen – felelte Harry.

Bár megszűnne a fejfájása, bár kiengednék a konyhából, hogy felmehessen a szobájába és gondolkodhasson...

– Hohó! Akkor azért jöttek, hogy letartóztassanak! – harsogta Vernon bácsi, olyan diadalmas hévvel, mintha megkérdőjelezhetetlen igazságot hirdetne ki. – Erről van szó, igaz, kölyök? Bujkálsz a törvény elől!

– Dehogy bujkálok – felelte olyan legyintéssel Harry, mintha egy bogarat hessegetne el.

– Akkor meg miért...?

– Biztosan ő küldte rám őket – motyogta Harry, inkább magának, semmint a bácsi kérdésére.

– Kicsoda? Ki az az ő?

– Voldemort nagyúr – felelte Harry.

Tompán érzékelte a helyzet abszurditását: Dursleyék, akik vinnyogva bújnak a sarokba a varázsló, mágia és varázspálca szavak hallatán, még csak meg se rezzentek tőle, hogy kimondta minden idők leggonoszabb varázslójának a nevét.

– Nagyúr... egy pillanat – szólt homlokát ráncolva Vernon bácsi, és malacszemében megcsillant valami rádöbbenésféle. – Ezt a nevet már hallottam... Ő volt az, aki...

– Aki megölte a szüleimet – fejezte be fásultan Harry.

– De hát neki vége! – vetette ellen Vernon bácsi, egy arcrándulással se utalva rá, hogy Harry szüleinek meggyilkolását szomorú témának tartaná. – Az a faragatlan óriás mondta. Vége, nincs többé.

– Visszatért... – nyögte lüktető aggyal Harry.

Nagyon furcsa volt ott állni Petunia néni sterilizált konyhájában, a legújabb típusú hűtőszekrény és a széles képernyős televízió között, és Voldemort nagyúrról csevegni Vernon bácsival. A dementorok feltűnése Little Whingingben mintha áttörte volna azt a láthatatlan falat, ami a szélsőségesen mágiamentes Privet Drive és a varázsvilág között magasodott. Harry két élete egyszerre összekeveredett, és az egész egyveleg a feje tetejére állt: Dursleyék a varázsvilágról érdeklődnek, Mrs. Figg ismeri Dumbledore-t, Little Whingingben dementorok cirkálnak, és ő, Harry talán soha nem térhet vissza a Roxfortba. A lüktetés a fejében szinte elviselhetetlenné fokozódott.

– Visszatért? – suttogta Petunia néni.

Úgy nézett Harryre, ahogy korábban soha. És Harry, életében először, egy pillanatig érezte, hogy Petunia néni az édesanyja húga. Nem tudta, miért ez jutott hirtelen az eszébe – talán mert a néni tekintete elárulta, hogy ő is sejti, milyen súlyú esemény Voldemort nagyúr visszatérése. Petunia néni még soha életében nem nézett így rá. A nagy, seszínű szempár (ami cseppet sem hasonlított Harry édesanyjának szeméhez) most ahelyett, hogy dühösen vagy undorodva összeszűkült volna, kerekre nyílt a félelemtől.

A tíz körömmel védett hazugság, amit Petunia néni egész életében hangoztatott – hogy nincs mágia és nincs más világ, csak az, amiben ő és Vernon bácsi élnek – egyszerre összeomlott, mint a kártyavár.

– Igen, visszatért – felelte Harry, a néninek címezve szavait. – Egy hónappal ezelőtt. Én magam láttam.

A néni védelmezően átkarolta Dudley bőrdzsekis vállát.

– Egy pillanat! – szólt Vernon bácsi, Harryre és Petunia nénire meredve. Szemlátomást mélyen megdöbbentette ez a hirtelen született érzelmi közösség felesége és unokaöccse között. – Álljon meg a menet! Azt mondod, visszatért ez a Voldemár nagyúr?

– Igen.

– Az, aki megölte a szüleidet?

– Igen.

– És dermedorokat küldött rád?

– Úgy tűnik.

– Értem. – Vernon bácsi ránézett holtsápadt feleségére, majd megint Harry felé fordult, és megigazította nadrágját. Közben lila képe egyre nagyobb lett, mintha felfújta volna magát. – Hát akkor végeztünk – jelentette ki, s ingén megfeszültek a gombok. – Tűnj el a házunkból, kölyök!

– Tessék...? – tátotta el a száját Harry.

– Jól hallottad: tűnj el! – váltott üvöltésbe Vernon bácsi, feleségét és fiát is megrémisztve. – Kifelé! Kifelé! Már évekkel ezelőtt meg kellett volna szabadulnom tőled! Szállodának használják a baglyok a házamat, felrobbannak a pudingok, romokban hever a fél nappali, Dudleynak malacfarka nő, Marge a mennyezetet veri, egy Ford Anglia röpköd a ház körül... Kifelé! Kifelé! Végeztem veled! Ne is lássalak többet! Nem tűrlek meg a házban, ha egy őrült vadászik rád, nem fogod életveszélybe sodorni a feleségemet és a fiamat, nem fogsz bajt hozni az egész családra! Ha a semmirekellő szüleidet akarod utánozni, hát csináld, de ne itt! Kifelé!

Harry lába a földbe gyökerezett. Bal kezében ott volt az összes levél: Mr. Weasleyé, Siriusé és a kettő a minisztériumtól. Történjen bármi, ne hagyd el a házat! NE HAGYD EL A NAGYNÉNÉD HÁZÁT!

– Süket vagy? – Vernon bácsi olyan közel hajolt hozzá, hogy Harry érezte az arcára fröccsenő nyálcseppeket. – Indulj! Fél órája még alig lehetett visszatartani! Most már nem állok az utadba! Tűnj el, és soha többet ne koszold a küszöbünket! Azt se tudom, eddig miért tűrtünk meg magunk között! Marge-nak volt igaza, árvaházba kellett volna dugni téged! A bolond jó szándékunk, azért van az egész! Azt hittük, ki tudjuk irtani belőled a tébolyt, normális embert tudunk faragni belőled, pedig tudhattuk volna, hogy ez nálad születési hiba! Elegem van a... baglyokból!

A kéményen át érkező ötödik madár olyan lendületes ívben röppent be, hogy súrolta a padlót, mielőtt hangos kuvikolással újra felemelkedett volna. Harry már nyújtotta a kezét a levélért, ami ezúttal piros borítékban érkezett, de a madár átsuhant a feje fölött, és egyenesen Petunia nénihez repült. A néni sikoltva lebukott, és karjai mögé rejtette arcát. A bagoly a fejére pottyantotta a levelet, majd egy elegáns kanyar után eltűnt a kéményben.

Harry már indult, hogy megszerezze a borítékot, de Petunia néni gyorsabb volt.

– Kinyithatod, ha akarod – szólt Harry – de úgyis hallani fogom, mi áll benne. Ez egy rivalló.

– Dobd el, Petunia! – hördült fel Vernon bácsi. – Ne nyúlj hozzá, veszélyes lehet!

– Nekem címezték – hebegte a néni. – Nekem, Vernon, nézd meg! Mrs. Petunia Dursley Privet Drive 4., konyha...

A néni zihált a rémülettől. A piros boríték közben füstölögni kezdett.

– Nyisd ki! – biztatta Harry. – Ess túl rajta! Úgyse kerülheted el.

– Nem...

Petunia néni keze vadul remegett. Rémülten körülnézett a konyhában, mintha a menekülést fontolgatná, de mielőtt megmozdulhatott volna, a levélből lángnyelvek csaptak ki. Erre felsikoltott, és eldobta a borítékot.

A lángoló levél az asztalra hullott, és a konyhát hátborzongató hang töltötte be:

– Ne feledd az utolsót, Petunia!

A nénit szemlátomást az ájulás környékezte. Leroskadt a Dudley melletti székre, és tenyerébe temette arcát. A boríték maradványai halkan sercegtek a hirtelen beállt csöndben.

– Mi volt ez? – szólalt meg rekedten Vernon bácsi. – Hogyhogy... miért... Petunia?

A néni néma maradt. Dudley eltátotta a száját, és fokozhatatlanul buta képpel bámult az anyjára. A csend már szinte fülsértő volt.

Harry is döbbenten nézte nagynénjét; még a fejében lüktető fájdalomról is megfeledkezett.

– Petunia drágám? – szólt ijedten Vernon bácsi. – Petunia?

A néni felemelte a fejét, és nyelt egyet. A keze még mindig remegett.

– A gyereknek... – szólt rekedten – ...a gyereknek itt kell maradnia, Vernon.

– Mi-micsoda?

– Itt marad! – jelentett ki a néni, és felállt.

– De... de hát Petunia...

– Ha elzavarjuk, az feltűnik a szomszédoknak – folytatta a néni.

Bár az arca még mindig falfehér volt, gyorsan visszatért szokásos undok, parancsoló stílusához. – Kínos kérdéseket tennének fel, tudni akarnák, hova tűnt. Nem küldhetjük el.

Vernon bácsi leeresztett, mint a defektes autógumi.

– De Petunia drágám...

A néni ügyet se vetett férjére. Helyette Harryhez fordult.

– A szobádban maradsz! – adta ki a parancsot. – Nem mehetsz ki a házból. És most menj lefeküdni!

Harry nem mozdult.

– Kitől jött a rivalló?

– Ne kérdezősködj! – torkolta le Petunia néni.

– Kapcsolatod van a varázsvilággal?

– Azt mondtam, indulj lefeküdni!

– Mit jelentett az üzenet? Az utolsó mit ne felejtsd el?

– Menj lefeküdni!

– Hogyhogy...

– Nem hallottad, mit mondott a nagynénéd?! Indulj az ágyba!

Harmadik fejezet

Az élgárda

Dementorok támadtak rám, és lehet, hogy kicsapnak a Roxfortból.

Tudni akarom, mi ez az egész, és mikor mehetek végre el innen. – Amint felért a szobájába, Harrynek első dolga volt három példányban leírni ezt a két mondatot. Az egyik levelet Siriusnak címezte, a másikat Ronnak, a harmadikat pedig Hermionénak. Baglya, Hedvig épp vadászni volt; kalitkája üresen állt az íróasztalon. Miután a levelekkel elkészült, Harry járkálni kezdett föl-alá, türelmetlenül várva a bagoly visszatértét. Lüktető fejfájása és egymást kergető gondolatai ébren tartották, pedig szúrt és viszketett a szeme a fáradtságtól. Mióta hazacipelte Dudleyt, fájt a dereka, és sajgottak a púpok is, melyeket az ablak meg Dudley ütöttek a fején.

Fel és alá járkált tehát, miközben kavargott benne a düh és az elkeseredettség. Csikorgatta a fogát, ökölbe szorította a kezét, és valahányszor elhaladt az ablak előtt, sötét pillantást vetett az üres, csillagokkal megszórt égre. Dementorokat küldenek rá, Mrs. Figg és Mundungus Fletcher titokban figyelik őt, aztán felfüggesztik a Roxfortból, a Mágiaügyi Minisztérium fegyelmi tárgyalást rendel el ellene – és ezek után se mondja el neki senki, mi ez az egész őrület!

És miről szólt az a rivalló? Kinek a hangja zengte be olyan hátborzongatóan, olyan fenyegetően a konyhát? Miért kell teljes tudatlanságban kuksolnia itt? Miért kezeli őt mindenki úgy, mint egy haszontalan kölyköt, akivel mindig csak baj van? Ne varázsolj többet, ne hagyd el a házat...

Nagyot rúgott iskolai ládájába, mikor elment mellette, de csak azt érte el vele, hogy a nagylábujja is belépett fájó testrészeinek sorába.

Miután ismét elbicegett az ablak előtt, Hedvig, akár egy fürge kísértet, halk szárnysuhogással beröppent a szobába.

– Na végre! – mordult rá Harry, miután a bagoly elegánsan leszállt kalitkája tetejére. – Azt tedd le, munkám van számodra!

Hedvig nagy, kerek, borostyánsárga szemével szemrehányó pillantás vetett gazdájára a csőrében lógó, döglött béka fölött.

– Gyere ide! – parancsolta Harry, azzal felmarkolt az asztalról egy bőrszalagot, s a három levelet rákötötte a madár pikkelyes lábára. – Vidd el ezeket Siriusnak, Ronnak és Hermionénak, és ne gyere vissza addig, amíg jó hosszú válaszokat nem küldenek. Ha kell, csipkedd őket addig, amíg le nem ülnek írni. Megértetted?

Hedvig csak tompán tudott huhogni, mivel tele volt a csőre a békával.

– Indulás!

A bagoly késlekedés nélkül szárnyra kapott. Alighogy elnyelte őt az éjszaka, Harry úgy, ahogy volt, felöltözve az ágyra vetette magát, és a sötét mennyezetre meredt. Többi kínzó érzése mellett most ráadásul még bűntudata is támadt, amiért barátságtalan volt Hedviggel, az egyetlen élőlénnyel, akit a barátjának nevezhetett a Privet Drive-i ház lakói közül. Majd jóváteszi a dolgot, határozta el, ha Hedvig visszatér a válaszokkal.

Barátainak egyszerűen muszáj azonnal válaszolniuk; a dementorok támadása fölött nem térhetnek csak úgy napirendre. Reggel valószínűleg három jó kövér levél várja majd az asztalon, tele együtt érző szavakkal, és tervekkel az ő haladéktalan átmenekítésére az Odúba. Ez a reményteli gondolat aztán minden mást kiszorított a fejéből, és álomba ringatta őt.

Hedvig azonban nem tért vissza reggelig. Harry az egész napot a szobájában töltötte, csak a mosdóba ment ki. Petunia néni három alkalommal ételt dugott be neki a macskaajtón, amit Vernon bácsi három éve vágott a szoba ajtaján. Valahányszor a néni ott járt, Harry mindig faggatni próbálta a rivallóról, de mintha a kilincshez beszélt volna. A Dursley család tagjai egyébként a szobája környékét is elkerülték, és Harry se látta értelmét, hogy a társaságát rájuk erőltesse; egy esetleges újabb összeveszés magában hordozta a veszélyt, hogy dühében megint tiltott varázslatot hajt végre.

Így ment ez három egész napon át. Harry hangulata két véglet között csapongott: vagy tele volt energiával és tettvággyal, s nem tudott semmilyen nyugodt elfoglaltságnál kikötni – ilyenkor fel-alá járkált a szobában, és magában elátkozta barátait, amiért hagyják őt itt szenvedni – vagy olyan mély letargiába zuhant, hogy képes volt hosszú órákig mozdulatlanul fekve a semmibe meredni, és a fegyelemi tárgyalás rémével kínozni magát.

Mi lesz, ha elmarasztaló ítélet születik? Mi lesz, ha tényleg kicsapják az iskolából, és kettétörik a pálcáját? Mihez kezd akkor, merre indul? Most, hogy megismerte a másik világot, az ő igazi világát, képtelen lenne visszaköltözni Dursleyékhoz. Talán lakhatna a keresztapjánál. Hiszen Sirius egy éve, mielőtt újra menekülnie kellett, felajánlotta ezt a lehetőséget. Vajon megengedik-e neki, hogy kiskorú létére egyedül lakjon bujkáló keresztapja házában?

Vagy mások fognak dönteni a további sorsáról? A Mágusok Nemzetközi Szövetsége Titokvédelmi Alaptörvényének megsértése van-e olyan súlyos bűn, hogy az Azkabanba küldhessék érte? Valahányszor eljutott ehhez a gondolathoz, felpattant az ágyról, és folytatta a fel-alá járkálást.

A Hedvig távozása utáni negyedik estén – Harry épp reményvesztetten hevert az ágyon, és teljesen kiürült elmével a mennyezetet bámulta – váratlanul belépett a szobába Vernon bácsi. Harry lassan felé fordította a fejét. A bácsi a legjobb öltönyében feszített, és arca végtelen önelégültséget tükrözött.

– Elmegyünk – jelentette be.

– Tessék?

– Mondom, elmegyünk – mármint a nagynénéd, Dudley meg én.

– Értem – morogta Harry, és folytatta a plafonbámulást.

– Nem mész ki a szobából, amíg nem vagyunk itthon.

– Jó.

– Nem nyúlsz se a tévéhez, se a zenegéphez, se semmilyen tulajdonunkhoz.

– Jó.

– Nem lopsz ételt a hűtőszekrényből.

– Jó.

– Rád zárom az ajtót.

– Jó.

Vernon bácsinak láthatóan gyanús volt Harry feltűnő érdektelensége, mivel azonban semmit nem tudott leolvasni unokaöccse arcáról, végül is sarkon fordult, kicsörtetett a szobából, és bezárta maga mögött az ajtót. Harry tompa aggyal figyelte a zajokat: kattant a zár, súlyos lábak döngették a lépcsőt, pár perccel később pedig kocsiajtók csapódtak, majd beindult egy motor, s végül guruló kerekek zaja hallatszott.

Harry nem érzett semmi különöset Dursleyék távozásával kapcsolatban. Hidegen hagyta, hogy otthon vannak-e vagy sem. Még ahhoz se érzett elég erőt magában, hogy felálljon villanyt gyújtani. Csak feküdt az egyre sötétedő szobában, és hallgatta a kintről beszűrődő esti zajokat. Az ablakot éjjel-nappal nyitva tartotta, várva a boldogító percet, mikor Hedvig végre visszatér.

Az üres ház nyikorgott, recsegett; a csövekben gurgulázott a víz. Harry pedig csak feküdt, zsibbadt agyában egyetlen árva gondolat nélkül, és teljesen átadta magát a szenvedésnek.

Aztán egyszer csak tisztán kivehető csörrenést hallott a konyha felől.

Egy szempillantás alatt felült, és feszülten figyelni kezdett. Dursleyék még nem érhettek haza – ahhoz túl korán volt, és egyébként se hallotta az érkező kocsi zaját. Néhány másodpercig csönd volt, aztán hangok szűrődtek fel odalentről. Betörők, gondolta Harry, és már kászálódott is lefelé az ágyról.

Aztán eszébe jutott, hogy a betörők suttognának, akik pedig odalent a konyhában járkálnak, még csak nem is próbálnak halkan beszélni.

Magához vette az éjjeliszekrényen heverő pálcáját, az ajtóhoz lépett, és tovább fülelt. Egyszer csak, nagy ijedségére kattant a zár, és az ajtó kitárult. Harry mozdulatlan maradt. Kibámult a nyitott ajtón, és várta a további zajokat. Hiába várt, odalent már néma csend volt. Így aztán némi habozás után kisurrant a szobából, és megállt a legfelső lépcsőfokon.

Szíve a torkában dobogott. Odalent a kivilágítatlan előszobában emberek álltak; sötét körvonalaik jól kirajzolódtak az utcalámpák fényében fürdő bejárati ajtó üvege előtt. A behatolók nyolcan vagy kilencen lehettek, és amennyire Harry látta, mind őt nézték.

– Ereszd le a pálcád, fiam, mielőtt kiszúrod vele valakinek a szemét! – szólt egy recsegő hang.

Harry szíve most már egyszerre dobogott a mellkasában, a gyomrában és a torkában. Felismerte a hangot, de nem eresztette le a pálcáját.

– Mordon professzor? – kérdezte bizonytalanul.

– Nem tudok róla, hogy professzor lennék – felelte a hang. – Nem jutottam el odáig, hogy tanítsak. Na gyere le, hadd nézzünk meg jobban.

Harry kissé lejjebb eresztette a pálcát, de nem mozdult. Jó oka volt a gyanakvásra. Nemrég kilenc hónapot töltött egy Rémszem Mordonnak vélt ember társaságában, akiről aztán kiderült, hogy szélhámos – szélhámos, aki leleplezése előtt meg is próbálta megölni őt. Mielőtt eldönthette volna, mitévő legyen, egy másik, kissé rekedt hang szólította meg.

– Nincs mitől félned, Harry. Azért jöttünk, hogy elvigyünk innen.

Harry szíve nagyot dobbant. Ezt a hangot is felismerte, pedig már több mint egy éve nem hallotta.

– Lupin professzor? – kérdezte hitetlenkedve. – Maga az?

– Miért álldogálunk a sötétben? – csendült most egy harmadik, teljesen ismeretlen, női hang. – Lumos!

Kigyulladt egy varázspálca hegye, és a mágikus fény megvilágította az előszobát. Harry pislogni kezdett. Az odalent álló emberek a lépcső aljánál csoportosultak, és valamennyien roppant nagy érdeklődéssel nézték őt. Egyesek még a nyakukat is nyújtogatták, hogy jobban lássák.

Remus Lupin állt a legközelebb Harryhez. Fiatal kora ellenére kimerült, beteg ember benyomását keltette; sokkal több ősz hajszála volt, mint mikor Harry utoljára látta, s talárja is foltosabb volt, mint régen. Viszont széles mosollyal nézett Harryre, aki zavarodottsága ellenére igyekezett viszonozni a mosolyt.

– Ó, pontosan olyan, amilyennek képzeltem – mondta az égő pálcát tartó boszorkány. Ő tűnt a legfiatalabbnak a csoportban; sápadt, szív alakú arca volt, csillogó fekete szeme és harsánylila tüskehaja. – Szervusz, Harry!

– Igazad volt, Remus – szólalt meg a lépcsőtől legtávolabb álló, arany fülkarikás, kopasz, fekete bőrű varázsló. Mély hangon, komótos lassúsággal beszélt. – Tényleg James szakasztott mása.

– De a szeme Lilyé – tette hozzá egy sípoló hangú, ősz varázsló, szintén a hátsó sorból.

Rémszem Mordon, akinek hosszú, csimbókos haja volt és egy nagy darab hiányzott az orrából, gyanakodva méregette Harryt felemás szemével. Egyik szeme gombszerű és fekete volt, a másik nagy, kerek és acélkék – ez utóbbi volt az a mágikus érzékszerv, amivel Mordon átlátott falakon, ajtókon, sőt a saját fején is.

– Biztos vagy benne, hogy ő az, Lupin? – dörmögte Rémszem. – Jól kinézünk, ha ott derül ki, hogy ez valami halálfaló, aki a gyerek bőrébe bújt. Kérdeznünk kéne tőle valamit, amit csak az igazi Potter tudhat. Vagy van valakinél Veritaserum?

– Milyen alakban jelenik meg a patrónusod, Harry? – kérdezte Lupin.

– Szarvas alakjában – felelte szorongva Harry.

– Ő az, Rémszem – bólintott Lupin.

Harrynek szinte bizsergett a bőre a rá szegeződő tekintetektől. Lassan lesétált a lépcsőn, s menet közben farmerja farzsebébe dugta a pálcáját.

– Soha ne tedd oda a pálcát, fiam! – reccsent rá Mordon. – Mi lesz, ha meggyullad? Náladnál jobb varázslók is elvesztették már a feneküket!

– Kit ismersz, aki elvesztette a fenekét? – érdeklődött a lila hajú boszorkány.

– Nem az a fontos, hanem az, hogy a pálca nem a farzsebbe való! – felelte ingerült legyintéssel Rémszem. – Ez a biztonságos pálcakezelés egyik alapszabálya, csak ma már senki se veszi komolyan. – Bicegve elindult a konyha felé. – Ne hidd, hogy nem láttam! – tette hozzá, mikor a boszorkány vigyorogva megcsóválta a fejét.

Lupin kezet rázott Harryvel.

– Hogy vagy? – kérdezte, a fiú arcát fürkészve.

– Hát... jól.

Harry el se merte hinni, ami történt. Négy hétig semmi, egy szó se arról, hogy bárki ki akarná szabadítani őt a Privet Drive-ról, aztán egyszerre egy egész varázslócsapat toppan be a házba, mégpedig olyan természetességgel, mintha egy vacsorameghívásnak tennének eleget. Harry a Lupin mögött álló emberekre pillantott; azok még mindig meredten nézték őt. Hirtelen zavarni kezdte, hogy négy napja nem fésülködött.

– Még jó... még szerencse, hogy Dursleyék nincsenek itthon – motyogta.

– Szerencse? Kacagnom kell! – nevetett a lila hajú boszorkány.

– Én csaltam el őket, hogy ne legyenek útban. A mugliposta hozott nekik egy levelet, amiből értesültek róla, hogy bekerültek az Országos Kiskertigyep Szépségverseny döntősei közé. Most épp úton vannak a díjkiosztásra... legalábbis ők azt hiszik.

Harry elképzelte, milyen képet vág majd Vernon bácsi, mikor rádöbben, hogy az Országos Kiskertigyep Szépségverseny csak mese.

– Akkor hát elmegyünk? – kérdezte. – Mikor?

– Hamarosan – bólintott Lupin. – Csak megvárjuk a jelet.

– És hova megyünk? Az Odúba? – érdeklődött reménykedve Harry.

– Nem, nem az Odúba megyünk.

Lupin intett Harrynek, hogy menjenek be a konyhába. A varázslók kis csapata követte őket, továbbra is nagy szemeket meresztve Harryre.

– Az Odú nem biztonságos. Egy felderíthetetlen helyen rendeztünk be főhadiszállást. Eltartott egy darabig...

Rémszem Mordon a konyhaasztalánál ült, és időről időre meghúzott egy laposüveget. Közben varázsszeme szüntelenül pörgött-forgott, letapogatva Dursleyék számos modern konyhai készülékét.

– Ő Alastor Mordon, Harry – folytatta Lupin, és Mordonra mutatott.

– Igen, tudom – bólintott zavartan Harry. Furcsa érzés volt, hogy bemutatnak neki valakit, akit elvileg már egy éve ismer.

– Ő Nymphadora...

– Semmi Nymphadora, Remus! – tiltakozott a fiatal boszorkány.

– Tonks a nevem.

– Nymphadora Tonks, aki titkolni óhajtja a keresztnevét – fejezte be Lupin.

– Te is titkolnád, ha anyád Nymphadorának keresztelt volna – dörmögte Tonks.

– Ő ott Kingsley Shacklebolt. – Lupin most a magas, fekete bőrű varázslóra mutatott, aki udvariasan meghajolt. – Elphias Doge. – A sípoló hangú varázsló biccentett. – Dedalus Diggle...

– Mi már találkoztunk – cincogta Diggle, és izgalmában elejtette lila cilinderét.

– Emmeline Vance. – Egy smaragdzöld sálas, méltóságteljes tartású boszorkány felszegte a fejét. – Sturgis Podmore. – Egy szalmaszín hajú, szögletes állú varázsló rákacsintott Harryre. – És Hestia Jones. – A kenyérpirító mellől egy pirospozsgás, fekete hajú boszorkány integetett Harrynek.

Harry zavartan biccentett minden egyes név gazdája felé. Azt kívánta, bár valami mást néznének végre, nem őt; úgy érezte, mintha váratlanul belökték volna egy fényárban úszó színpadra. Azon is csodálkozott, hogy ilyen népes csapat jelent meg a Privet Drive-on.

Lupin mintha kitalálta volna a gondolatát.

– Meglepően sokan jelentkeztek a feladatra, hogy eljönnek érted – szólt, s kissé megrándult a szája sarka.

– Minél többen vagyunk, annál jobb – dörmögte Mordon. – Mi vagyunk a testőrgárdád, Potter.

– Ha biztonságos lesz elindulnunk, jelet kapunk – magyarázta Lupin, és kinézett a konyhaablakon. – Körülbelül tizenöt percünk lehet.

– Milyen tiszta népek ezek a muglik – jegyezte meg a Tonks nevű boszorkány, aki már egy ideje nagy érdeklődéssel szemlélte a konyha berendezését. – Az apám mugli születésű, mégis egy rendetlen disznó. Gondolom, ahány ház, annyi szokás, ahogy a varázslóknál is.

– Hát igen... – motyogta Harry, majd ismét Lupinhoz fordult. – Senki nem mondott nekem semmit. Mi történt időközben? Mit csinál Vol...

A varázslók és boszorkányok közül többen sziszegni kezdtek. Dedalus Diggle megint elejtette a kalapját, Mordon pedig ráreccsent Harryre:

– Hallgass!

– Mi a baj? – értetlenkedett Harry.

– Itt nem beszélünk semmiről. Túl kockázatos – felelte Mordon, Harryre irányítva kisebbik szemét. A másik továbbra is a mennyezetet nézte. – A ménkűbe! – tette hozzá bosszúsan, és megfogta a varázsszemet. – Folyton beragad, mióta az a kurafi viselte.

Azzal húzni kezdte a szemet, ami végül undok, cuppanó hang kíséretében kiugrott üregéből.

– Nem gondolod, hogy undorító, amit csinálsz, Rémszem? – kérdezte csevegő hangon Tonks.

– Légy szíves, hozz egy pohár vizet, Harry! – szólt Mordon.

Harry a mosogatógéphez lépett. Elővett belőle egy tiszta poharat, és a csapnál megtöltötte vízzel. A varázslócsapat tagjai minden mozdulatát figyelemmel kísérték, s ez most már kezdte komolyan bosszantani Harryt.

– Kösz – biccentett Mordon, mikor Harry átadta neki a poharat.

Beledobta a varázsszemet a vízbe, és néhányszor megbökdöste ujja hegyével. A szem forogni kezdett, és sorban mindenkit megnézett magának. – Háromszázhatvan fokos látómezőt akarok a visszaúton.

– Hogy megyünk oda, ahova megyünk? – érdeklődött Harry.

– Seprűn – felelte Lupin. – Nincs más megoldás. A hoppanáláshoz túl fiatal vagy, a Hop Hálózatot bizonyára figyelik, regisztrálatlan zsupszkulcsot használni pedig egyenesen életveszélyes lenne.

– Remus azt állítja, jól repülsz – zengett fel Kingsley Shacklebolt basszusa.

– Kiválóan repül – bólintott Lupin, és az órájára nézett. – Ideje összecsomagolnod, Harry. Indulásra készen kell várnunk a jelet.

– Veled megyek segíteni – ajánlkozott vidáman Tonks.

A boszorkány követte Harryt az előszobába, majd fel a lépcsőn, és közben kíváncsian nézelődött.

– Fura hely ez – jegyezte meg. – Mintha egy kicsit túl tiszta lenne. Természetellenesen tiszta. Ó, ez mindjárt más! – tette hozzá felderülve, mikor beléptek Harry szobájába, és a fiú felkapcsolta a villanyt.

Tény, hogy a szoba nagyságrendekkel rendetlenebb és piszkosabb volt, mint a ház összes többi része. Négynapos, igen rossz hangulatban eltöltött szobafogsága idején Harry nemigen ügyelt a rendre; a könyvek, amelyeket egyenként fellapozott majd rögtön félredobott, szanaszét hevertek a szobában; Hedvig ketrece már erősen tisztításra szorult, amint arról a szobában terjengő szag is árulkodott. Az iskolai láda kitárva állt, s alig több mugliruha és varázslótalár volt beledobálva, mint amennyi a földön feküdt körülötte.

Harry hozzálátott, hogy összeszedje és a ládába hajigálja a könyveket. Tonks megállt a nyitott szekrény előtt, és az ajtó belsejére szerelt tükörben kritikus szemmel vizsgálgatni kezdte saját külsejét.

– Mégse hiszem, hogy a lila jól áll nekem – szólt tűnődve, és meghúzogatta tüskehaját. – Mit gondolsz? Nem soványít nagyon?

Harry rápislogott a boszorkányra a Nagy-Britannia és Írország kviddicscsapatai fölött.

– Hát...

– De bizony, girnyónak tűnök tőle – válaszolta meg saját kérdését Tonks. Azzal összeráncolta a szemöldökét, és behunyta szemét, mintha fel akarna idézni valamit. Egy szempillantás múlva haja már bugyirózsaszín volt.

– Ezt meg hogy csinálta? – kérdezte szájtátva Harry.

– Metamorfmágus vagyok – felelte Tonks, miközben a fejét forgatta, hogy minden irányból megvizsgálja új haját. – Ez azt jelenti, hogy tetszőlegesen tudom változtatni a külsőmet – tette hozzá, miután meglátta a tükörben Harry értetlen arcát. – Ilyennek születtem. Nagyon jó volt, az aurorkiképzésen tanulás nélkül is mindig jelest kaptam rejtőzés és álcázásból.

– Maga auror? – kérdezte ámulva Harry. A sötétvarázsló-vadászás volt ugyanis az egyetlen munka, amit el tudott képzelni magának a Roxfort utáni időkre.

– Igen – felelte büszkén Tonks. – Kingsley is az, de ő kicsit magasabb rangú. Én még csak egy éve tettem le a vizsgát. Majdnem megbuktam lopakodás és nyomkövetésből. Nagyon ügyetlen vagyok. Biztos hallottad, hogy eltörtem egy tányért, mikor megérkeztünk.

Harry felegyenesedett, és egyszerre teljesen megfeledkezett a csomagolásról.

– Meg lehet tanulni a metamorf mágiát? – kérdezte kíváncsian.

Tonks felnevetett, majd tekintetével megkereste a villám alakú heget Harry homlokán.

– Néha örülnél, ha el tudnád rejteni a sebhelyedet, mi?

– Hát igen... – motyogta Harry, és elfordult. Nem szerette, ha a sebhelyét bámulják.

– Attól tartok, te csak a körülményes módszert tanulhatod meg folytatta Tonks. – A metamorfmágus ritka madár. Erre születni kell. A legtöbb varázslónak pálcát vagy bájitalt kell használnia, ha meg akarja változtatni a külsejét. No, de ne tétlenkedjünk, Harry, elvégre csomagolni jöttünk – tette hozzá fejcsóválva, és körülnézett a rendetlen szobában.

– Persze... persze – bólogatott Harry, és gyorsan felkapott néhány könyvet.

– Ne butáskodj, van ennek egyszerűbb módja is. – Pakolás! – rikkantotta Tonks, és széles mozdulatot tett maga körül pálcájával.

A könyvek, a ruhák, a teleszkóp és a mérleg mind felemelkedtek a levegőbe, majd összevissza a ládába potyogtak.

– Nem éppen tökéletes... – jegyezte meg Tonks, miután a ládához lépett és megszemlélte a tárgyak kaotikus halmazát. – Anyám tudja, hogyan kell szép rendben bevarázsolni a dolgokat – neki még a zoknik is összepárosodnak – de képtelen vagyok megtanulni, hogyan csinálja. Valami pöccintés a titka...

Reménykedve megpöccintette pálcáját. Harry egyik zoknija erőtlenül felemelkedett, aztán visszahanyatlott a kupac tetejére.

– Annyi baj legyen – legyintett Tonks, és bezárta a ládát. – Az a lényeg, hogy minden benne van. Azt se ártana kitakarítani egy kicsit – bökött rá Hedvig ketrecére. – Suvickus!

A ketrecről eltűnt néhány toll és egy-két bagolypotyadék.

– Már így is jobb egy kicsit. Ezekkel a háztartási bűbájokkal mindig is bajban voltam. Na jó... Minden megvan? Üst? Seprű? Ejha! Egy Tűzvillám?

Tonksnak elkerekedett a szeme, mikor megpillantotta a seprűt.

Sirius ajándékozta Harrynek ezt a nemzetközi csúcsmodell sporteszközt, s ő úgy vigyázott rá, mint a szeme fényére.

– Én meg még mindig egy kettő-hatvanas Kométával járok – irigykedett Tonks. – Hát, ez van... Pálca a farzsebben? Fenék megvan még? Oké, akkor indulás. Locomotor láda.

Harry ládája kissé felemelkedett a földről. Tonks egyik kezében Hedvig kalitkáját fogta, a másikban pálcáját, amivel a lebegő ládát terelgette maga előtt. Ilyen módon kiment a szobából, és lesétált a lépcsőn. Harry seprűjével a kezében követte.

Odalent időközben Mordon visszatette mágikus szemét, ami most, megtisztított állapotában szédült iramban pörgött. Kingsley Shacklebolt és Sturgis Podmore a mikrohullámú sütőt tanulmányozták, Hestia Jones pedig könnyesre nevette magát egy krumplipucolón, amit az egyik fiókban talált. Lupin épp lepecsételt egy Dursleyéknak címzett levelet. Mikor Tonks és Harry beléptek a konyhába, felpillantott rájuk.

– Remek! – bólintott. – Ha jól sejtem, még körülbelül egy percünk van. Ki kellene mennünk a kertbe, hogy annyival is előrébb legyünk. Harry, írtam egy levelet a nagynénédéknek, hogy ne aggódjanak...

– Nem fognak... – dörmögte Harry.

– ...hogy nincs semmi bajod...

– Szomorúak lesznek.

– ...és hogy jövő nyáron viszontlátnak.

– Ahhoz nem ragaszkodom.

Lupin elmosolyodott a megjegyzésen.

– Gyere ide, fiam! – recsegte Mordon, és magához intette Harryt. – Kiábrándítalak téged.

– Hogyan? – kérdezte nyugtalanul Harry.

– Kiábrándító bűbájjal – felelte Mordon, és felemelte pálcáját. – Lupin mondta, hogy van láthatatlanná tévő köpenyed, de azt repülés közben nem tudod tökéletesen használni. Ez jobban elrejt. Lássuk csak...

Mordon pálcájával nagyot koppintott Harry feje búbjára. Harrynek az az érzése támadt, mintha tojást törtek volna szét a fején: hűvös patakokban csordogált valami a homlokán, a tarkóján, a nyakán, majd az egész testén.

– Szép volt, Rémszem – szólt elismerően Tonks, és Harry mellkasára meredt.

Harry is lenézett saját testére, de egészen mást látott, mint amihez hozzászokott. Teste nem vált láthatatlanná, csupán felvette a mögötte lévő konyhabútor színét és mintáját. Harry kaméleonemberré változott.

– Gyerünk! – szólt Mordon, és pálcájával kinyitotta a hátsó ajtó zárját.

A csapat kivonult Vernon bácsi ápolt gyepére.

– Tiszta az idő – szólt Mordon, miután varázsszeme felmérte a csillagos eget. – Pedig jól jönne néhány felhő. Jól van, figyelj! – reccsent rá Harryre. – Zárt alakzatban fogunk haladni. Tonks repül előtted, maradj szorosan a nyomában. Lupin alulról fedez, én mögötted leszek. A többiek köröznek körülöttünk. Az alakzatot megbontani vészhelyzetben is tilos. Ha valamelyikünk meghal...

– Ez előfordulhat? – kérdezte aggódva Harry, de Mordon nem méltatta válaszra.

– ...a többiek továbbrepülnek, nem állnak meg, nem bontják fel az alakzatot. Ha mindnyájunkat kilőnek, és egyedül maradsz, Harry, a második gárda veszi át a helyünket. Repülj tovább keletnek, és fogadnak majd.

– Fékezd az optimizmusodat, Rémszem! – szólt Tonks, miközben beszíjazta Harry ládáját és Hedvig kalitkáját a seprűjén lógó hámba. – A végén még elhiteted Harryvel, hogy vicc ez az egész.

– Csak elmondtam a gyereknek a tervet – recsegte Mordon. – Az a dolgunk, hogy sértetlenül eljuttassuk őt a főhadiszállásra. Ha közben fűbe harapunk...

– Senki nem fog fűbe harapni! – zendült Kingsley Shacklebolt megnyugtató basszusa.

– Seprűre mindenki, ott az első jelzés! – szólt szigorúan Lupin, és az égre mutatott.

Messze a magasban piros pontok gyulladtak a csillagok között.

Harry nyomban felismerte őket: varázspálcából származó szikrák voltak. Átvetette jobb lábát a Tűzvillám fölött, és erősen megmarkolta a nyelet. A seprű finoman remegni kezdett – bizonyára izgatottan várta, hogy hosszú idő után ismét a levegőbe emelkedhessen.

– Második jelzés! Indulunk! – harsogta Lupin, mikor újabb szikrák – ezúttal zöldek – tűntek fel a magasban.

Harry teljes erőből elrugaszkodott a földtől. Élvezte, hogy az arcába csap a hűvös éjszakai levegő. A Privet Drive és környéke másodpercek alatt sötétzöld-fekete foltmintás szőnyeggé zsugorodott, s a szél minden aggodalmat és kínzó gondolatot kifújt Harry fejéből. Úgy érezte, menten felrobban a szíve az örömtől; újra repülhet, valóra vált, amiről egész nyáron álmodozott: maga mögött hagyja a Privet Drive-ot, hazatér... Néhány gyönyörű pillanat erejéig minden gondja jelentéktelen semmiséggé törpült a végtelen, csillagos ég ölelésében.

– Élesen balra, élesen balra, egy mugli nézi az eget! – kiabálta hátulról Mordon. Tonks bekanyarodott, s Harry árnyékként követte; közben a ládáját nézte, ami veszélyesen kilengett a boszorkány seprűjén. – Magasabbra kell emelkednünk... mehet még negyed mérföld!

Harrynek elkezdett könnyezni a szeme a hideg menetszéltől.

A seprűs csapat meredeken emelkedett, s a lenti világból hamarosan nem látszott más, csak sok-sok, gombostűfejnyi fénypont: az autók fényszórói és az utcalámpák. Dursleyék mostanában igyekezhetnek haza üres házukba... Biztosan dúlnak-fúlnak a nem létező gyepszépségverseny miatt... Harry harsányan felnevetett a gondolatra, de hangját elnyelte a zúgó szél, a talárok csattogása és a ládát tartó hám szíjainak nyekergése. Harry egy álló hónapja nem érzett ennyi életörömöt magában.

– Kitérés dél felé! – kiáltotta Rémszem. – Városhoz közeledünk!

A csapat elkanyarodott jobbra, hogy ne repüljenek át egy nagy, csillogó fénypókháló fölött.

– Irány délkelet, emelkedés! – hangzott Mordon következő utasítása. – Alacsony felhőt látok, abban elrejtőzhetünk!

– Nem repülünk át felhőkön! – fakadt ki dühösen Tonks. – Nem akarunk csuromvizesek lenni, Rémszem!

Harry mélyen egyetértett a boszorkánnyal. Teljesen átfagyott mindkét keze, és egész testében reszketett a hidegtől – már bánta, hogy indulás előtt nem húzott kabátot.

A továbbiakban is időnként irányt változtattak Rémszem utasításai szerint. Harry résnyire szűkítette a szemét a jéghideg szél miatt, ami már a fülét is kikezdte. Életében csak egyszer fázott ennyire repülés közben: a Hugrabug elleni kviddicsmeccsen, harmadéves korában, amikor viharban kellett játszaniuk. A testőrgárda tagjai folyamatosan köröztek körülötte, akár egy csapat óriási ragadozó madár. Már elvesztette az időérzékét; fogalma sem volt, mióta vannak úton, de úgy érezte, legalább egy órája.

– Irány délnyugat! – recsegte Mordon. – Kikerüljük az autópályát!

Harry annyira átfázott, hogy vágyakozva gondolt a mélyben araszoló autók kényelmes, meleg utasterére. De mégjobb lenne, gondolta, hop-porral utazni... Bár a pörgés a kandallókban nem túl kellemes, viszont a lángok legalább melegítenék...

Kingsley Shacklebolt emelkedett be Harry mellé; tar feje és fülkarikája megcsillant a holdfényben... Aztán Emmeline Vance jelent meg; ő a kezében tartotta pálcáját, és szüntelenül a láthatárt kémlelte... Majd tovább emelkedett, és Sturgis Podmore vette át a helyét...

– Visszafelé is kellene repülnünk egy kicsit, hogy lássuk, követ-e valaki! – kiabálta Mordon.

– Teljesen elment az eszed, Rémszem!? – ordított hátra Tonks. – Egytől egyig hozzáfagytunk a seprűhöz! Ha állandóan vargabetűket teszünk, a jövő héten se érünk oda!

– Kezdjük meg az ereszkedést! – harsant Lupin hangja. – Harry, kövesd Tonksot!

Harry így is tett, kissé mélyebbre fordította seprűje nyelét. Az eddigi legnagyobb lámpaerdő felé közeledtek. Odalent végeláthatatlan területen csomókba, vonalakba és hálókba rendeződött fények váltakoztak kivilágítatlan, éjsötét foltokkal. Ahogy csökkent a magasság, Harry szeme előtt lassan kibontakoztak a részletek is: a fényszórók, az utcai lámpák, aztán a kémények és a tetőantennák. Már nagyon vágyott rá, hogy végre szilárd talajt érezzen a talpa alatt, bár úgy érezte, hogy valakinek le kell majd olvasztania őt a seprűjéről.

– Megérkeztünk! – rikkantotta Tonks, és néhány másodperc múlva valóban talajt fogott.

Harry a boszorkány háta mögött ért földet. Gondozatlan fűvel benőtt kis tér közepén álltak. Mire Harry lekászálódott a seprűjéről, Tonks már a ládát rögzítő szíjakat oldozta. Harry dideregve körülnézett. A környező házak sötét homlokzataikkal cseppet sem voltak bizalomgerjesztők. Az utcalámpák fényében törött ablakok sejlettek fel, sok ajtóról hámlott a festék, és nem egy bejárati lépcső előtt halmokban állt a szemét.

– Hol vagyunk? – kérdezte Harry, de Lupin leintette.

– Türelem.

Mordon ügyetlenül kotorászott a köpönyegében átfagyott kezével.

– Megvan – dörmögte végül. A magasba emelt egy ezüst öngyújtónak tűnő tárgyat, és kattintott vele.

A legközelebbi utcalámpa halk pukkanással kialudt. Egy újabb kattintásra a következő lámpa is elsötétedett. Mordon addig ismételte a műveletet, amíg nem maradt körülöttük más fényforrás, csak a lefüggönyözött ablakok és a holdsarló az égen.

– Dumbledore-tól kértem kölcsön – recsegte Mordon, és zsebre dugta az önoltót. – Most már hiába leskelődnek a muglik. No gyerünk, egykettő!

Karon fogta Harryt, és átkísérte őt az úttest túloldalára. Lupin és Tonks haladtak mögöttük – ketten cipelték Harry ládáját. A gárda többi tagja felemelt pálcával fedezte a menetet.

A legközelebbi ház felső ablakán egy zeneszám tompa basszusa dübörgött ki. A lógó kapu mögött álló kiszakadt zsákok rothadó szemét szúrós bűzét árasztották.

– Tessék – morogta Rémszem. Egy darab pergament nyújtott Harry kiábrándított keze felé, és odatartotta égő hegyű pálcáját is, hogy megvilágítsa az írást. – Gyorsan olvasd el, és jegyezd meg!

Harry a pergamenre nézett. A szálkás betűk ismerősnek tűntek.

A lapon ennyi állt:

A Főnix Rendjének főhadiszállása a londoni Grimmauld tér 12. szám alatt található.

Negyedik fejezet

Grimmauld tér 12.

– Mi az a Főnix... – kezdte Harry.

– Ne itt, fiam! – vágott a szavába Mordon. – Majd a házban!

A varázsló kivette a pergamenlapot Harry kezéből, pálcája lángjával meggyújtotta, és eldobta.

Harry újra szemügyre vette a közeli házakat. A tizenegyes szám előtt álltak; balra a tízes számú ház emelkedett, jobbra viszont rögtön a tizenhármas.

– De hát hol van a...

– Idézd fel magadban, amit az imént olvastál! – szólt halkan Lupin.

Harry engedelmesen felmondta magában a szöveget, s mire a címhez ért, a tizenegyes és a tizenhármas ház között már fel is bukkant a semmiből egy viharvert kapu, egy piszkos homlokzat és néhány sötét ablak alatt. Olyan volt, mintha két ház között sebtében felfújtak volna ott egy gumiépületet, s az félretolta volna szomszédait, hogy helyet szorítson magának. Harry tátott szájjal bámulta a csodát. A hangfalak a tizenegyes számú házban zavartalanul tovább dübörögtek. A jelek szerint az ott lakó muglik semmit nem érzékeltek a történtekből.

– Gyorsan, befelé! – recsegte Mordon, és hátba bökte Harryt.

Harry felkapaszkodott az ódon kőlépcsőn, és rámeredt a kopott, fekete bejárati ajtóra. Azon kulcslyuknak, levélrésnek nyoma sem volt; csak egy tekergő kígyót mintázó, ezüstkopogtató díszelgett rajta.

Lupin előhúzta pálcáját, és rákoppintott vele az ajtóra. Harry fémes kattanások egész sorát hallotta, majd mintha lánc csördült volna. Végül az ajtó nyikorogva kitárult.

– Befelé, Harry, gyorsan – suttogta Lupin – de csak néhány lépést menj, és ne nyúlj semmihez!

Harry átlépte a küszöböt, és megállt a sötét előszobában. Doh, por és rothadás – ezek a szagok fogadták. A ház lakatlannak tűnt.

Harry hátranézett a többiekre, akik sorban követték. Lupin és Tonks hozták a ládát meg Hedvig kalickáját. Mordon megállt a küszöbön, és kieresztette az önoltóból az utcai lámpák fénygömbjeit.

Azok visszaröppentek eredeti helyükre, s a téren ismét narancssárga fény áradt szét. Mikor aztán Rémszem belépett a házba és becsukta maga mögött az ajtót, az előszobában vaksötét lett.

– Így ni.

Mordon nagyot koppintott pálcájával Harry fejére, aki ezúttal úgy érezte, mintha forró folyadék csordogálna a testén. Gyanította, hogy most szűnik meg a kiábrándító bűbáj hatása.

– Mindenki maradjon nyugton, amíg lámpát nem gyújtok – suttogta Mordon.

A többiek fojtott hangú beszéde nyugtalansággal töltötte el Harryt: olyan érzése támadt, mintha egy haldokló házában lenne.

Halk, sziszegő neszt hallott, és a következő pillanatban ósdi gázlámpák sora gyulladt ki az előszobában. Pislákoló fényük folyosószerűen hosszú, nyomasztó hangulatú helyiséget világított meg: a falakat hámló tapéta borította, a padlón foszlóssá kopott futószőnyeg nyúlt el, a mennyezetről pókhálós, fényevesztett csillár lógott alá, kétoldalt pedig megszürkült, ferdén lógó festmények sorakoztak. Harry apró lábak kaparászását hallotta a padlószegély mögül.

Csakúgy, mint a kopogtató, a csillár és a rozoga előszobai asztalkán álló kandeláberek is kígyóalakot mintáztak.

Egyszer csak sietős lépteket hallottak, majd az előszoba végén nyíló ajtóban megjelent Mrs. Weasley. Örömtől sugárzó arccal sietett az érkezők felé, de Harry nyomban észrevette, hogy soványabb és sápadtabb, mint legutóbbi találkozásukkor volt.

– Jaj, Harry drágám, de örülök, hogy itt vagy! – suttogta Mrs. Weasley. Előbb bordaropogtató ölelésben részesítette Harryt, azután eltartotta őt magától, hogy jobban szemügyre vegye. – Milyen sovány vagy! Na, várj csak, majd én felhizlallak... De a mai vacsorára sajnos még egy kicsit várnod kell.

Azzal a népes kíséret tagjaihoz fordult, és sürgetően odasúgta nekik:

– Nemrég érkezett meg. A tanácskozás már elkezdődött.

A Harry mögött álló varázslók érdeklődő és izgatott sustorgással fogadták a hírt. Egyenként elindultak az ajtó felé, amin Mrs. Weasley az imént kijött. Harry követni akarta Lupint, de Mrs. Weasley visszatartotta.

– Nem, Harry, a tanácskozáson csak a rend tagjai vehetnek részt. Ron és Hermione fent vannak az emeleten. Menj fel hozzájuk, beszélgessetek, és ha vége a tanácskozásnak, majd vacsorázunk. Az előszobában pedig csak halkan beszélj – tette hozzá suttogva.

– Miért?

– Addig jó, amíg minden alszik.

– Hogyhogy...?

– Majd később megmagyarázom, most mennem kell a tanácskozásra... De azért még megmutatom a szobádat.

Mrs. Weasley ajkára szorította mutatóujját, és lábujjhegyen elindult az előszobában. Harry követte. Elhaladtak egy hosszú, molyrágta függöny előtt – Harry gyanította, hogy egy ajtót takarhat majd miután kikerültek egy jókora esernyőtartót, ami vélhetően egy troll levágott lábából készült, elindultak felfelé a sötét lépcsőn, amelynek aljában fatáblákra szögezett, zsugorított fejek sorakoztak a falon. Harry szemügyre vette a trófeákat, és házimanófejekre ismert bennük. Furcsamód mindegyiknek olyan turcsi orra volt, mintha malacok lennének.

Harry döbbenete lépésről lépésre nőtt. Mi a ménkűt keresnek ebben a házban, ami olyan, mintha a legsötétebb sötét varázslóé lenne?

– Mrs. Weasley, miért épp...

– Ron és Hermione majd elmondja, drágám – suttogta az asszony. – Nekem most tényleg vissza kell mennem. – Közben felértek a második emeletre. – A jobb oldali szoba a tiétek, Ronnal. Majd felszólok, ha végeztünk.

Azzal sarkon fordult, és lesietett a lépcsőn.

Harry elfordította a kígyófejet mintázó ajtógombot, és benyitott a szobába.

Magas mennyezetű, nyomasztóan sötét, két ággyal felszerelt helyiség tárult fel előtte. Több részletet nem volt ideje megfigyelni: egyszerre hangos csiripelést hallott, amit még hangosabb sikítás követett, s a következő pillanatban mindent eltakart előle egy bozótszerű hajzuhatag. Hermione úgy vetette a nyakába magát, hogy kis híján ledöntötte a lábáról, Ron aprócska baglya, Pulipinty pedig szédítő röpködésbe kezdett kettejük feje körül.

– Harry! Itt van, Ron! Megjött Harry! Nem is hallottuk, mikor megérkeztél! Hogy vagy? Ugye, jól? Ugye, nincs semmi baj? Nagyon dühös vagy ránk? Biztos... Tudom, hogy idegesítők voltak a leveleink, de nem írhattunk meg semmit. Meg kellett ígérnünk Dumbledore-nak, hogy hallgatunk. Jaj, annyi mindent el kell mondanunk, és neked is mesélned kell... A dementorok! Mikor hallottuk, te jó ég... Na és az a fegyelmi tárgyalás! Egyszerűen nevetséges. Utánanéztem, nem csaphatnak ki, képtelenség, van egy olyan kitétel a kiskorúak bűbájgyakorlását korlátozó rendeletben, ami életveszély esetén megengedi a varázslást...

– Hagyd levegőt venni, Hermione! – szólt vigyorogva Ron, és becsukta az ajtót Harry mögött. Úgy tűnt, mintha egyetlen hónap alatt több centimétert nőtt volna a fiú; soványabb is volt, mint annak előtte, de nagy orra, tűzvörös haja és szeplős képe szemernyit se változott.

Hermione kiengedte öleléséből Harryt. Folytatta volna monológját, de ekkor valami nagy, fehér dolog halk suhogással elindult a sötét ruhásszekrény teteje felől, és rárepült Harry vállára.

– Hedvig!

A hóbagoly összecsattintotta csőrét, majd kedveskedve megcsipkedte Harry fülét. Cserébe egy hátsimogatást kapott.

– Teljesen meg volt kergülve – mesélte fejcsóválva Ron. – Miután meghozta az utolsó leveledet, sebesre csipkedett minket... Nézd meg!

Megmutatta Harrynek jobb keze mutatóujját, amin félig begyógyult, de jól láthatóan mély seb éktelenkedett.

– Ja persze... – dörmögte Harry. – Ne haragudj, de tudod, nagyon számítottam a válaszotokra...

– Hidd el, hogy szívesen megírtunk volna mindent – csóválta a fejét Ron. – Hermione tiszta ideg volt, folyton azt hajtogatta, hogy ki fogsz borulni, ha nem hallasz senkitől semmit, de Dumbledore...

– Megígértette veletek, hogy hallgattok – bólintott Harry. – Tudom, Hermione már mondta.

A melegség, ami barátai láttán elöntötte a lelkét, most elapadt, és jeges, gyomorszorító érzésnek adta át a helyét. Egy álló hónapig sóvárgott Ron és Hermione után, s most hirtelen mégis azt kívánta, bár ne is szólnának hozzá. A kínos csöndben gépiesen simogatta Hedviget, és elfordította fejét, hogy ne kelljen barátaira néznie.

– Ezt tartotta a legjobb megoldásnak – motyogta Hermione. – Mármint Dumbledore.

– Aha...

Harry észrevette, hogy Hermione ujján is ott van Hedvig csőrének nyoma – és a legkevésbé se sajnálta érte a lányt.

– Szerintem úgy gondolta, hogy a muglik között vagy a legnagyobb biztonságban – jegyezte meg Ron.

Harry felvonta a szemöldökét.

– Ez érdekes. Titeket is támadtak meg dementorok a nyáron?

– Nem, de... De hát épp ezért állította rád a Főnix Rendjének a tagjait... hogy vigyázzanak rád...

Harrynek olyan érzés támadt a hasában, mint mikor az ember ledöccen egy lépcsőn, amire nem számított. Szóval rajta kívül mindenki tudta, hogy kémkednek utána!

– Úgy tűnik, nem nagyon vált be a módszer – jegyezte meg, a tőle telhető legnyugodtabb hangon. – Végül is kénytelen voltam egyedül megvédeni magam.

– Dumbledore nagyon dühös volt – suttogta borzongva Hermione. – Ott voltunk, amikor megtudta, hogy Mundungus magadra hagyott téged. Félelmetes volt.

– Én örülök neki, hogy aznap lelépett – mondta hűvösen Harry.

– Különben nem varázsoltam volna, és akkor Dumbledore biztos őszig ott hagyott volna a Privet Drive-on.

– Nem félsz... nem félsz a fegyelmi tárgyalástól? – kérdezte csendesen Hermione.

– Nem – hazudta mogorván Harry, és Hedviggel a vállán elindult, hogy körülnézzen a szobában.

A dohos, sötét helyiség nem sokat javított a hangulatán. A hámló tapétás falak egyhangúságát csupán egy cikornyás keretbe feszített, üres vászon törte meg. Harry fojtott kuncogást vélt hallani, mikor elhaladt előtte.

– Miért volt olyan fontos Dumbledore-nak, hogy ne tudjak semmit? – kérdezte megjátszott közönnyel. – Vagy ezt talán... nem is kérdeztétek tőle?

Felpillantott, és látta, hogy barátai lopva egymásra néznek. „Sejtettük, hogy így fog viselkedni”- ez volt a tekintetükben, s ez a reakció cseppet sem derítette fel Harryt.

– Mondtuk Dumbledore-nak, hogy szeretnénk megírni neked, mi a helyzet – bizonygatta Ron. – Tényleg mondtuk neki. De mostanában nagyon elfoglalt. Összesen kétszer találkoztunk vele, mióta itt vagyunk, és akkor is épp csak egy perce volt számunkra. Meg kellett ígérnünk, hogy nem írunk neked fontos dolgokról, mert a baglyokat eltéríthetik.

– Ha akarja, megtalálta volna a módját, hogy értesítsen – morogta ingerülten Harry. – Gondoljátok, hogy Dumbledore csak bagollyal tud üzenetet küldeni?

Hermione Ronra pillantott, majd így szólt:

– Erre én is gondoltam. Dumbledore nem akarta, hogy bármit is tudj.

– Lehet, hogy nem bízik bennem – mondta Harry, barátai arcát fürkészve.

– Ne beszélj butaságokat... ! – dörmögte feszengve Ron.

– Vagy úgy gondolja, hogy nem tudok vigyázni magamra.

– Dehogy gondolja úgy! – tiltakozott Hermione.

– Akkor miért kellett nekem Dursleyék házában ülnöm, miközben titeket itt mindenbe beavattak? – hadarta egyre növekvő indulattal Harry. – Ti miért tudhattok mindenről? Miért?!

– Nem tudunk mindenről! – vágott vissza Ron. – Anya nem enged be minket a tanácskozásokra, azt mondja, gyerekek vagyunk még...

Harryt azonban már nem érdekelte semmilyen magyarázat. Azon kapta magát, hogy fékezhetetlen dühvel ordít:

– Ó jaj! Nem mehettek be a tanácskozásokra! Szeegénykék... – gúnyolódott. – De itt voltatok a házban! Együtt lehettetek! Én meg egy hónapon át össze voltam zárva Dursleyékkel! Pedig sokkal több dolgot végigcsináltam, mint ti! Ezt Dumbledore is nagyon jól tudja! Ki őrizte meg a bölcsek kövét? Ki intézte el Denemet? Ki mentett meg titeket a dementoroktól...

Harry a barátaira zúdította az összes dühöt és keserűséget, ami egy hónap alatt felgyűlt a lelkében: az elszigeteltség kínját, a fájdalmat, hogy tudatlanságra kárhoztatják, hogy titokban figyelik minden lépését. Az érzések, amelyeket félig-meddig szégyellt, most elemi erővel törtek ki belőle. Hedvig megijedt a kiabálástól, és visszarepült a szekrény tetejére. Pulipinty rémülten csicsergett, és még sebesebben röpködött hármuk feje körül.

– Kinek kellett sárkányokkal, szörnyekkel meg mindenféle undok bestiával kínlódnia? Ki látta Voldemortot visszatérni? Ki szökött meg előle...?!

Ron földbe gyökerezett lábbal állt, Hermione pedig szemlátomást majdnem elsírta magát.

– De miért is kéne megtudnom, mi folyik a mi világunkban? Miért venné bárki a fáradságot, hogy elmondja, mi a helyzet?

– Hidd el, Harry, el akartuk mondani... – védekezett Hermione.

– Nem akarhattátok olyan nagyon, különben küldtetek volna egy baglyot! De meg kellett ígérnetek Dumbledore-nak. És ti szófogadók vagytok.

– Igen...

– Négy hétig a Privet Drive-on kuksoltam, a kukából guberáltam az újságokat, hogy legalább valamit megtudjak...

– Szerettünk volna...

– Biztos jókat röhögtetek rajtam, amíg itt ültetek kettesben...!

– Dehogyis...

– Nagyon sajnáljuk, Harry! – fakadt ki könnyes szemmel Hermione. – Teljesen igazad van, én is tombolnék a helyedben!

Harry zihálva rámeredt a lányra, aztán elfordult két barátjától, és járkálni kezdett a szobában. A szekrény tetején gubbasztó Hedvig mélabúsan huhogott párat, aztán hosszú ideig csak a Harry talpa alatt gyászosan recsegő padlódeszkák törték meg a csendet.

– Különben is, miféle ház ez? – kérdezte dohogva Harry.

– A Főnix Rendjének főhadiszállása – sietett a válasszal Ron.

– Megtudhatnám esetleg, mi az a Főnix Rendje?

– Egy titkos társaság – magyarázta Hermione. – Dumbledore az alapítója és a vezetője. Azokból az emberekből áll, akik régen Tudodki ellen harcoltak.

Harry zsebre dugta a kezét, és megállt.

– Kik a tagjai? – kérdezte.

– Elég sokan...

– Mi legalább húsz emberrel találkoztunk – mondta Ron – de szerintünk többen vannak.

Harry a barátaira meresztette a szemét.

– É...s? – kérdezte élesen.

– Ő... – nézett rá zavartan Ron. – Mit és...

– Voldemort! – csattant fel Harry. Hermione és Ron is összerezzent. – Mit csinál? Mire készül? Hol van? Hogyan próbáljuk megállítani?

– Mondtuk már, hogy a rend tanácskozásaira nem mehetünk be – felelte zavartan Hermione. – Nem tudjuk, pontosan mi a helyzet... De azért sejtünk egy-két dolgot – tette hozzá sietve, mert látta, hogy Harry arca megint elsötétedik.

– Ugyanis Fred és George feltalálták a telefület – magyarázta Ron. – Nagyon hasznos dolog.

– Tele...?

– ...fül, igen. Csak az utóbbi időben nem használhattuk, mert anya rajtakapott minket, és nagy cirkuszt csinált. Fredéknek el kellett dugniuk az összeset anya elől. De előtte jó sok beszélgetést kihallgattunk. Megtudtuk, hogy a Rend egyes tagjai ismert halálfalókat figyelnek, szóval követik őket...

– Mások meg további embereket szerveznek be a rendbe – tette hozzá Hermione.

– És vannak, akik őriznek valamit – magyarázta Ron. – Mert hogy folyton őrszolgálatról beszélnek.

– Engem őriztek, nem? – morogta gúnyosan Harry.

– Tényleg... lehet... – felelte felderülő képpel Ron.

Harry sötéten felhorkantott, és megint járkálni kezdett a szobában. Közben mindenfelé nézett, csak Ronra és Hermionéra nem.

– Ha nem vehettetek részt a tanácskozásokon, akkor mit csináltatok? – kérdezte. – Azt írtátok, sok dolgotok van.

– Ez igaz – vágta rá Hermione. – A házat kell takarítanunk. Réges-rég üresen áll, és mindenféle dolog elszaporodott benne. Már tiszta a konyha és a hálószobák többsége. Holnap, azt hiszem, a szalon követke... Ááá!

Két hangos durranás hallatszott, és a szoba közepén feltűnt a semmiből Ron két ikerbátyja, Fred és George. Pulipinty minden eddiginél hisztérikusabban csipogott, és odarepült Hedvig mellé.

– Mikor szoktok már le erről? – fordult Hermione fájdalmas arccal az ikrekhez. Azok ugyanolyan lángvörös hajjal büszkélkedhettek, mint Ron, de zömökebbek voltak öccsüknél.

– Szia, Harry! – köszönt vigyorogva George. – A te dünnyögésedet hallottuk?

– Add ki a mérgedet, ne légy ilyen szégyellős! – mondta Fred, szintén vigyorogva. – Lehet, hogy száz kilométerre innen már nem is hallatszott, amit mondtál.

– Látom, letettétek a hoppanálás vizsgát – jegyezte meg mogorván Harry.

– Kitűnő eredménnyel – felelte Fred, aki egy hosszú, hússzínű zsinegszerűséget tartott a kezében.

– Akár fél percet is veszítettetek volna, ha gyalog jöttök le a lépcsőn – zsörtölődött Ron.

– Az idő – galleon, öcskös – vigyorgott Fred. – Ja igen, Harry: zavarod a vételt... A telefülét – tette hozzá, mikor Harry felvonta a szemöldökét. Felmutatta a hússzínű zsineget, amiről Harry csak most látta, hogy az az ajtó felé kígyózik, és valószínűleg a szobán kívül is folytatódik. – Szeretnénk hallani, miről folyik a szó odalent.

– Csak óvatosan! – figyelmeztette bátyjait Ron. – Ha anya észreveszi, mit csináltok...

– Érdemes kockáztatni, mert ez egy fontos tanácskozás – felelte Fred.

Ekkor kinyílt az ajtó, és megjelent benne egy dús, vörös üstök.

– Szia, Harry! – köszönt vidoran a hajzuhatag gazdája, aki nem volt más, mint Ron húga, Ginny. – Mintha a hangodat hallottam volna.

Ezután az ikrekhez fordult:

– Telefül kilőve. Anya páncélozó bűbájjal kezelte a konyha ajtaját.

– Honnan tudod? – kérdezte lelombozva George.

– Tonks elmondta, miből lehet rájönni – magyarázta Ginny. – Meg kell dobni valamivel az ajtót, és ha nem koppan rajta, akkor az ajtó le van páncélozva. Trágyagránátokat dobáltam le a lépcsőről, és mind leesett az ajtó előtt. Úgyhogy a telefül se tud bemászni a résen.

Fred mélyet sóhajtott.

– Kár. Kíváncsi lettem volna rá, miben sántikál az öreg Piton pajtás.

– Piton...? – kapta fel a fejét Harry. – Ő is itt van?

– Aha. – George halkan becsukta az ajtót, és leült az egyik ágyra. Fred és Ginny követte példáját. – Épp szigorúan titkos jelentést tesz.

– Halálmadár – fintorgott Fred.

– A mi oldalunkon áll – szólt rá szemrehányóan Hermione.

Ron bosszúsan horkantott.

– Attól még halálmadár marad. Mindig úgy néz ránk, mintha fel akarna falni.

– Bill se szereti Pitont – jelentette ki Ginny mindent eldöntő érv gyanánt.

Harry dühe még nem apadt el teljesen, de információéhsége erősebbnek bizonyult tombolási vágyánál. Leült hát a többiekkel szemben az ágyra.

– Bill is itt van? – kérdezte. – Azt hittem, Egyiptomban dolgozik.

– Irodai beosztást kért magának, hogy hazajöhessen, és segíthessen a rendnek – világosította fel Fred. – Azt mondja, hiányoznak neki a jó kis sírok, de... talált magának kárpótlást.

– Micsodát?

– Emlékszel Fleur Delacourra? – vigyorgott George. – Állást vállalt a Gringottsnál, hogy djákorholjá á nyelvet...

– És Bill folyton magánórákat ad neki – kajánkodott Fred.

– Charlie is belépett a rendbe – folytatta George – de ő még mindig Romániában van. Dumbledore minél több külföldi varázslót is be akar szervezni, úgyhogy Charlie a szabadnapjain kapcsolatokat épít ki.

– Azt Percy is csinálhatná, nem? – kérdezte Harry. Tudta, hogy a harmadik Weasley fiú a Mágiaügyi Minisztériumban, ott is a Nemzetközi Máguskapcsolatok Főosztályán dolgozik.

A Weasleyk és Hermione sokatmondó pillantást váltottak.

– Ha jót akarsz, ne emlegesd Percyt a szüleink előtt – szólt sötéten Ron.

– Miért?

– Mert valahányszor elhangzik Percy neve, apa összetöri, ami épp a kezében van, anya meg sírva fakad – felelte Fred.

– Borzasztó – csóválta a fejét Ginny.

– Jó messze esett a fájától – mondta George, tőle szokatlan módon őszinte keserűséggel.

– Miért, mi történt? – kérdezte Harry.

– Percy és apa összevesztek – felelte Fred. – Még soha nem láttam apát olyan dühösnek. Anya szokott mindenkivel kiabálni, nem ő.

– A tanév vége utáni első héten történt – mesélte Ron. – Éppen indulni készültünk ide, amikor Percy hazajött, és elmondta, hogy előléptették.

Harry nagyot nézett.

– Nem mondod komolyan!

Mindig tudta, hogy a harmadik Weasley fiú határtalanul becsvágyó, viszont arra is emlékezett, hogy Percy nem teljesített valami fényesen az első minisztériumi beosztásában. Elkövetett ugyanis egy meglehetősen súlyos hibát: nem jött rá, hogy főnöke Voldemort nagyúr irányítása alatt áll (bár erről a minisztériumban másképp gondolkodtak – szerintük Mr. Kupor megőrült).

– Igen, mi is meglepődtünk – bólogatott George. – Percy elég cikis helyzetbe került Kupor miatt, vizsgálat volt meg minden. Azt mondták, Percynek észre kellett volna vennie, hogy Kupor süsü lett, és riadót kellett volna fújnia. De hát ismeritek Percyt, esze ágában se volt panaszkodni, amikor kiskirálykodhatott Kupor helyett.

– Akkor hogyhogy előléptették?

– Mi is ezt kérdeztük – sietett a folytatással Ron, aki szemlátomást örült, hogy Harry hajlandó normális hangon beszélgetni. – Iszonyúan el volt telve magával, amikor hazajött – mondjuk, kétszer annyira, mint máskor, szóval képzelheted, mennyire... és elmondta apának, hogy felajánlottak neki egy beosztást a miniszteri titkárságon. Gondolj bele: egy éve végzett a Roxfortban, és máris miniszteri almunkatársat csináltak belőle. Biztos azt hitte, hogy apa el lesz ájulva a hírtől.

– De apa nem ájult el – dörmögte Fred.

– Mert? – vonta fel a szemöldökét Harry.

– Azért, kérlek szépen – magyarázta George – mert Caramel el akarja érni, hogy mindenki megszakítsa a kapcsolatot Dumbledoreral.

– Dumbledore neve mostanában káromkodásnak számít a minisztériumban – bólintott Fred. – Azt hiszik, Dumbledore rosszindulatból terjeszti, hogy Tudodki visszatért.

– Caramel kerek perec megmondta, hogy aki Dumbledore oldalán áll, az szedheti a sátorfáját – folytatta George.

– Az a baj, hogy Caramel apára is gyanakszik, mert tudja, hogy az öreg jóban van Dumbledoreral. Különben is régóta flúgosnak tartja apát a muglimániája miatt.

– De hát mi köze ehhez Percynek? – értetlenkedett Harry.

– Épp most akarom mondani. Apa szerint Caramel azért vette maga mellé Percyt, mert besúgót akar csinálni belőle. Szóval azt akarja, hogy Percy kémkedjen a családunk és persze Dumbledore után.

Harry halkan füttyentett.

– Percy biztos kiakadt ezen.

Ron keserűen nevetett.

– Teljesen elszállt az agya. Azt mondta... Egy csomó szörnyű dolgot mondott. Hogy mióta a minisztériumban dolgozik, egyfolytában ő issza meg a levét annak, hogy apa milyen. Hogy apának nincsenek ambíciói, és azért vagyunk ilyen... érted... hogy azért nincs túl sok pénzünk.

– Micsoda? – hördült fel Harry. Ginny úgy fújt, mint egy dühös macska.

– Bizony – bólintott szomorúan Ron. – De még ennél is tovább ment. Azt mondta, apa bolond, mert Dumbledoreral tart, és hogy Dumbledore nagyon rá fog fázni a végén, és magával fogja rántani apát is a süllyesztőbe. És kijelentette hogy ő – mármint Percy – hű marad a minisztériumhoz. És ha apa meg anya árulók lesznek, akkor ő nyilvánosan meg fogja tagadni a családunkat. Aztán összecsomagolt, és még aznap este elutazott. Most itt lakik Londonban.

Harry némán szitkozódott. Mindig is Percyt tartotta a legkevésbé rokonszenvesnek a Weasley fiúk közül, de azért álmában se hitte volna róla, hogy képes ilyeneket mondani az apjának.

– Anya teljesen kiborult – folytatta Ron. – Sírt meg minden. Még Londonba is feljött, hogy a lelkére beszéljen Percynek, de az becsapta az orra előtt az ajtót. Nem tudom, mit szokott csinálni, mikor összetalálkozik apával a minisztériumban. Valószínűleg keresztülnéz rajta.

– De hát ha valakinek, épp Percynek tudnia kell, hogy Voldemort tényleg visszatért – csóválta a fejét Harry. – Biztos nem feltételezi a szüleitekről, hogy mindent kockára tennének, ha nem volnának biztosak a dolgukban.

– Hát... az az igazság, hogy a te neved is elhangzott abban a veszekedésben – bökte ki kelletlenül Ron. – Percy azt mondta, nincs más bizonyíték, csak a te szavad, és... és hogy az neki nem elég jó.

– Percy elhiszi, amit a Reggeli Prófétában írnak – szólt bosszúsan Hermione. A többiek bólogattak.

– Miért, mit írnak? – Harry értetlenkedve fürkészte barátai arcát.

Azok fáradt pillantást vetettek rá.

– Neked nem járt a Reggeli Próféta? – kérdezte letörten Hermione.

– De igen.

– És bele se olvastál?

– Nem olvastam el az első betűtől az utolsóig – vont vállat Harry. – Gondoltam, ha lehoznak valamit Voldemortról, az úgyis az első oldalra kerül.

A többiek összerezzentek a gyűlölt név hallatán. Hermione gyorsan folytatta:

– Ha nem olvasod végig az újságot, akkor tényleg nem tűnik fel a dolog, de... hidd el, hetente többször is említenek téged.

– Az azért feltűnt volna...

– Ha mindig csak az első oldalt olvastad, akkor nem – rázta a fejét Hermione. – Nem hosszú cikkek szólnak rólad, hanem csak utalnak rád itt-ott egy fél mondat erejéig. Mintha egy vicc lennél, amit mindenki ismer.

– Vicc?

– Elég undorító, amit csinálnak. – Hermione igyekezett higgadt maradni. – Azt folytatják, amit Rita Vitrol elkezdett.

– De hát ő már nem ír az újságnak. Vagy igen?

– Nem, betartotta az ígéretét – rázta a fejét Hermione, majd kajánul hozzáfűzte: – Nem mintha lett volna más választása... De mégis, ő alapozta meg azt, ami most megy.

– Miért, mi megy most? – kérdezte türelmetlenül Harry.

– Na jó... Rita azt írta, hogy állandóan összeesel, és panaszkodsz, hogy fáj a sebhelyed. Emlékszel?

– Persze. – Harry tudta, hogy egyhamar nem fogja elfelejteni Rita Vitrol róla szóló cikkeit.

– Na, és most úgy állítanak be téged, mintha egy feltűnési viszketegségben szenvedő, holdkóros valaki lennél, aki nagy, tragikus hősnek képzeli magát. – Hermione ezt egy szuszra hadarta el, talán hogy gyorsan túlessen a nehezén. – Időnként gonosz megjegyzéseket tesznek rád. Ha például valami képtelen történetről írnak, hozzáteszik, hogy „mintha Harry Potter találta volna ki”, vagy ha valakit furcsa baleset ér, megjegyzik, hogy „reméljük, nincs sebhely a homlokán, különben holnaptól istenítenünk kell őt...”

– Sose vártam el, hogy istenítsenek! – fortyant fel Harry.

– Persze hogy nem – sietett megnyugtatni Hermione. – Azt mi nagyon jól tudjuk. Teljesen nyilvánvaló, hogy mire megy ki a játék. Azt akarják elérni, hogy senki ne vegyen komolyan téged. Bármibe lefogadnám, hogy Caramel áll a dolog mögött. Azt akarják sugallni az utca varázslójának, hogy egy ostoba kölyök vagy, aki nevetséges meséket talál ki, mert élvezi, hogy híres és mindenki rá figyel.

– Én nem kértem... nem akartam... Voldemort megölte a szüleimet! – fakadt ki kétségbeesetten Harry. – Azért lettem híres, mert engem nem tudott megölni! Ki vágyna ilyen hírnévre? Gondolhatják, hogy jobban örülnék... hogy inkább lennék...

– Tudjuk, Harry, tudjuk... – bólogatott komolyan Ginny.

– És persze egy sort se írtak arról, hogy a dementorok megtámadtak téged – folytatta Hermione. – Valaki biztos letiltotta a hírt. Pedig elég szenzációs sztori, hogy elszabadult dementorok vadásznak az emberekre. Még azt se írták meg, hogy megszegted a Titokvédelmi Alaptörvényt. Azt hittük, arra ráharapnak, hiszen jól beleillik a képbe, amit rólad vetítenek. Valószínűleg akkorra tartogatják a patronjaikat, mikor már kicsaptak téged a suliból... Feltéve, hogy kicsapnak – tette hozzá gyorsan. – De ha betartják a saját törvényeiket, nem ítélhetnek el.

Harrynek egy porcikája se kívánta, hogy megint a közelgő fegyelmi tárgyalásról beszéljenek. Gyorsan másra akarta terelni a szót, de erre végül is nem lett szükség, mert odakint léptek közeledtek.

– Ajaj. – Fred rántott egy nagyot a telefül zsinórján, aztán George-dzsal együtt hangos pukkanással köddé vált. Pár másodperccel később Mrs. Weasley tűnt fel a hálószoba ajtajában.

– Véget ért a tanácskozás, lejöhettek vacsorázni. Mindenki alig várja, hogy találkozhasson veled, Harry. Jut eszembe, ki hagyta azokat a trágyagránátokat a konyhaajtó előtt?

– Csámpás – felelte szemrebbenés nélkül Ginny. – Imád játszani velük.

– Aha – bólintott Mrs. Weasley. – Már azt hittem, Sipor volt, ő szokott ilyeneket csinálni. Tiszta kosz a kezed, Ginny, mit csináltál már megint? Indíts, mosd meg!

Ginny elfintorodott, és édesanyja nyomában kiment a szobából.

Ron és Hermione magára maradt Harryvel. Mindketten nyugtalanul pislogtak barátjukra, mintha attól tartanának, hogy hatszemközt megint kiabálni kezd. Harry észrevette félelmüket, és kicsit elszégyellte magát.

– Figyeljetek... – kezdte motyogva, de Ron megrázta a fejét, Hermione pedig csendesen így szólt:

– Tudtuk, hogy dühös leszel, Harry, és megértjük. De hidd el, tényleg próbáltuk meggyőzni Dumbledore-t...

– Persze, tudom – legyintett Harry. Szeretett volna olyan témát találni, amiben nem szerepel az igazgató – ugyanis ha csak Dumbledorera gondolt, nyomban elfutotta a méreg.

– Ki az a Sipor? – kérdezte.

– Az itteni házimanó – felelte Ron. – Tisztára lökött. Nem is láttam még ilyet.

Hermione rosszallóan nézett a fiúra.

– Sipor nem lökött.

– Az az életcélja, hogy levágják a fejét, és kitegyék a falra, mint az anyjáét. Szerinted ez normális dolog?

– Nem... de nem ő tehet róla, hogy furcsa dolgai vannak.

Ron az égre emelte tekintetét.

– Hermione még mindig nem mondott le a MAJOM-ról:

– Az nem MAJOM – háborgott a lány – hanem „a Manók Alkotmányos Jogaiért” Országos Mozgalom. És nem csak én védem Siport. Dumbledore is azt mondta, hogy legyünk barátságosak vele.

– Jó, persze – legyintett Ron. – Na menjünk le, mert éhen halok.

A három jó barát kiballagott a szobából, de mielőtt elindultak volna lefelé a lépcsőn...

– Állj! – suttogta Ron, és széttárt karjával megállította Harryt és Hermionét. – Az előszobában vannak. Talán még hallhatunk valamit.

Óvatosan lekukucskáltak a korlát fölött. A borongós előszoba tele volt izgatottan sustorgó varázslókkal és boszorkányokkal, köztük Harry testőrgárdájának tagjaival. A csoport kellős közepén egy zsíros, fekete hajú, nagy orrú varázsló állt: Piton professzor, a Harry és még sokak számára legkevésbé rokonszenves, roxforti tanár. Harry áthajolt a korlát fölött. Roppantul érdekelte, miféle szolgálatokat végez Piton a Főnix Rendjének...

A lépcsőaknában vékony, rózsaszín zsineg ereszkedett lassan a mélybe. Harry felnézett, és megpillantotta az ikreket, akik egy emelettel feljebb álltak, s azon fáradoztak, hogy a telefüllel mind jobban megközelítsék az előszobában gyülekezőket. Néhány másodperc múlva azonban az egész csoport megindul a bejárati ajtó felé, így a hallgatózás eredménytelen maradt.

– A varangy rúgja meg! – szitkozódott Fred, és gyorsan felhúzta a telefület.

Odalent kinyílt, majd becsukódott a bejárati ajtó.

– Piton soha nem eszik itt – magyarázta Ron. – Hála az égnek. Na gyerünk!

– Ne feledd, Harry, az előszobában nem beszélünk hangosan – suttogta Hermione.

A falra akasztott manófejek előtt elhaladva megpillantották Lupint, Mrs. Weasleyt és Tonksot, akik a bejárati ajtó temérdek mágikus zárát és reteszét bűvölték, hogy bezárjanak a távozók után.

– A konyhában eszünk – suttogta Mrs. Weasley a gyerekek elé sietve. – Ott az ajtó, Harry drágám, de kérlek, próbálj minél kevesebb zajt...

Bumm!

– Tonks! – csattant fel Mrs. Weasley, mielőtt még hátranézett volna.

Az említett boszorkány a szőnyegen feküdt.

– Bocsánat! – szabadkozott. – Az az átkozott esernyőtartó az oka! Már másodszor esem hasra...

A mondat végét rettenetes, velőtrázó ordítás nyomta el.

A molyette bársonyfüggöny, ami előtt Harry korábban elsétált, most magától szétnyílt. Kiderült, hogy nem ajtót rejt: Harry egy pillanatig azt hitte, ablak van ott, s a mögött egy fekete kalapos öregasszony – egy öregasszony, aki úgy ordít, mintha nyúznák.

Aztán rádöbbent, hogy csupán egy életnagyságú portrét lát – de a legvalósághűbbet és legborzasztóbbat, ami életében a szeme elé került. Az öregasszony vadul forgatta a szemét, szájából fröcskölt a nyál, s festett bőre megfeszült az arcán az ordítástól. Hangja felébresztette az előszobafalon lógó többi portrét, s azok is ordítani kezdtek. Harry végül kénytelen volt befogni a fülét, mert belefájdult a feje a pokoli lármába.

Lupin és Mrs. Weasley nyomban odasiettek a függönyhöz, és megpróbálták összehúzni. Az azonban ellenállt, a vénasszony pedig még tovább fokozta a hangerőt, s hozzá fenyegetően hadonászott karmos kezeivel.

– Gaz bitangok! Csőcselék! Mocskos hitszegők, becstelen banda! Hitvány korcsok, takarodjatok innen! Hogy merészelitek beszennyezni atyáim házát...

Tonks szapora bocsánatkérések közepette a helyére vonszolta a súlyos troll-lábat; Mrs. Weasley feladta a függönnyel vívott harcot, és képtől képig rohanva kábító átokkal sújtott minden egyes hangoskodó festményt. Közben feltárult az ajtó, amivel szemben Harry állt, s egy hosszú, fekete hajú férfi sietett ki rajta.

– Fogd be a szád, undok vén banya! – rivallt rá a nagy portréra, majd a kép elé érve megragadta a függönynek azt a szárnyát, ami kifogott Mrs. Weasleyn.

Az öregasszony elsápadt a dühtől.

– Tee! – bömbölte kidülledő szemmel. – Véred árulója, banditák csatlósa, családunk elfajzott szégyene!

– Azt mondtam, fogd be a szád! – ordította a férfi, majd Lupinnal együtt nagy nehezen összehúzták a függönyt.

Az öregasszony ordítása elhalkult majd elhalt, és már csak a fülekben visszhangzott tovább.

Sirius Black hátrasimította arcába hullott fekete fürtjeit, és keresztfiához fordult:

– Szervusz, Harry – szólt kissé feldúltan. – Látom, megismerkedtél anyámmal.

Ötödik fejezet

A Főnix Rendje

– Ő a te...

– Igen, a drága jó anyám – bólintott Sirius. – Egy hónapja próbáljuk leszedni a falról, de valószínűleg Eternifix ragasztóbűbájjal rögzítette a vásznat, mert nem boldogulunk vele. Gyertek, menjünk le, mielőtt megint felébred.

– De hát mit keres itt az édesanyád portréja? – kérdezte Harry, miután beléptek az előszobából nyíló ajtón, és a többiekkel a nyomukban elindultak lefelé egy keskeny kőlépcsőn.

– Hát még nem tudod? – csodálkozott Sirius. – Ez a ház a szüleimé volt. Én vagyok a Black család utolsó sarja, úgyhogy most az én tulajdonom. Mivel más hasznát nem veszem, felajánlottam Dumbledore-nak, hogy rendezze be itt a főhadiszállást.

Harrynek, aki valahogy melegebb üdvözlésre számított, nem kerülte el a figyelmét a Sirius szavainak keserű felhangja. Szótlanul követte keresztapját, aki a lépcsőn leérve bevezette őt az alagsori konyhába nyíló ajtón.

A tágas, kőfalú helyiség ugyanolyan nyomasztó hangulatot árasztott, mint a fenti előszoba. A távolabbi végében nagy tűz lobogott – annak a fénye szolgált világítás gyanánt – s a levegőt betöltő pipafüst ködében elmosódott árnyakként rajzolódtak ki a mennyezetről lelógó súlyos vasfazekak és -serpenyők körvonalai.

A tanácskozáshoz rengeteg széket hordtak a helyiségbe; azok egy hosszú faasztal körül álltak, amelyen kupákon és üres borosüvegeken kívül megannyi pergamentekercs és egy rongykupacnak tűnő valami hevert. Az asztal végénél ott ült a sovány, kopaszodó, vörös hajú Mr. Weasley, fojtott hangú beszélgetésbe merülve legidősebb fiával, Bill-lel.

Mrs. Weasley megköszörülte a torkát. Férje felkapta a fejét, s miután csontkeretes szemüvegén át az érkezőkre nézett, nyomban felpattant, és a kis csapat elé sietett.

– Harry! – Lelkesen kezet rázott a fiúval. – De örülök, hogy megérkeztél!

Harry átpillantott Mr. Weasley válla fölött, és látta, hogy Bill, aki még mindig copfba kötve hordta hosszú haját, sietve összeszedi az asztalon maradt pergameneket.

– Jól utaztál, Harry? – kérdezte Bill, miközben vagy tucatnyi tekercset próbált egyszerre felmarkolni az asztalról. – Ezek szerint Rémszem mégse Grönland érintésével hozott ide.

– Nem rajta múlt – jegyezte meg Tonks. Bill felé sietett, hogy segítsen neki, de rögtön az első mozdulatával rádöntött egy égő gyertyát az utolsó pergamenlapra. – Jaj, istenem... bocsánat...

– Semmi baj – motyogta fáradtan Mrs. Weasley, és egy egyszerű bűbájjal eltüntette a lapról a ráömlött viaszt. A varázspálca felvillanó fényénél Harry egy épület alaprajzát vélte kivenni.

Mrs. Weasley elkapta Harry pillantását. Gyorsan összecsavarta a pergament, és a tekercstömkeleggel viaskodó Bill karjai közé dugta.

– Az efféle holmikat a tanácskozás után rögtön össze kell szedni! – mondta szigorúan, majd egy ősrégi tálalószekrényhez lépett, és tányérokat vett elő belőle.

Bill felemelte pálcáját.

– Evapores! – morogta, mire a tekercsek mind egy szálig eltűntek.

– Ülj le, Harry! – szólt Sirius. – Mundungust már ismered, igaz?

A kupac, amit Harry rongycsomónak vélt, nyöszörgős morgással felemelkedett.

– Szólt valaki? – dörmögte álomittasan Mundungus, és résnyire kinyitotta bevérzett szemét. – Egyetértek Siriusszal...

Azzal a magasba emelte piszoktól feketéllő kezét, mintha szavazna.

Ginny kuncogott.

– A tanácskozás már véget ért, Dung – mondta Sirius, miközben a többiekkel együtt helyet foglalt az asztalnál. – Megjött Harry.

– He? – Mundungus sötéten rásandított Harryre vörös hajcsimbókjai mögül. – Nocsak, ténleg...! Jól vagy, Herri?

– Jól.

Mundungus zavartan kotorászni kezdett a zsebében. Végül előhúzott egy kormos, fekete pipát, amit pálcájával nyomban meg is gyújtott. Nagyokat szívott belőle, és másodpercek alatt zölden gomolygó füstfelhőt gyártott maga köré.

– Az elnézésedet kő kérnem – hallatszott a dörmögése a bűzös felhőből.

– Utoljára szólok, Mundungus! – szólt rá mérgesen Mrs. Weasley. – Légy szíves, és ne dohányozz a konyhában, főleg ne akkor, mikor enni készülünk!

– Persze... – morogta a varázsló. – Bocsáss meg, Molly.

A füstfelhő eltűnt ugyan, ahogy Mundungus zsebre dugta a pipáját, de az égő zoknit idéző csípős bűz továbbra is ott terjengett az asztalnál.

– Ha még éjfél előtt vacsorázni akartok, segítsetek egy kicsit. – Mrs. Weasley az összes jelenlévőhöz intézte szavait. – Nem, te maradj csak ülve, Harry. Fárasztó napod volt.

Tonks felpattant, és már indult is a tálalószekrény felé.

– Mit segítsek, Molly? – kérdezte szolgálatkészen.

Mrs. Weasley bizonytalanul nézett rá.

– Öhm... köszönöm, Tonks, de te is pihenj inkább. Neked is nehéz napod volt.

– Nem, nem, szívesen segítek! – bizonygatta a fiatal boszorkány, és nagy buzgalmában felborított egy széket.

Két perc se telt bele, és már javában folyt a munka: a nehéz kések húst és zöldséget szeleteltek Mr. Weasley mágikus irányítása alatt, Mrs. Weasley a tűz fölött lógó kondér tartalmát kevergette, míg a többiek további tányérokat, kupákat vettek elő, és hideg ételeket hordtak ki a kamrából. Harry az asztalnál maradt Siriusszal és Mundungusszal. Ez utóbbi még mindig bűnbánóan pislogott rá.

– Találkoztál azóta az öreg Figgyvel? – kérdezte.

– Nem – felelte Harry. – Nem találkoztam senkivel.

Mundungus közelebb hajolt hozzá.

– Nem léptem vóna én le – dörmögte – de épp egy ritka jó üzlet vót kilátásba...

Harry érezte, hogy valami súrolja a térdét. Összerezzent, de aztán látta, hogy csak Csámpás az, Hermione karikalábú, vörös macskája. Az állat körbedörgölőzött Harry lábán, aztán felugrott Sirius ölébe, és összegömbölyödött. Sirius, aki azóta se derült jobb kedvre, gépiesen vakargatni kezdte a macska füle tövét, és közben Harryhez fordult:

– Milyen volt a nyarad? – kérdezte. – Kellemes?

– Borzalmas – felelte Harry.

Sirius arcán, most először, mosolyféle suhant át.

– Igazán nem értem, mi okod van panaszkodni.

Harry azt hitte, rosszul hall.

– Micsoda...?

– Én kimondottan örültem volna neki, ha megtámad néhány dementor. Kellemes változatosságot jelentett volna megküzdeni a lelkemért. Neked volt rossz nyarad? Te legalább elmehettél ide-oda, megmozgathattad néha a tagjaidat, még egy kis kalandod is volt... Én viszont egy hónapja be vagyok zárva.

– Hogyhogy? – csodálkozott Harry.

– Úgy, hogy még mindig köröznek, Voldemort pedig már tudja, hogy animágus vagyok – Féregfark biztos elmondta neki – úgyhogy a másik alakomban is felismerne. Nemigen tudok hasznára lenni a Főnix Rendjének... Legalábbis Dumbledore szerint.

A furcsa hangsúlyból, amellyel kimondta az igazgató nevét, Harry arra következtetett, hogy Sirius szintén nincs túlzottan elragadtatva Dumbledore viselkedésétől. Egyszerre felbuzgott benne a szeretet keresztapja iránt.

– De te legalább mindig hallod a híreket... – mondta, mintegy vigasztalás gyanánt.

– Na peersze! – felelte epésen Sirius. – Végighallgatom Piton jelentéseit, és nyelhetem az állandó célozgatását, hogy amíg ő az életét kockáztatja, én itt ücsörgök kényelemben és biztonságban... Csak arról számolhatok be, hogy megy a takarítás...

– Milyen takarítás?

– Igyekszünk lakhatóvá tenni ezt a házat. – Sirius körbemutatott a konyhában. – Az én drága jó anyám tíz éve halt meg, és azóta nem lakott itt senki – leszámítva az öreg házimanót, de az teljesen becsavarodott, úgyhogy már rég nem takarít.

– Sirius – szólalt meg Mundungus, akit a beszélgetés szemlátomást cseppet se érdekelt, az egyik kehely viszont annál inkább. – Ez tömör ezüst, igaz?

– Az – felelte Sirius, undorodó pillantást vetve az edényre. – Tizenötödik századi kobold ötvösök remekműve. A Black család címere díszíti.

– Nem baj, azt le lehet szedni – dörmögte Mundungus, és megdörzsölte a kelyhet a kabátja ujjával.

– Fred, George... Ne! Kézben vigyétek! – sikoltott fel Mrs. Weasley.

Harry, Sirius és Mundungus megfordultak – majd villámgyorsan elugrottak az asztaltól. A Fred-George páros ugyanis bűbáj segítségével feléjük röptetett egy gőzölgő raguval teli kondért, egy kancsó vajsört meg egy súlyos vágódeszkát, késsel együtt. A ragu végigszánkázott az asztalon, és épp hogy csak megállt a túlsó végén, szenes égésnyomot hagyva maga után; a kancsó felborult, és kiömlött belőle az összes vajsör; a kés lecsúszott a vágódeszkáról, s hegyével beleállt az asztallapba, épp azon a helyen, ahol két másodperce még Sirius keze volt.

– Az ég szerelmére! – csattant fel Mrs. Weasley. – Mondjátok meg, mi szükség volt erre! Elegem van belőletek! Csak azért, mert varázsolhattok, nem kell minden apróság miatt pálcát rántani!

– Időt akartunk spórolni – magyarázkodott Fred, és gyorsan kirántotta a kést az asztallapból. – Ne haragudj, Sirius, nem volt szándékos...

Harry és Sirius nevettek. Mundungus, aki székestül hanyatt esett, szitkozódva igyekezett feltápászkodni. Csámpás dühösen sziszegett egyet, majd bemenekült a tálalószekrény alá, és onnan meresztgette nagy, sárga szemét.

– Fiúk – szólt Mr. Weasley, miközben visszahúzta a ragus kondért az asztal közepére – édesanyátoknak teljesen igaza van. Most, hogy nagykorúak lettetek, felelősségteljesebb viselkedést várunk el tőletek...

– Egyik bátyátok se volt ilyen kelekótya! – folytatta a sopánkodást Mrs. Weasley. Egy új kancsó vajsört csapott le az asztalra, de olyan heves mozdulattal, hogy annak is kiloccsant a fele. – Nem emlékszem, hogy Bill félpercenként hoppanált volna! Charlie se varázsolt el mindent, ami a keze ügyébe került! Percy...

Gyorsan elharapta a mondatot, és ijedten pillantott a férjére.

Mr. Weasley arcvonásai megfeszültek.

– Együnk! – szólt gyorsan Bill.

– Megint ínycsiklandozó vacsorát főztél, Molly – szólt Lupin.

Szedett egy tányér ragut, és az asszony felé nyújtotta.

A társaság elhelyezkedett az asztalnál, és néhány percig csak az evőeszközök csörömpölése meg a székek csikorgása törte meg a csendet. Azután Mrs. Weasley Siriushoz fordult:

– Jut eszembe, szólni akartam neked, hogy a szalonban valami befészkelte magát a szekreterbe. Szüntelenül zörög és rázkódik. Lehet, hogy csak egy mumus, de a biztonság kedvéért meg kellene nézetni Alastorral, mielőtt kiengedjük.

– Ahogy gondolod – felelte közönyösen Sirius.

– A függöny pedig tele van doxikkal – folytatta Mrs. Weasley. – Holnap meg kellene próbálnunk kifüstölni őket.

– Izgalmas lesz – morogta Sirius. Harry érezte a megjegyzés epés élét, amit a többiek furcsamód mintha nem vették volna észre.

Tonks, aki Harryvel szemközt ült az asztalnál, evés közben azzal szórakoztatta Ginnyt és Hermionét, hogy valahányszor lenyelt egy falatot, utána megváltoztatta az orra alakját. Ehhez mindig összehúzta a szemét és fájdalmas arcot vágott, ahogy korábban Harry szobájában is. Az orra egyszer Pitonéhoz hasonló sascsőrré vált, máskor apró gombává zsugorodott, majd lyukaiból szőrerdő burjánzott elő. A jelek szerint ez a játék az étkezések szokásos velejárója volt, Ginny és Hermione ugyanis hamarosan kérni kezdték kedvenc orraikat.

– Csináld a malacorrot, Tonks!

Tonks eleget tett a kérésnek, és a felpillantó Harry hirtelen azt hitte, hogy egy női Dudley ül vele szemben.

Mr. Weasley, Bill és Lupin élénk beszélgetésbe merültek a koboldokról.

– Még mindig nem nyilatkoznak – mondta Bill. – Nem tudok rájönni, elhiszik-e, hogy visszatért, vagy sem. Persze lehet, hogy egyszerűen kivárásra játszanak, nem akarnak állást foglalni.

– Biztos vagyok benne, hogy a koboldok nem állnak Tudjátokki oldalára – rázta a fejét Mr. Weasley. – Őket is megtizedelték. Gondoljatok csak arra a Nottingham környéki koboldcsaládra...

– Szerintem attól függ, milyen ígéretet kapnak – vélekedett Lupin. – Nem aranyra gondolok. Ha felajánlják nekik azokat a jogokat, amelyeket mi évszázadok óta megtagadunk tőlük, elég nagy lesz a kísértés. Ragnokkal még mindig nem jutottál semmire, Bill?

– Pillanatnyilag eléggé varázslóellenes hangulatban van. Azóta is dühöng a Bumfolt-ügy miatt. Szerinte a minisztérium eltussolta a dolgot, mivel a koboldok azóta se kapták meg az aranyukat...

Bill mondatának végét elnyomta az asztal közepe táján felharsanó kacagás. Fred, George, Ron és Mundungus a hasukat fogták.

– ...és aztán – folytatta könnyező szemmel, csukladozva Mundungus – és aztán aszongya nekem: „Azannya, Dung, honnan szerezted ezeket a varangyokat? Mert az enyémeket meglovasította valami kurafi!” Mondom neki: „Ténleg, Will? Na és most mi lesz? Kéne venned másikat helyettük, nem?” És úgy higgyétek el, ahogy mondom, fiúk, az a trolleszű pancser megint megvette tőlem a saját varangyait, és még többet fizetett értük, mint először...

Ron öklével csapkodta az asztalt, úgy nevetett.

– Köszönjük szépen, Mundungus, de nem vagyunk kíváncsiak az üzleti ügyeidre – szólt mérgesen Mrs. Weasley.

– Ne haragudj, Molly. – Mundungus megtörölte a szemét, és rákacsintott Harryre. – De tudod, Will meg Ragyás Harristől csórta a varangyokat, tolvajtól lopni pedig nem bűn.

– Nem tudom, ki tanított téged jó erkölcsre, Mundungus, de hogy kihagyott néhány alapszabályt, az biztos – jegyezte meg élesen Mrs. Weasley.

Fred és George vajsörrel teli kupájuk mögé rejtették arcukat. George nagyokat csuklott.

Mrs. Weasley érthetetlen okból lesújtó pillantást vetett Siriusra, aztán felállt, hogy hozza a desszertként szolgáló rebarbarás morzsát. Harry a keresztapjára nézett.

– Molly nem nagyon kedveli Mundungust – magyarázta csendesen Sirius.

– Hogy került a Rendbe? – kérdezte suttogva Harry.

– Hasznos ember. Ismeri az összes hóhányót, ami nem csoda, hiszen ő is az. De messzemenően hűséges Dumbledore-hoz, aki egyszer kihúzta őt a pácból. Dungnak olyan hírek is a fülébe jutnak, amelyekről mi sose szereznénk tudomást, úgyhogy megéri jóban lenni vele. Molly szerint viszont túlzás vacsorára is meghívni őt. Nem tudja megbocsátani neki, hogy elcsavargott, amikor téged kellett volna őriznie.

Három adag, sodóval leöntött rebarbarás morzsa elfogyasztása után Harry farmerja kellemetlenül szűk lett – ami nagy szó volt, mivel a nadrágot Dudleytól örökölte. Mikor letette a kanalat, épp elapadt a társalgás az asztal körül: Mr. Weasley elégedetten hátradőlt, Tonks – immár hétköznapi orral – nagyot ásított, Ginny pedig, miután sikerült kicsalogatnia Csámpást a tálalószekrény alól, törökülésben ült a padlón, és vajsörös dugókat gurított a macskának.

– Lassan eltehetjük magunkat holnapra – szólt Mrs. Weasley, ásítással adva nyomatékot szavainak.

– Várjunk még, Molly! – szólt Sirius. Eltolta maga elől üres tányérját, és Harryhez fordult: – Csodálkozom rajtad. Azt hittem, ha megérkezel, első dolgod lesz Voldemort viselt dolgairól érdeklődni.

Harry korábban csak a dementorok érkezésekor tapasztalt olyan gyors és gyökeres hangulatváltozást, ami e szavak után a konyhában lezajlott. Az álmos nyugalom egy szempillantás alatt feszült éberségnek adta át a helyét. Voldemort neve fagyos szélrohamként söpört végig az asztaltársaságon. Lupin, aki épp egy korty bort készült inni, lassan leeresztette kupáját, és összehúzott szemmel felpillantott.

– Érdeklődtem is! – felelte méltatlankodva Harry. – Kérdeztem Ront és Hermionét, de azt mondták, mi nem vagyunk a Rend tagjai, úgyhogy...

– Nagyon helyesen mondták – bólintott szigorúan Mrs. Weasley.

– Gyerekek vagytok még.

Az asszony kihúzta magát a széken, és kezét ökölbe szorítva a karfára helyezte. Tekintetében már nyoma sem volt álmosságnak.

– Mióta van olyan szabály, hogy csak a Főnix Rendjének tagjai tehetnek fel kérdéseket? – folytatta higgadtan Sirius. – Harry egy hónapig be volt zárva abba a mugliházba. Joga van megtudni, mi történt időközben...

– Álljon meg a menet! – csattant fel George.

– Harry kérdezősködhet, de mi nem? – méltatlankodott Fred.

– Egy álló hónapja faggatózunk, de egy szót se tudtunk kiszedni belőletek! – mondta George.

– Gyerekek vagytok még! Nem vagytok a Rend tagjai! – hadarta Fred magas hangon, ami érdekes módon Mrs. Weasley hanghordozását idézte. – Harry még csak nem is nagykorú!

– Nem tehetek róla, hogy nektek nem mondtak semmit – csóválta a fejét Sirius. – A szüleitek dolga erről dönteni. Harrynek viszont...

– Nem te mondod meg, mi a jó Harrynek! – vágott a szavába Mrs. Weasley, s máskor oly barátságos arcára vészjósló kifejezés ült ki. – Gondolom, nem felejtetted el, mit mondott Dumbledore.

– Sok mindent mondott – felelte Sirius. Megőrizte ugyan udvarias higgadtságát, de érezhető volt, hogy nem fogja hagyni magát.

– Igen, sok mindent, többek között azt, hogy csak annyit mondjunk el Harrynek, amennyit tudnia kell – mondta Mrs. Weasley, nagy nyomatékot helyezve az utolsó szóra.

Ron, Hermione, Fred és George úgy kapkodták a tekintetüket Sirius és Mrs. Weasley között, mintha teniszmérkőzést néznének.

Ginny ott térdepelt egy rakás vajsörös dugó között, és tátva maradt szájjal figyelte a vitát. Lupin Siriusra szegezte a szemét.

– Nem áll szándékomban többet közölni vele, mint amennyit tudnia kell, Molly – felelte Sirius. – De tekintve, hogy ő az, aki látta Voldemortot visszatérni – az asztalnál ülők megint megborzongtak a név hallatán – valamennyiünknél több joga van...

– Harry nem tagja a Főnix Rendjének – vágott a szavába Mrs. Weasley. – Még csak tizenöt éves, és...

– És volt annyiszor életveszélyben, mint a rendtagok többsége! – fejezte be a mondatot Sirius. – Egyeseknél még többször is!

– Senki nem vitatja Harry érdemeit – mondta fokozódó indulattal Mrs. Weasley. Ökölbe szorult keze remegni kezdett a karfán. – De mivel még...

– Harry már nem gyerek! – szakította félbe ingerülten Sirius.

– De nem is felnőtt! – vágott vissza kipirosodott arccal az asszony. – Ő nem James!

– Köszönöm, de tisztában vagyok vele, hogy Harry kicsoda – felelte fagyosan Sirius.

– Nem vagyok biztos benne! – háborgott Mrs. Weasley. – Néha úgy beszélsz róla, mintha azt hinnéd, hogy visszakaptad a legjobb barátodat!

– Miért baj az? – vetette közbe Harry.

– Azért, Harry, mert te nem az apád vagy, bármennyire is hasonlítasz rá! – felelte Mrs. Weasley, tekintetét továbbra is Sirius szemébe fúrva. – Még iskolába jársz, és ezt nem felejthetik el azok a felnőttek, akik felelősek érted!

– Úgy érted, felelőtlen keresztapa vagyok? – fortyant fel Sirius.

– Úgy értem, hogy világélétedben vakmerő és forrófejű voltál. Ezért is kéri Dumbledore, hogy maradj a házban, és...

– A Dumbledore-tól kapott instrukcióim nem tartoznak ide! – csattant fel Sirius.

– Arthur! – fordult a férjéhez Mrs. Weasley. – Arthur, mondj már te is valamit!

Mr. Weasley nem szólalt meg azonnal. Levette a szemüvegét, és komótosan megtörölte a talárja ujjával, kerülve felesége pillantását. Mikor végzett, az orrára biggyesztette a szemüveget, és csak utána kezdett beszélni:

– Dumbledore tudja, hogy ez most új helyzet, Molly. Harry mostantól a főhadiszálláson lakik, úgyhogy egy bizonyos mértékig be kell avatnunk őt a dolgokba. Ezt Dumbledore sem vitatja.

– Rendben, de mégiscsak túlzás adni alá a lovat, hogy kérdezzen, amit csak akar!

– A magam részéről – szólalt meg Lupin, s végre levette tekintetét Siriusról – Mrs. Weasley reménykedve nézett rá, hátha benne végre szövetségesre lel – úgy vélem, Harry jobban jár, ha mi tájékoztatjuk a helyzetről – persze csak nagy vonalakban – mint ha valami zavaros változatot hallana... másoktól.

Ezt szelíd, szinte kifejezéstelen arccal mondta, de Harry biztosra vette, hogy ha más nem is, Lupin sejti, hogy néhány telefül túlélte Mrs. Weasley razziáját.

Az asszony mélyet sóhajtott, majd még egyszer körülnézett, de egyetlen biztató tekintettel sem találkozott.

– Rendben – szólt végül. – Látom, le fogtok szavazni. De egyet ne felejtsetek el: Dumbledore-nak biztosan jó oka volt rá, hogy megkímélje Harryt ezektől a dolgoktól, és én, aki a leginkább a szívemen viselem Harry sorsát...

– Harry nem a fiad, Molly – jegyezte meg csendesen Sirius.

– De olyan nekem, mintha az lenne – vágta rá hevesen Mrs. Weasley. – Ki másra számíthatna?

– Például a keresztapjára! – felelte Sirius.

Mrs. Weasley felhúzta az orrát.

– Hát persze... – szólt epésen. – Csakhogy elég körülményes lett volna vigyáznod rá, amíg az Azkabanban ültél.

Sirius felemelkedett a székéből.

– Molly – szólt szigorúan Lupin – nem te vagy az egyetlen ennél az asztalnál, aki jót akar Harrynek. Ülj le, Sirius!

Mrs. Weasley remegő szájjal hallgatott. Sirius lassan visszaült, de arca falfehér volt az indulattól.

– Ebben a témában szerintem Harrynek is van szava – folytatta Lupin. – Elég nagy már ahhoz, hogy eldönthesse, mit akar.

– Szeretném megtudni, mi a helyzet – vágta rá habozás nélkül Harry.

Nem nézett rá Mrs. Weasleyre. Jólesett neki, hogy az asszony fiaként szereti őt, ugyanakkor bosszantotta a túlzásba vitt féltés és babusgatás. Jól mondta Sirius: ő már nem gyerek.

– Vita lezárva! – szólt kissé rekedten Mrs. Weasley. – Ginny, Ron, Hermione, Fred, George – induljatok kifelé a konyhából!

Az érintettek egy emberként hördültek fel.

– Mi már nagykorúak vagyunk! – harsogta a Fred-George páros.

– Ha Harry maradhat, én miért nem? – kiabálta Ron.

– Engem is érdekel, anya! – nyafogott Ginny.

– Nem! – Mrs. Weasley villámló tekintettel felpattant. – Szó se lehet róla, hogy...

– Fredet és George-ot nem tilthatod ki, Molly – szólt közbe fásultan Mr. Weasley. – Ők tényleg nagykorúak.

– De még iskolába járnak!

– A törvény szerint felnőttek – csóválta a fejét Mr. Weasley.

Mrs. Weasley arca immár paprikapiros volt.

– Nem bánom, Fred és George maradjanak, de Ron...

– Harry úgyis elmond mindent nekem és Hermionénak! – ellenkezett Ron. – Ugye... ugye, Harry? – tette hozzá bizonytalanul, és barátjára nézett.

Harry fején átfutott a gondolat, hogy nemet mond – hadd próbálja ki Ron, milyen érzés kirekesztettnek lenni. De bosszúvágya nyomban szertefoszlott, mikor tekintete találkozott Ronéval.

– Hát persze! – felelte.

Két barátjának felragyogott az arca.

– Jól van! – csapott az asztalra Mrs. Weasley. – Nem érdekel! – Ginny – ágyba!

A kislány sem vette némán tudomásul az ítéletet. Még a kinti lépcsőről is behallatszott a hisztizése, s miután anyjával felértek az előszobába, Mrs. Black dobhártyaszaggató visítása is felhangzott.

Lupin nyomban elindult, hogy lecsendesítse a portrét; a beszélgetés csak azután folytatódott, hogy visszatért, becsukta maga mögött az ajtót, és újra helyet foglalt az asztalnál.

– Jól van, Harry – szólt Sirius. – Mire vagy kíváncsi?

Harry nagy levegőt vett, és kimondta a kérdést, ami egy hónapja kínozta.

– Hol van Voldemort? – A névtől megint mindenki összerezzent, de Harry nem törődött vele. – Mit csinál? Hallgattam a muglihíreket, de semmiről nem számoltak be, ami mögött ő állhatna. Nem beszéltek furcsa halálesetekről vagy effélékről.

– Azért, mert nem is történtek furcsa halálesetek – felelte Sirius.

– Legalábbis mi egyről se tudunk, pedig eléggé jól vagyunk informálva.

– Többet tudunk, mint hinné – bólogatott Lupin.

– Hogyhogy abbahagyta a gyilkolást? – kérdezte Harry, aki tudott Voldemort korábbi rémtetteiről.

– Nem akarja felhívni magára a figyelmet – válaszolta Sirius. – Az most veszélyes lenne rá nézve. A visszatérése ugyanis nem úgy sikerült, ahogy tervezte. Egy kicsit elszúrta a dolgot.

– Pontosabban te szúrtad el neki – tette hozzá elégedett mosollyal Lupin.

– Mivel? – csodálkozott Harry.

– Azzal, hogy életben maradtál – mondta Sirius. – A terv az volt, hogy csak a halálfalók tudjanak a visszatéréséről. Csakhogy te megszöktél, és szétkürtölted a hírt.

– És az az ember, akinek Tudodki a legkevésbé akarta az orrára kötni a dolgot – vette át a szót Lupin – vagyis Dumbledore, a te jóvoltodból az elsők között értesült az eseményről.

– És az miért olyan lényeges? – értetlenkedett Harry.

– Tréfálsz? – horkant fel Bill. – Dumbledore az egyetlen ember, akitől Tudodki valaha életében tartott.

– Hála neked, Dumbledore alig egy órával Voldemort visszatérése után összehívhatta a Főnix Rendjét – mondta Sirius.

– Na és mit csinált azóta a Rend? – kérdezte Harry, végignézve a jelen lévő felnőtteken.

– Azon dolgoztunk, és dolgozunk most is, hogy meghiúsítsuk Voldemort terveit – felelte Sirius.

– Honnan tudjátok, mik a tervei? – sietett a következő kérdéssel Harry.

– Dumbledore-nak van egy képtelennek tűnő elmélete – felelte Lupin. – Dumbledore képtelen elméletei pedig általában helytállónak bizonyulnak.

– Na és mit tervez Voldemort Dumbledore szerint?

– Először is újra fel akarja építeni a hadseregét – fogott bele a válaszba Sirius. – Régen valóban jelentős erők álltak a rendelkezésére: rengeteg boszorkány és varázsló, akiket zsarolással vagy varázslattal a szolgálatába állított; hűséges csatlósai, a halálfalók, no meg százféle sötét teremtmény. Magad hallottad, hogy be akarta szervezni az óriásokat – és ők csak egy csoport a sok közül, akiket meg akar nyerni magának. Voldemort nem olyan bolond, hogy egy maroknyi halálfalóval az oldalán álljon ki a Mágiaügyi Minisztérium ellen.

– Szóval igyekeztek megakadályozni, hogy szövetségeseket szerezzen?

– Igen, azon vagyunk – bólintott Lupin.

– Milyen módszerrel?

– A legfontosabb feladat – magyarázta Bill – minél több embert ...meggyőzni róla, hogy Tudodki valóban visszatért. Ők ugyanis attól fogva jobban vigyáznak magukra. De a dolog nehezebben megy, mint hinnéd.

– Miért?

– A minisztérium hozzáállása miatt – felelte Tonks. – Láttad, hogyan reagált Cornelius Caramel, mikor szóltál, hogy Tudodki visszatért. Hát azóta se változott a véleménye. Csökönyösen kitart amellett, hogy nem történt semmi.

– De hát miért...?! – kérdezte elkeseredetten Harry. – Miért nem hallgat az eszére? Ha Dumbledore...

– Ahogy mondod, itt van a kutya elásva – szólalt meg Mr. Weasley, keserű fintorral az arcán. – Dumbledore...

– Caramel ugyanis retteg tőle – magyarázta Tonks.

– Retteg Dumbledore-tól? – nézett rá hitetlenkedve Harry.

– Dumbledore állítólagos hátsó szándékaitól retteg – pontosított Mr. Weasley. – Caramel azt hiszi, Dumbledore összeesküvést szervez ellene. Az a mániája, hogy Dumbledore mágiaügyi miniszter akar lenni.

– De hát Dumbledore-nak eszében sincs...

– Persze, ezt mi nagyon jól tudjuk – legyintett Mr. Weasley. – Akkor se akart miniszter lenni, mikor Millicent Bagnold visszavonult, pedig nagyon sokan próbálták rábeszélni, hogy vállalja el a posztot. Caramel helyette ült a bársonyszékbe, és azóta se felejtette el, mennyien támogatták azt a Dumbledore-t, aki nem is jelentkezett az állásra.

– Caramel nagyon jól tudja – vette át a szót Lupin – hogy Dumbledore sokkal bölcsebb és rátermettebb, mint ő. Minisztersége első éveiben folyton Dumbledore-hoz rohangált segítségért és jó tanácsért. De később, miután megérezte a hatalom ízét, megnőtt az önbizalma. Most már imád mágiaügyi miniszter lenni, és abba is sikerült beleélnie magát, hogy ő a nagy ész, Dumbledore pedig csak egy pitiáner bajkeverő.

– Hogy gondolhat ilyet? – csattant fel Harry. – Komolyan képes azt hinni, hogy Dumbledore csak kitalálta... hogy én csak kitaláltam az egészet!?

– Ha elismerné, hogy Voldemort visszatért – magyarázta Sirius – a minisztériumnak olyan súlyú válsághelyzetet kellene kezelnie, amihez hasonló nem volt az elmúlt közel tizennégy évben. Caramelnek egyszerűen nincs ereje szembenézni a szörnyű ténnyel. Sokkal kényelmesebb abba a hitbe ringatnia magát, hogy Dumbledore álhíreket terjesztve próbálja megfúrni őt.

– Érted már a problémát? – kérdezte Lupin. – Amíg a minisztérium kitart amellett, hogy Voldemort nem jelent veszélyt, addig nehéz az ellenkezőjéről meggyőzni az embereket. Már csak azért is, mert ők se szívesen hisznek el egy ilyen szörnyűséget. Ráadásul a minisztérium folyamatosan megakadályozza, hogy a Reggeli Próféta akár egyet is lehozzon az úgynevezett „Dumbledore-féle rémhírek” közül, úgyhogy a varázslótársadalom nagy részének sejtelme sincs róla, mi történt. Ezáltal pedig könnyű prédát jelentenek a halálfalóknak, akik szemrebbenés nélkül használják az Imperius-átkot.

– De ti figyelmeztetitek az embereket...! – mondta Harry, és kérdő tekintetét végigjáratta Mr. Weasley, Sirius, Bill, Mundungus, Lupin és Tonks arcán. – Szóltok nekik, hogy Voldemort visszatért, nem?

A felnőttek keserű mosollyal válaszoltak.

– Mivel engem mindenki őrült tömeggyilkosnak tart, és a minisztérium tízezer galleonos vérdíjat tűzött ki a fejemre, nem volna túl jó ötlet, ha elkezdenék röplapokat osztogatni az utcán – mondta Sirius.

– Engem se sokan szoktak meghívni vacsorára – fűzte hozzá Lupin. – A többség valamiért idegenkedik a vérfarkasoktól.

– Tonks és Arthur elvesztenék a minisztériumi állásukat, ha elkezdenének nyíltan agitálni – folytatta Sirius. – Márpedig nagyon fontos, hogy legyenek embereink a minisztériumban. Voldemortnak is vannak.

– Azért néhány embert már sikerült meggyőznünk – jegyezte meg Mr. Weasley. – Tonksot például – ő régen nem volt tagja a rendnek, hisz gyerek volt még, de mint auror, jó szolgálatot tehet nekünk. Kingsley Shacklebolt is remek fogás volt; ő vezeti a Sirius utáni hajtóvadászatot, ezért odabent most úgy tudják, hogy a keresztapád Tibetben bujkál.

– De ha senki nem terjeszti a hírt, hogy Voldemort visszatért... – kezdte Harry.

– Ki mondta, hogy senki nem terjeszti? – nézett rá Sirius. – Mit gondolsz, miért támadják annyit Dumbledore-t?

– Miről beszélsz? – kérdezett vissza megütközve Harry.

– Szüntelenül azon dolgoznak, hogy lerombolják a tekintélyét – magyarázta Lupin. – Nem olvastad a múlt héten a Reggeli Prófétát? Azt írták, hogy Dumbledore-t kiszavazták a Mágusok Nemzetközi Szövetségének elnökségéből, mert öregszik és már nem forog olyan jól az agya. Ehhez képest az igazság az, hogy a minisztérium emberei szavazták ki őt, miután egy felszólalás keretében bejelentette, hogy Voldemort visszatért. A Wizengamotban – a Legfelsőbb Varázslóbíróságban – betöltött főmágusi tisztjétől is megfosztották, és tervezik, hogy elveszik tőle a Merlin-díj arany fokozatát.

– Dumbledore erre azt szokta mondani – vetette közbe vigyorogva Bill – hogy neki mindegy, mit csinálnak, csak ne vegyék ki a képét a csokibéka-kártyák közül.

– Pedig ezen nem kellene nevetni – csóválta a fejét Mr. Weasley. – Ha továbbra is nyíltan ujjat húz a minisztériummal, akár az Azkabanba is kerülhet, márpedig az ég óvjon minket attól, hogy Dumbledore-t bebörtönözzék. Tudjátokki csak addig ilyen óvatos, amíg tudja, hogy Dumbledore átlát rajta, és résen van. Ha Dumbledore-t kivonják a forgalomból, rögtön elszabadul a pokol.

– De ha Voldemort további halálfalókat próbál beszervezni, akkor gyorsan elterjed, hogy visszatért, nem? – kérdezte nyugtalanul Harry.

– Voldemort nem úgy gyűjt sereget, hogy bekopogtat az emberekhez – rázta a fejét Sirius. – Félrevezetéssel, bűbájjal és zsarolással dolgozik. Nagy rutinja van a titkos szervezkedés művészetében. Egyébként pedig nemcsak ezzel foglalkozik. Vannak olyan tervei, amelyeket feltűnés nélkül, egyedül is meg tud valósítani. Pillanatnyilag azokra koncentrál.

– Mi más kell neki, mint szövetségesek? – tette fel a kérdést Harry. Látni vélte, hogy Sirius és Lupin lopva egymásra pillantanak.

– Olyasmi, amit csak lopással szerezhet meg – felelte Sirius, majd Harry értetlen arckifejezését látva hozzátette: – Egy fegyverre gondolok. Olyan fegyverre, ami legutóbb nem volt a birtokában.

– Legutóbb, amikor hatalma teljében volt?

– Igen.

– Miféle fegyverről beszélsz? Veszélyesebb, mint az Adava Kedavra?

– Most már tényleg elég!

A közbeszóló Mrs. Weasley volt; ott állt az ajtó mellett, a sötétben.

Harry nem is vette észre, hogy időközben visszatért – most karba font kézzel állt, és nem volt kevésbé dühös, mint távozásakor.

– Indulás lefeküdni, egykettő! Mindannyian! – tette hozzá nyomatékosan, és külön-külön ránézett Fredre, George-ra, Ronra és Hermionéra.

– Nem parancsolgathatsz nekünk... – kezdett feleselni Fred.

– Hallgass! – torkolta le Mrs. Weasley, majd remegő tagokkal Siriushoz fordult: – Éppen eleget mondtatok Harrynek. Ha tovább folytatjátok, akár rögtön fel is vehetitek őt a Rendbe.

– Miért is ne? – kapott az ötleten Harry. – Szívesen belépnék. Be akarok lépni! Harcolni akarok!

– Nem.

A döntést nem Mrs. Weasley, hanem Lupin mondta ki.

– Csak nagykorú varázslók lehetnek a Rend tagjai – folytatta. – Olyanok, akik kijárták az iskolát – tette hozzá, elejét véve Fred és George közbeszólásának. – A munkánk olyan veszélyekkel jár, amelyekről fogalmatok sincs, egyikőtöknek se... Mollynak igaza van, Sirius. Épp eleget mondtunk.

Sirius vállat vont, de nem vitatkozott a döntéssel. Mrs. Weasley parancsolóan intett fiainak és Hermionénak, s azok kelletlenül bár, de sorban felálltak. Harry, látva, hogy a vita eldőlt, követte példájukat.

Hatodik fejezet

A nemes és nagy múltú Black-ház

Mrs. Weasley mogorván követte Harryéket a házon keresztül.

– Azonnal lefeküdtök, és egy hangot se halljak! – szólt, mikor felértek az első emeletre. – Holnap fárasztó napunk lesz. Ginny remélhetőleg már alszik – tette hozzá, Hermionénak címezve. – Próbáld nem felébreszteni őt.

– Persze, alszik – morogta Fred, miután Hermione elbúcsúzott tőlük, s ők folytatták útjukat a lépcsőn. – Futóféreg legyek, ha Ginny fél órán belül nem szed ki mindent Hermionéból, ami odalent elhangzott.

Mrs. Weasley, a második emeletre érve, a fiúk hálószobája felé mutatott:

– Ron, Harry, indulás aludni.

– Jó éjt! – búcsúzott a két fiú az ikrektől.

– Szép álmokat! – kacsintott Fred.

Mrs. Weasley lendületesen becsukta – szinte becsapta – az ajtót Harryék mögött. A hálószoba most még sötétebbnek és nyomasztóbbnak tűnt, mint első látásra. Az üres kép a falon lassan, egyenletesen szuszogott, mintha láthatatlan lakója aludna. Harry pizsamát húzott, letette a szemüvegét, és bebújt a hideg ágyba. Ron bagolycsemegét dobott a szekrény tetejére, hogy lecsendesítse Hedviget és Pulipintyet, akik a csőrüket csattogtatták, és nyugtalanul suhogtatták szárnyaikat.

– Nem engedhetjük ki őket minden este vadászni – magyarázta Ron, miközben ő is pizsamába bújt. – Dumbledore attól tart, hogy gyanút keltene, ha túl sok bagoly röpködne a tér fölött. Ja persze... el is felejtettem...

Odasétált az ajtóhoz, és bereteszelte.

– Miért kell bezárkóznunk?

– Sipor miatt – felelte Ron, és leoltotta a villanyt. – Miután megérkeztem ide, rögtön az első éjjel hajnali háromkor besétált. Hidd el, nem jó érzés arra ébredni, hogy a szobádban mászkál. Egyébként... – Ron lefeküdt, bekucorodott a takaró alá, aztán barátja felé fordult. Harry látta fejének körvonalait a szürke ablakon át beszűrődő holdfényben. – ...mi a véleményed?

Harrynek nem kellett megkérdeznie, mire gondol Ron.

– Hát, nem sok olyat mondtak el, amire ne jöhettünk volna rá magunktól is – felelte, végiggondolva a konyhában elhangzottakat.

– Tulajdonképpen csak arról beszéltek, hogy a rend igyekszik elérni, hogy minél kevesebben csatlakozzanak Vol...

Ron felnyögött.

– ...demorthoz – fejezte be nyomatékosan Harry. – Mikor fogod végre a nevén nevezni? Sirius és Lupin se tudodkiznek.

Ron eleresztette a füle mellett a szemrehányást.

– Igen, igazad van – mondta. – Már szinte mindent tudtunk, amit elmondtak, persze csak mert használtuk a telefület. Az egyetlen újdonság...

Pukk!

– Aúú!

– Ne ordíts, Ron, különben anya ránk töri az ajtót!

– Mindketten a térdemre hoppanáltatok!

– Jól van na, sötétben sokkal nehezebb célozni.

Harry Fred és George elmosódott körvonalait pillantotta meg.

Az ikrek leugrottak Ron ágyáról. Aztán megnyikordultak Harry matracának rugói – George leült valahova a lábához.

– Már ott tartottatok...? – kérdezte George.

– Mármint a fegyvernél, amiről Sirius beszélt? – kérdezett vissza Harry.

– Jól elszólta magát – jegyezte meg kajánul Fred, aki Ron ágya szélére telepedett. – Arról nem hallottunk a jó öreg telefülön, mi?

– Szerintetek mi lehet az? – kérdezte Harry.

– Bármi – felelte Fred.

– De az Avada Kedavránál nem lehet rosszabb – szólt tűnődve Ron. – Mi rosszabb a halálnál?

– Lehet, hogy olyasmi, ami egy csomó embert tud megölni egyszerre – találgatott George.

– Vagy egy különösen fájdalmas gyilkolási módszer – mondta szorongva Ron.

– Ha fájdalmat akar okozni, ott van neki a Cruciatus-átok – vetette ellen Harry. – Annál hatásosabb fegyverre nincs szüksége.

A beszélgetésben szünet állt be. Harry tudta, hogy a többiek is azon töprengenek, vajon miféle szörnyűségre lehet képes az a valami.

– És szerintetek most hol van az a fegyver? – kérdezte George.

– Remélem, a mieink kezében – felelte nyugtalanul Ron.

– Ha igen, akkor biztos Dumbledore őrzi – vélekedett Fred.

– Hol? – kapta fel a fejét Ron. – Talán a Roxfortban?

– Lefogadnám, hogy ott! – vágta rá izgatottan George. – A bölcsek kövét is ott rejtette el!

– De egy ilyen veszélyes fegyver biztos sokkal nagyobb, mint a kő – csóválta a fejét Ron.

– Nem feltétlenül – felelte Fred.

– A méret és a hatékonyság nem függ össze – erősítette meg George. – Erre Ginny a legjobb példa.

– Hogyhogy? – csodálkozott Harry.

– Nem próbálta még ki rajtad a rémdenevér rontásait?

– Csitt! – szólt hirtelen Fred, és felállt. – Füleljetek!

A fiúk elnémultak. Valaki közeledett a lépcsőn.

– Ez anya – mondta George. A következő pillanatban felhangzott a jól ismert pukkanás, és Harry érezte, hogy a matracát már nem nyomja semmi. Néhány másodperccel később megreccsent a padló az ajtó előtt – Mrs. Weasley odakintről hallgatta, hogy beszélgetnek-e.

Hedvig és Pulipinty szomorúan huhogtak. A padló megint recsegni kezdett: Mrs. Weasley továbbindult a lépcsőn, hogy az ikreket is ellenőrizze.

– Nem bízik bennünk – állapította meg sértődötten Ron.

Az este eseményei jó sok töprengenivalóval szolgáltak; Harry előre tudta, hogy még órákig nem tud majd elaludni. Szívesen tovább beszélgetett volna Ronnal, de Mrs. Weasley most felülről közeledett, s mikor a lépései végre elhaltak, mások indultak el felfelé... Harry tisztán hallotta, hogy soklábú, csendes léptű lények nyüzsögnek a hálószoba ajtaja előtt, s Hagrid, a legendás lények gondozása tanár azt mondja:

– Hát nem gyönyörűek? Ebben a félévben a fegyverekről tanulunk...

Harry már látta is a bestiákat: a testük fej helyett ágyúcsőben végződött... mind feléje fordultak... ő hasra vetette magát...

Aztán arra eszmélt, hogy összegömbölyödve fekszik a takaró alatt, és George harsány hangja tölti be a szobát.

– Anya azt üzeni, hogy keljetek fel, reggelizzetek meg a konyhában, aztán menjetek a szalonba segíteni neki. Sokkal több doxi van, mint hitte, a kanapé alatt meg talált egy fészekre való döglött golymókot.

Fél órával később Harry és Ron – immár felöltözve, reggelivel a hasukban – beléptek az első emeleten található szalonba.

A hosszúkás, magas mennyezetű helyiség olajzöld falait koszos, régi kárpitok borították. A szőnyegből minden lépésnél porfelhő gomolygott fel, a hosszú, mohazöld bársonyfüggönyökből pedig olyan hangos zümmögés áradt, mintha több kaptárra való méh fészkelne bennük. Mrs. Weasley, Hermione, Ginny, Fred és George e függönyök előtt csoportosultak. Elég különös látványt nyújtottak, mivel mindegyiküknek kendő takarta az arcát, s kezükben fekete folyadékkal töltött, szórófejes üveget tartottak.

– Kössétek be az arcotokat, és fogjatok egy-egy permetezőt – utasította Mrs. Weasley Harryt és Ront, s egy vékony lábú asztal felé mutatott, amin további két üveg állt. – Doxicid van benne. Sose láttam még ilyen nagy tenyészetet. Mi a manót csinált az a Sipor az elmúlt tíz évben...?

Hermione arcát félig eltakarta a kendő, de Harry így is látta, hogy szemrehányó pillantást vet Mrs. Weasleyre.

– Sipor már nagyon öreg, egyedül biztos nem volt képes...

– Csodálkoznál, ha látnád, mi mindenre képes Sipor, ha beindul – vágott Hermione szavába Sirius, aki épp ekkor lépett be az ajtón.

Kezében vérfoltos zsákot tartott, ami félig tele volt döglött patkányokkal vagy valami hasonlóval. – Csikócsőrtől jövök, most etettem meg – tette hozzá, Harry kérdő tekintetét látva. – Fent lakik anyám szobájában... Ja igen, a szekreter.

A patkányos zsákot egy karosszékbe dobta, és vizsgálgatni kezdte a lezárt bútort, ami – Harry csak most vette észre – folyamatosan remegett.

– Hát igen, Molly, szinte biztos, hogy mumus van benne – jelentette ki, miután belesett a kulcslyukon. – De azért tényleg jobb lesz, ha Rémszem belenéz, mielőtt kinyitjuk. Anyámat ismerve rosszabb is rejtőzhet benne.

– Rendben, Sirius – felelte Mrs. Weasley.

Sirius és az asszony már-már túlontúl udvarias stílusából Harry arra következtetett, hogy egyikük se tért napirendre az esti összeszólalkozás fölött.

Odalentről erőteljes, éles csengőszó hallatszott. Rögtön utána kitört az ordítós-visítós hangzavar, amit előző este az váltott ki, hogy Tonks keresztülesett az esernyőtartón.

– Ezerszer megmondtam, hogy ne csöngessenek! – bosszankodott Sirius, azzal kisietett a szalonból. Miközben ledübörgött a lépcsőn, ismét átjárta a házat Mrs. Black rikácsolása:

– Becstelen bitangok, elfajzott korcsok, árulók, semmirekellő, mocskos banda...

– Légy szíves, csukd be az ajtót, Harry – szólt Mrs. Weasley. Harry addig halogatta a kérés teljesítését, ameddig csak merte; hallani akarta, mi történik odalent. Siriusnak nyilván sikerült összehúznia a portré függönyét, mert Mrs. Black elnémult. Sirius lépteinek zaja hallatszott az előszobából, aztán megcsörrent az ajtólánc, majd kisvártatva felzendült egy mély hang, amiben Harry Kingsley Shackleboltéra ismert:

– Hestia leváltott, úgyhogy most nála van Mordon köpenye. Gondoltam, hagyok egy jelentést Dumbledore-nak...

Harry a hátán érezte Mrs. Weasley tekintetét. Nem akarta tovább feszíteni a húrt, becsukta hát az ajtót, és visszatért a doxivadászok csapatához.

Mrs. Weasley lehajolt, hogy beleolvasson Gilderoy Lockhart Kártevőkalauzába, ami a doxikról szóló résznél kinyitva feküdt a kanapén.

– Vigyázzatok, mert a doxinak méregfoga van, és szeret harapni. Van nálam egy üveg antiszérum, de jobban örülnék, ha nem lenne szükség rá.

Mrs. Weasley felegyenesedett, majd a függöny elé lépett, és intett a gyerekeknek, hogy menjenek közelebb hozzá.

– Ha szólok, azonnal elkezdtek permetezni! – közölte a haditervet. – Gondolom, az arcunkba akarnak majd repülni, de az üvegen az áll, hogy néhány csepp anyagtól megbénulnak. Amelyik már nem mozog, azt dobjátok bele ebbe a vödörbe!

Azzal kilépett a tűzvonalból, és magasra emelte permetezőjét.

– Figyelem... támadás!

Harry alig kezdett el spriccelni, máris szembe találta magát egy kifejlett doxival, ami a függöny egyik ráncából röppent ki. A kis bestia fenyegető zajjal rezgette fényes, bogáréhoz hasonló szárnyait, kitátotta tűhegyes fogacskákkal teli száját, megfeszítette fekete, szőrös testét, és dühödten hadonászott négy apró öklével.

Harry habozás nélkül az arcába permetezett. A doxi röptében mozdulatlanná dermedt, és meglepően hangos puffanással a kopott szőnyegre zuhant. Harry felkapta, és bedobta a vödörbe.

– Mit csinálsz, Fred? – csattant fel Mrs. Weasley. – Permetezd le, és dobd ki!

Harry kíváncsian oldalra nézett. Fred egy kapálózó doxit tartott két ujja közé csippentve.

– Értettem – szólt vidoran, és egykettőre megbénította a bestiát.

Azonban amint Mrs. Weasley elfordult, egy szempillantás alatt a zsebébe süllyesztette.

– Doximéreggel akarunk kísérletezni a Maximuláns termékcsoportunkhoz – súgta oda Harrynek George.

Harry gyorsan lespriccelt két doxit, akik az orrát nézték ki célpontul, majd közelebb araszolt George-hoz, és fojtott hangon megkérdezte:

– Mi az a Maximuláns termékcsoport?

– Olyan édességek, amelyektől megbetegszel – súgta válaszul George, anyját figyelve a szeme sarkából. – Persze, nem leszel nagyon beteg, csak annyira, hogy kimehess az óráról, ha kedved tartja. Most a nyáron fejlesztettük ki őket Freddel. Kétkomponensű, színkódolt csemegék. Ha lenyeled a Rókázó Rágcsa narancsszínű felét, hányni kezdesz. Aztán amint elküldtek a gyengélkedőre, megeszed a piros felét...

– ...amitől nyomban visszanyered egészséged, és a kedved szerinti élvezetes elfoglaltsággal töltheted azt az időt, amit máskülönben ellopott volna az életedből egy lélekölően unalmas tanóra. Ezzel a szöveggel fogjuk reklámozni a cuccot – suttogta Fred, aki időközben kisomfordált Mrs. Weasley látómezejéből, és szorgalmasan tömködte a zsebébe a szőnyegen felejtett doxikat. – De még dolgoznunk kell a Rágcsán. Egyelőre olyan heves hányást okoz, hogy a kísérleti alanyok nem tudják lenyelni a másik felét.

– Kísérleti alanyok?

– George meg én – magyarázta Fred. – Felváltva próbáljuk ki a hatóanyagokat. George tesztelte a Tetszhalott Tablettát, az Orrvérzés Ostyát mindketten megkóstoltuk...

– Anya utána azt hitte, párbajoztunk – kuncogott George.

– Szóval működik a varázsviccbolt? – kérdezte Harry, s úgy tett, mintha megigazítaná a szórófejet az üvegén.

– Üzlethelyiséget sajnos még nem tudtunk szerezni – felelte Fred. Még halkabbra fogta hangját, mert Mrs. Weasley egy percre megállt, hogy megtörölje verejtékező homlokát. – Egyelőre csomagküldő szolgálatként működünk. A múlt héten jelent meg a hirdetésünk a Reggeli Prófétában.

– Köszönet és hála nagylelkű támogatásodért – suttogta George.

– Egyébként ne aggódj... anya nem sejt semmit. Nem olvassa a Reggeli Prófétát, mióta hazugságokat írnak benne rólad és Dumbledore-ról.

Harry elvigyorodott. Bár az előző tanév végén ő maga tukmálta rá az üzleti terveket dédelgető Weasley ikrekre a Trimágus Tusán nyert ezer galleonját, azért örült, hogy Mrs. Weasley nem szerzett tudomást szponzori akciójáról. Az asszony nem nézte jó szemmel, hogy két fia varázsviccbolt-tulajdonosként képzeli el a jövőjét.

A függöny doximentesítése hosszú és fárasztó munkának bizonyult. Dél is elmúlt már, mikor Mrs. Weasley végre lehúzta arcáról a kendőt, és leroskadt egy karosszékbe – csak hogy rémült kiáltással rögtön felpattanjon, mivel ráült Sirius döglött patkányaira.

A függöny már nem zümmögött, viszont teljesen átázott a rengeteg permetlétől. Alatta állt a vödör, tele ájult doxikkal, amellett pedig egy tál, amibe a kis bestiák fekete tojásait gyűjtötték. Ez utóbbiakat Csámpás érdeklődve szagolgatta, az ikrek pedig vágyakozva nézték.

– Azokkal majd ebéd után foglalkozunk – mutatott Mrs. Weasley a kandalló mellett kétfelől álló vitrinekre. Az üvegajtók mögött különös tárgyak egész gyűjteménye pihent: rozsdás tőrök, karmok, egy összegöngyölt kígyóbőr és egy sor megfeketedett ezüstdoboz, Harry számára ismeretlen nyelvű feliratokkal. A legbaljóslatúbb tárgy egy jókora opálkővel bedugaszolt, díszes kristálypalack volt, ami valamilyen sötétpiros anyagot tartalmazott – Harry lefogadta volna, hogy vér van benne.

Megint megszólalt az éles hangú ajtócsengő. A gyerekek egy emberként néztek Mrs. Weasleyre.

– Itt maradtok! – szólt ellentmondást nem tűrő hangon az asszony, és felkapta a karosszékből Sirius patkányos zsákját. Közben odalent Mrs. Black megint rikácsolni kezdett. – Hozok fel nektek szendvicset – szólt még vissza Mrs. Weasley, azzal kiment a szobából, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. A szalonfogságra ítélt társaság abban a minutumban az ablakhoz rohant, hogy lenézzen a bejárati ajtó előtti lépcsőre. Egy torzonborz, vörös üstököt láttak, meg egy rakás vészesen imbolygó üstöt.

– Ez Mundungus! – azonosította a jövevényt Hermione. – De minek hoz ennyi üstöt?

– Valószínűleg itt akarja tárolni őket – vélekedett Harry. – Rémlik, hogy aznap este, mikor őrizetlenül hagyott engem, kétes eredetű üstökre ment el alkudni.

– Tényleg – bólintott Fred, mikor kinyílt az ajtó, és Mundungus rakományával együtt eltűnt a szemük elől. – Fú, ez nem fog tetszeni anyának...

Ő és George átmentek az ajtóhoz hallgatózni. Mrs. Black addigra elhallgatott.

– Mundungus Siriusszal és Kingsleyvel beszélget – jelentette Fred. – De nem hallom, miről... Szerinted megpróbálkozzunk a telefüllel?

– Lehet, hogy érdemes lenne – felelte George. – Felosonok, és lehozok egyet...

Egy másodperccel később azonban feleslegessé vált mindenfajta kémfelszerelés, ugyanis mindenki tisztán hallhatta, mit kiabál magából kikelve Mrs. Weasley:

– Nem orgazdák vagyunk, és ez a ház nem raktár!

– Imádom, amikor anya valaki mással ordít – szólt kárörvendő mosollyal Fred, és kinyitotta az ajtót, hogy még tisztábban élvezhessék Mrs. Weasley tirádáját.

– ...hogy ilyen felelőtlen legyen valaki! Van elég bajunk anélkül is, hogy idecipelnéd a lopott üstjeidet!

– Amatőrök, hagyják belemelegedni – csóválta a fejét George. – Ha nem állítod le időben, úgy belelovalja magát, hogy aztán órákig hallgathatod. Mundungusra ráadásul azóta különösen ki van akadva, mióta lelépett a Privet Drive-ról... Hoppá, Sirius anyukája is rákezdett.

Mrs. Weasley hangját elnyomta az előszobai portrék rikoltozó kórusa.

George a kilincs után nyúlt, de mielőtt becsukhatta volna az ajtót, egy házimanó osont be a szalonba.

A manó nagyon öregnek tűnt. Bőre úgy lógott rajta, akár egy elméretezett ing, s ruházatát egyetlen, ágyékkötő módjára viselt piszkos rongy alkotta. Feje tar volt, mint minden házimanóé, de a denevérét idéző, hatalmas füléből nagy csomó fehér szőr burjánzott elő. Vizenyős szeme bevérzett, nagy, húsos orra turcsi volt, akár egy disznóé.

A manó tudomást sem vett Harryről és a többiekről – úgy tett, mintha nem is látná őket. Görnyedt háttal, lassan de kitartóan csoszogva elindult a szalon túlsó vége felé, s menet közben szüntelenül motyogott magában rekedt, mély, brekegő hangján.

– ...bűzlik, mint a pöcegödör, ráadásul bűnöző is, de a nő se jobb, undok vén áruló, felforgatja a kölykeivel úrnőm házát, szegény jó úrnőm, ha tudná, micsoda csőcselék fészkelte be ide magát, mit mondana az öreg Sipornak, szégyen, gyalázat, sárvérűek, vérfarkasok, árulók és tolvajok, mit tegyen szegény öreg Sipor...

– Szervusz, Sipor! – köszönt rá jó hangosan Fred, és becsapta az ajtót.

A házimanó megtorpant, abbahagyta a motyogást, és színpadiasan eljátszotta, hogy meglepődik.

– Sipor nem látta a fiatalurat – szólt, és meghajolt Fred előtt. Aztán, még mindig a szőnyeget nézve, jól hallhatóan hozzátette: – Undok kis árulófattyú.

– Tessék? – kérdezte George. – Nem értettem a végét.

– Sipor nem mondott semmit – felelte a manó. George felé is meghajolt, majd ismét hozzátette a magáét: – Itt az ikertestvére is, a másik elfajzott kis bestia.

Harry nem tudta, nevessen-e vagy bosszankodjon. A manó felegyenesedett, mogorván végignézett a társaságon, aztán folytatta világosan érthető motyogását:

– ...és ott az a sárvérű, hogy nem sül le a bőr a képéről, ó ha tudná az én jó úrnőm, de sírna, de sírna, és itt az az új kölyök, Sipor nem tudja a nevét. Mit keres itt? Sipor nem tudja...

– Ő Harry, Sipor – próbálkozott Hermione. – Harry Potter.

Sipor tágra nyitotta seszínű szemét, s még gyorsabb és indulatosabb motyogásra váltott.

– A sárvérű úgy beszél Siporhoz, mintha jóban lennék vele, ha úrnőm ilyen társaságban látná Siport, jaj, mit szólna, mit szólna...

– Ne mondd rá, hogy sárvérű! – csattant fel szinte egyszerre Harry és Ron.

– Semmi baj – suttogta Hermione. – Nincs eszénél szegény, nem tudja, mit beszél...

– Ne viccelj már, Hermione! – morogta Fred, sötét pillantással méregetve a manót. – Nagyon is jól tudja, mit beszél.

Sipor közben Harryre függesztette tekintetét, és tovább motyogott.

– Igaz ez? Ő volna Harry Potter? Sipor látja a sebhelyét, akkor biztos igaz, ez a fiú győzte le a Sötét Nagyurat, Sipor kíváncsi lenne rá, hogyan csinálta...

– Mind kíváncsiak lennénk rá, Sipor – morogta Fred.

– Mit keresel itt? – kérdezte George.

Sipor George felé fordította nagy szemét.

– Sipor takarít.

– Jobb mesét találj ki! – szólalt meg egy hang Harry háta mögött.

Sirius visszatért, s az ajtóban állva nézte a manót. Közben az előszoba is elcsendesedett – Mrs. Weasley talán a konyhában folytatta Mundungus legorombítását.

Sirius láttán Sipor nevetségesen mély meghajlásba görnyedt, úgy, hogy malacorra összelapult a padlón.

– Ne hajlongj itt nekem! – szólt rá Sirius. – Inkább mondd meg, miben sántikálsz!

– Sipor takarít – ismételte konokul a manó. – Sipor utolsó erejével is szolgálja a nemes Black-házat...

– Az utolsó erőddel inkább mosakodj meg néha – vágott a szavába Sirius.

– Uram mindig szeretett tréfálkozni – felelte újabb meghajlással Sipor, aztán motyogva hozzátette: – Uram egy undok, hálátlan bitang, majd megszakadt miatta szegény édesanyja szíve...

– Anyámnak nem volt szíve, Sipor – fortyant fel Sirius. – A tömény gonoszsága pumpálta a vérét.

Sipor megint meghajolt.

– Ahogy uram gondolja – felelte fennhangon, majd jött a motyogás: – Uram arra se méltó, hogy letörölje a sarat édesanyja cipőjéről, jaj, szegény úrnőm, mit szólna, ha látná, hogy Sipor a fiát szolgálja, mennyire gyűlölte őt, mennyire csalódott benne...

– Azt kérdeztem, miben sántikálsz – szólt fagyosan Sirius. – Ha te takarításra hivatkozol, az azt jelenti, hogy valamit be akarsz csempészni a szobádba, hogy ne tudjuk kidobni.

– Sipor semmit nem merne elmozdítani a helyéről uram házában. – felelte a manó, majd motyogva elhadarta a folytatást: – Úrnőm sose bocsátaná meg Sipornak, ha kidobnák a falikárpitot, hétszáz éve van a család birtokában, Sipornak meg kell mentenie, Sipor nem engedi, hogy uram meg a vérük árulói meg a kölykeik elpusztítsák...

– Sejtettem, hogy innen fúj a szél – mondta Sirius, viszolygó pillantást vetve a szemközti falra. – Gondolom, anyám ezt is ragasztóbűbájjal rögzítette, de ha nem, akkor leszedem, az biztos. Hordd el magad, Sipor!

A manó a jelek szerint nem mert ellenszegülni gazdája parancsának. Beérte azzal, hogy haragos pillantást vetett Siriusra, miközben elcsoszogott mellette, és folytatta motyogós sopánkodását:

– Visszajön az Azkabanból, és parancsolgat Sipornak, jaj, mit szólna szegény úrnőm, ha látná, mi lett a házával, aljanép szállta meg, kidobálták a kincseit, pedig kitagadta a fiát, és most visszajött, azt beszélik, gyilkos gonosztevő lett...

– Ha még sokat motyorászol, tényleg gyilkolni fogok! – szólt utána ingerülten Sirius, és becsapta mögötte az ajtót.

– Nincs eszénél szegény – kelt Sipor védelmére Hermione. – Nem tudja, hogy halljuk, amit motyog.

– Tény, hogy sokáig volt egyedül – válaszolt Sirius – és mást se csinált, csak anyám portréjának a bolond parancsait teljesítette, meg magában beszélt. De világéletében egy alattomos kis...

– Szabadon kellene engedned – tanácsolta Hermione. – Akkor talán...

– Túl sokat tud a rendről – rázta a fejét Sirius. – Nem engedhetjük el. Különben is, menten szörnyethalna. Mondd csak neki, hogy menjen el a házból, majd meglátod, hogyan reagál.

Sirius átvágott a szalonon, és megállt a Sipor említette falikárpit előtt. Harry és a többiek követték.

A kárpit ősöregnek tűnt; színei megfakultak, s itt-ott lyukak tátongtak rajta, valószínűleg a doxik áldatlan tevékenysége folytán. Az aranyszál azonban, amellyel átszőtték, még mindig eléggé csillogott ahhoz, kirajzoljon egy szerteágazó családfát, melynek gyökerei (amennyire Harry ki tudta venni) a középkorig nyúltak vissza. A kárpit felső szegélyén nagy betűkkel ez állt:

„A NEMES ÉS NAGY MÚLTÚ BLACK CSALÁD TOUJOUR SPUR”

– Te nem vagy rajta, Sirius – állapította meg Harry, miután alaposabban szemügyre vette a családfa egyes ágait.

– Rajta voltam – felelte Sirius, és egy kis, kerek, fekete szegélyű lyukra mutatott, amit mintha cigarettával égettek volna a szövetbe. – A kedves jó anyám eltávolított engem, miután megszöktem itthonról – hallgassátok Siport, sokszor elmotyogja a történetet.

– Megszöktél itthonról?

– Tizenhat éves koromban – bólintott Sirius. – Elegem lett.

– És hova mentél? – kérdezte nagy szemeket meresztve Harry.

– Apádhoz – felelte Sirius. – A nagyszüleid nagyon jók voltak hozzám. Jószerével örökbe fogadtak. Szóval eleinte apádnál tanyáztam a szünidőben, aztán mikor tizenhét lettem, vettem magamnak saját házat. Alphard bácsikám csinos kupac aranyat hagyott rám – valószínűleg azért, mert őt is kiutálták innen. Egyszóval attól fogva a magam lábán álltam, de minden vasárnap Mr. és Mrs. Potter vendége voltam ebédre.

– De... miért...?

– Miért mentem el itthonról? – Sirius keserűen elmosolyodott, és beletúrt hosszú, gubancos hajába. – Mert gyűlöltem az egész társaságot: a vértisztasági mániájukba belebolondult szüleimet, akik meg voltak győződve róla, hogy minden Black olyan, mintha legalábbis király lenne... a féleszű öcsémet, aki volt olyan gerinctelen, hogy hitt nekik... Ő az.

Sirius a családfa egyik utolsó ágára bökött, a Regulus Black névre. A felirat szerint Regulus tizenöt évvel korábban meghalt.

– Ő sokkal „jobb fiú” volt, mint én – folytatta Sirius – és ezt a szüleim sose mulasztották el az orrom alá dörgölni.

– De már meghalt – jegyezte meg Harry.

– Igen... Az ostobája belépett a halálfalók közé.

– Nem mondod komolyan!

– Ugyan, Harry, ha körülnéztél a házban, sejtheted, miféle varázslók laktak itt.

– A szüleid... Ők is halálfalók voltak?

– Nem, de teljesen egyetértettek Voldemort eszméivel. Úgy gondolták, hogy meg kell szabadulni a mugliivadékoktól, és az aranyvérűeknek kell átvenniük a hatalmat. Ezzel nem is voltak egyedül; mielőtt Voldemort megmutatta az igazi arcát, rengetegen találták rokonszenvesnek a nézeteit... Később, mikor kiderült, hogy a Sötét Nagyúr bármire képes a hatalomért, sokan megijedtek. De a szüleim eleinte igazi kis hősnek tartották az öcsémet, amiért belépett a csatlósok közé.

– Egy auror ölte meg az öcsédet? – puhatolózott Harry.

– Nem, dehogy – rázta a fejét Sirius. – Voldemort gyilkolta meg. Vagyis inkább egy pribék, az ő utasítására. Nem hinném, hogy Regulus olyan fontos ember lett volna, hogy Voldemort személyesen végezzen vele. Abból, amit később megtudtam róla, az derült ki, hogy nagy lelkesen beállt halálfalónak, de mikor kiderült, mit várnak tőle, ki akart hátrálni a dologból. Csakhogy Voldemortot nem lehet egyszerűen otthagyni. Vagy életfogytig szolgálod őt, vagy meghalsz.

– Ebéd... ! – szólt Mrs. Weasley.

Az asszony az ajtóban állt, és felemelt pálcája hegyén szendvicsekkel és süteménnyel megrakott tálcát egyensúlyozott. Az arca még mindig piros volt az indulattól. A többiek nyomban köré gyűltek, de Harry ott maradt Siriusszal, aki most közelebb hajolt a falikárpithoz.

– Nem is tudom, mikor nézegettem ezt utoljára. Ott van Phineas Nigellus, az ükapám... Látod? Ő volt minden idők legellenszenvesebb igazgatója a Roxfortban... Araminta Meliflua... anyám unokahúga... Megpróbálta elérni, hogy legalizálják a muglik vadászatát... És a kedves Elladora néni... Ő vezette be azt a szép hagyományt, hogy lefejezzük a házimanóinkat, mikor annyira megöregszenek, hogy már nem tudják felszolgálni a teát... Néha persze születtek többé-kevésbé normális emberek is a családban, de mondanom se kell, hogy őket kitagadták. Látom, Tonks már nem is került fel ide. Biztos azért nem fogad szót neki Sipor, pedig a házimanónak minden családtag parancsolhat.

– Rokonok vagytok Tonksszal? – csodálkozott Harry.

– Igen, igen, az édesanyja, Andromeda a legkedvesebb unkahúgom volt – felelte Sirius, és kutatni kezdett a családfán. – Nem, Andromeda sincs már rajta. Nézd...

Rámutatott egy másik kiégetett lyukra a Bellatrix és Narcissa nevek között.

– Andromeda nővérei rajta maradtak, mert ők tudták, mi a dolguk, és aranyvérű férjet választottak. Andromeda viszont egy mugliivadékhoz, Ted Tonkshoz ment, úgyhogy...

Sirius úgy tett, mintha pálcájával átkot lőne a falikárpitra, majd sötéten felnevetett. Harry nem nevetett vele; figyelmét a kiégetett lyuktól jobbra sorakozó nevek kötötték le. Narcissa Blacket kettős arany vonal kötötte össze Lucius Malfoyjal, a közöttük induló aranyszál pedig Draco nevéhez vezetett.

– Malfoyék is a rokonaid!

– Az aranyvérű családok mind rokonságban állnak – legyintett Sirius. – Aki a gyerekeinek mindenáron aranyvérű házastársat akar, nem lehet válogatós, mert nagyon kevesen maradtunk. Mollyval is szegről-végről rokonok vagyunk, Arthur is az egyik másodfokú unokatestvérem fia. De ezen a családfán hiába keresnéd őket – a Weasleyk mind vérünk árulóinak vannak kikiáltva.

Harry azonban már az Andromeda-féle lyuktól balra felírt nevet nézte: Bellatrix Blackét, amit dupla vonal kötött össze Rodolphus Lestrange-dzsel.

– Lestrange...

A név furcsa hatással volt rá: ismerősnek érezte, s bár nem emlékezett rá, hol hallotta, kicsit összeszorult tőle a gyomra.

– Ők az Azkabanban vannak – morogta Sirius.

Harry kérdő tekintettel nézett rá.

– Bellatrixot és a férjét, Rodolphust az ifjabb Barty Kuporral együtt csukták le – magyarázta kelletlenül Sirius. – Rodolphus fivére, Rabastan is akkor került be.

Harry most már el tudta helyezni az emléket. Bellatrix Lestrange-et a merengőben látta – abban a különös edényben, amiben Dumbledore professzor gondolatai és emlékei egy részét tárolta. Bellatrix volt az a magas, fekete hajú, hosszú szempillájú nő, aki a bíróság előtt is hitet tett Voldemort mellett; büszkén vállalta, hogy bukása után is kereste a nagyurat, és bizonygatta, hogy egy napon hűsége elnyeri jutalmát.

– Sose mondtad, hogy ő a te...

– Mit számít, hogy az unokatestvérem? – vágott közbe ingerülten Sirius. – Ezeket én nem tekintem a rokonaimnak. Őt pedig aztán végképp nem. Annyi idős voltam, mint most te, amikor utoljára találkoztam vele, ha nem számítjuk, hogy láttam, amikor behozták az Azkabanba. Azt hiszed, büszke vagyok az ilyen rokonságra?

– Ne haragudj... – szabadkozott Harry. – Nem akartalak... csak furcsa volt... csodálkoztam...

– Nincs miért bocsánatot kérned – dörmögte Sirius, azzal hátat fordított a falikárpitnak, és zsebre dugott kézzel körülnézett a szalonban. – Inkább az a baj, hogy itt vagyunk. Nem hittem volna, hogy még egyszer bezárnak ebbe a házba.

Harry tökéletesen megértette Sirius elkeseredését. Hasonlóan érezne, ha felnőtt, szabad emberként vissza kellene költöznie a Privet Drive-ra.

– Persze főhadiszállásnak ideális hely – folytatta Sirius. – Apám az összes elképzelhető biztonsági óvintézkedést megtette. Feltérképezhetetlen, úgyhogy a muglik nem bukkanhatnak rá – nem mintha bárki is keresné – és most Dumbledore további védő bűbájokkal látta el. Egyszóval keresve se találnál ennél biztonságosabb búvóhelyet. Dumbledore a Rend titokgazdája – vagyis csak az találhatja meg a főhadiszállást, akivel ő személyesen közli a címet. A levelet, amit Mordon tegnap este mutatott neked, Dumbledore írta... – Itt kurta, ugatásszerű nevetést hallatott. – Ha a szüleim látnák, mire használjuk a házukat, hát... sejtheted, mit szólnának, gondolj csak anyám portréjára.

Összeráncolta szemöldökét, és sóhajtott.

– Nem lenne semmi bajom, ha néha kiszabadulnék innen, és tehetnék valami hasznosat. Megkértem Dumbledore-t, hadd kísérjelek el a fegyelmi tárgyalásra – persze Szipákként – hogy tartsam benned a lelket. Mit szólsz hozzá?

Harry úgy érezte, mintha a gyomra lezuhant volna a kopott szőnyegre. A vacsora óta egyszer se jutott eszébe a tárgyalás. Az öröm, hogy újra barátai között lehet, és végre hallja a híreket, teljesen elfeledtette vele a rá váró megpróbáltatást. Most azonban újra rátelepedett a félelem. Ránézett a szendvicset majszoló Weasley gyerekekre és Hermionéra, s arra gondolt, milyen érzés lenne, ha nem mehetne vissza velük a Roxfortba.

– Ne aggódj ! – szólt Sirius, s Harry rádöbbent, hogy arca elárulta gondolatait. – Fel fognak menteni. Biztos van olyan passzus a Titokvédelmi Alaptörvényben, ami életveszély esetén megengedi a varázslást.

– De ha mégiscsak eltanácsolnak... – szólt csendesen Harry – ideköltözhetek hozzád?

Sirius arcán szomorú mosoly jelent meg.

– Majd meglátjuk...

Harry nem elégedett meg a kitérő válasszal.

– Sokkal kevésbé félnék a tárgyalástól, ha tudnám, hogy semmiképp nem kell visszamennem Dursleyékhoz – mondta.

Sirius komoran csóválta fejét.

– Szörnyű emberek lehetnek, ha ide is szívesebben jönnél.

– Siessetek, különben éhen maradtok! – szólt oda nekik Mrs. Weasley.

Sirius mélyet sóhajtott, egy sötét búcsúpillantást vetett a falikárpitra, aztán Harryvel együtt csatlakozott a többiekhez.

Délután, a vitrinek ürítése közben, Harry minden erejével azon volt, hogy ne gondoljon a tárgyalásra. Szerencséjére a munka nagy odafigyelést igényelt, mivel a poros polcokon sorakozó tárgyak némelyike igencsak rossz néven vette, hogy el akarják távolítani megszokott helyéről. Siriust csúnyán megharapta egy ezüst dohányosdobozka; sebesült kezén másodpercek alatt barna kesztyűhöz hasonló, kemény burok alakult ki.

– Semmi baj – szólt. Érdeklődve megvizsgálta a jelenséget, majd pálcája egy apró mozdulatával meggyógyította a kezét. – Ragyaragasztó por lehet benne.

Azzal bedobta a dobozkát a zsákba, amiben az eltávolításra ítélt tárgyakat gyűjtötték. Harry látta, hogy George titokban kendőt csavar a kezére, s egy perc múlva a dobozka doxiktól dudorodó zsebében landol.

Találtak egy riasztó kinézetű, ezüst szerszámot, ami leginkább sokszárú csipeszhez hasonlított. Mikor Harry megfogta, a bűvös eszköz pók módjára felszaladt a karján, és kis híján megszúrta a nyakát. Sirius sietett a segítségére: lekapta róla a pókcsipeszt, földhöz vágta, majd agyoncsapta a Természetes nemesség – a varázslók származástana című vaskos kötettel. Előkerült egy zenélő doboz is, ami bús, csilingelő dallamot játszott, mikor kinyitották.

Hatására mindenkin ólmos fáradtság lett úrrá – szerencsére Ginnynek volt annyi lélekjelenléte, hogy gyorsan becsukja a dobozt. Találtak egy nehéz lakatot, amit egyikük se tudott kinyitni, egy rakás régi pecsétnyomót, s egy poros dobozból előkerült egy arany fokozatú Merlin-rend. A felirat szerint Sirius nagyapja kapta, „a minisztériumnak tett szolgálataiért”.

– Ez csak annyit jelent, hogy jó sok aranyat adott nekik – szólt megvetően Sirius, és a szemeteszsákba hajította a kitüntetést.

Sipor több ízben is beosont a szobába, hogy megpróbáljon ezt-azt kicsempészni az ágyékkötője alatt, s valahányszor rajtakapták, borzalmas átkokat motyogott az orra alatt. Mikor Sirius kicsavart a kezéből egy vastag aranygyűrűt, amit a Black család címere díszített, Sipor egyenesen zokogni kezdett dühében, és olyan jelzőkkel illette Siriust, amelyekhez foghatót Harry még sose hallott.

– Ez apámé volt – mondta Sirius, és a zsákba dobta a gyűrűt. – A múlt héten láttam, amikor Sipor egy régi nadrágját csókolgatta, pedig érte nem is volt annyira oda, mint anyámért.

Mrs. Weasley a következő napokban is alaposan megdolgoztatta a takarítóbrigádot. A szalonban, amit három nap alatt sikerült „fertőtleníteni”, végül nem marad más kellemetlen tárgy, csak az eltávolíthatatlannak bizonyult falikárpit és a remegő szekreter. Mordon azóta nem járt a főhadiszálláson, úgyhogy nem derült rá fény, mi rejtőzik a bútorban.

A szalon után a csapat a földszinti étkezőt vette kezelésbe. A tálalószekrényben csészealj nagyságú pókokat találtak. (Ron sietve elment teát főzni, és másfél óráig nem tért vissza). A Blackek címerét és mottóját viselő porcelán teáskészlet Sirius jóvoltából rövid úton a zsákba került, s ugyanerre a sorsra jutott egy halom ezüstkeretes régi fotó. A képek felháborodva sivalkodtak, mikor az üvegük összetört.

Jóllehet Piton „takarításnak” titulálta munkájukat, Harry úgy érezte, valójában háborút vívnak a házzal. Az épület – Sipor segédletével – vitézül védekezett. A házimanó árnyékként követte Harryék csapatát, egyre vadabb dolgokat motyogott, és szüntelenül lopkodta a kidobásra ítélt tárgyakat. Sirius végül már azzal is megfenyegette, hogy ruhát kap, de a manó csak ránézett vizenyős szemével, és így felelt:

– Uram, tegye, amit jónak lát – aztán elfordult, és jól érthetően így folytatta: – Úgyse fogja elküldeni Siport, mert Sipor tudja, mire készülnek, bizony, összeesküsznek a Sötét Nagyúr ellen, sárvérűek, árulók, hitvány söpredék...

Erre Sirius, mit sem törődve Hermione tiltakozásával, ágyékkötőn ragadta a manót, és nagy ívben kihajította a szobából.

A csengő naponta többször is megszólalt – erre a jelre Mrs. Black rikácsolni, Harry és társai pedig leskelődni kezdtek. Jobbára azonban be kellett érniük egy futó pillantással és egy semmitmondó beszélgetésfoszlánnyal, mert Mrs. Weasley egykettőre visszaparancsolta őket a munkájukhoz. Piton többször is megfordult a házban, de Harry, őszinte örömére, egyszer sem találkozott össze vele.

Egy ízben Harry átváltoztatástan-tanára, McGalagony professzor is felkereste a főhadiszállást – igen furcsa látványt nyújtott mugliruhában – de nem időzött sokáig. Voltak azonban olyan látogatók is, akik ottmaradtak segíteni. Tonks eltöltött velük egy igen emlékezetes délutánt, amelynek során az egyik emeleti vécében találtak egy vérszomjas öreg padlásszörnyet; Lupin pedig, aki ugyan a házban lakott, de titokzatos feladatok ürügyén néha napokra is eltűnt, segített megjavítani egy állóórát, aminek volt egy olyan kellemetlen szokása, hogy szegecsekkel lövöldözte az előtte elhaladókat.

Mundungusnak sikerült kissé javítania a tekintélyén azzal, hogy megmentette Ront egy szekrényből előkerült, régi, piros talártól, ami megpróbálta megfojtani a fiút.

Harry, annak ellenére, hogy továbbra is rosszul aludt (még mindig álmodott folyosókról és zárt ajtókról, és ilyenkor szúrni kezdett a sebhelye), többé-kevésbé jól érezte magát a bőrében. Amíg volt mit csinálnia, minden rendben volt, de mikor épp nem tudta mivel elfoglalni magát, vagy mikor kimerülten feküdt az ágyán, és a mennyezeten átkúszó árnyékokat bámulta, olyankor nyomban betolakodott a fejébe a közelgő fegyelmi tárgyalás. A félelem ezer tű módjára szurkálta zsigereit, valahányszor arra gondolt, hogy akár ki is csaphatják a Roxfortból. A lehetőség olyan rémisztő volt, hogy nem is mert beszélni róla, még Ron és Hermione előtt sem.

Barátai tapintatból szintén nem hozták szóba a témát, bár Harry gyakran látta őket összesúgni és aggódó pillantásokat vetni felé.

Rossz óráinak visszatérő rémlátomása volt egy arctalan hivatalnok, aki kettétöri a varázspálcáját, és visszaparancsolja őt Dursleyékhoz... De nem fog engedelmeskedni, ezt szilárdan eltökélte. Ide fog költözni Siriushoz, a Grimmauld téri házba.

Úgy érezte, mintha téglát dobtak volna a gyomrába, mikor szerda este, vacsora közben Mrs. Weasley csendesen így szólt hozzá:

– Kivasaltam a legjobb ruhádat. Szeretném, ha hajat is mosnál. A jó első benyomás csodával ér fel.

Ron, Hermione, Fred, George és Ginny elnémultak, és Harryre néztek. Harry bólintott, és megpróbált tovább enni, de annyira kiszáradt a szája, hogy nem tudta lenyelni a falatot.

– Hogy fogok eljutni a minisztériumba? – kérdezte, nyugalmat erőltetve a hangjára.

– Majd elmész Arthurral, ő úgyis megy dolgozni – felelte szelíden Mrs. Weasley.

Az asztal szemközti oldalán ülő Mr. Weasley bátorítóan rámosolygott Harryre.

– Elüldögélsz majd az irodámban a tárgyalás kezdetéig – mondta.

Harry Siriusra nézett, de mielőtt feltehette volna kérdését, Mr. Weasley már válaszolt is rá.

– Dumbledore professzor szerint nem tanácsos, hogy Sirius elkísérjen, és úgy vélem, ebben...

– ...teljesen igaza van – sziszegte összeszorított fogakkal Sirius.

Mrs. Weasley arcvonásai megkeményedtek.

– Mikor mondta ezt Dumbledore? – kérdezte Harry, még mindig Siriusra nézve.

– Itt járt tegnap este, miután lefeküdtetek – felelte Mr. Weasley.

Sirius villájával rosszkedvűen szurkált egy darab krumplit.

Harry is újra a tányérja fölé hajolt. Dumbledore a fegyelmi tárgyalás előtti estén a házban járt, és nem is akart beszélni vele! Eddig csak letört volt, de ez a hír egyenesen elkeserítette.

Hetedik fejezet

A Mágiaügyi Minisztérium

Harrynek másnap hajnali fél hatkor úgy pattant fel a szeme, mintha a fülébe kiabáltak volna. Néhány másodpercig mozdulatlanul feküdt – a fegyelmi tárgyalás gondolata teljesen megbénította az agyát – aztán megrázta magát, és kiugrott az ágyból. Először is felvette szemüvegét, aztán kapkodva belebújt a frissen kimosott farmernadrágba és pólóba, amit Mrs. Weasley az ágy lábához készített. Az üres kép közben kajánul kuncogott a falon.

Ron tátott szájjal, kezét-lábát szétvetve, mélyen aludt. Harry átvágott a szobán, kilépett az előtérbe, és halkan becsukta maga mögött az ajtót. Közben megkísértette a gondolat, hogy mikor legközelebb találkozik Ronnal, talán már nem is lesznek roxforti iskolatársak. Gyorsan elhessegette a rémképet, és csendes léptekkel lesietett a lépcsőn. Miután elhaladt Sipor kipreparált felmenői mellett, a konyha felé vette útját.

Azt hitte, üresen találja, de tévedett: az ajtó elé érve halk beszélgetés ütötte meg a fülét. Benyitott, s megpillantotta a Weasley házaspárt, Siriust, Lupint és Tonksot, akik úgy ültek az asztalnál, mintha csak rá vártak volna. Mind nappali ruhában voltak, kivéve Mrs. Weasleyt, aki piros, steppelt pongyolát viselt. Harry láttán az asszony nyomban felpattant a székről.

– Reggeli – szólt, azzal elővette pálcáját, és a tűzhelyhez sietett.

– J-j-jó reggelt, Harry – köszönt ásítva Tonks, akinek ezen a reggelen göndör, szőke haja volt. – Jól aludtál?

– Igen – felelte Harry.

– Én le se hunytam a szemem egész éjjel – közölte újabb borzongós ásítás kíséretében a boszorkány. – Gyere, ülj le...

Kihúzott Harrynek egy széket, s ugyanazzal a mozdulattal feldöntött egy másikat.

– Mit kérsz, Harry? – szólt oda Mrs. Weasley. – Zabkását? Puffancsot? Füstölt heringet? Sonkás tojást? Pirítóst?

– Köszönöm, de csak... csak pirítóst kérek – felelte Harry.

Lupin mindössze egy futó pillantást vetett Harryre, aztán Tonkshoz fordult:

– Mit kezdtél el mesélni Scrimgeourról?

– Ja igen... szóval vigyáznunk kell vele, mert fura kérdéseket tett fel Kingsleynek és nekem is...

Harry örült, hogy nem kell részt vennie a beszélgetésben. A zsigerei úgy tekeregtek, akár egy zsák kígyó. Mrs. Weasley néhány szelet pirítóst és lekvárt tett le elé az asztalra. Megpróbált enni, de mintha a szőnyeget rágta volna. Mrs. Weasley leült mellé, és anyáskodva igazgatni kezdte a ruháját: eltüntette a póló címkéjét, kisimította a ráncokat a vállán. Harryt meglehetősen zavarta a dolog.

– ...és szólnom kell Dumbledore-nak, hogy holnap nem tudok éjjeli szolgálatot vállalni. Már most holtfáradt vagyok – fejezte be Tonks, és szavainak újabb hatalmas ásítással adott nyomatékot.

– Majd beugrom helyetted – fordult hozzá Mr. Weasley. – Én jól vagyok, és úgyis be kell fejeznem egy jelentést...

Mr. Weasley ezen a reggelen nem megszokott varázslótalárját viselte, hanem halszálkamintás nadrágot s hozzá egy kopott bomberdzsekit. Most Tonksról Harryre fordította tekintetét.

– Hogy vagy?

Harry vállat vont.

– Pár óra múlva már túl leszel rajta – vigasztalta Mr. Weasley. – Felmentenek, ne félj.

Harry nem válaszolt.

– A tárgyalás a mi emeletünkön lesz, Amelia Bones irodájában. Ő a Varázsbűn-üldözési Főosztály vezetője. Ő fog kikérdezni.

– Amelia Bones rendes nő, Harry – szólt Tonks. – Végig fog hallgatni, és igazságosan ítél majd.

Harry némán bólintott. Még mindig nem tudta, mit mondjon.

– Őrizd meg a hidegvéred! – tanácsolta Sirius. – Légy udvarias és tárgyilagos!

Harry megint bólintott.

– A törvény a te oldaladon áll – szólt csendesen Lupin. – Életveszély esetén a kiskorú varázsló is használhatja a pálcáját.

Jéghideg folyadék csordult le Harry tarkóján – egy pillanatig azt hitte, valaki kiábrándító bűbájt szórt rá, aztán csakhamar rájött, hogy Mrs. Weasley ügyködik a haján egy vizes fésűvel.

Mr. Weasley az órájára pillantott, majd Harryre nézett:

– Azt mondom, induljunk! – szólt. – Korán van még, de jobb lesz, ha a minisztériumban várakozol.

– Rendben – felelte gépiesen Harry. Letette a pirítósát, és felállt.

Tonks vállon veregette.

– Minden rendben lesz, Harry.

– Sok szerencsét! – búcsúzott Lupin. – Biztos nem lesz semmi baj.

– És ha lesz, akkor majd én elbeszélgetek azzal az Amelia Bonesszal – szólt mogorván Sirius.

Harry bágyadtan elmosolyodott. Mrs. Weasley átölelte.

– Szorítunk neked, Harry drágám.

– Köszönöm... – motyogta Harry. – Akkor... majd találkozunk.

Követte Mr. Weasleyt fel a lépcsőn, végig az előszobán. A függöny mögül kihallatszott Mrs. Black portréjának morgós szuszogása. Mr. Weasley kinyitotta a bejárati ajtó reteszeit, s kiléptek a hűvös, szürke hajnalba.

– Máskor nem gyalog megy munkába, ugye? – kérdezte Harry, miután sebes léptekkel elindultak, át a téren.

– Nem, általában hoppanálok – felelte Mr. Weasley – de az neked tilos, és egyébként is célszerűbbnek érzem, ha ezúttal minden varázstól mentesen megyünk be. Az jobb benyomást tesz, tekintve, hogy mivel vádolnak...

Mr. Weasley menet közben végig a kabátja alatt tartotta egyik kezét – Harry biztosra vette, hogy a pálcáját markolja.

A szemétben fuldokló utcák szinte teljesen néptelenek voltak – nem úgy a szánalmas kis metrómegálló, ahova rövid gyaloglás után megérkeztek: az tömve volt a kora reggel munkába indulókkal. Mr. Weasley alig tudta palástolni lelkes kíváncsiságát – mint mindig, ha mindennapi életüket élő muglik között járt.

– Egyszerűen csodálatos...! – suttogta, és a jegykezelő automatákra mutatott. – Zseniális találmány.

– Csak épp nem működik – mutatott a kiragasztott cetlire Harry.

– Jó, de akkor is... – legyintett csillogó szemmel Mr. Weasley.

Megvették jegyüket az álmos peronőrtől (a tranzakciót Harry bonyolította le, mivel Mr. Weasley nem nagyon ismerte ki magát a muglibankjegyek között), s öt perccel később beszálltak egy metrószerelvénybe, ami elrobogott velük London belvárosa felé. Mr. Weasley percenként ellenőrizte az ablak fölé erősített vonaltérképet.

– Még négy megálló, Harry... Már csak három megálló... Két megálló...

A belváros kellős közepén szálltak le. Az öltönyös, illetve kosztümös, aktatáskával felszerelt férfiak és nők áradata magával sodorta őket a mozgólépcső felé. Áthaladtak a jegyellenőrző gépen (ami Mr. Weasley határtalan gyönyörűségére elnyelte a jegyüket), és végül kiléptek egy impozáns épületekkel szegélyezett, széles utcára, ahol már ebben a korai órában csúcsforgalom volt.

– Hol vagyunk? – dünnyögte tanácstalanul Mr. Weasley. Harrynek a szívverése is elállt az ijedségtől: egy pillanatig azt hitte, Mr. Weasley állandó térképböngészése dacára rossz megállónál szálltak le. Aztán a varázsló szerencsére észbe kapott: – Ja persze... ! Erre gyere, Harry! – és bevezette Harryt egy mellékutcába.

– Ne haragudj – szabadkozott-de most először jöttem barlangvonattal, és így mugliszemszögből minden másképpen fest. Be kell vallanom, hogy a látogatók bejáratát se használtam még soha.

Egyre távolabb kerültek a forgalmas főutcától, egyre kisebb és egyszerűbb épületek között haladtak el. Az utcára, amelybe végül megérkeztek, felújításra szoruló irodaházak tekintettek, egy kocsma társaságában. A járdák szélén túltöltött szemeteskonténerek díszelegtek. Harry csalódva nézett körül: ennél előkelőbb helyen képzelte el a Mágiaügyi Minisztériumot.

– Megjöttünk – szólt vidoran Mr. Weasley, és egy graffitikkel telezsúfolt fal előtt álló, betört üvegű, kopott telefonfülkére mutatott.

– Csak utánad, Harry.

Azzal kinyitotta a telefonfülke ajtaját.

Harry nem értette ugyan, mire megy ki a dolog, de engedelmesen belépett a fülkébe. Mr. Weasley beoldalazott mellé, és becsukta az ajtót. Elég szűk volt a hely kettőjüknek; Harry nekipréselődött a vandálok keze nyomát viselő telefonkészüléknek, így Mr. Weasley csak nagy nehezen tudta leakasztani a kagylót.

– Szerintem ez a telefon nem működik – jegyezte meg Harry.

– De, de, biztos, hogy működik – bizonygatta Mr. Weasley, miközben a feje fölé emelte a kagylót, és a tárcsára pislogott. – Azt mondja, hogy... hat... – Tárcsázta a számot. – ...kettő... négy... még egyszer négy... és megint kettő...

A tárcsa surrogva visszatért alaphelyzetébe, s nyomban egy kellemes női hang szólalt meg. Nem a kagylóban, amit Mr. Weasley szorongatott, hanem magában a fülkében, mégpedig olyan élesen és tisztán, mintha egy jelen lévő, láthatatlan nő beszélt volna.

– Köszöntöm önt a Mágiaügyi Minisztériumban. Kérem, adja meg nevét és látogatása célját.

– Öö... – Mr. Weasley hirtelen nem tudta eldönteni, hogy a kagylóba beszéljene, vagy csak úgy a levegőbe. Áthidaló megoldás gyanánt a füléhez tartotta a kagyló mikrofonját. – Arthur Weasley vagyok a Mugli Tárgyakkal Való Visszaélési Ügyosztályról. Velem van Harry Potter, akit fegyelmi tárgyalásra idéztek be...

– Köszönöm – felelte a női hang. – Látogató, kérem vegye el a kitűzőt, és erősítse a talárjára.

Kattanás majd zörgés hallatszott, és valami belepottyant a telefonkészülék pénzvisszaadó vályújába. Harry a kezébe vette – egy téglalap alakú ezüstjelvény volt, az alábbi felirattal: Harry Potter, fegyelmi tárgyalás. Miközben kitűzte a pólójára, a női hang további utasításokat adott:

– A minisztérium látogatójaként ön köteles motozásnak alávetni magát, és pálcáját regisztráció céljából átadni az előcsarnok túlsó végében található asztalnál.

A telefonfülke megremegett, és lift módjára lassan elindult lefelé. Harry kissé szorongva nézte, hogyan kerül a járda szintje a fejük fölé. Miután elnyelte őket a föld, a fülkében sötét lett. Harry semmit nem látott, s hallani se hallott mást, csupán az ereszkedő fülke tompa csikorgását. Körülbelül egyperces liftezés után – amit Harry sokkal hosszabbnak érzett – vízszintes, aranysárga fénycsík jelent meg a lábán. Aztán a csík sávvá szélesedett, elindult felfelé a testén, míg végül az arcára esett – nyomban könnybe lábadt tőle a szeme, és hunyorognia kellett.

– A Mágiaügyi Minisztérium kellemes itt-tartózkodást kíván önnek! – szólt a női hang.

A telefonfülke ajtaja kitárult, s Mr. Weasley fürgén kilépett rajta. Harry tátva marad szájjal követte.

Egy hosszú, tágas, lélegzetelállítóan impozáns csarnok egyik végében álltak. A terem sötét fapadlója olyan fényes volt, mintha szakadatlanul políroznák. A pávakék mennyezetet díszítő, csillogó aranyszimbólumok szüntelenül mozogtak és változtak, akár egy hatalmas égi kijelzőtábla betűi. Kétoldalt, a sötét fával borított falak mentén, aranydíszítésű kandallók sorakoztak. A bal oldali kandallókból szinte másodpercenként egy-egy boszorkány vagy varázsló lépett ki, a jobb oldalon pedig minden kandalló előtt sorban álltak a távozni készülők.

A hosszú csarnok közepe táján szökőkút állt; kerek medencéjének közepén életnagyságnál nagyobb aranyszobrok emelkedtek.

A legmagasabb szobor egy daliás varázslót ábrázolt, ég felé emelt pálcával a kezében. A kisebbek egy gyönyörű boszorkányt, egy kentaurt, egy koboldot és egy házimanót mintáztak. Az utóbbi három lény csodálattal nézett fel a boszorkányra és a varázslóra.

A két varázspálca végéből, a kentaur nyilának hegyéből, a kobold sipkájának csúcsából és a házimanó két füléből egy-egy csillogó vízsugár lövellt ki. A vízcsobogás elnyomta a hoppanálók pukkanásait, de beleveszett egy még hangosabb zajba: annak a több száz boszorkánynak és varázslónak a lábdobogásába, akik – többségükben álmos-mogorva képpel – a csarnok túlsó végén nyíló aranykapu felé haladtak.

– Gyere, arra megyünk! – szólt Mr. Weasley.

Harry engedelmesen követte a varázslót. Kerülgették a szembe jövő minisztériumi dolgozókat – egyesek ingatag pergamenhalmokat cipeltek, mások csupán egy aktatáskát, megint mások a Reggeli Prófétát olvasták menet közben. Ahogy elhaladtak a szökőkút mellett, Harry csillogó ezüstsarlókat és bronzknútokat pillantott meg a medence fenekén. A kúton foltos kis tábla hirdette:

A MÁGIKUS TESTVÉRISÉG KÚTJÁBÓL SZÁRMAZÓ BEVÉTELEKKEL A SZENT MUNGO VARÁZSNYAVALYA-ÉS RAGÁLYKÚRÁLÓ ISPOTÁLYT TÁMOGATJUK.

Ha nem csapnak ki, beledobok tíz galleont – gondolta Harry.

– Erre gyere! – szólt Mr. Weasley.

Kiléptek az aranykapu felé hömpölygő tömegből. A bal oldali falon tábla hirdette: BIZTONSÁGI ŐRSZOLGÁLAT. A tábla alatt álló íróasztal mögött kopaszra borotvált fejű, pávakék taláros varázsló ült. Elmélyülten böngészte a Reggeli Prófétát, de a közeledők láttán felpillantott belőle.

– Látogatót kísérek – közölte Mr. Weasley, és Harryre mutatott.

– Álljon ide elém! – szólt unottan a varázsló.

Harry közelebb ment az asztalhoz. A varázsló felemelt egy antennaszerűen vékony és rugalmas aranypálcát, s függőlegesen elhúzta Harry előtt és mögött. Azután letette az eszközt, és a tenyerét nyújtotta Harry felé.

– Kérem a varázspálcáját! – morogta.

Harry átadta pálcáját. A varázsló ráhelyezte egy különös rézszerkezetre, ami leginkább egyserpenyős mérlegre emlékeztetett.

A szerkezet remegni kezdett, majd keskeny pergamencsík bújt ki az aljánál levő nyílásból. A varázsló letépte, és felolvasta róla a szöveget:

– Tizenegy hüvelyk, főnixtoll mag, négy éve használják. Helyes a leírás?

– Igen – felelte nyugtalanul Harry.

– Ez itt marad – mondta a varázsló, és felszúrta a pergament egy réztüskére. – Ezt visszaadom – tette hozzá, Harry felé nyújtva a pálcát.

– Köszönöm.

– Egy pillanat... – A varázsló pillantása az ezüst látogatói jelvényről Harry homlokára siklott.

– Köszönjük, Eric – szólt gyorsan Mr. Weasley. Megfogta Harry vállát, és visszavezette az aranykapu felé hömpölygő tömegbe.

Harry némi lökdösődés közepette követte Mr. Weasleyt a kapun át egy kisebb csarnokba, ahol legalább húsz, aranyrácsos felvonó kapott helyet. Beálltak az egyik lift előtt összegyűlt csoportba, és vártak. Nem messze tőlük egy bozontos szakállú varázsló állt, kezében jókora kartondobozzal, amiből reszelős hangok szűrődtek ki.

– Szervusz, Arthur – köszönt a varázsló, Mr. Weasleyre biccentve.

– Szervusz, Bob. Mi jót hoztál? – kérdezte Mr. Weasley a dobozra pillantva.

– Épp ez az, hogy nem tudom – felelte komoly képpel a Bob nevű. – Ránézésre jámbor csirkének tűnt, de aztán elkezdett tüzet köpni. Gyanítom, hogy a kísérleti keresztezést tiltó törvény súlyos megsértésével állunk szemben.

Közben hangos csikorgás és kattogás kíséretében megérkezett a felvonófülke. Az aranyrács kinyílt, s a várakozók csoportja beáramlott a liftbe. Harry pillanatokon belül a hátsó falhoz préselve találta magát. Mikor észrevette, hogy a körülötte állók közül többen is kíváncsian megbámulják, gyorsan leszegte a fejét, mintha talált volna valami érdekeset a cipője orrán. A felvonó rácsa zörögve becsukódott, megcsörrentek a láncok, és a lift lassan elindult felfelé. Nyomban utána felcsendült a telefonfülkéből ismert női hang:

– Hetes szint, Varázsjátékok és Mágikus Sportok Főosztálya; a Brit-Ír Kviddicsliga Központi Irodája, Nemzeti Köpkő Klub és Bizarr Találmányok Szabadalmi Hivatala.

A lift ajtaja kinyílt. A Harry szeme elé táruló folyosó egy rendetlen gyerek szobáját idézte. A falakat kviddicscsapatok sebtében kiaggatott poszterei borították. A liftben utazó egyik varázsló, aki egy csokorra való seprűt tartott a karjában, kiverekedte magát a fülkéből. Az ajtó becsukódott mögötte, a felvonó egy rándulással továbbindult, és a női hang bejelentette:

– Hatos szint, Mágikus Közlekedésügyi Főosztály; Hop Hálózati Felügyelet, Seprű-ellenőrzési Hivatal, Zsupszkulcs Felügyelet és Hoppanálási Vizsgaközpont.

Az ajtó ismét kinyílt, és kiszállt négy vagy öt boszorkány meg varázsló. Közben egy kisebb raj halványlila papírrepülő röppent be a liftbe. Harry felnézett rájuk: mindegyiknek a szárnyán ott díszelgett a Mágiaügyi Minisztérium felirat.

– Házon belüli üzenetek – dörmögte Mr. Weasley. – Azelőtt baglyokat használtunk, de azok mindent összepiszkítottak...

A felvonó folytatta útját. A repülő üzenetek lustán köröztek a fülke mennyezetére szerelt lámpa körül.

– Ötös szint, Nemzetközi Máguskapcsolatok Főosztálya; Nemzetközi Varázskereskedelmi Felügyelőtestület, Nemzetközi Varázsjogi Hivatal és a Mágusok Nemzetközi Szövetségének Brit Tagozata.

Mikor kinyílt az ajtó, kiröppent két üzenet, és kiszállt további néhány boszorkány és varázsló; berepült viszont vagy fél tucat újabb repülő, úgyhogy a népes raj már-már teljesen eltakarta a lámpát.

– Négyes szint, Varázslény-felügyeleti Főosztály; Bestia, Értelmes Lény és Szellem tagozatok, Mágus-Kobold Kapcsolatok Hivatala, Kártevőügyi Tanácsadó Iroda.

– Elnézést – szólt a tűzköpő csirkét cipelő varázsló, és kioldalazott a fülkéből. Vele együtt egy kisebb csapat üzenet is kiszállt, majd az ajtó ismét becsukódott.

– Hármas szint, Mágikus Balesetek és Katasztrófák Főosztálya; Varázsbajelhárító Osztag, Amneziátor Parancsnokság, Muglimagyarázat Szerkesztő Bizottság.

Ezen a szinten majdnem mindenki kiszállt. Nem maradt más a liftben, csak Harry, Mr. Weasley, egy boszorkány, aki egy földig érő pergamenlapot böngészett, és néhány papírrepülő. A lift továbbindult, majd kinyílt az ajtó, és ismét felcsendült a női hang:

– Kettes szint, Varázsbűn-üldözési Főosztály, Varázshasználati Főosztály; Auror Parancsnokság, Wizengamot Végrehajtási Szolgálat.

– Kiszállunk, Harry – szólt Mr. Weasley. A boszorkány nyomában kiléptek a liftből az ajtókkal szegélyezett folyosóra. – Az irodám az emelet másik végében van.

– Mr. Weasley! – szólalt meg Harry, miután elhaladtak egy ablak mellett, amin keresztül napfény áradt be a folyosóra. – Azt hittem, a föld alatt vagyunk.

– Úgy is van. Ezek elvarázsolt ablakok. A Mágikus Gondnokság dönti el, melyik nap milyen időnk van. Mikor legutóbb fizetésemelést akartak kicsikarni, két hónapig tomboló hurrikánban dolgoztunk... Erre gyere.

Befordultak a sarkon, majd egy súlyos tölgyfa ajtón át beléptek egy zsúfolt, zsibongástól hangos terembe. A helyiséget térelválasztókkal számtalan kisebb-nagyobb munkahelyre osztották, s azok mintha véget nem érő rakétaháborút vívtak volna egymással: minden pillanatban tucatjával röpködtek köztük a lila üzenetek. A bejárathoz legközelebb eső irodarész falán csálén lógó tábla hirdette:

Auror Parancsnokság.

Harry menet közben kíváncsian bepillantott minden egyszemélyes kis fülkébe. Az aurorok a lehető legkülönbözőbb dolgokat akasztották ki a fal gyanánt szolgáló paravánokra: egyebek mellett körözött varázslók képeit, családi fotókat, kviddicsposztereket és a Reggeli Prófétából kivágott cikkeket. Az egyik fülke lakója, egy piros taláros varázsló, akinek még Billénél is hosszabb lófarka volt, két lábát az asztalon pihentetve diktált a tollának. Odébb egy boszorkány a paraván fölött átszólva Kingsley Shacklebolthoz beszélt.

– Jó reggelt, Weasley! – szólt oda Kingsley, mikor Harry és Mr. Weasley a közelébe értek. – Szeretnék beszélni magával. Van egy perce?

– Egy percem éppen van – felelte Mr. Weasley – de több nincs, mert sietek.

A beszélgetés olyan stílusban zajlott, mintha a két férfi alig ismerné egymást. Mikor Harry köszönni akart Kingsleynek, Mr. Weasley gyorsan rálépett a lábára. Követték Kingsleyt, aki a sor utolsó fülkéjébe vezette őket.

Harry hátrahőkölt. A fülkében minden irányból Sirius arca nézett rá. A paravánfalakat újságkivágásokkal és régi fényképekkel tapétázták ki – még az a kép is ott volt, ami Potterék esküvőjén készült Siriusról. Az iroda egyetlen Sirius-mentes foltja egy világtérkép volt, amiből bizonyos pontokon egy-egy csillogó, piros fejű tű állt ki.

– Tessék! – szólt nyersen Kingsley, és vaskos pergamenköteget nyomott Mr. Weasley kezébe. – Szükségem van minden fellelhető információra az elmúlt tizenkét hónapban látott repülő muglijárművekről. Azt a fülest kaptuk, hogy Black még mindig a régi motorkerékpárjával közlekedik.

Kingsley nagyot kacsintott Harryre, majd suttogva hozzáfűzte:

– Add oda neki a magazint, szerintem érdekelni fogja. – Ezután ismét hangot váltott: – Örülnék, ha ezúttal egy kicsit gyorsabban dolgozna, Weasley. A fegyvergépekről szóló jelentése miatt is egy hónapig állt a nyomozás.

– Ha elolvasta volna azt a jelentést, tudná, hogy nem fegyvergépekről, hanem gépfegyverekről szólt – felelte hűvösen Mr. Weasley. – Ami pedig a motorkerékpárokat illeti, nem tudok gyors eredményt ígérni. Pillanatnyilag teljesen el vagyunk havazva. – Fojtott hangon hozzátette: – Próbálj hét előtt elszabadulni. Molly húsgombócot csinál.

Ezután biccentett Kingsleynek, és kiterelte Harryt a fülkéből.

Egy újabb tölgyfa ajtón át kimentek a teremből, végigsiettek egy folyosón, befordultak balra egy másik folyosóra, onnan jobbra egy harmadikra, ahol kevesebb volt a fény, de több volt a piszok, és végül egy zsákutcába értek. Harry balra egy nyitva maradt seprűsszekrényt pillantott meg, jobboldalt pedig egy ajtót, amelyen megzöldült réztábla hirdette: Mugli Tárgyakkal való visszaélési Ügyosztály.

Mr. Weasley kopottas irodája valamivel kisebbnek tűnt, mint a seprűsszekrény. Két íróasztal szorongott benne, de alig lehetett megkerülni őket a falak mentén sorakozó kartotékszekrényektől.

Ez utóbbiak tetején düledező aktatornyok emelkedtek. A szabadon maradt kevés falfelületet elborító képek Mr. Weasley hobbijáról tettek tanúságot: többségük autós poszter volt, de helyet kapott egy szétszerelt motor képe, két postaládát ábrázoló rajz, melyek bizonyára mugli-gyerekkönyvekből származtak, és egy villásdugó kapcsolási rajza is.

Az ELINTÉZENDŐK feliratú, teli kosár tetején egy ósdi kenyérpirító és egy pár bőrkesztyű hevert. A pirító bánatosan csuklott, a kesztyű pedig hüvelykujjaival malmozott unalmában. A kosár mellett a Weasleyk családi fotója állt. Harry észrevette, hogy Percy alakja nincs a képen – valószínűleg kisétált belőle.

– Ablak sajnos nincs – szólt szabadkozva Mr. Weasley, miközben levette és a széke támlájára akasztotta bomberdzsekijét. – Igényeltünk, de bizonyára úgy döntöttek, hogy nem szorulunk rá. Ülj le, Harry, úgy tűnik, Perkins még nem jött be.

Miközben Harry bepréselte magát a Perkins asztala mögötti székbe, Mr. Weasley átpörgette ujjai közt a Kingsleytől kapott pergamenköteget.

– Aha – szólt mosolyogva, és a kupac közepéből kihúzta a Hírverő című magazin egy példányát. – Na lássuk... – Gyorsan átlapozta az újságot. – Igen, ez biztos tetszeni fog Siriusnak... Jaj istenem, mi ez már megint?

A nyitva hagyott ajtón beröppent egy üzenet, és leszállt a krónikus csuklásban szenvedő kenyérpirító tetejére. Mr. Weasley széthajtotta, és felolvasta Harrynek:

– „Böfögő vécé Bethnal Greenben, sürgős kivizsgálást kérünk.” Ez most már tényleg nevetséges...

– Böfögő vécé?

– Egyszerű muglipukkasztás – legyintett Mr. Weasley. – A múlt héten két ilyen esetünk is volt: egy Wimbledonban, egy pedig Elephant and Castle-ben. A mugli lehúzza a vécét, és ahelyett, hogy a dolog eltűnne a kagylóból... szóval képzelheted. Szerencsétlenek kétségbeesve hívják a vízszerelék-vezetőt... azt hiszem így hívják azt, aki csöveket meg ilyesmiket foltozgat.

– Vízvezeték-szerelő.

– Igen, igen. De hát az mit tud kezdeni egy megbűvölt vécével? Remélem, sikerül elkapni a gazfickót, aki ezt műveli velük.

– Az aurorok fogják elkapni?

– Dehogyis, ők nem foglalkoznak ilyen jelentéktelen ügyekkel. Ez a Varázsbűn-üldözési Járőrszolgálat dolga... Á, bemutatom Perkinst, Harry.

Egy görnyedt hátú, félénk tekintetű, bozontos, ősz hajú varázsló lépett be a szobába. Rá se nézett Harryre, rögtön Mr. Weasleyhez fordult:

– Jaj, Arthur – zihálta – hála az égnek, hogy megjöttél! Nem tudtam, mit csináljak, itt várjak rád, vagy keresselek meg... Küldtem neked egy baglyot, de biztos elkerültétek egymást. Tíz perce jött egy sürgős üzenet...

– Tudok a böfögő vécéről.

– Nem, nem, nem a vécé, a Potter gyerek tárgyalása! Megváltoztatták az időpontot és a helyet – nyolckor kezdődik lent, a régi tízes tárgyalóteremben...

– Lent a régi... de hát úgy volt, hogy... Merlin szent szakálla!

Mr. Weasley megnézte az óráját, és rémült kiáltással felpattant.

– Gyerünk, Harry, futás! Öt perce ott kéne lenned!

Perkins a kartotékszekrényhez lapult, hogy utat engedjen Mr. Weasleynek és a nyomába szegődő, loholó Harrynek.

– Miért változtatták meg a tárgyalás időpontját? – kérdezte zihálva Harry, miközben futólépésben elhaladtak az aurorok irodafülkéi mellett. Az íróasztalok mögül kíváncsi tekintetek kísérték őket. Harry úgy érezte, mintha összes belső szerve Perkins asztalánál maradt volna.

– Fogalmam sincs, de áldom az eszünket, hogy ilyen korán bejöttünk. Kész katasztrófa lett volna, ha nem jelensz meg a tárgyaláson!

Mr. Weasley csúszva lefékezett a lifteknél, és türelmetlenül nyomogatni kezdte a hívógombot.

– Gyerünk már!

A felvonó csikorogva megállt előttük, s ők egy ugrással a fülkében teremtek. Elindultak lefelé, s valahányszor a lift megállt, Mr. Weasley szitkozódva nyomkodni kezdte a kilences gombot.

– Azokat a tárgyalótermeket tíz éve használták utoljára – dohogott. – Fogalmam sincs, miért odalent lesz. Hacsak... de nem, az nem lehet...

Nem folytatta, mert ekkor egy kövér boszorkány szállt be hozzájuk a liftbe, füstölgő kehellyel a kezében.

– Fogadószint – jelentette a női hang, és az aranyrács kinyílt.

Harry pillantása a távoli szökőkút aranyszobraira esett. A kövér boszorkány kiszállt, s belépett helyette egy betegesen sárga arcú, gyászos tekintetű varázsló.

– Szervusz, Arthur – köszönt síri hangon, mikor a lift továbbindult lefelé. – Ritkán látni téged idelent.

– Sürgős ügyben jöttem, O'Men – felelte Mr. Weasley. Közben türelmetlenül hintázott a talpán, és nyugtalan pillantásokat vetett Harryre.

– Vagy úgy... – bólintott O'Men, és merev tekintettel fürkészni kezdte Harryt. – Hát persze.

Harrynek kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy O'Mennel törődjön, de azért zavarta az átható pillantás.

– Rejtélyés Misztériumügyi Főosztály – jelentette a női hang, és ezúttal nem árult el több részletet.

– Gyere, Harry, siessünk – szólt Mr. Weasley, mikor kinyílt a lift ajtaja.

A folyosó, amelyre kiléptek, merőben különbözött azoktól, amelyeket Harry a felsőbb szinteken látott. Falai csupaszok voltak még ablakok sem nyíltak rajtuk. Ajtóból is csak egy volt: egy egyszerű fekete, a folyosó legvégén. Harry azt hitte, azon fognak bemenni, de ehelyett Mr. Weasley karon ragadta, és elvonszolta bal kéz felé, ahol egy nyílás mögött lépcső indult lefelé.

– Erre, erre, gyere! – zihálta a varázsló, kettesével szedve a lépcsőket. – Még a lift se jön le ide... Miért kell idelent csinálniuk?

Leértek a lépcső aljába, és futva elindultak egy újabb folyosón, ami erősen hasonlított a Piton roxfortbeli tantermébe vezető pincéhez: fáklyákkal megvilágított durva kőfalain nehéz, vaspántos faajtók nyíltak.

– Tízes... tárgyalóterem... erre... mindjárt... igen.

Egy hatalmas zárral felszerelt, sötét ajtó elé érve Weasley tántorogva megállt, a falnak vetette a hátát, és a mellkasára szorította kezét.

– Menj be! – zihálta, hüvelykujjával az ajtó felé bökve. – Indulj már!

– Csak én? Azt hittem, együtt...

– Nem, nem, én nem mehetek be. Sok szerencsét!

Harry úgy érezte, mintha a szíve az ádámcsutkáján dobolna.

Nyelt egyet, lenyomta a súlyos kilincset, és belépett a tárgyalóterembe.

Nyolcadik fejezet

A tárgyalás

Harrynek elakadt a lélegzete. A tágas pinceterem, amelybe az ajtó nyílt, hátborzongatóan ismerős volt. Nem azért, mert látta már ezt a helyiséget, hanem mert volt már benne: ide röpítette őt Dumbledore merengője, itt nézte végig a tárgyalást, amelyen a Lestrange házaspárt életfogytig tartó azkabani fogságra ítélték.

A sötét kőből rakott falakat derengő fáklyafény világította meg.

Kétoldalt a lépcsős padsorok üresen ásítottak, de szemközt, a legmagasabban elhelyezkedő padokban homályba burkolózó alakok népes csoportja ült. Fojtott hangon beszélgettek egymással, de mikor a súlyos ajtó becsukódott Harry mögött, egyszerre baljós némaságba burkolóztak.

Fagyos férfihang zengte be a termet:

– Elkéstél.

– Bocsánatot kérek – szólt szorongva Harry. – Nem tudtam, hogy korábban kezdődik a tárgyalás.

– Arról nem a Wizengamot tehet – zengte a hang. – Reggel küldtünk neked egy baglyot. Ülj le!

Harry rápillantott a terem közepén álló, láncokkal felszerelt karfájú székre. Látta már ezeket a láncokat életre kelni és szorító bilincsekké válni. Elindult a szék felé. A hideg kőpadlón koppanó léptei hangos visszhangot vertek a néma teremben. Ahogy óvatosan leereszkedett a székre, a láncok fenyegetően megcsördültek, de nem béklyózták meg. A félelemtől émelyegve felemelte tekintetét, és ránézett a vele szemben ülő testületre.

A magas padsorokban körülbelül ötven ember foglalt helyet.

Mind egyforma, szilvakék talárt viseltek, amelyen baloldalt, elöl cikornyás ezüst W díszelgett. Valamennyien emelt fővel ültek, és egy emberként rá, Harryre függesztették tekintetüket. Voltak, akik bizalmatlanul méregették, mások leplezetlen kíváncsisággal néztek rá.

Az első sor kellős közepén Cornelius Caramel, a mágiaügyi miniszter ült. Caramel pocakos férfiú volt, és Harry tudta róla, hogy előszeretettel visel halványzöld keménykalapot. E kedvencét azonban ma nem szándékozott megmutatni – ahogy a jelek szerint azt az elnéző mosolyt se, ami egykor mindig kiült az arcára, ha Harryvel beszélt. Caramel balján egy szögletes állú, monoklis boszorkány ült; őszes haját egészen kurtára nyírva viselte, s szigorú arca semmi jóval nem kecsegtetett. Carameltől jobbra is egy boszorkány foglalt helyet, de ő egészen hátradőlt a padon, így arcát nem világította meg a fáklyák fénye.

– Rendben van – szólt Caramel. – A vádlott, késve bár, de megjelent, úgyhogy kezdhetjük. Készen áll? – fordult a padsor széle felé.

– Igen, uram – felelte buzgón egy hang, amit Harry jól ismert.

Az első sor legszélén Ron bátyja, Percy Weasley ült. Harry ránézett; valamiféle válaszpillantásra számított, de csalódnia kellett: Percy csontkeretes szemüvege mögül kitartóan meredt az előtte fekvő üres pergamenre, megmártott pennáját a lap fölé emelve.

– Fegyelmi tárgyalás augusztus tizenkettedikén... – fogott bele zengő hangon Caramel, mire Percy nyomban körmölni kezdett – mely a Surrey grófság, Little Whinging, Privet Drive négyes szám alatt lakó Harry James Potter ügyében tartatik, aki a vád szerint megsértette a kiskorúak bűbájgyakorlását ésszerűen korlátozó rendeletet és a Nemzetközi Varázstitok-védelmi Alaptörvényt.

– Kihallgatók: Cornelius Oswald Caramel mágiaügyi miniszter, Amelia Susan Bones, a Varázsbűn-üldözési Főosztály vezetője és Dolores Jane Umbridge, a Miniszteri Hivatal államtitkára. Jegyzőkönyvvezető: Percy Ignatius Weasley...

– A védelem tanúja: Albus Percival Wulfric Brian Dumbledore – csendült egy higgadt hang valahol a terem hátuljában. Harry olyan gyorsan fordult meg, hogy a nyaka is belereccsent.

Dumbledore derűs nyugalommal lépkedett a padsorok között.

Mélykék talárjára omló hosszú, ezüstös szakálla és haja szinte világított a fáklyák fényében. Mikor Harry mellé ért, megállt, és felnézett Caramelre, íves orra közepén pihenő, félhold alakú szemüvegén át.

A Wizengamot tagjai összesúgtak. Egyesek ingerült arcot vágtak, mások nyugtalanul pislogtak. Két idősebb boszorkány viszont, akik a hátsó sorban ültek, barátságos intéssel üdvözölték a Roxfort igazgatóját.

Dumbledore láttán Harry hangulata is egy csapásra megváltozott. Átható, reményteli derű járta át a lelkét, ahhoz hasonló, mint amit a főnix dala keltett benne. Kereste Dumbledore pillantását, de az öreg varázsló nem nézett felé – kitartóan Caramelre szegezte a szemét.

– Á – szólt nyugtalanul fészkelődve a miniszter. – Dumbledore. Igen. Szóval... ezek szerint... megkapta az... üzenetünket az időpont megváltozásáról.

– Nem, valahogy elkerülhetett – felelte kedélyesen az igazgató. – De szerencsére három órával előbb bejöttem a minisztériumba, úgyhogy semmi baj.

– Igen... nos hát... ilyenformán szükségünk lesz még egy székre... Weasley, legyen szíves...

– Nem, nem, ne fáradjanak miattam. – Dumbledore elővette a pálcáját, finoman megpöccintette, s máris egy puha karosszék állt Harry láncos széke mellett. Dumbledore leült, hegyüknél egymásnak támasztotta hosszú ujjait, és tovább fixírozta Caramelt, arcán az udvarias érdeklődés kifejezésével. A Wizengamot tagjai még mindig sutyorogtak és fészkelődtek; csak akkor lett csend, mikor Caramel ismét megszólalt.

– Helyes. – A miniszter lapozgatni kezdte a jegyzeteit. – Igen. Rendben. Nos akkor... a vádak.

Kihúzott egy pergament az előtte fekvő halomból, nagy levegőt vett, és olvasni kezdett:

– Nevezett Harry James Pottert az alábbi tettek elkövetésével vádoljuk:

– Szándékosan és tette törvényellenes voltának teljes tudatában – miután hasonló esetből kifolyólag korábban írásbeli figyelmeztetésben részesült a minisztérium részéről – augusztus másodikán kilenc óra huszonhárom perckor patrónusbűbájt hajtott végre egy muglik által lakott övezetben, egy mugli jelenlétében, s ezzel megsértette a kiskorúak bűbájgyakorlását ésszerűen korlátozó 1857. évi rendelet C paragrafusának, valamint a Mágusok Nemzetközi Szövetsége Titokvédelmi Alaptörvénye tizenhármas cikkelyének rendelkezését.

– Te vagy Harry James Potter, Surrey grófság, Little Whinging, Privet Drive négyes szám alatti lakos? – kérdezte Caramel, pergamenje fölött Harryre pillantva.

– Igen – felelte Harry.

– Kaptál-e három évvel ezelőtt hivatalos figyelmeztetést a minisztériumtól tiltott bűbájgyakorlás miatt?

– Igen, de...

– És ennek ellenére megidéztél egy patrónust augusztus másodikán este?

– Igen – felelte Harry – de...

– Pedig tudtad, hogy nem varázsolhatsz az iskolán kívül, amíg be nem töltötted a tizenhetedik életévedet?

– Igen, de...

– És tudtad, hogy a környék tele van muglikkal?

– Igen, de...

– Tisztában voltál vele, hogy egy mugli ott van a közvetlen közeledben?

– Igen! – felelte türelmét vesztve Harry. – De csak azért varázsoltam, mert...

A monoklis boszorkány dörgő hangon a szavába vágott:

– Létrehoztál egy teljes értékű patrónust?

– Igen – bólintott Harry – mert...

– Egy inkarnálódott patrónust?

– Egy... mit? – kérdezett vissza Harry.

– A patrónusodnak tisztán kivehető alakja volt? Úgy értem, több volt, mint köd vagy füst?

– Igen – válaszolta ingerülten és némileg reményvesztetten Harry. – Szarvas alakja volt, mint mindig.

– Mint mindig? – harsogta Madam Bones. – Ezek szerint már korábban is idéztél meg patrónust?

– Igen – felelte Harry. – Több mint egy éve értek hozzá.

– És tizenöt éves vagy?

– Igen, és...

– Az iskolában tanítottak meg rá?

– Igen, Lupin professzortól tanultam meg harmadikos koromban, hogy el tudjam...

– Ez már valami – bólogatott Madam Bones. – Igazi patrónus, ilyen fiatalon... figyelemre méltó teljesítmény.

A Bones körül ülő varázslók és boszorkányok közül többen ismét összesúgtak. Néhányan bólogattak, mások szemöldökráncolva csóválták a fejüket.

– Nem az a kérdés, figyelemre méltó volt-e a varázslata! – fortyant fel Caramel. – Sőt, úgy vélem, minél figyelemre méltóbb volt, annál rosszabb, tekintve, hogy egy mugli szeme láttára hajtotta végre!

Azok, akik előtte a fejüket csóválták, most bólogattak, de Harryből csak Percy szenteskedő kis biccentése láttán tört ki a szó:

– A dementorok miatt csináltam!

Azt hitte, ezzel további fészkelődést és sutyorgást fog szítani, de tévedett: szavait feszült csönd követte.

– Dementorok? – kérdezte végül Madam Bones, s olyan magasra felvonta a szemöldökét, hogy már-már kiesett a monoklija. – Miről beszélsz, fiam?

– Két dementor jelent meg abban a sikátorban! Megtámadtak minket az unokatestvéremmel!

– Hát persze. – Caramel gúnyosan somolyogva körülnézett, mintha arra biztatná a Wizengamot tagjait, hogy osztozzanak derűjében. – Sejtettem, hogy valami ilyesmit fogunk hallani.

– Dementorok Little Whingingben? – hüledezett Madam Bones. – Fel nem foghatom...

– Pedig egyszerű, Amelia – szólt Caramel. – Szívesen megmagyarázom. Potter végiggondolta a dolgot, és úgy döntött, hogy legjobb lesz, ha dementorokra hivatkozik. A muglik nem látják a dementorokat, igaz, fiam? Ez valóban szerencsés körülmény, nagyon szerencsés... Tehát a te szavadra kell hagyatkoznunk, mivel más tanú nincs...

– Nem hazudok! – vágta rá Harry, túlharsogva a megélénkülő sutyorgást. – Ketten voltak, a sikátor két vége felől jöttek! Nagyon sötét és hideg lett. Az unokatestvérem is megérezte őket, és el akart szaladni...

– Elég! Elég! – vágott a szavába Caramel. – Ne haragudj, hogy félbeszakítom az előadásodat, amit bizonyára sokat gyakoroltál...

Dumbledore megköszörülte a torkát. A teremben néma csend lett.

– Meg kell jegyeznem, hogy van egy tanúnk, aki látta a dementorokat a sikátorban – szólt az igazgató. – Természetesen nem Dudley Dursleyre gondolok.

Caramel pufók arca egyszerre megnyúlt, mintha kieresztették volna belőle a levegőt. Egy-két másodpercig némán meredt Dumbledorera, aztán kihúzta magát, és így szólt:

– Sajnálom, de nincs időnk további meséket hallgatni. Le akarom zárni ezt az ügyet...

– Meglehet, hogy tévedek – folytatta rendületlen nyugalommal Dumbledore – de legjobb tudomásom szerint a Wizengamot Kódexének értelmében a vádlottnak joga van tanúkat állítani vallomása alátámasztására. Tudtommal a Varázsbűn-üldözési Főosztály is elfogadja ezt a gyakorlatot. Jól tudom, Madam Bones? – tette hozzá, a monoklis boszorkányra nézve.

– Igen – bólintott Bones. – Így igaz.

– Jól van, nem bánom – szólt ingerülten Caramel. – Hol az az ember?

– Magammal hoztam – felelte Dumbledore. – Odakint vár. Menjek ki érte?

– Nem, nem... Hívja be, Weasley! – mordult rá Percyre Caramel.

Percy felpattant, leszaladt a magas padsoroktól levezető kőlépcsőn, és tekintetét mereven előreszegezve elsietett Harry és Dumbledore mellett.

Néhány pillanat múltán már vissza is tért, akkor már Mrs. Figg társaságában. Az öregasszony ijedtnek tűnt, ráadásul bolondabbnak, mint valaha – Harry legalább annyit elvárt volna tőle, hogy szövetpapucs helyett rendes cipőben jelenjen meg a tárgyaláson.

Dumbledore átadta a székét Mrs. Figgnek, és odavarázsolt magának egy másikat.

– Teljes neve? – kérdezte hangosan Caramel, miután Mrs. Figg szorongva leült a szék legszélére.

– Arabella Doreen Figg – felelte remegő hangon az öregasszony.

– És mit kell tudnunk magáról? – kérdezte lekezelő hangon Caramel.

– Little Whingingben lakom, elég közel Harry Potterhez – válaszolta Mrs. Figg.

– A nyilvántartásunk szerint Little Whingingben Harry Potteren kívül nem lakik más varázsló, se boszorkány – szögezte le nyomban Madam Bones. – Arra a környékre különösen nagy figyelmet fordítottunk, tekintettel... bizonyos múltbeli eseményekre.

– Kvibli vagyok – mondta Mrs. Figg. – Ezért tudtommal nem kell bejelentkeznem a minisztériumban.

– Kvibli, aha – dörmögte Caramel, szúrós szemmel fürkészve az öregasszonyt. – Ellenőrizni fogjuk. A munkatársam, Weasley majd felveszi az adatait. Jut eszembe, a kviblik látják a dementorokat? – tette hozzá, a testülethez intézve kérdését.

– Már hogyne látnánk őket! – méltatlankodott Mrs. Figg.

Caramel felvonta a szemöldökét, úgy nézett rá.

– Rendben van. Halljuk a mondandóját.

– Augusztus másodikán este kilenc óra tájban elindultam macskaeledelt venni a sarki boltba, ami a Wisteria sétány végén van – darálta gondolkozás nélkül Mrs. Figg, mintha betanult szöveget mondana. – Menet közben furcsa zajt hallottam a Wisteria sétányt a Magnolia közzel összekötő sikátorból. A sikátorhoz érve szaladó dementorokat pillantottam meg...

– Szaladó dementorokat? – szólt közbe Madam Bones. – A dementorok nem szaladnak, hanem siklanak.

– Úgy akartam mondani – bólogatott Mrs. Figg, és ráncos arca kissé kipirult. – Ott siklottak a sikátorban két alak felé, akik kamasz fiúknak látszottak.

– Hogyan festettek? – kérdezte Madam Bones. Annyira összeszűkítette a szemét, hogy a monokli pereme eltűnt a bőre alatt.

– Hát, az egyik kövér volt, a másik sovány...

– Nem a fiúk! – intette le türelmetlenül Madam Bones. – A dementorok... Azokat írja le!

– Vagy úgy. – Mrs. Figgnek most a nyaka kezdett el kipirulni. – Magasak voltak. Magasak, és csuklyás köpeny volt rajtuk.

Harrynek összeszorult a gyomra. A hallottak alapján az volt az érzése, hogy Mrs. Figg soha életében nem látott dementorokat – legfeljebb képen, márpedig egy kép nem mutathatja meg azt, ami ezeket a lényeket olyan iszonyúvá teszi: a hátborzongató mozgásukat, ahogy centiméterekkel a föld fölött lebegnek, a halálszagot, ami a testükből árad, a szörnyűséges hörgést, amellyel beszívják a levegőt maguk körül...

A második sorban egy tömzsi, bajuszos varázsló egy göndör hajú boszorkány füléhez hajolt, és belesúgott valamit. A boszorkány somolygott és bólintott.

– Szóval magasak voltak, és csuklyás köpeny volt rajtuk – ismételte ridegen Madam Bones. Közben Caramel gúnyosan horkantott. – Értem. Van még valami?

– Igen – bólogatott Mrs. Figg. – Éreztem őket. Hirtelen jéghideg lett, pedig aznap meleg nyári esténk volt. És úgy éreztem... mintha eltűnt volna a jókedv a világból... és szörnyű emlékek jutottak az eszembe...

Mrs. Figg hangja elcsuklott.

Madam Bones szeme kissé tágabbra nyílt. Harry látta a piros foltot a szemöldöke alatt, ahol a monokli a bőrébe nyomódott.

– És mit csináltak azok a dementorok? – kérdezte Bones.

Harryben újraébredt a remény.

– Megtámadták a fiúkat – felelte Mrs. Figg, immár magabiztosabb hangon. A pír is kezdett eltűnni az arcáról. – Az egyik fiú elesett. A másik hátrált, és közben próbálta visszaverni a támadóját. Az volt Harry. Kétszer is próbálkozott, de csak ezüstös gőz jött ki a pálcájából. Aztán a harmadik kísérletre sikerült megidéznie egy patrónust. Az lerohanta az egyik dementort, aztán Harry parancsára azt is elkergette, amelyik a másik fiúra támadt. És... és ez történt – fejezte be sután Mrs. Figg.

Madam Bones némán fürkészte az öregasszonyt. Caramel nem is nézett rá, hanem az iratait lapozgatta. Végül aztán felpillantott, és indulatosan így szólt:

– Szóval ezt látta, mi?

– Ez történt – ismételte Mrs. Figg.

– Rendben van – mondta Caramel. – Elmehet.

Mrs. Figg rémült pillantást vetett Dumbledorera, aztán felállt, és elcsoszogott a kijárat felé.

– Nem valami hiteles tanú – szólt fölényes gúnnyal Caramel.

– Ahogy vesszük – zengett fel Madam Bones hangja. – Igen pontosan leírta a dementortámadás hatását. És nem látom be, miért állítaná, hogy dementorok voltak ott, ha nem voltak.

– Dementorok kószálnak egy muglitelepülésen, és csak úgy véletlenül összetalálkoznak egy varázslóval? – fintorgott Caramel. – Ennek az esélye nagyon-nagyon kicsi. Még Bumfolt se fogadott volna rá...

– Ó, nem hinném, hogy bármelyikünk is a véletlen művének tekintené, ami történt – jegyezte meg könnyed hangon Dumbledore.

A Caramel jobbján ülő boszorkány, akinek az arcát árnyék fedte, most mintha megmoccant volna. A Wizengamot többi tagja némán, mozdulatlanul figyelt.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte fagyosan Caramel.

– Azt, hogy véleményem szerint odaküldték őket – felelte Dumbledore.

– Felteszem, dokumentálva lenne, ha valaki dementorokat küldött volna sétálni Little Whinging utcáira! – csattant fel Caramel.

– Feltéve hogy a dementorok manapság is csak a Mágiaügyi Minisztérium utasításait teljesítik – érvelt Dumbledore. – Ismeri a véleményemet erről a dologról, Cornelius.

– Igen, ismerem – felelte indulatosan a miniszter – és nincs okom feltételezni, hogy a véleményének akár a legcsekélyebb köze is lenne a valósághoz. A dementorok az Azkabanban tartózkodnak, és csakis azt teszik, amit parancsolunk nekik.

– Ez esetben – válaszolt csendes, de jól érthető hangon Dumbledore – fel kell tennünk a kérdést, miért küldött valaki a minisztériumból augusztus másodikán két dementort abba a sikátorba.

A mély csendben, ami e szavakat követte, a Caramel jobbján ülő boszorkány előredőlt, úgyhogy Harry végre megpillantotta az arcát.

Az első másodpercben azt hitte, egy hatalmas, sápadt békát lát. A tömzsi nőnek annyi nyaka se volt, mint Vernon bácsinak. Széles, petyhüdt ajkú száját és nagy, kissé dülledt szemét kerek, redős arc keretezte. Még fekete bársonymasnija is úgy ült rövid, göndör haján, akár egy légy – Harry szinte várta, hogy a nő a szájába rántsa hosszú, ragadós nyelvével.

– Dolores Jane Umbridge, a Miniszteri Hivatal államtitkára – mutatta be a boszorkányt Caramel.

Harry arra számított, hogy Umbridge brekegni fog – annál nagyobb volt a meglepetése, mikor a nő rebegő, kislányos fejhangon szólalt meg:

– Biztosra veszem, hogy félreértettem önt, Dumbledore professzor – mondta torz, hideg mosolyra húzva széles száját. – Milyen buta vagyok! Egy röpke pillanatig úgy tűnt, mintha arra célozna, hogy a Mágiaügyi Minisztérium rendelte el ennek a gyermeknek a megtámadását.

Ezüstcsengésű kacajt hallatott, amitől Harrynek libabőrös lett a háta. A Wizengamot néhány tagja együtt nevetett vele, de hangjukban szikrája se volt a jókedvnek.

– Ha igaz, hogy a dementorok csak a Mágiaügyi Minisztérium utasításait teljesítik, és az is igaz, hogy tíz napja két dementor megtámadta Harryt és az unokatestvérét, akkor logikus a következtetés, hogy a támadást egy minisztériumi tisztviselő rendelte el – felelte udvariasan Dumbledore. – Természetesen elképzelhető, hogy ez a két dementor nem állt a minisztérium ellenőrzése alatt...

– Minden dementor a minisztérium ellenőrzése alatt áll! – csattant fel téglavörös arccal Caramel.

Dumbledore finoman fejet hajtott a miniszter előtt.

– Ez esetben a minisztérium minden bizonnyal kivizsgálja majd, mit keresett két dementor ilyen messze az Azkabantól, és miért hajtottak végre engedély nélküli támadást.

– Nem maga dönti el, hogy mit csinál és mit nem csinál a Mágiaügyi Minisztérium! – harsogta Caramel, olyan bíborvörös arcszínt produkálva, amit Vernon bácsi is megirigyelt volna.

– Természetesen nem – felelte szelíden Dumbledore. – Csupán bátorkodtam hangot adni abbéli meggyőződésemnek, hogy az ügy nem marad kivizsgálatlanul.

Beszéd közben Madam Bonesra tekintett. A boszorkány megigazította monokliját, és szemöldökét kissé összeráncolva nézett vissza rá.

– Szeretném hangsúlyozni – szólt Caramel – hogy ezen a tárgyaláson nem feladatunk se létező, se egy gyermek fejéből kipattant dementorok viselkedését elemezgetni. Maradjunk a tárgynál, ami nem más, mint hogy Harry Potter megszegte a kiskorúak bűbájgyakorlását korlátozó rendeletet!

– Természetesen – bólintott Dumbledore. – De a dementorok jelenléte a sikátorban igencsak lényeges körülmény. A rendelet hetes számú záradéka leszögezi, hogy a kiskorú varázsló vagy boszorkány jogosult bűbájt használni rendkívüli helyzetben, akkor, ha veszélyben forog a saját vagy bármely jelen lévő varázsló, boszorkány vagy mugli élete...

– Köszönjük szépen, de ismerjük a hetes záradék tartalmát! – sziszegte Caramel.

– Ebben biztos vagyok – felelte udvariasan Dumbledore. – És felteszem, egyetértünk abban, hogy a helyzet, amelyben Harry a patrónusbűbájt használta, teljes joggal tekinthető a záradékba foglalt rendkívüli helyzetnek.

– Ha voltak ott dementorok, amit én erősen kétlek.

– Hallotta a vallomást. Ha továbbra is kételkedik a tanú szavahihetőségében, idézze be, és kérdezze ki újra. A tanúnak biztosan nem lesz ellene kifogása.

– Nem... azt... nem... – Caramel dühös-zavartan babrált az irataival. – Még ma le akarom zárni ezt az ügyet, Dumbledore!

– Meggyőződésem, hogy inkább hallgat meg akár tízszer is egy tanút, semmint hogy kellően meg nem alapozott ítéletet hozzon, s így súlyos bírói tévedés lehetőségét kockáztassa.

– Súlyos bírói tévedés, megáll az eszem! – kiabált magából kikelve Caramel. – Ahelyett, hogy a gyerek arcátlan törvénysértését igyekezne kimagyarázni, inkább számolja össze, hány légből kapott mesét hallottunk már Harry Pottertől! Három éve is lebegésbűbájt használt...

– Az nem én voltam, hanem egy házimanó! – tiltakozott Harry.

– Tessék! – harsogta Caramel, két kézzel mutogatva Harry felé.

– Egy manó! Egy mugliházban! Ugyan, kérem!

– Az illető házimanó jelenleg a Roxfort Szakkollégium alkalmazásában áll – szólt Dumbledore. – Ha óhajtja, egy szempillantás alatt ide tudom hívni, hogy tanúskodjon.

– Nem... nem... nincs időm házimanókkal foglalkozni! Különben is, nem ez volt az egyetlen eset... A ménkűbe is, felfújta a tulajdon nagynénjét! – üvöltötte Caramel, s öklével akkorát csapott a bírói pad lapjára, hogy egy tintásüveg táncolni kezdett, és feldőlt.

– Valóban, s ön abban az ügyben nem indított eljárást, mert, felteszem, bölcsen belátta, hogy a legkiválóbb varázslók se mindig urai érzelmeiknek – mondta Dumbledore, miközben Caramel a tintát törölgette iratairól.

– És arról még nem is beszéltem, amit az iskolában művel.

– De mivel a minisztérium nem szabhat ki büntetést a roxforti diákokra iskolai fegyelemsértéseikért, Harry ottani viselkedése nem tartozik ide – szögezte le Dumbledore. Továbbra is udvariasan beszélt, de, most először, kissé hűvös felhanggal.

– Ohó! – Caramel dacosan kihúzta magát. – Szóval semmi közünk hozzá, mit csinál az iskolában? Úgy gondolja?

– Cornelius, a minisztériumnak nincs joga roxforti diákokat eltanácsolni – felelte türelmesen Dumbledore – amint azt már augusztus másodikán este is mondtam. Pálcát se kobozhat el mindaddig, amíg a vádak bizonyítást nem nyertek – ezt is bátorkodtam hangsúlyozni augusztus másodikán. Úgy tűnik, ön elismerésre méltó buzgóságában, amellyel érvényt kíván szerezni törvényeinknek, egyes törvényeket maga is figyelmen kívül hagy – szándékán kívül, természetesen.

– A törvényeket meg lehet változtatni – jegyezte meg gonoszul Caramel.

– Valóban – hagyta rá tiszteletteljes főhajtással Dumbledore. – És ön számos alkalommal él is ezzel a lehetőséggel. Úgy veszem észre például, hogy a Wizengamotból történt távozásom óta eltelt néhány hét alatt szokássá vált teljes büntetőbíróság előtt tárgyalni az olyan súlyú ügyeket is, mint egy kiskorú bűbájgyakorlása!

A bíróság több tagja is zavartan fészkelődni kezdett. Caramel arca a vörösesbarna egy érdekes árnyalatát öltötte. A jobbján ülő békaarcú boszorkány ellenben továbbra is szenvtelenül nézett Dumbledorera.

– Tudomásom szerint – folytatta Dumbledore – egyelőre nincs érvényben olyan törvény, amely előírná, hogy a bíróság büntesse meg Harryt minden egyes varázslatért, amit életében elvégzett. A vádban megfogalmazott kihágással kapcsolatban Harry előadta védekezését. Immár nem tehetünk mást, mint hogy várjuk a bölcs testület ítéletét.

Dumbledore ismét összeérintette ujjai hegyét, jelezve, hogy nincs több mondanivalója. Caramel gyilkos tekintettel meredt rá.

Harry is vetett egy oldalpillantást az igazgatóra, valamiféle megnyugtatást várva. Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy Dumbledore-nak célszerű volt felszólítania a bíróságot, hogy hozzák meg végre döntésüket. Dumbledore azonban őt most se vette észre, most sem törődött vele, hogy a pillantását keresi. Tekintete a magas padsorokban ülő varázslókon és boszorkányokon nyugodott, akik most élénk, fojtott hangú beszélgetésbe merültek szomszédjaikkal.

Harry lehajtotta a fejét, és a cipőjére meredt. Szíve a háromszorosára dagadt – legalábbis ő úgy érezte – és vadul dörömbölt a bordáin. Hosszabb tárgyalásra számított, azt hitte, többet beszélhet majd. Részletesen el akarta mondani, hogyan támadtak rájuk a dementorok, hogyan próbálták megcsókolni mindkettőjüket...

Kétszer is Caramelre emelte a pillantását, és kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de kalapáló szíve elszorította a légcsövét, így mindkét alkalommal csak sóhajtott egyet, és megint lesütötte a szemét.

A bírói testület végül elcsendesedett. Harry fel akart pillantani, de végül úgy döntött, hogy a cipőfűzőjét bámulni sokkal könnyebb és kellemesebb.

– Kik szavaznak a vádlott felmentése mellett? – tette fel a kérdést dörgő hangon Madam Bones.

Harry felkapta a fejét. Magasba emelt kezeket látott... nem is keveset... nagyon sokat! Meg akarta számolni a szavazatokat, de mielőtt a végére ért volna, Madam Bones ismét megszólalt:

– És kik szavaznak arra, hogy bűnös?

Caramel felemelte a kezét; így tett rajta kívül még fél tucat bírósági tag, köztük a békaképű boszorkány, valamint a bajuszos varázsló és a göndör hajú boszorkány a második sorban.

Caramel olyan arccal nézett körül, mintha a torkán akadt volna egy terjedelmes tárgy. Leeresztette a kezét, kétszer sóhajtott, majd az elfojtott indulattól rekedt hangon így szólt:

– Az ítélet megszületett... A bíróság felmenti a vádlottat minden vád alól.

– Remek – szólt derűsen Dumbledore. Nyomban talpra szökkent, elővette pálcáját, és egy mozdulattal eltüntette a két karosszéket. – Sajnos most mennem kell. További kellemes napot mindenkinek!

Azzal sarkon fordult, és Harryre ügyet sem vetve kisietett a teremből.

Kilencedik fejezet

Mrs. Weasley nagy bánata

Dumbledore hirtelen távozása úgy érte Harryt, mintha fejbe kólintották volna. Még jó néhány másodpercig ott maradt a láncos széken ülve, s viaskodott a döbbenet és a megkönnyebbülés váltakozó hullámaival. A Wizengamot tagjai felálltak, beszélgetni kezdtek, összeszedték és elrakták pergamenjeiket. Végül Harry is felemelkedett a székből. Senki nem figyelt rá, senki nem törődött vele, kivéve a békaképű boszorkányt, aki most Dumbledore helyett őt nézte kitartóan. Harry nem viszonozta a pillantását; helyette Caramel vagy Madam Bones tekintetét kereste, hogy megkérdezze, elmehete, de Caramel szemlátomást szándékosan levegőnek nézte őt, Madam Bones pedig a táskájával volt elfoglalva. Így aztán Harry tett néhány tétova lépést az ajtó felé, majd – mivel senki nem szólt rá – begyorsított.

Az utolsó pár lépést már futva tette meg. Felrántotta az ajtót, és kis híján beleütközött Mr. Weasleybe, aki az aggodalomtól sápadtan topogott odakint.

– Dumbledore nem mondta...

– Felmentettek – jelentette Harry, miközben becsukta maga után az ajtót. – Felmentettek minden vád alól!

Mr. Weasley arca felragyogott. Két kézzel megragadta Harry vállát.

– Istenem, Harry, ez csodálatos! Persze képtelenség is lett volna, hogy bűnösnek találjanak, de akkor is, hazudnék, ha azt mondanám, hogy...

Elhallgatott, mert ekkor ismét nyílt az ajtó, és kivonult rajta a Wizengamot tagjainak első nagyobb csoportja.

– Merlin szent szakálla! – hüledezett Mr. Weasley. – A teljes testület tárgyalta az ügyedet?

– Gondolom, igen – felelte csendesen Harry.

A kilépő varázslók némelyike barátságosan odabiccentett Harrynek, és néhányan, köztük Madam Bones, köszöntek Mr. Weasleynek, de a többség elfordította az arcát. Cornelius Caramel és a békaszerű boszorkány az utolsók között jöttek ki a teremből.

Caramel úgy tett, mintha Harry és Mr. Weasley ott se volnának, a boszorkány viszont ezúttal is majdhogynem elismerően nézett Harryre, mikor elhaladt mellette. Utolsóként Percy lépett ki a tárgyalóteremből. Főnökéhez hasonlóan ő is keresztülnézett apján és Harryn: merev háttal és felszegett fejjel vonult el mellettük, egy nagy pergamentekercset és néhány tartalékpennát markolva.

Mr. Weasley arcvonásai kissé megfeszültek, de más jelét nem adta annak, hogy felkavarja harmadik fiának megjelenése.

– Gyorsan hazaviszlek, hogy elújságolhasd az örömhírt – szólt, miután Percy eltűnt a kilences szintre vezető lépcsőn. – Úgyis el kell mennem megnézni azt a Bethnal Green-i vécét. Gyere, menjünk...

– Na és mit fog csinálni azzal a vécével? – kérdezte vigyorogva Harry. Valahogy mindent tízszer mulatságosabbnak érzett, mint máskor. Most kezdte csak igazán felfogni, mi történt: felmentették, visszamehet a Roxfortba!

– Egy szimpla ellenrontás kell neki, és kész – legyintett Mr. Weasley, miközben a lépcsőket rótta. – Ezekben az esetekben nem az okozott kár a sajnálatos, hanem a vandalizmus mögött álló felfogás. A mugli-ugratás, amit egyesek roppant szórakoztatónak találnak, egy mélyen gyökerező és igen riasztó hozzáállás kifejeződése, amit én a magam részéről...

Mr. Weasley elharapta a mondatot. Amint kiléptek a kilences szint folyosójára, nyomban megpillantották Cornelius Caramelt, aki néhány lépésnyire tőlük halk beszélgetésbe merült egy sápadt, hegyes arcú, magas varázslóval.

A férfi megfordult a közeledő léptek hallatán. Ő is elhallgatott a mondat közepén, és hideg, szürke szemét résnyire szűkítve Harry arcába nézett.

– Lám csak, lám... Patrónusos Potter – szólalt meg gúnyosan Lucius Malfoy.

Harrynek elakadt a lélegzete – úgy érezte, mintha kőfalnak szaladt volna. A hideg, szürke szempárt legutóbb egy sötét temetőben, a halálfalók csuklyájának rése mögött látta, és ez a hang legutóbb gúnyosan kacagott, miközben Voldemort nagyúr őt, Harryt kínozta. Hihetetlennek tűnt, hogy Lucius Malfoy ezek után a szemébe mer nézni, hogy Malfoy ott áll a Mágiaügyi Minisztérium épületében és hogy Cornelius Caramel szóba áll vele. Pedig néhány hete ő, Harry személyesen közölte a miniszterrel, hogy Lucius Malfoy halálfaló.

– A miniszter úr épp most mesélte el, milyen szerencsésen megúsztad a dolgot, Potter – folytatta szokásos, vontatott stílusában Mr. Malfoy. – Bámulatra méltó ügyességgel mászol ki a szorult helyzetekből... akár egy kígyó.

Mr. Weasley figyelmeztetően Harry vállára tette a kezét.

– Igen – felelte Harry. – Igen, megszökni jól tudok.

Lucius Malfoy most Mr. Weasleyre emelte a tekintetét.

– És Arthur Weasley is itt van! Mit keresel itt, Arthur?

– Itt dolgozom – felelte kurtán Mr. Weasley.

– De nem itt, ugye? – kérdezte Mr. Malfoy, és szemöldökét felvonva a Mr. Weasley háta mögötti ajtóra pillantott. – Úgy tudtam, a másodikon van az irodád... Mi is a munkád? Muglitárgyakat kell hazacipelned, hogy megbűvöld őket, nem?

– Nem – sziszegte Mr. Weasley, s tehetetlen dühében alaposan megszorította Harry vállát.

– És maga mit keres itt? – kérdezte alig palástolt gyűlölettel Harry.

– Nem hinném, Potter, hogy tájékoztatnom kellene téged a miniszter úrral folytatott magánbeszélgetéseimről – felelte a talárját simogatva Malfoy. A ruha alatt megcsörrent valami, méghozzá az aranyat rejtő erszények jellegzetes hangján. – Csak azért, mert Dumbledore kedvence vagy, ne várd el, hogy mindenki a végtelenségig elnéző legyen veled... Akkor hát felmegyünk az irodájába, miniszter úr?

– Hogyne – bólintott Caramel, és hátat fordított Harryéknek. – Parancsoljon, Lucius.

Caramel és Malfoy elsiettek, folytatva megkezdett beszélgetésüket. Mr. Weasley csak akkor engedte el Harry vállát, mikor elindult velük a lift.

– Miért nem Caramel irodája előtt várt, ha dolga van a miniszterrel? – fakadt ki dühösen Harry. – Mit keresett idelent?

– Gyanítom, le akart osonni a tárgyalóteremhez – felelte látható nyugtalansággal Mr. Weasley. Jobbra-balra tekingetett, mintha attól tartana, hogy kihallgatják őket. – Minél előbb meg akarta tudni, hogy kicsaptak-e vagy sem. Ha hazaértünk, majd hagyok egy üzenetet Dumbledore-nak. Nem árt, ha tudja, hogy Caramel megint beszélt Malfoyjal.

– Miféle magánjellegű dolgokról tárgyalhatnak?

– Elsősorban aranyról – felelte sötéten Mr. Weasley. – Malfoy sok-sok éve bőkezű adományokat juttat a minisztériumnak. Jóban van a megfelelő emberekkel. Szívességeket kérhet tőlük. Késleltetheti a neki nem tetsző törvények elfogadását... Egyszóval Lucius Malfoy nagyon befolyásos ember.

Megérkezett a lift. A fülke üres volt, csupán néhány üzenet röpködött Mr. Weasley feje körül, mikor megnyomta a fogadószint gombját. Miután az ajtó becsukódott, Mr. Weasley ingerülten elhessegette a pergamenrepülőket.

– Mr. Weasley – szólalt meg töprengve Harry – ha Caramel Malfoy-féle halálfalókkal tárgyal, méghozzá négyszemközt, az azért elég gyanús. Honnan tudhatjuk, hogy nem áll az Imperiusátok hatása alatt?

– Ne hidd, hogy ez nekünk nem jutott eszünkbe – felelte csendesen a varázsló. – De Dumbledore szerint Caramel egyelőre a maga feje után megy – ami persze vajmi kevéssé vigasztaló. De hagyjuk most ezt a témát, Harry.

A liftajtó kinyílt, és ők kiléptek a most már szinte teljesen néptelen csarnokba. Eric, az őrvarázsló ezúttal is az újságja mögött rejtőzött. Miután elhaladtak az arany szökőkút mellett, Harry egyszerre észbe kapott, és megtorpant.

– Egy pillanat... – szólt kísérőjének, azzal elővette az erszényét, és visszament a kúthoz.

Felnézett a magas varázslóra, de a szép arc így közelről inkább együgyűséget sugárzott. A boszorkány olyan üresen mosolygott, akár egy szépségverseny résztvevője; azt pedig Harry kizártnak tartotta, hogy valaha is akadt olyan kobold vagy kentaur, aki ilyen csöpögős odaadással bámult volna emberi lényre. Egyedül a házimanó szolgai megalázkodása tűnt valósághűnek. Harry elvigyorodott a gondolatra, hogy mit szólna Hermione a manó szobra láttán. Közben a kút fölé nyújtotta kezét, és – a megígért tíz galleont bőven megtoldva – erszénye egész tartalmát a medencébe szórta.

– Tudtam! – rikkantotta Ron, és a levegőbe bokszolt. – Te mindent megúszol!

– Nem ítélhettek el – jelentette ki Hermione, aki egy perce, mikor Harry belépett a konyhába, még valósággal reszketett az aggodalomtól. – Nem volt tartható a vád ellened.

– Ahhoz képest, hogy előre tudtátok az ítéletet, eléggé megkönnyebbültnek tűntök – jegyezte meg mosolyogva Harry.

Mrs. Weasley a kötényével törölgette az arcát, Fred, George és Ginny pedig indiántáncot jártak, és kórusban kántálták:

– Megúszta, megúszta, megúszta...

– Elég legyen! Nyughassatok! – szólt rájuk Mr. Weasley, de a mosoly nem tűnt el az arcáról. – Figyelj, Sirius! Lucius Malfoyt láttuk a minisztériumban...

– Micsoda? – hördült fel Sirius.

– Megúszta, megúszta, megúszta...

– Maradjatok már csöndben!... Bizony, a kilences szinten beszélgetett Caramellel, aztán együtt felmentek a miniszter irodájába. Majd mondjátok el Dumbledore-nak.

– Persze – bólintott Sirius. – Meg fogja tudni, ne aggódj.

– Nekem most mennem kell, vár rám egy öklendező vécé Bethnal Greenben. Későn jövök haza, Molly, mert helyettesítenem kell Tonksot, de Kingsley lehet, hogy beugrik vacsorára...

– Megúszta, megúszta, megúszta...

– Fred, George, Ginny! Elég volt! – szólt emelt hangon Mrs. Weasley, miután becsukódott az ajtó férje mögött. – Harry drágám, gyere és egyél egy falatot, hiszen alig reggeliztél.

Ron és Hermione is leültek. Harry most először látta őket igazán vidámnak azóta, hogy betette a lábát a Grimmauld téri házba. Jókedve, amit némileg lelohasztott a találkozás Lucius Malfoyjal, most újra elárasztotta a lelkét. A borongós házat majdhogynem otthonos és vidám helynek érezte, s még Sipor se tűnt olyan csúnyának, mikor bedugta malacorrát a konyhaajtón, hogy kikémlelje, miért zajonganak a betolakodók.

– Persze attól fogva, hogy Dumbledore megjelent, esélyük se volt rá, hogy elítéljenek – hadarta vidáman Ron, miközben nagy rakás tört krumplit halmozott mindhármuk tányérjára.

– Igen, sokat segített – bólogatott Harry. Úgy érezte, hálátlan, ráadásul gyermeteg dolog volna hozzátennie: De még jobban örültem volna, ha szól hozzám pár szót, vagy legalább rám néz.

Erre a gondolatra olyan heves fájdalom hasított a sebhelyébe, hogy a homlokára kellett szorítania a kezét.

– Mi baj? – kérdezte riadtan Hermione.

– A sebhelyem... – motyogta Harry. – Nem érdekes... sokszor van mostanában...

A többiek nem vették észre a dolgot; az evés és a nagy újság, Harry szerencsés megmenekülése minden figyelmüket lekötötte.

Fred, George és Ginny még mindig énekeltek. Hermione aggódva nézett Harryre, de mielőtt érdeklődhetett volna, Ron vidáman megszólalt:

– Fogadjunk, hogy ma este Dumbledore is eljön, és velünk ünnepel.

– Ne nagyon éld bele magad, Ron – szólt Mrs. Weasley, miközben egy hatalmas tál sült csirkét rakott le Harry elé. – Dumbledore-nak most nagyon sok a dolga.

– Megúszta, megúszta, megúszta...

– Csend legyen! – mennydörögte Mrs. Weasley.

A következő néhány nap folyamán Harrynek feltűnt, hogy van egy ember a Grimmauld tér 12.-ben, aki nem örül annyira annak, hogy ő, Harry visszatér a Roxfortba. Sirius a hír hallatán gratulált ugyan Harrynek, és együtt ünnepelt a többiekkel, de aztán még a korábbinál is szeszélyesebb és mogorvább lett, még ritkábban lehetett a szavát hallani – még Harryvel se igen beszélt – és egyre több időt töltött anyja szobájába zárkózva, Csikócsőr mellett.

– Nehogy magadat hibáztasd! – szólt szigorúan Hermione, miután Harry megvallotta neki és Ronnak bizonyos rossz érzéseit.

Néhány nap telt el a tárgyalás óta, s a három jó barát épp egy penészes szekrényt sikált a harmadik emeleten. – Neked a Roxfortban a helyed, ezt Sirius is nagyon jól tudja. Szerintem egyszerűen önző, azért viselkedik így.

– Azért ez túlzás, Hermione – jegyezte meg fejcsóválva Ron, miközben egy kitartóan kapaszkodó penészdarabot próbált levakarni az ujjáról. – Te se akarnál egyedül maradni ebben a házban.

– De hát nem lesz egyedül! – tárta szét a karját Hermione. – Ez a Főnix Rendjének főhadiszállása! Csak már nagyon beleélte magát, hogy Harry itt fog lakni vele.

– Nem hiszem, hogy erről lenne szó – szólt Harry, és kicsavarta a rongyát. – Mikor megkérdeztem tőle, ideköltözhetnék-e, nem is adott egyenes választ.

– Mert nem akarta elárulni magát – mondta nagy bölcsen Hermione. – Valószínűleg bűntudata volt, mert valahol mélyen abban reménykedett, hogy kicsapnak téged, és akkor együtt lehettek száműzöttek.

– Fejezd már be! – csattant fel a két fiú, de Hermione csak vállat vont.

– Ahogy gondoljátok. De néha úgy érzem, Ron anyukájának igaza van, és Sirius egy kicsit tényleg összekever téged az édesapáddal.

– Szóval szerinted Sirius bolond? – kérdezte ingerülten Harry.

– Nem, csak nagyon sokáig volt egyedül – felelt egyszerűen Hermione.

Ekkor kinyílt mögöttük az ajtó, és belépett Mrs. Weasley.

– Még mindig nem vagytok készen? – kérdezte, fejével a szekrény felé bökve.

– Azt hittem, azt fogod mondani, hogy tartsunk végre pihenőt! – felelte dühösen Ron. – Tudod, mennyi penészt kiszedtünk már ebből a vacak szekrényből!?

Mrs. Weasley megcsóválta a fejét.

– Segíteni akartatok a Rendnek – hát tessék. Nagy segítség, ha lakhatóvá teszitek a főhadiszállást.

– Tisztára mintha házimanó lennék... – dohogott Ron.

– Most, hogy átérzed, milyen szörnyű életük van, talán aktívabb leszel a MAJOM-ban – mondta reménykedve Hermione, miután Mrs. Weasley otthagyta őket. – Nem is rossz ötlet: mindenki tapasztalja meg, milyen rémes dolog állandóan házimunkát végezni. Rendezhetnénk egy jótékonysági takarítást a Griffendél klubhelyiségében a MAJOM javára. Az propagandaértékű is lenne, meg pénzt is szereznénk vele.

– Bármennyit fizetek, csak fogd be a szád! – motyogta ingerülten Ron, ügyelve rá, hogy csak Harry hallja szavait.

Ahogy közeledett a vakáció vége, Harry egyre többször kapta azon magát, hogy a Roxfortról ábrándozik; alig várta, hogy viszontlássa Hagridot, kviddicsezhessen, átsétálhasson a zöldségeskerten gyógynövénytanórára menet... Már önmagában annak is határtalanul őrült, hogy végre kiszabadul a bús-borongós házból, ahol még mindig minden második szekrény kulcsra volt zárva, és napjában százszor le kellett nyelni a kísértetként kószáló Sipor sértéseit – bár Harry ezeket a fenntartásait sose hangoztatta Sirius jelenlétében.

Akárhogy is, a Voldemort-ellenes mozgalom főhadiszállásán lakni messze nem volt olyan izgalmas, mint amilyennek Harry előtte képzelte. Bár a Főnix Rendjének tagjai rendszeresen megfordultak a házban – néha ebédre vagy vacsorára is ott maradtak, máskor néhány perc sugdolódzás után már távoztak – Mrs. Weasley tett róla, hogy Harry és társai egy szót se halljanak a jelentésekből (se tele-se normális fülükkel), és senki, még Sirius se vélte úgy, hogy Harrynek mást is tudnia kellene azon a kevésen kívül, amit érkezése estéjén közöltek vele.

Végül elérkezett a szünidő utolsó napja. Harry épp Hedvig potyadékait igyekezett eltávolítani a szekrény tetejéről, amikor Ron két levéllel a kezében belépett a szobába.

– Megjött a könyvlista – jelentette, és feldobta az egyik levelet Harrynek, aki egy széken állt. – Épp ideje volt. Már azt hittem, elfelejtették postázni. Sokkal korábban meg szokott jönni.

Harry besöpörte egy szemeteszsákba az utolsó darab potyadékot, aztán Ron feje fölött a sarokban álló papírkosárba dobta a zsákot. A papírkosár nyelt egy nagyot, majd jóllakottan böfögött.

Harry kinyitotta a levelét. Két pergamenlapot talált benne: az egyik a szokásos emlékeztető volt arról, hogy a tanév szeptember elsején kezdődik, a másik a szükséges tankönyvek listáját tartalmazta.

– Csak két új könyv kell – állapította meg, miután átfutotta a listát. – A Varázslástan alapfokon V. Miranda Dabraktól és A defenzív mágia elmélete Wilbert Fusheltől.

Pukk!

Fred és George a szekrénytől alig néhány centiméterre hoppanáltak. Harry annyira megszokta már váratlan felbukkanásaikat, hogy le se esett a székről.

– Azon gondolkodtunk George-dzsal, vajon ki írhatta elő a Fushel-könyvet – szólt csevegő hangon Fred.

– Ugyanis ez azt jelenti, hogy Dumbledore talált új sötét varázslatok kivédése tanárt – magyarázta George.

– Még épp idejében – bólintott Fred.

– Hogyhogy? – kérdezte Harry, és leugrott az ikrek mellé.

– Pár hete kihallgattuk a telefüllel apa és anya beszélgetését – mesélte Fred. – És megtudtuk, hogy Dumbledore-nak még mindig nem sikerült betöltenie az állást.

– Biztos elterjedt, hogy járt az előző négy tanár – vélekedett George.

– Egyet kirúgtak, egy meghalt, egy elvesztette az emlékezetét, egyet pedig kilenc hónapra bezártak egy ládába – sorolta Harry, az ujjain számolva a tanárokat. – Hát igen, mondasz valamit.

– Neked meg mi bajod, Ron? – nézett az öccsére Fred.

Ron nem válaszolt. Most már Harry is odanézett. Barátja dermedten állt, és tátott szájjal bámulta a Roxfortból kapott levelét.

– Mi van? Mondd már! – Fred beállt Ron mögé, és a válla fölött belenézett a levélbe.

Egy másodperccel később neki is leesett az álla.

– Prefektus? – szólt hüledezve. – Prefektus...?!

George egy ugrással ott termett, kikapta a borítékot Ron másik kezéből, és fejjel lefelé fordította. Egy piros és aranyszínű tárgy hullott belőle a tenyerébe.

– Ilyen nincs... – suttogta.

– Tuti, hogy tévedés – vágta rá Fred. Elvette a levelet Rontól, s a fény felé tartotta, mintha vízjelet keresne benne. – Épeszű ember nem nevezi ki Ront prefektusnak.

Az ikrek egy emberként fordultak Harry felé.

– Tutira vettük, hogy téged neveznek ki! – mondta Fred, olyan szemrehányó hangsúllyal, mintha Harry becsapta volna őt.

– Lefogadtuk volna, hogy Dumbledore téged választ! – méltatlankodott George.

– Megnyerted a Trimágust meg minden! – sopánkodott Fred.

– Biztos túl sok őrült dologban volt benne – fordult ikertestvéréhez George.

– Biztos... – bólintott elgondolkozva Fred. – Hát igen, túl sokat ugráltál, haver. De legalább van köztünk egy normális ember.

Odalépett Harryhez, és hátba veregette. Közben szúrós pillantást vetett Ronra.

– A kis prefektus... Roni, a Pici Prefi.

– Fú, anya be fog zsongani! – fintorodott el George, és gyorsan Ron kezébe nyomta a jelvényt, mintha attól félné, hogy fertőz.

Ron továbbra sem szólt egy szót se; egy hosszú pillanatig meredten nézte a kis fémlapot, majd Harry felé nyújtotta, mintha tőle várna megerősítést, hogy a jelvény valódi. Harry átvette a kitűzőt, melyen egy nagy P betű díszelgett, a Griffendél oroszlánjára festve. Percy talárján látott először ilyet, aznap, amikor első alkalommal indult a Roxfortba.

Kicsapódott az ajtó, és Hermione viharzott be rajta kipirult arccal, lobogó hajjal. Kezében borítékot szorongatott.

– Megkaptátok...?

Mikor észrevette Harry kezében a jelvényt, felsikoltott.

– Tudtam! – lelkendezett, és meglobogtatta a levelét. – Én is, Harry, én is!

– Nem... – Harry megrázta a fejét, és gyorsan visszaadta Ronnak a jelvényt. – Ron az, nem én.

– Ron az? Mi?

– Ron lett prefektus, nem én.

Most Hermionén volt a szájtátás sora.

– Ron? De hát... Biztos? Vagyis...

Észbe kapott, és lángvörösre gyúlt az arca. Ron dacos-sértődött pillantással nézett rá.

– Az én nevem áll a levélben.

– Hát... nahát – hebegte tökéletesen megzavarodva Hermione. – Ez... Nahát! Gratulálok, Ron! Ez igazán...

– Meglepő – bólintott George.

– Nem – motyogta Hermione, és még jobban elpirult. – Nem, nem meglepő... Ron sokszor bizonyította, hogy... hogy nagyon...

A félig csukott ajtó kinyílt, és Mrs. Weasley hátrált be rajta, ölében egy nagy rakás frissen mosott ruhával.

– Ginny mondta, hogy végre megjöttek a könyvlisták – szólt a borítékokra pillantva. Lerakta terhét az ágyra, és hozzálátott a ruhák szétválogatásához. – Adjátok ide őket, akkor délután elugrom az Abszol útra, és amíg ti pakoltok, beszerzem a könyveket. Ron, neked új pizsamát is kell vennem, ez már csak a térdedig ér. Elképesztő, hogy milyen gyorsan nősz. Milyen színűt szeretnél?

– Vegyél neki piros-arany csíkosat, hogy passzoljon a jelvényéhez – kajánkodott George.

– Passzoljon a mijéhez? – kérdezte szórakozottan Mrs. Weasley, s egy pár barna zoknit dobott Ron ruhakupacára.

– A jelvényéhez! – ismételte Fred olyan hangon, mint aki gyorsan le akar tudni egy kellemetlen kötelességet. – A szép, új, prefektusi jelvényéhez.

Beletelt vagy két másodpercbe, mire az új információnak sikerült háttérbe szorítania a pizsamaproblémát Mrs. Weasley fejében.

– A... de hát... Ron, csak nem...?

Ron felmutatta a jelvényt.

Mrs. Weasley ugyanolyat sikoltott, mint Hermione.

– El se merem hinni! El se merem hinni! Ron, kis drágám, ez csodálatos! Prefektus leszel! Minden gyerekem az volt!

– Mi mik vagyunk Freddel, az unokáid? – méltatlankodott George, miután anyja félretolta, hogy átölelhesse legkisebb fiát.

– Hogy fog örülni apád! Istenem, mennyire büszke vagyok rád, Ron! Akár még iskolaelső is lehetsz, mint Bill és Percy! Ez az első lépés! Végre egy kis öröm a sok bajunk után! Annyira örülök, édes kisfiam! Jaj, Ronnie...

Fred és George hangosan öklendeztek anyjuk háta mögött, de Mrs. Weasley nem vette észre vagy nem akarta észrevenni. Karját Ron nyaka köré fonta, és csókokkal borította el fia arcát, ami pillanatnyilag a prefektusi jelvénynél is pirosabb volt.

– Ne... anya, ne... hagyd már ezt... – motyogta Ron, és igyekezett kibújni az ölelésből.

Mrs. Weasley végül elengedte, és pihegve így szólt:

– Na és mit szeretnél? Percy egy baglyot kapott, de az neked már van.

– Mi-mit szeretnék? – hebegte Ron, olyan arccal, mint aki nem mer hinni a fülének.

– Ezért jutalomajándék jár! – nevetett rá az anyja. – Mit szólnál egy szép új dísztalárhoz?

– Azt mi már vettünk neki – morogta savanyú képpel Fred, szemlátomást megbánva nagylelkűségüket.

– Vagy kapsz egy új üstöt. A régi lassan kilyukad a rozsdától. De vehetek patkányt is, hiszen annyira szeretted Makeszt...

Ron szeme reménykedve megcsillant.

– Anya – szólalt meg – egy új seprűt is kérhetek?

Mrs. Weasley arcán árnyék suhant át; a seprű nagyon drága dolog volt.

– Nem kell márkásnak lennie! – tette hozzá gyorsan Ron. – Csak... csak új legyen.

Mrs. Weasley habozott, majd elmosolyodott.

– Hát persze, megkapod... Na, jobb lesz, ha indulok, ha még seprűt is kell vennem. Sietek vissza... A kis Ronnie prefektus lett! Ti meg pakoljatok... Prefektus... El vagyok ájulva!

Azzal még egy csókot nyomott Ron arcára, szipogott egy nagyot, és kicsörtetett a szobából.

Fred és George egymásra néztek.

– Nem baj, ha tőlünk nem kapsz puszit, Ron? – kérdezte megjátszott félénkséggel Fred.

– De szívesen pukedlizünk, ha akarod – tódította George.

– Hagyjátok már abba! – morogta mérgesen Ron.

– Különben mi lesz? – kérdezte Fred, és gonosz vigyor terült szét az arcán. – Büntetésbe küldesz minket?

– Imádnám, ha megpróbálná – vihogott George.

– Megteheti, ha nem vigyáztok magatokra! – pirított az ikrekre Hermione.

Fred és George harsány nevetésben törtek ki, Ron pedig odadörmögte Hermionénak:

– Hagyd őket...

– Hűha, George, most lesz nemulass! – óbégatott Fred. – Ha ezek ketten ránk szállnak...

– Hát igen, vége a szép időknek, a sok csibészkedésnek – csóválta a fejét George.

Azzal az ikrek hangos pukkanás kíséretében dehoppanáltak.

– Szörnyű alakok! – bosszankodott Hermione, és a mennyezetre nézett. Most ugyanis a fölöttük levő szobából szűrődött le Fred és George harsány hahotázása. – Ne foglalkozz velük, Ron, csak irigykednek!

– Nem hiszem, hogy irigykednének – rázta a fejét Ron. – Mindig azt hallottam tőlük, hogy csak a bénákból lesz prefektus... De nem baj – tette hozzá kissé derűsebben – nekik sose volt új seprűjük! Jó volna elmenni anyával, akkor választhatnék... Nimbuszra biztos nincs pénz, de kijött az új Jólsep-R modell, az szuper lenne... igen, megyek is, megmondom neki, hogy a Jólsep-R-nek örülnék... Csak hogy tudja...

Azzal kirohant a szobából. Harry és Hermione magukra maradtak.

Harrynek valami miatt nem akaródzott a lány szemébe nézni. Az ágyához lépett, felnyalábolta az odakészített ruhakupacot, és elindult vele a ládája felé.

– Harry? – szólította meg tétován Hermione.

– Gratulálok – vágta rá Harry. Olyan szívélyesen beszélt, hogy rá se ismert a saját hangjára. Közben továbbra is kerülte a lány pillantását. – Szuper. Prefektus lettél. Ez tényleg nagy dolog.

– Kösz – bólintott Hermione. – Harry... azt akartam kérdezni... Kölcsönadnád Hedviget, hogy írhassak a szüleimnek? Nagyon örülnek majd... Végül is azt ők is tudják, hogy mi az a prefektus.

– Persze, szívesen – felelte Harry, még mindig hátborzongatóan szívélyes hangon. – Vidd csak!

Ládája fölé hajolt, belerakta a talárkupacot, és úgy csinált, mintha még matatna ott valamit. Közben a háta mögött Hermione a szekrényhez lépett, és magához hívta Hedviget. Aztán kisvártatva csukódott az ajtó. Harry még mindig nem fordult meg. Tovább fülelt, de nem hallott mást, csak a falon lógó üres kép kuncogását és a papírkosár köhögését.

Felegyenesedett, és körülnézett – Hermione és Hedvig már nem voltak a szobában. Odament az ágyhoz, leroskadt rá, és a szekrény lábára meredt.

A nyár folyamán egyszer se gondolt rá, hogy az ötödévesek közül prefektusokat jelölnek ki. A kicsapatás veszélye elfeledtette vele, hogy bizonyos kiválasztottak az év elején jelvényt kapnak.

De ha gondol is rá... mire számított volna?

Nem erre, felelte egy őszinte kis hang a fejében.

Harry behunyta a szemét, és tenyerébe temette az arcát. Nem bírt hazudni magának. Ha gondolt volna rá, hogy jön egy prefektusi jelvény, arra számított volna, hogy az ő borítékjában lesz, nem pedig Ronéban. Ezek szerint ugyanolyan beképzelt lett, mint Draco Malfoy? Jobbnak tartja magát mindenki másnál? Tényleg jobbnak tartja magát Ronnál?

Nem, válaszolta dacosan a kis hang.

Igaz ez? Harry nyugtalanul vizsgálgatta saját érzéseit.

Kviddicsben jobb vagyok, mondta a kis hang. De semmi másban nem.

Ez mindenképp igaz, gondolta Harry. A tanulásban nem jobb Ronnál. No de nem csak tanulás van a világon. Ott vannak a kalandok, amelyeket elsőéves koruk óta átéltek Ronnal és Hermionéval. Azok során nemegyszer sokkal többet kockáztattak a kicsapatásnál.

Ron és Hermione legtöbbször ott voltak velem, jelentette ki a kis hang a fejében.

De nem mindig, szállt vitába saját magával Harry. Nem együtt küzdöttünk Mógus ellen. Nem segítettek legyőzni Denemet és a Baziliskust. Nem ők kergették el a dementorokat, mikor Sirius elmenekült. És nem voltak ott velem a temetőben, mikor Voldemort testet öltött...

A méltatlan mellőzöttség érzése, ami érkezése estéjén elárasztotta lelkét, most újra feléledt benne. Többször bizonyítottam, mint ők, gondolta. Több próbát álltam ki, mint ők ketten együttvéve!

De lehet, mutatott rá tárgyilagosan a kis hang, lehet, hogy Dumbledore nem azokat jelöli ki prefektusnak, akiknek a legtöbbször sikerült veszélyes helyzetbe keveredniük... Lehet, hogy más szempontok alapján dönt... Biztos van Ronban valami, ami benned nincs meg...

Harry kinyitotta a szemét, és az ujjai közti résen át a szekrény faragott lábára meredt. Fred szavai csengtek a fülében: „Épeszű ember nem nevezné ki Ront prefektusnak.” Harry horkantva felnevetett – de a következő pillanatban már undorodott magától.

Ron nem kérte, hogy prefektus lehessen. Nem tehet semmiről.

És ő, Harry, Ron legjobb barátja, duzzog amiatt, hogy nem ő kapta meg a jelvényt? A végén még együtt fog vihogni az ikrekkel Ron háta mögött? El akarja rontani Ron örömét most, hogy végre egyszer sikerült valamiben jobbnak bizonyulnia nála, Harrynél?

Ekkor újra felhangzott a lépcsőn Ron lépteinek zaja. Harry felült, megigazította a szemüvegét, és mosolyt erőltetett az arcára, úgy fogadta belépő barátját.

– Még épp elkaptam! – újságolta Ron. – Azt mondta, szerez egy Jólsep-R-t, ha tud.

– Tök jó! – felelte Harry. Megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy hangjából eltűnt az idegesítő szívélyesség. – Figyelj, Ron... gratulálok.

Ron arcáról lehervadt a mosoly.

– Eszembe se jutott, hogy engem választhatnak – szólt fejcsóválva. – Biztosra vettem, hogy te kapod meg a jelvényt.

– Á, én túl sok galibát okoztam – visszhangozta Fred megjegyzését Harry.

– Aha – bólintott bizonytalanul Ron. – Igen, lehet... na jó, essünk neki a pakolásnak.

Megdöbbentő volt tapasztalni, mennyire szétszóródtak a dolgaik érkezésük óta. A fél délutánjuk arra ment rá, hogy összegyűjtsék a ház különböző részeiből a könyveiket meg a többi holmijukat, és aztán még mindent be is kellett pakolni az iskolai ládába. Harry megfigyelte, hogy Ron ide-oda rakosgatja prefektusi jelvényét: először az éjjeliszekrényre tette, aztán a farmerja zsebébe dugta, majd megint elővette és rárakta összehajtott talárjaira, mintha azt vizsgálná, hogyan mutat a piros a feketén. A jelvény csak akkor került végső helyére – egy barna zokniba csavarva a ládába – mikor Fred és George megjelentek, és felajánlották Ronnak, hogy Eternifix ragasztóbűbájjal a homlokára erősítik.

Mrs. Weasley hat óra tájban érkezett vissza az Abszol útról.

Könyvek voltak nála meg egy vastag, barna papírral borított, hosszú csomag. Ez utóbbitól Ron egy szempillantás alatt megszabadította.

– Ne most csomagold ki! – szólt Mrs. Weasley. – Többen is érkeznek vacsorára, szeretném, ha mind lejönnétek.

Ron eleresztette a füle mellett a kérést. Amint az anyja hátat fordított, leszaggatta a papírt a seprűről, és hozzálátott, hogy tüzetesen megvizsgálja új szerzeménye minden négyzetcentiméterét.

A pincekonyhában Mrs. Weasley széles piros szalagot akasztott ki az ételektől roskadozó asztal fölé, a következő felirattal:

GRATULÁLUNK!

RON ÉS HERMIONE ÚJ PREFEKTUSOK!

Harry az egész vakáció alatt egyszer se látta ilyen jókedvűnek Mrs. Weasleyt. Mikor ő, Ron, Hermione, Fred, George és Ginny beléptek a konyhába, a boszorkány e szavakkal fordult hozzájuk:

– Arra gondoltam, ma este ne ülve vacsorázzunk, hanem tartsunk egy kis ünnepséget. Apád és Bill már úton vannak, Ron. Mindkettőjüknek baglyot küldtem a hírrel. El vannak ragadtatva.

Fred fájdalmas képet vágott.

Sirius, Lupin, Tonks és Kingsley Shacklebolt már megérkeztek, és mire Harry töltött magának egy kupa vajsört, Rémszem Mordon is besántikált.

– Jaj, Alastor, de jó, hogy itt vagy! – csacsogta vidáman Mrs. Weasley, miközben Rémszem ledobta köpönyegét. – Már mióta meg akarunk kérni... Megtennéd, hogy belenézel a szalonban álló szekreterbe? Valami van benne, és nem akartuk addig kinyitni, amíg nem tudjuk, mi az.

– Nagyon szívesen, Molly...

Mordon acélkék szeme függőleges irányba fordult, mintha a mennyezetet fürkészné.

– Szalon... – dörmögte összeszűkülő pupillával a varázsló. – A sarokban álló szekreter? Igen, látom... Egy mumus van benne... Tegyem ártalmatlanná?

– Nem, ne fáradj, majd később elintézem – legyintett Mrs. Weasley. – Igyál egy pohárkával! Amint látod, ma este ünnepelünk... – Rámutatott a piros szalagra. – A negyedik prefektus a családban! – jelentette büszkén, és megborzolta Ron haját.

– Prefektus, heh? – morogta Mordon, természetes szemével Ronra nézve. A másik szem befordult a fejébe, s Harry, mivel az a kellemetlen érzése támadt, hogy őt vette célba, gyorsan odébb somfordált.

– Gratulálok – szólt Mordon, tekintetét továbbra is Ronra függesztve. – A hatalmi pozíció vonzza a bajt... Dumbledore bizonyára úgy gondolja, hogy ki tudod védeni a súlyosabb átkokat, különben nem választott volna téged...

Ron ijedt arca elárulta, hogy a dolognak erről az oldaláról még nem gondolkodott. Szerencsére nem kellett mélyebben belemennie a témába, mert ekkor belépett az ajtón apja és legidősebb bátyja – Mundungus kíséretében. Mrs. Weasley olyan jó hangulatban volt, hogy a vén gazember megjelenése se szegte kedvét. Mundungus hosszú köpönyeget viselt, ami itt-ott gyanúsan kidudorodott, és ettől a ruhadarabtól többszöri kérés ellenére se volt hajlandó megválni.

– Pohárköszöntő! – harsogta Mr. Weasley, mikor már mindenkinek volt kupa a kezében. – Igyunk Ronra és Hermionéra, a Griffendél új prefektusaira!

Ron és Hermione széles vigyorral köszönték meg az ünneplést.

– Én bizony nem voltam prefektus – szólt kuncogva Tonks, mikor a társaság az asztal felé indult. A boszorkánynak ezen az estén derékig érő, paradicsomszínű haja volt – ettől aztán úgy festett, mintha Ginny nővére lenne. – A házvezető tanáromnak az volt a véleménye, hogy hiányzik belőlem a szükséges tulajdonságok némelyike.

– Például? – kérdezte Ginny, miközben tányérjára emelt egy héjában sült krumplit.

– Például nem tudok rendesen viselkedni – felelte Tonks.

Ginny nevetett; Hermione olyan arcot vágott, mint aki nem tudja, mosolyogjon-e – zavarában végül akkorát kortyolt a vajsöréből, hogy félrenyelte.

– Na és te, Sirius? – kérdezte Ginny, miközben hátba veregette a köhögő Hermionét.

Sirius, aki közvetlenül Harry mellett állt, szokásos ugatásszerű kacajával vezette be a választ.

– Eszük ágában se volt prefektust csinálni belőlem, hisz folyton büntetésben voltunk Jamesszel. Lupin volt a jó fiú, ő kapta a jelvényt.

Lupin bólintott.

– Dumbledore biztos azt remélte, meg tudom fékezni a barátaimat. Mondanom se kell, hogy csúfos kudarcot vallottam.

Harry hangulata egyszerre szárnyalni kezdett. Az apja se volt prefektus! Hirtelen roppant szórakoztatónak találta a kis ünnepséget, és felbuzgott benne a szeretet minden jelenlévő iránt.

Ron ódákat zengett új seprűjéről mindenkinek, aki hajlandó volt odafigyelni rá.

– ...száztízre gyorsul fel tíz másodperc alatt. Nem rossz, mi? A seprűk világa szerint a kettő-kilencvenes Kométa csak kilencvenötöt tud tíz alatt...

Hermione kiselőadást tartott Lupinnak a manójogokkal kapcsolatos nézeteiről.

– Ez ugyanolyan felháborító ostobaság, mint a vérfarkasok hátrányos megkülönböztetése. Abban gyökerezik, hogy a varázslók felsőbbrendűnek tartják magukat a többi varázslényhez képest...

Mrs. Weasley és Bill életfogytig tartónak ígérkező vitájukat folytatták Bill hajviseletéről.

– ...egyszerűen ápolatlan, pedig olyan csinos fiú lennél. Ugye, hogy sokkal jobban állna neki a rövid haj, Harry?

– Öö... nem tudom – hebegte Harry, kissé megriadva attól, hogy véleményt kell nyilvánítania. Sietve hátat fordított Mrs. Weasleynek, és elindult az ikrek felé, akik Mundungusszal sutyorogtak egy félreeső sarokban.

Mundungus azonnal elhallgatott, mikor észrevette Harryt, de Fred kacsintott és fejével intett Harrynek, hogy menjen közelebb.

– Semmi baj – nyugtatta meg Mundungust. – Harry megbízható, ő pumpálja a tőkét a cégbe.

– Nézd, mit hozott Dung! – lelkendezett George, és egy maréknyi, kiszáradt, fekete babhüvelyszerűséget mutatott Harrynek.

A hüvelyek halk, zörgő hangot hallattak, pedig látszólag mozdulatlanok voltak.

– A mérges csápfű termése – magyarázta George. – Szükségünk van rá a Maximuláns sorozathoz, de mivel C kategóriájú, kereskedelmi forgalomba nem hozható cikknek minősül, elég nehéz hozzájutni.

– Tíz galleon az egészért – mondta Fred. – Megegyeztünk, Dung?

– Tudjátok, mit vesződtem, amíg beszereztem nektek? – csóválta a fejét Mundungus, táskás, vérben forgó szemét összehúzva. – Sajnálom, fiúk, de húsz galleon az ára, egy knúttal se kevesebb.

– Nagy mókamester az öreg Dung – fordult Harryhez Fred.

– Ja, a legjobb vicce az volt, mikor hat sarlót kért egy zacskó acsarkatüskéért – vigyorgott George.

– Vigyázzatok! – figyelmezette őket Harry.

– Mért? – vont vállat Fred. – Amíg anya Prefi Ronit abajgatja, nincs mitől félnünk.

– De Mordon talán rajtatok tartja a szemét.

Mundungus nyugtalanul körbepislogott.

– Ez igaz – morogta. – Na jó, legyen tíz, ha gyorsan elviszitek.

– Köszi, Harry! – hálálkodott Fred, miután Mundungus az ikrek kinyújtott tenyerébe szórta zsebei tartalmát, és elcsoszogott az asztalhoz. – Megyünk, gyorsan felvisszük a szajrét...

Harry kissé nyugtalanul nézett az ikrek után. Most gondolt csak bele, hogy ha Fred és George varázsviccprojektje lelepleződik – márpedig előbb vagy utóbb nyilván le fog lepleződni – akkor Mr. és Mrs. Weasley bizonyára felteszik majd a kérdést, hogy ki nyújtott anyagi támogatást az ikrek mesterkedéseihez. A Trimágus Tusán nyert pénzt könnyű volt nagylelkűen felajánlani erre a célra, de megérte-e, ha a dolog újabb botrányhoz, ne adja isten a Percy-ügyhöz hasonló családszakadáshoz vezet? Akkor is fiaként fogja-e szeretni őt Mrs. Weasley, ha rájön, hogy ő, Harry indította el az ikreket a szégyenletesnek ítélt ócskaságárusi pályán?

Miközben ezen rágódott, egyszer csak meghallotta a saját nevét.

Valamivel odébb Kingsley Shacklebolt őt emlegette zengő, mély hangján:

– ...hogy Dumbledore miért nem Pottert nevezte ki – fejezte be egyik mondatát.

– Biztosan megvolt rá az oka – felelte Lupin.

– De ez fontos gesztus lett volna, a bizalom jele – erősködött Kingsley. – Én biztosan őt választottam volna. Ellensúlyozni kell, hogy a Reggeli Próféta minden másnap lehoz valami badarságot Harryről.

Harry nem nézett oda; nem akarta elárulni Kingsleynek és Lupinnak, hogy hallotta, amit róla mondtak. Egy cseppet sem volt éhes, mégis követte Mundungus példáját, és az asztalhoz sétált.

Ünnepi hangulata olyan gyorsan elmúlt, amilyen gyorsan jött; legszívesebben felment volna a szobájába lefeküdni.

Rémszem Mordon megcsonkított orrával alaposan megszagolgatott egy csirkecombot, majd – miután méregmentesnek ítélte – beleharapott.

– ...a nyele spanyol tölgyfából készült, rontástaszító lakkal van lekenve, és szériatartozék a beépített remegéscsillapító... – magyarázta Tonksnak Ron, mit tud a seprűje.

Mrs. Weasley nagyot ásított.

– Megyek, elintézem azt a mumust, aztán lefekszem... Arthur, ne engedd, hogy hajnalig fennmaradjanak. Jó éjt, Harry drágám.

Azzal kiment a konyhából. Harry letette a tányérját. Azt latolgatta, vajon ő is ki tudna-e osonni feltűnés nélkül.

– Jól vagy, Potter? – morogta oda neki Rémszem.

– Persze... – hazudta Harry.

Mordon meghúzta laposüvegét, de oldalt fordított acélkék szemével közben is Harryt fürkészte.

– Gyere ide, mutatok valami érdekeset – szólt.

Talárja egyik belső zsebéből gyűrött, régi varázsfényképet húzott elő.

– A Főnix Rendjének egykori tagjai – recsegte. – Tegnap este akadt a kezembe, mikor a tartalék láthatatlanná tévő köpenyemet kerestem. Az a nyavalyás Podmore még mindig nem adta vissza a jobbikat... Elhoztam, gondoltam, talán érdekel valakit.

Harry átvette a fotót. A képről egy csapatnyi ember nézett rá – egyesek integettek neki, mások a kupájukat emelgették.

– Ott vagyok én – mutatta Mordon, persze szükségtelenül, hiszen a képbeli Rémszem azzal együtt is könnyen felismerhető volt, hogy kevesebb volt az ősz hajszála, és a fél orra se hiányzott. – Az egyik oldalamon Dumbledore áll, a másikon Dedalus Diggle... Marlene McKinnon. Családostul megölték, két héttel azután, hogy ez a fotó készült. Ők Frank és Alice Longbottom...

Harry amúgy is kavargó gyomra görcsbe rándult Alice Longbottom láttán. Jól ismerte ezt a kerek, barátságos arcot – Neville Longbottom anyjának szakasztott mása volt.

– ...szegény ördögök – dörmögte Rémszem. – Ami velük történt, annál a halál is jobb... Ő pedig Emmeline Vance, vele találkoztál már. Az ott, mint látod, Lupin... Benjy Fenwick, vele is végeztek, apró darabokban találtunk rá... Menjetek odébb!

Rábökött a fotóra, mire a képbeli alakok engedelmesen félrehúzódtak, és előre engedték a hátrább állókat.

– Ő Edgar Bones, Amelia Bones fivére. Elintézték a családjával együtt... Kár érte, remek varázsló volt... Sturgis Podmore, uramisten, de fiatal volt... Caradoc Dearborn, fél évvel később eltűnt, ő se került elő... Hagrid, ő egy szemet se változott... Elphias Boge, őt is ismered. Már el is felejtettem, hogy folyton ez a szörnyű sapka volt rajta... Gideon Prewett... öt halálfaló bírt csak el vele, és a fivére, Fabian... hősként küzdöttek... Na tovább, tovább...

A fényképbeli emberkék megint helyezkedni kezdtek, s most a hátsó részen állók kerültek előtérbe.

– Ő Dumbledore fivére, Aberforth. Furcsa szerzet, akkor találkoztam vele először és utoljára... ő Doras Meadowes – Voldemort saját kezűleg végzett vele... Ott van Sirius, akkor még rövid haja volt... és... tessék, őket akartam megmutatni neked!

Harry szíve kihagyott egy dobbanást. A képről az édesanyja és az édesapja mosolygott rá. Egy alacsony, vizenyős szemű varázsló ült közöttük – Harry nyomban felismerte benne Féregfarkat, azt az embert, aki elárulta Voldemortnak szülei hollétét, s így közvetve a halálukat okozta.

– Na? – morogta Mordon.

Harry felpillantott a varázsló himlőhelyes, sebhelyektől szabdalt arcára. Mordon szemlátomást abban a hitben volt, hogy igazi csemegével örvendeztette meg Harryt.

– Aha... – Harry megpróbált mosolyt erőltetni az arcára. – Öö... most jut eszembe, még be kell pakolnom a...

Végül mégse kellett kitalálnia olyan tárgyat, amit még nem pakolt be, mert Sirius megkérdezte, mi van Mordon kezében, és Rémszem magyarázni kezdte neki a kép történetét. Harry átvágott a konyhán, kiosont az ajtón, és mielőtt utána kiálthattak volna, felszaladt a lépcsőn.

Nem tudta, miért sokkolta ennyire a kép. Sok fotót látott már a szüleiről, és Féregfark se volt ismeretlen számára... De hogy ilyen váratlanul felbukkanjanak... És ott látni őket a sok mosolygó arc között... Benjy Fenwick, akit darabokra szaggattak, Gideon Prewett, aki hősként halt meg, és Longbottomék, akiket kínzással az őrületbe kergettek... emberek, akik örök időkig vidáman integetnek egy fényképen, nem is sejtve, hogy a sorsuk megpecsételődött... Lehet, hogy Mordonnak a fotó egyszerűen érdekes... neki, Harrynek bizarr és rémisztő.

Lábujjhegyen végigment az előszobán, s elhaladt a kitömött manófejek mellett. Örült, hogy végre egyedül lehet. Már majdnem felért az első emeletre, amikor zajt hallott – valaki sírt a szalonban.

– Ki van itt? – kérdezte fennhangon.

Nem kapott választ – de az a valaki a szalonban tovább sírt.

Harry felszaladt a maradék lépcsőfokokon, átvágott az előtéren, és benyitott a helyiségbe.

A szalon sötét falának tövében varázspálcát szorongató ember kuporgott. A szoba közepe felé nézett, ahol a kopott szőnyegen, annak is egy olyan részén, amit megvilágított az ablakon beeső holdfény, kicsavarodott tagokkal egy másik ember feküdt: a halott Ron.

Egyszerre mintha az összes levegőt kiszippantották volna Harry tüdejéből. Agya egy szempillantás alatt jéggé dermedt. Ron meghalt? Nem, ez nem lehet...

Egy pillanat... ez nem lehet... Ron lent volt a konyhában...

– Mrs. Weasley? – szólalt meg rekedten Harry.

– Com... com... comikulissimus! – zokogta Mrs. Weasley, és remegő kézzel Ron holttestére szegezte pálcáját.

Csatt!

Ron holtteste Billévé változott – a fiatalember széttárt karokkal hevert a hátán, szeme üvegesen meredt a semmibe. Mrs. Weasley még keservesebben zokogott.

– Com... comikulissimus!

Csatt!

Bill holtteste eltűnt, s a helyén a halott Mr. Weasley jelent meg törött szemüvegben, vérbe fagyva.

– Ne! – nyöszörögte Mrs. Weasley. – Ne... comikulissimus!

Comikulissimus!

Comikulissimus!

Csatt! Halott ikrek. Csatt! Halott Percy. Csatt! Halott Harry...

– Menjen ki, Mrs. Weasley! – kiáltotta Harry, saját holttestére meredve. – Majd valaki más...

– Mi folyik itt?

Lupin rontott be a szalonba, nyomában Siriusszal, s hamarosan bebicegett Mordon is. Lupin először Mrs. Weasleyre, majd a halott Harryre nézett, s szemlátomást rögtön felfogta, mi a helyzet. Előhúzta pálcáját, és hangosan, határozottan kimondta a varázsigét:

– Comikulissimus!

Harry holtteste eltűnt a szőnyegről, s a szalonnak ugyanazon a részén ezüstös színű, lebegő gömb tűnt fel a levegőben. Lupin intett egyet a pálcájával, mire a gömb füstfelhővé oszlott szét.

Mrs. Weasley nyögött egyet, azután két tenyerébe temette arcát, is újra felzokogott.

– Molly – szólt esetlenül Lupin, és odalépett az asszonyhoz. – Molly, nem kell...

A következő pillanatban már Lupin vállát áztatták Mrs. Weasley könnyei.

– Ez csak egy mumus volt, Molly – dörmögte a varázsló az asszony hátát simogatva. – Egy ártalmatlan mumus...

– Folyton ezt látom! – zokogta bele Mrs. Weasley Lupin vállába.

– Folyton... holtan látom őket! Minden éjjel... minden álmomban...

Sirius a szőnyegnek arra a részére meredt, ahol az előbb még az alakváltó mumus feküdt. Mordon Harryre nézett, aki viszont lesütötte a szemét. Az volt az érzése, hogy Mordon varázsszeme végig követte őt, mióta kijött a konyhából.

– Ne... ne mondjátok meg Arthurnak – szipogta Mrs. Weasley, és kapkodva megtörölte a szemét ruhája ujjával. – Nem akarom, hogy megtudja... Hogy lehetek ilyen buta...

Lupin adott neki egy zsebkendőt, és a boszorkány kifújta az orrát.

– Ne haragudj, Harry – szólt remegő hangon. – Mit gondolhatsz most rólam... Hogy még egy mumussal se tudok elbánni...

Harry mosolyogni próbált.

– Ugyan már... – motyogta.

– Azért van, mert olyan nagyon aggódom... – Mrs. Weasleynek elcsuklott a hangja, és megint potyogni kezdtek a könnyei. – A fél családunk be... benne van a Rendben... kész csoda lenne, ha... ha mindannyian túlélnénk... és Per-Percy szóba se áll velünk... Mi lesz, ha történik valami? Ki se tudtunk... békülni vele. És mi lesz, ha Arthur meg én meghalunk, ki fog... ki fog vigyázni Ronra és Ginnyre?

– Most már elég volt, Molly! – szólt szigorúan Lupin. – Más a helyzet, mint akkor régen. A rend sokkal felkészültebb, lépéselőnyben vagyunk, tudjuk, mit tervez Voldemort...

Mrs. Weasley riadtan sikkantott a név hallatán.

– Jaj, Molly, mikor fogod már megszokni, hogy kimondjuk a nevét? Nézd... azt nem ígérhetem meg, hogy senkinek nem esik bántódása. Ki ígérhetne ilyet? De az tény, hogy sokkal jobb helyzetből indulunk, mint legutóbb. Te akkor nem voltál a Rend tagja, nem tudhatod. Akkoriban a halálfalók hússzoros túlerőben voltak, és egyenként intéztek el minket...

Harrynek megint eszébe jutott a kép, szüleinek mosolygó arca.

Tudta, hogy Mordon még mindig figyeli őt.

– Percy miatt ne aggódj! – szólalt meg váratlanul Sirius. – Észhez fog térni. Csak idő kérdése, és Voldemort előbújik a rejtekhelyéről. Akkor pedig az egész minisztérium térden csúszik majd előttünk, hogy bocsássunk meg... De nekem hiába könyörögnek majd – tette hozzá keserűen.

– Ami pedig az elárvult Ront és Ginnyt illeti – mosolygott Lupin – gondolod, hogy hagynánk őket éhen halni?

Mrs. Weasley erőtlenül elmosolyodott.

– Olyan buta vagyok... – motyogta könnyeit törölgetve.

Azonban Harry, mikor tíz perccel később becsukta maga után a hálószoba ajtaját, nem tudta butának tartani Mrs. Weasleyt. Lelki szeme előtt még mindig ott lebegett a kép, ahogy szülei a fotóról rámosolyognak, nem is sejtve, hogy életük, csakúgy mint oly sok barátjuké, hamarosan szörnyű véget ér. És ugyanilyen erővel villant fel a fejében újra meg újra a Weasley család férfi tagjainak alakját öltő mumus képe.

Aztán egyszerre, látszólag minden ok nélkül, belehasított a fájdalom a sebhelyébe, és görcsbe rándult a gyomra.

– Hagyd abba! – szólt fennhangon, miközben megdörzsölte a sebhelyet.

– Az őrület első jele, ha az ember a saját fejéhez beszél – szólt egy kaján hang a falon lógó üres képből.

Harry eleresztette a füle mellett a megjegyzést. Felnőttebbnek érezte magát, mint életben bármikor, és szinte el se tudta képzelni, hogy alig egy órája még a legfőbb gondja egy varázsviccbolt volt meg az, hogy ki viseli az iskolában a prefektusi jelvényt.

Tizedik fejezet

Luna Lovegood

Harrynek nyugtalan éjszakája volt. Álmában újra meg újra feltűntek a szülei – integettek neki, de nem szóltak hozzá. Ron és Hermione koronával a fejükön álltak és nézték, hogyan zokog Mrs. Weasley Sipor holtteste fölött – aztán Harry megint egy zárt ajtóban végződő folyosón találta magát. Végül arra ébredt, hogy sajog a sebhelye, és hogy Ron, aki már felöltözött, beszél hozzá.

– ...jó lesz, ha sietsz, mert anya már most a haját tépi, azt mondja, le fogjuk késni a vonatot...

A házban hatalmas felfordulás volt. Abból, amit Harry öltözködés közben hallott, annyit sikerül kihámoznia, hogy Fred és George nem akarták cipelni a ládáikat, ezért megbűvölték őket, hogy maguktól lerepüljenek a földszintre. Ennek az lett az eredménye, hogy a ládák elütötték Ginnyt, s a lány két emeletet gurult lefelé a lépcsőn.

Mrs. Black és Mrs. Weasley egymást túlharsogva ordítottak:

– ...össze is törhette volna magát, ti agyalágyultak!

– ...undok korcsok, bemocskoljátok atyáim házát...

Harry már a cipőjét húzta, amikor Hermione kipirult arccal berontott a szobába. A vállán Hedvig üldögélt, karján pedig ott fészkelődött Csámpás.

– Hedvig visszajött anyáéktól. – A bagoly jól nevelten átrepült kalitkája tetejére. – Készen vagy?

– Mindjárt. Ginny hogy van? – kérdezte Harry, miközben orrára biggyesztette a szemüvegét.

– Mrs. Weasley elsősegélyt nyújtott neki – felelte Hermione. – De most meg Rémszem kitalálta, hogy nem indulhatunk el, amíg Sturgis Podmore meg nem érkezik, mert így hiányos a testőrgárda.

– Testőrgárda? – csodálkozott Harry. – Testőrök kísérnek minket a King's Crossra?

– Téged kísérnek testőrök – pontosított Hermione.

– De minek? – mérgelődött Harry. – Ha jól tudom, Voldemort lapít mostanában. Attól féltek, hogy egy kuka mögül rám veti magát?

Hermione szaporán pislogott az órájára.

– Nem tudom... – felelte szórakozottan. – Mordon mondta... De ha nem indulunk el perceken belül, biztos, hogy lekéssük a vonatot...

– Elképzelhető lenne, hogy lejöjjetek végre!? – zengett be az ajtón Mrs. Weasley hangja.

Hermione akkorát ugrott, mintha megcsípték volna, és kirohant a szobából. Harry megragadta Hedviget, szelídnek épp nem nevezhető mozdulattal bedugta a kalitkába, majd ládáját maga mögött vonszolva Hermione után indult.

Mrs. Black portréja tombolt a dühtől, de senki nem vette a fáradságot, hogy behúzza előtte a függönyt – a nagy zsivajtól úgyis megint felébredt volna.

– Harry, te velem jössz és Tonksszal! – kiabálta Mrs. Weasley, túlharsogva az ismétlődő Sárvérűek! Korcsok! Mocskos bitangok! – ordításokat. – Hagyd itt a ládát és a baglyot, Alastor majd gondoskodik a poggyászról... Az ég szerelmére, Sirius, Dumbledore megmondta, hogy ne csináld!

Miközben Harry az előszobában elszórtan álló ládákat kerülgetve Mrs. Weasley felé igyekezett, egyszerre egy medveszerű, fekete kutya szegődött mellé.

– Mit bánom én! – legyintett dühösen Mrs. Weasley. – Csinálj, amit akarsz, de én nem felelek érte!

Azzal kitárta a bejárati ajtót, és kilépett a bágyadt szeptemberi napfénybe. Harry és a kutya követték. Az ajtó becsukódott mögöttük, és Mrs. Black hangja abban a szempillantásban elnémult.

Miközben lefelé mentek a bejárati lépcsősoron, Harry körülnézett.

– Hol van Tonks? – kérdezte.

Abban a minutumban, ahogy leértek a járdára, a lépcső eltűnt a hátuk mögül.

– Mindjárt találkozunk vele – felelte mogorván Mrs. Weasley, és bosszús pillantást vetett a Harry mellett ügető kutyára.

A sarkon furcsa külsejű öregasszony lépett oda hozzájuk: apró csigákba göndörödő, ősz haja volt, s rajta olyan alakú piros kalapot viselt, mint egy torta, amire ráültek.

– Helló – köszönt, és rákacsintott Harryre. Aztán az órájára pillantott. – Sietnünk kell, Molly, késésben vagyunk.

– Tudom, tudom... – morogta Mrs. Weasley, és megnyújtotta lépteit. – Rémszem az oka, azt akarta, hogy várjuk meg Sturgist... Bárcsak Arthur az idén is tudott volna szerezni kocsikat a minisztériumtól... de Caramel mostanában egy üres tintásüveget se enged elhozni neki... Hogy képesek a muglik nap mint nap varázstalanul utazni?

A nagy fekete kutya azonban szemlátomást élvezte a sétát. Vidáman ugatva körbeszaladta őket, elzavart néhány galambot, majd kergetni kezdte a saját farkát. Harry nem állta meg nevetés nélkül, Mrs. Weasley viszont olyan dühös orr-ráncolást mutatott be, hogy az már szinte Petunia nénit idézte.

Húsz percet gyalogoltak a King's Crossig, s ez alatt az idő alatt csak annyi említésre méltó történt, hogy Sirius Harry szórakoztatására megkergetett két macskát. A pályaudvarra érve azután odasétáltak a kilences és tízes vágányok peronját elválasztó falhoz, és kivárták, amíg senki nem figyel oda rájuk. Akkor egymás után nekidőltek a falnak, és könnyedén átléptek a kilenc és háromnegyedik vágányra, ahol a Roxfort expressz gőzmozdonyos szerelvénye várakozott indulásra készen. A peron zsúfolva volt a búcsúzó diákokkal és az őket kísérő szülőkkel. Amint Harry orrát megcsapta a mozdony füstjének jól ismert illata, megint felpezsdült lelkében az öröm... Tényleg visszamegy a Roxfortba!

– Remélem, a többiek is ideérnek – szólt Mrs. Weasley, aggódó pillantásokat vetve a peron végén emelkedő kovácsoltvas boltív felé, ahonnan az érkezőket várták.

– Szép kutyád van, Harry! – kiáltott rájuk egy magas, rasztahajú fiú.

– Kösz, Lee – bólintott vigyorogva Harry. Sirius vadul csóválta a farkát.

– Hála az égnek – sóhajtott fel Mrs. Weasley. – Megjött Alastor a csomagokkal. Nézzétek...

A boltív alatt megjelent egy ládákkal megrakott kuli, s mögötte egy bicegő hordár, aki mélyen a szemébe húzta sapkáját.

– Minden rendben – dörmögte oda Mordon Mrs. Weasleynek és Tonksnak. – Nem hiszem, hogy követtek minket...

Néhány másodperccel később Mr. Weasley, Ron és Hermione is felbukkantak a peronon, s mire levették ládáikat Mordon kulijáról, Fred, George és Ginny is megérkezett, Lupin kíséretében.

– Esemény? – kérdezte Mordon.

– Semmi – felelte Lupin.

– Sturgisról akkor is jelentést teszek Dumbledore-nak – morogta Rémszem. – Ezen a héten már másodszor maradt el. Kezd olyan megbízhatatlan lenni, mint Mundungus.

– Hát akkor... vigyázzatok magatokra! – mondta Lupin, és sorban mindenkivel kezet fogott. Harryt, aki az utolsó volt a sorban, vállon is veregette. – Te is légy óvatos, Harry!

– Úgy van: húzd be a nyakad, és tartsd nyitva a szemed! – bólintott Mordon, s ő is kezet rázott Harryvel. – Mindenkinek mondom: jól gondoljátok meg, hogy mit írtok le. Bizalmas információ még véletlenül se kerüljön levélbe.

– Örülök, hogy megismertelek benneteket – búcsúzott Tonks.

Átölelte Hermionét és Ginnyt. – Ha minden igaz, nemsokára viszontlátjuk egymást.

Felhangzott a figyelmeztető sípszó. Azok a diákok, akik még a peronon álltak, most a vonatajtókhoz tódultak.

– Gyorsan, gyorsan... – Mrs. Weasley átölelte azokat, akik épp a keze ügyébe kerültek – Harryt kétszer is a nagy kapkodásban. – Írjatok... Jók legyetek... Ha itthon felejtettetek valamit, majd utánatok küldjük... Szálljatok fel, gyorsan, siessetek...

A fekete kutya a hátsó lábára állt, s a két mellsőt Harry vállára helyezte. Mrs. Weasley nyomban ott termett, a vonat felé lökte Harryt, s közben rásziszegett a kutyára:

– Az ég szerelmére, Sirius, viselkedj állat módjára!

– Viszlát! – kiáltott ki Harry a nyitott ablakon, mikor a vonat mozgásba lendült. Ron, Hermione és Ginny ott álltak mellette, és integettek. Tonks, Lupin, Mordon és a Weasley házaspár alakja egykettőre beleolvadt a tömegbe, a fekete kutya viszont még sokáig ott loholt Harryék ablaka alatt. A peronon álló emberek nevetve nézték, hogyan kergeti a vonatot – aztán a szerelvény bekanyarodott, és Sirius is eltűnt.

– Nem lett volna szabad kikísérnie minket – csóválta a fejét Hermione.

– Ne aggódj már! – legyintett Ron. – Szegény hónapok óta ki se tette a lábát a házból.

Fred összecsapta a tenyerét.

– Na jó, nincs időnk estig csevegni – mondta. – Üzleti ügyünk van Lee-vel. Sziasztok!

Azzal az ikrek elindultak jobbra a kocsi folyosóján.

A vonat még jobban felgyorsult, úgyhogy az elsuhanó házak már csak színes villanásoknak tűntek.

– Menjünk, keressünk magunknak egy fülkét! – indítványozta Harry.

Ron és Hermione egymásra néztek.

– Öhm – motyogta Ron.

– Figyelj... – szólt kelletlenül Hermione – nekünk Ronnal át kell mennünk a prefektusok kocsijába.

Ron nem nézett rá Harryre; egyszerre roppantul érdekelni kezdte bal keze körmének állapota.

– Ja persze... – bólintott Harry. – Jól van, menjetek.

– Nem hiszem, hogy egész úton ott kell maradnunk – sietett hozzátenni Hermione. – A levélben azt írták, hogy eligazítást kapunk az iskolaelső fiútól és lánytól, aztán a folyosókon kell időnként járőröznünk.

– Jól van – ismételte Harry. – Akkor majd később találkozunk.

– Persze... – dörmögte Ron, nyugtalan oldalpillantást vetve barátjára – semmi kedvem nincs átmenni oda. Szívesebben maradnék... De hát muszáj... Nekem ez nem öröm, én nem vagyok Percy – fejezte be dacosan.

– Tudom, hogy nem vagy Percy – mosolygott Harry. Azonban mikor Ron és Hermione ládájukat vonszolva, Csámpással és Pulipinty kalitkájával a kezükben elindultak a vonat eleje felé, egyszerre elveszettnek érezte magát. Még sose utazott Ron nélkül a Roxfort expresszen.

– Gyere! – szólt rá Ginny. – Ha sietünk, talán nekik is tudunk foglalni helyet.

– Jó, menjünk – bólintott Harry. Felemelte Hedvig kalitkáját, másik kezével pedig megfogta a ládát. Elindultak a folyosón, s menet közben sorra bepillantottak a fülkék üvegezett ajtaján. Mindegyik szakasz tele volt. Harry észrevette, hogy feltűnően sok diák bámulja meg őt – sőt voltak, akik megbökték szomszédjukat, és rá mutogattak. Miután öt egymást követő fülkénél ezt tapasztalta, végre eszébe jutott a magyarázat: a Reggeli Próféta egész nyáron ezt sugalmazta olvasóinak, hogy ő egy öntelt, nagyotmondó alak.

Eltűnődött, hogy vajon a bámészkodók és akik összesúgnak a háta mögött, elhitték-e az újság meséit.

A legutolsó kocsiban összetalálkoztak Neville Longbottommal, Harry évfolyam-és háztársával. Neville kerek arcán verejtékcseppek ültek – szemlátomást nagy nehézséget okozott neki, hogy ne veszítse el se a ládáját, se kapálózó varangyát, Trevort.

– Szia, Harry – zihálta. – Szia, Ginny... minden fülke tele van... nem találtam helyet...

– Honnan veszed, hogy mind tele van? – felelte Ginny, aki időközben eloldalazott Neville mellett, és benézett a következő fülkébe. – Ebben itt például csak Lüke Lovegood ül...

Neville valami olyasmit motyogott, hogy senkit nem akar zavarni.

– Ne butáskodj már! – nevetett Ginny. – Nem harapja le a fejed!

Azzal kinyitotta az ajtót, és bevonszolta a fülkébe a ládáját.

Harry és Neville követték.

– Szia, Luna – köszönt Ginny. – Szabad a többi hely?

Az ablaknál ülő lány felnézett rájuk. Derékig érő, kusza, piszkosszőke haja volt, szinte fehér szemöldöke és dülledt, kerek szeme, ami a szüntelen csodálkozás kifejezését kölcsönözte arcának.

Harry egy szempillantás alatt rájött, miért nem akaródzott Nevillenek beülni ebbe a fülkébe. A lányról lerítt, hogy nem normális, bár nehéz volt megállapítani, hogy mi utal leginkább erre: az, hogy a varázspálcája a bal füle mögött van, hogy vajsörös dugókból fűzött nyakláncot visel, vagy hogy fejjel lefelé tartja az újságot.

A lány végignézett hármójukon, s végül Harryn állapodott meg a tekintete. Lassan bólintott.

– Kösz – mosolygott rá Ginny.

Harry és Neville feltuszkolták a három ládát meg Hedvig kalitkáját a poggyásztartóra, majd leültek. Luna némán figyelte őket fejjel lefelé tartott újságja – a Hírverő magazin egy példánya – fölött. Harrynek feltűnt, hogy a lány sokkal ritkábban pislog, mint más emberek. Merev tekintettel bámulta őt, s Harry most már bánta, hogy szembeült vele.

– Jó volt a vakáció, Luna? – érdeklődött Ginny.

– Igen – felelte álmatagon a lány, szemét továbbra is Harryre szegezve. – Igen, nagyon jó volt... Te Harry Potter vagy – tette hozzá váratlanul.

– Igen, tudom – morogta Harry.

Neville nevetett, s Luna szeme most felé fordult.

– Hogy te ki vagy, azt nem tudom.

– Senki – sietett a válasszal Neville.

– Nem vagy senki! – pirított rá Ginny. – Neville Longbottom... Luna Lovegood. Egy évfolyamba járunk Lunával, de ő hollóhátas.

– Magad azzal ékesíted, ha elmédet élesíted – recitálta éneklő hangon Luna, aztán felemelte megfordított újságját, elbújt mögötte, és hallgatásba burkolózott. Harry és Neville elképedt pillantást váltottak, Ginny pedig a markába kuncogott.

A vonat időközben kiért a városból, s most sík mezők között haladt. Furcsa, bizonytalan idő volt; egyik percben vakító napfény áradt be a fülkébe, a másikban fenyegető, sötét felhőtömegek árnyéka vetült rájuk.

– Találjátok ki, mit kaptam a születésnapomra! – szólt Neville.

– Még egy nefeleddgömböt? – tippelt Harry, arra a szerkezetre célozva, amit Neville a nagyanyjától kapott lyukacsos emlékezetének megsegítése végett.

– Nem – rázta a fejét a fiú. – Bár egy olyan is jól jönne, mert a régi elkeveredett valahol... Nem, ezt nézzétek meg!

Beledugta iskolatáskájába a szabad kezét, a másikkal még mindig Trevort markolta, és némi kotorászás után előhúzott egy virágcserepet. A beleültetett növény leginkább kis szürke kaktuszhoz hasonlított, azzal a különbséggel, hogy tüskék helyett kelésszerű dudorok borították.

– Mimbulus Mimbeltonia – mutatta be büszkén Neville – közönséges nevén butykor.

Harry szemügyre vette a furcsa cseréplakót. Az egyenletesen lüktetett, s ettől egy kórosan elváltozott belső szerv benyomását keltette.

– Nagyon-nagyon ritka növény – magyarázta lelkesen Neville. – Szerintem még a roxforti füvészkertben sincs ilyen. Alig várom, hogy megmutathassam Bimba professzornak! Algie nagybácsim hozta Asszíriából. Remélem, sikerül majd szaporítani.

Harry tudta, hogy a gyógynövénytan Neville kedvenc tantárgya, ennek ellenére nem értette, miért van úgy oda a fiú a satnya kis növényért.

– Van valami... érdekes benne? – kérdezte bizonytalanul.

– Egy csomó minden! – büszkélkedett Neville. – Fantasztikus védekező mechanizmusa van! Fogd csak meg Trevort...

Azzal Harry kezébe nyomta a varangyot, és gyorsan előkotort egy pennát a táskájából. Luna Lovegood kissé lejjebb eresztette fordított újságját, hogy kilásson fölötte. Neville szemmagasságba emelte a Mimbulus Mimbeltoniát, nyelve hegyét kidugva célzott, majd pennájával erősen megbökte a növényt.

A hatás nem maradt el: a kaktusz összes dudorából sűrű, bűzös, sötétzöld váladék lövellt ki, bemocskolva a plafont, az ablakot és Luna Lovegood újságját. Ginny, aki az utolsó pillanatban lehajtotta a fejét, csupán úgy festett ezek után, mintha nyálkás, zöld sapkát viselne. de Harry, aki a kapálózó Trevorral bajlódott, jó adagot kapott az arcába az állott trágyát idéző szagú anyagból.

Neville, aki a derekáig zöld volt a váladéktól, megrázta fejét, hogy legalább a szemét ki tudja nyitni.

– Bo-bo-bocsánat... – hebegte. – Most próbáltam ki először... nem gondoltam, hogy ennyire... Nem kell félni, a butykornyál nem mérgező – tette hozzá gyorsan, miután Harry nagy csomó ragacsot köpött a padlóra.

A következő pillanatban kinyílt a fülke ajtaja.

– Ó... szia, Harry! – szólt egy meglepett hang. – Öhm... rosszkor jöttem?

Harry fél kezébe fogta Trevort, és letörölte a zöld ragacsot szemüvege lencséjéről. Az ajtóból egy hosszú, fekete hajú, nagyon csinos lány mosolygott rá: Cho Chang, a Hollóhát kviddicscsapatának fogója.

– Á... szia – nyögte ki Harry.

– Hát... csak gondoltam, beköszönök... – mondta pironkodva Cho, és már fordult is kifelé. – Sziasztok.

Azzal becsukta az ajtót, és elment. Harry nagyot nyögve roskadt hátra az ülésen. Ha megválaszthatta volna, milyen körülmények között találjon rá Cho, egy csapat híres ember gyűrűjében mutatkozott volna, akik épp az ő legújabb viccén nevetnek. Ehhez képest a lány Neville és Lüke Lovegood társaságában, egy varanggyal az ölében, butykornyáltól csöpögő fejjel látta őt.

– Semmi baj! – vigasztalta Ginny. – Egy pillanat, és tiszták leszünk. – Előhúzta varázspálcáját. – Suvickus!

A butykornyál eltűnt.

– Bocsánat... – ismételte megszeppenve Neville.

Ron és Hermione majdnem egy óráig elmaradtak, úgyhogy a mozgóbüfés boszorkányt is lekésték. Ginny és Neville már elpusztították az összes tökös derelyét, és javában cserélgették csokibékás kártyáikat, mikor végre nyílt az ajtó, és belépett a két prefektus Csámpás meg a rikoltva huhogó Pulipinty társaságában.

– Éhen halok – nyögte Ron, azzal felzsuppolta Pulipinty kalitkáját Hedvigé mellé, elmart egy csokibékát Harry készletéből, és ledobta magát az ülésre. Miután kicsomagolta az édességet, és leharapta a béka fejét, behunyt szemmel hátradőlt, mintha az utolsó csepp ereje is elhagyta volna.

– Idén is két prefektust jelöltek ki minden házból – kezdte beszámolóját Hermione, aki kimondottan rosszkedvűnek tűnt. – Egy fiút és egy lányt.

– Hármat találhattok, hogy ki lett a mardekáros prefektus – szólt Ron, még mindig behunyt szemmel.

– Malfoy – vágta rá Harry. Egyszerre biztos volt benne, hogy valóra vált ez a lidérces álma.

– Talált – bólintott Ron, és a szájába tömte a csokibéka maradékát.

– A társa meg az a liba, Pansy Parkinson – dohogott Hermione.

– Fel nem tudom fogni, hogy csinálhattak belőle prefektust, mikor olyan sötét, mint egy kupán vágott troll...

– Kik a hugrabugosok? – érdeklődött Harry.

– Ernie Macmillan és Hannah Abbott – felelte tele szájjal Ron.

– A Hollóhátból meg Anthony Goldsteint és Padma Patilt nevezték ki – egészítette ki a névsort Hermione.

– Padma Patillel mentél a karácsonyi bálba – csendült egy álmatag hang.

Valamennyien Luna Lovegood felé fordították a fejüket. A lány kinézett a Hírverő alsó széle fölött, és ezúttal Ront bámulta meredten.

Ron lenyelte a falatot.

– Igen, tudom, hogy vele mentem – felelte kissé meglepetten.

– Padma nem érezte túl jól magát – folytatta Luna. – Egy kicsit megsértődött rád, mert nem akartál táncolni vele... Engem nem zavart volna – tette hozzá merengve. – Nem szeretek táncolni.

Azzal megint eltűnt a Hírverő mögött. Ron néhány másodpercig tátva maradt szájjal meredt a magazin borítólapjára. Aztán kérdő tekintettel Ginnyre nézett, de húga csak tömködte a szájába az öklét, hogy visszafojtsa nevetését. Ron pislogva megcsóválta a fejét, és az órájára nézett.

– Bizonyos időközönként ellenőrző őrjáratot kell tartanunk a folyosón – magyarázta Harrynek és Nevillenek. – A rendetlenkedőket meg is büntethetjük. Alig várom, hogy rajtakapjam valamin Crakot és Monstrót...

– Nem azért vagy prefektus, hogy visszaélj a hatalmaddal! – szólt rá szemrehányóan Hermione.

– Persze, és Malfoy se fog visszaélni vele, mi? – vágott vissza epésen Ron.

– Le akarsz süllyedni az ő szintjére?

– Nem, csak előbb akarom elkapni a barátait, mint ő az enyémeket.

– Az ég szerelmére, Ron...!

– Monstrót íratni fogom – álmodozott Ron. – Bele fog pusztulni, mert utál írni. – Fájdalmasan elfintorodott, úgy tett, mintha a levegőbe írna, és utánozta Monstro mély, morgó hangját: – Olyan... vagyok... elölről... mint a... pávián... hátulról...

Mindenki nevetett a viccen, s leghangosabban épp Luna Lovegood. Visító kacagásával felriasztotta Hedviget, aki mérges szárnycsapkodásba kezdett, Csámpás pedig ijedtében felugrott a poggyásztartóra, és onnan sziszegett a lányra. Lunát úgy rázta a nevetés, hogy újságja kicsúszott a kezéből, leszánkázott a lábán, és a padlóra esett.

– Ez vicces volt!

Luna tátott szájjal kapkodott levegő után, s dülledt szeme könnyben úszott, úgy meredt Ronra. A fiú döbbenten nézett körül, a többiek pedig most már az ő arckifejezésén nevettek, no meg azon, ahogy Luna Lovegood a hasára szorított kézzel, előre-hátra hajladozva, véget nem érően kacagott.

– Engem nevetsz ki? – kérdezte gyanakodva Ron.

– A pávián... hátulról! – kacagta Luna, szúró oldalát markolászva.

Amíg a többiek Lunát nézték, Harry tekintete az újságra siklott, és meglátott valamit, ami felkeltette az érdeklődését. Fejjel lefelé nemigen tudta kivenni, mit ábrázol a címlapkép, de most már látta, hogy az egy karikatúra Cornelius Caramelről. Meglehetősen gyatra rajz volt – Harry csak a halványzöld keménykalapról ismert rá a miniszterre. A rajzolt Caramel egyik kezével egy zsák aranyat markolt, a másikkal egy koboldot fojtogatott. A kép fölé az alábbi szalagcímet nyomtatták: Harc a Gringottsért – meddig megy el a miniszter?

A kép alatt a magazin néhány másik cikkének címe állt:

KORRUPCIÓ A KVIDDICSLIGÁBAN;

VIHAR A TORNÁDÓK KÖRÜL;

AZ ŐSI RÚNÁK FELTÁRT TITKAI;

SIRIUS BLACK: BŰNÖS VAGY ÁLDOZAT?

– Megnézhetem az újságodat? – kérdezte izgatottan Harry.

Luna nem vette le a szemét Ronról, és a nevetést se hagyta abba, de azért bólintott.

Harry felkapta a padlóról a lapot, és kinyitotta a tartalomjegyzéknél. Most jutott csak eszébe a magazin, amit Kingsley Siriusnak küldött – sejtette, hogy az a Hírverőnek ugyanez a száma lehetett.

Kikereste a tartalomjegyzékben a cikket, és a megadott oldalra lapozott.

Az írást egy másik csapnivaló karikatúrával illusztrálták – ha nincs fölötte a cím, Harry nem is jött volna rá, hogy a rajz a keresztapját próbálja ábrázolni. Sirius egy rakás emberi csonton állt, pálcával a kezében. A cikk az alábbi címet viselte:

SIRIUS BLACK:

MILYEN SÖTÉT A FEKETE EMBER MÚLTJA?

Megátalkodott tömeggyilkos vagy jámbor popénekes?

Harry többször is elolvasta az alcímet, mert nem akart hinni a szemének. Mióta jámbor popénekes Sirius?

A tömeggyilkosként elhíresült Sirius Blackről immár tizennégy éve állítják, hogy tucatnyi mugli és egy varázsló halála szárad a lelkén. Két esztendeje, miután Black arcátlanul merész szökést hajtott végre az Azkabanból, a Mágiaügyi Minisztérium minden idők legkiterjedtebb embervadászatát indította el a kézre kerítésére. Mindeddig senki nem kételkedett benne, hogy elfogatása esetén Black megérdemelten kerülne vissza a dementorokhoz.

DE MI AZ IGAZSÁG?

A napvilágra került új bizonyítékok legalábbis kétségessé teszik, hogy Sirius Black elkövette a bűntényt, amiért az Azkabanba küldték.

A Little Norton, Acanthia út 18. szám alatt lakó Doris Purkiss szerint ugyanis Black a kérdéses időpontban nem tartózkodott a mészárlás színhelyén.

„A félreértés ott kezdődik, hogy a szóban forgó ember nem is Sirius Black – állítja Mrs. Purkiss. – Akit az emberek Blacknek tartanak, az valójában Bob Roshta, a Bezsongott Koboldok együttes énekese, aki közel tizenöt éve felhagyott a nyilvános szerepléssel, miután fültövön találta egy répa a Little Norton-i Church Hallban tartott koncerten. Rögtön felismertem őt, mikor megláttam a képét az újságban. Na már most Bob semmiképp se követhette el a gyilkosságokat, mivel azon az estén kettesben volt velem. Sose felejtem el azt a meghitt, gyertyafényes vacsorát... Írtam a mágiaügyi miniszternek, és bízom benne, hogy Siriust, azaz Bobot napokon belül felmentik minden vád alól.”

Harry hitetlenkedve meredt az újságra. Ezt vagy viccnek szánták, gondolta, vagy a szerkesztők válogatás nélkül lehoznak minden butaságot. Lapozgatni kezdett a magazinban, és hamarosan ráakadt a Caramelről szóló cikkre.

Cornelius Caramel mágiaügyi miniszter tagadja, hogy öt éve, mikor posztjára megválasztották, szerepelt volna tervei között, hogy átveszi a Gringotts Varázslóbank irányítását.

Caramel kitart álláspontja mellett, miszerint csupán „békés együttműködésre” törekszik aranyunk őrzőivel.

DE MI AZ IGAZSÁG?

A miniszterhez közel álló források nemrég megerősítették, hogy Caramel igenis szívesen rátenné a kezét a koboldok aranykészletére, és célja eléréséhez az erőszaktól se riadna vissza.

„Nem ez lenne az első alkalom – állítja egy bennfentes. – Elég, ha annyit mondok, hogy a barátai Koboldölő Cornelius néven emlegetik a miniszter urat. Bizalmasai körében előszeretettel henceg vele, hogyan végzett áldozataival: a vízbefojtás, az ablakon kilökés, a mérgezés és a kenyérbe sütés egyaránt szerepelt a módszerei között...”

Harrynek ennyi elég volt a cikkből. Nem tartotta szent életű embernek Caramelt, de azért elég nehezen tudta elképzelni, hogy a miniszter koboldok kenyérbe sütésével töltse a szabadidejét. Tovább lapozott a magazinban, s többek között a következőket találta: egy leleplező riportot a Tutshilli Tornádókról, akik zsarolás, kínzás és szabályellenes seprűbájolás segítségével lettek kupagyőztesek; interjút egy varázslóval, aki állítása szerint elrepült a Holdra egy Jólsep-R 6-on, és egy zsák holdbékát hozott haza bizonyíték gyanánt; és egy cikket az ősi rúnákról, ami legalább magyarázatot adott rá, miért tartotta Luna fejjel lefelé az újságot. A cikk szerzője szerint a rúnák, ha fordítva nézik őket, olyan átkot adnak ki, amellyel „savanyú naranccsá változtathatjuk ellenfelünk fülét”.

Harrynek el kellett ismernie, hogy a többi cikkben olvasható bődületes sületlenségekhez képest finom túlzás csupán az az állítás, hogy Sirius a Bezsongott Koboldok énekese.

– Találtál benne valami jót? – kérdezte Ron, miután Harry becsukta a magazint.

– Kizártnak tartom – előzte meg Harryt a válasszal Hermione. – A Hírverő egy szennylap, ezt mindenki tudja.

– Már megbocsáss! – fortyant fel Luna, s hangja most cseppet sem volt álmatag – de az apám a főszerkesztője.

– Ó... – Hermione elpirult. – Persze vannak benne érdekes... tulajdonképpen egészen...

– Megkaphatnám az újságomat? – szólt hűvösen Luna, azzal kirántotta Harry kezéből a magazint. Fellapozta az ötvenhetedik oldalt, és „csakazértis” mozdulattal fejjel lefelé fordította az újságot.

Épp újra eltűnt mögötte, amikor harmadszor is kinyílt a fülke ajtaja.

Harry arra fordította a fejét; számított erre a látogatásra, de attól még semmivel sem volt kellemesebb belenézni Draco Malfoy sötéten vigyorgó képébe. A mardekáros fiút elmaradhatatlan csatlósai, Crak és Monstro kísérték.

– Mit akarsz? – mordult rá Malfoyra Harry, mielőtt az kinyithatta volna a száját.

– Udvariasabban, Potter, különben büntetőfeladat lesz a vége – felelte Malfoy, akinek ugyanolyan egyenes szálú, szőke haja és hegyes álla volt, mint az apjának. – Amint látod, én, ellentétben veled, prefektus lettem, és ez azt jelenti, hogy én, ellentétben veled, büntetést szabhatok ki.

– Igen – vágta rá Harry – de te, ellentétben velem, egy undok féreg vagy, úgyhogy tűnj el, és hagyj minket békén!

Ron, Hermione, Ginny és Neville nevettek. Malfoy szája sarka megrándult.

– Mesélj, Potter: milyen érzés lemaradni Weasley mögött? – kérdezte.

– Dugulj be, Malfoy! – sziszegte Hermione.

– Nocsak, érzékeny pontra tapintottam? – vigyorodott el Draco. – Szóval, vigyázz magadra, Potter, mert most én vagyok a nagykutya.

– Hordd el magad! – pattant fel Hermione.

Malfoy még egy utolsó gonosz pillantást vetett Harryre, aztán visszavonulót fújt. Crak és Monstro elcammogtak a nyomában.

Hermione becsapta utánuk a fülke ajtaját. Aztán Harryre nézett, aki ebből nyomban kitalálta, hogy a lányt is megijesztette Malfoy utolsó mondata.

– Bekapnék még egy békát – szólt Ron, akinek viszont láthatóan nem tűnt fel semmi.

Harry nem beszélhetett nyíltan Neville és Luna előtt. Váltott még egy nyugtalan pillantást Hermionéval, aztán az ablak fel fordult, és kibámult rajta.

Eddig úgy gondolta, hogy Sirius partizánakciója vicces ötlet volt, most viszont egyszerre felelőtlen, ha nem egyenesen életveszélyes kalandnak tartotta... Hermionénak igaza volt... Siriusnak nem lett volna szabad elkísérnie őket a pályaudvarra. Mi van, ha Mr. Malfoy felismerte a fekete kutyát, és elmondta a fiának? Mi van, ha kikövetkeztette, hogy Weasleyék, Lupin, Tonks és Mordon mind ismerik Sirius búvóhelyét? Vagy Draco csak véletlenül választotta épp a „nagykutya” szót?

A vonat már jókora utat tett meg észak felé, de az idő továbbra is meghatározhatatlan maradt. Lusta eső pöttyözte be az ablakot, aztán lagymatagon kisütött a nap, csak hogy kisvártatva megint a felhők mögé bújjon. Mikor besötétedett, és meggyulladt a fülkében a lámpa, Luna összecsavarta a Hírverőt, gondosan elhelyezte a táskájában, és attól fogva olvasás helyett Harryt és barátait bámulta.

Harry az ablakhoz szorította a homlokát, hátha megpillantja a Roxfortot, de a felhőkön nem sütött át a Hold, s amúgy is alig lehetett kilátni az esőtől csíkos ablakon.

– Ideje átöltöznünk – szólalt meg végül Hermione, s mindenki egyetértett vele. Némi nehézség árán kinyitották ládáikat, ki-ki elővette az iskolai talárját, és belebújt. Hermione és Ron gondosan feltűzték a prefektusi jelvényt a mellükre – Harry azt is észrevette, mikor Ron lopva rápillantott tükörképére az ablakban.

Végül aztán a vonat lassan fékezni kezdett, és minden irányban felhangzott a szedelőzködő diákok jól ismert zsibongása. Mivel Ronnak és Hermionénak felügyelniük kellett a leszállást, megint elbúcsúztak egy időre, s addig Csámpást és Pulipintyet Harryék gondjaira bízták.

– Viszem azt a baglyot, ha akarod... – ajánlkozott Luna, s kinyújtotta a kezét Pulipinty kalitkájáért. Neville közben Trevort igyekezett betuszkolni a belső zsebébe.

– Ó... öö... kösz – felelte zavartan Harry. Átadta Pulipintyet a lánynak, s így már biztonságosabban tudta tartani Hedvig kalitkáját.

Kioldalaztak a fülkéből, s a folyosóra lépve megcsapta arcukat a friss, esti levegő. A tömeg lassan, egyenletesen hömpölygött az ajtó felé. Harry már érezte is a tóhoz vezető utat szegélyező fenyőfák illatát. Mikor aztán végre a peronra lépett s körülnézett, várta, hogy felharsanjon a jól ismert hang, a jól ismert kiáltás: „Elsősök! Minden elsős jöjjön ide!” De hiába várt. Helyette egy egészen másféle, egy határozott női hang csendült fel:

– Elsőévesek, itt sorakozzatok! Elsőévesek, hozzám!

Egy közeledő lámpás imbolygó fénykörében Harry rövid hajú, előreugró állú boszorkányt pillantott meg: Suette-Pollts professzor volt az, a tanárnő, aki az előző tanévben egy ideig helyettesítette Hagridot a legendás lények gondozása órán.

– Hol van Hagrid? – fordult Ginnyhez Harry.

– Nem tudom – felelte a lány. – De szerintem menjünk tovább, mert elálljuk az utat.

– Persze...

Az állomásról kifelé menet a tömeg elsodorta őket egymás mellől. Harry a nagy tolongásban is végig nézelődött, hátha megpillantja Hagridot. Úgy érezte, nagy barátjának mindenképp ott kell lennie valahol... Hiszen annyira várta a találkozást vele... Hagridnak azonban nyoma se volt.

Nem mehetett el a Roxfortból...- győzködte magát Harry, miközben a tömeggel együtt kiaraszolt az állomás kapuján. – Biztos csak megfázott vagy valami...

Körülnézett Ron és Hermione után. Meg akarta kérdezni tőlük, mit szólnak Suette-Pollts professzor újbóli felbukkanásához, de nem voltak a közelben, így aztán hagyta, hogy a sokaság magával sodorja őt a roxmortsi vasútállomás előtti, esőáztatta útra.

Az úton ott várakoztak már azok a ló nélküli, önjáró fiákerek – vagy száz darab – amelyek minden évben a kastélyba szállították a felsőbb éveseket. Harry épp csak egy pillantást vetett rájuk, aztán tovább kereste Ront és Hermionét. Egy másodperccel később azonban megint a ló nélküli kocsikra nézett, ám azok már nem voltak ló nélküliek. Villás kocsirúdjaik között furcsa lények álltak – Harry esetleg lónak nevezte volna őket, de csak jobb híján, mert ugyanakkor valamiféle hüllőre is emlékeztettek. Testükön nem volt se bőr, se hús; fekete köpenyük a csontvázukon lógott. Fejükben, mely a sárkányéhoz hasonlított, merev tekintetű, pupillátlan, fehér szem ült. Marjuk tájékán szárny állt ki a hátukból – egy pár hatalmas, csupasz, fekete szárny, melyet mintha óriásdenevérektől vettek volna kölcsön. Hátborzongató látványt nyújtottak, ahogy némán, mozdulatlanul álltak a sötétben. Harry nem értette, miért fogták be ezeket a rémlovakat a kocsik elé, ha egyszer azok maguktól is képesek mozogni.

– Hol van Puli? – hallotta Ron hangját közvetlenül a háta mögül.

– Az a Luna hozta le a vonatról – felelte, és gyorsan barátja felé fordult, hogy kikérje a véleményét Hagrid hollétéről. – Szerinted hol lehet...

– Hagrid? Fogalmam sincs. – Ron hangjában aggodalom csendült. – Remélem, nincs semmi baj vele.

Nem messze tőlük Draco Malfoy és kísérői, akik között ott volt Crak, Monstro és Pansy Parkinson, épp félrelökdöstek pár jámbor arcú másodévest, hogy lefoglaljanak egy kocsit maguknak. Néhány másodperc múlva aztán a ziháló Hermione is előbukkant a tömegből.

– Malfoy az előbb undorítóan elbánt egy elsőssel. Esküszöm, ezt jelenteni fogom. Öt perce viseli a jelvényt, de máris terrorizálja a társait... hol van Csámpás?

– Ginnynél – felelte Harry. – Ott...

Ginny felbukkant a közelükben, karján a nyugtalan macskával.

– Kösz – biccentett Hermione, és megszabadította Ginnyt Csámpástól. – Gyertek, szerezzünk egy kocsit, mielőtt mindegyik megtelik...

– És mi lesz Pulival? – ellenkezett Ron, de Hermione addigra már el is indult a legközelebbi üres fiáker felé. Harry hátramaradt Ronnal.

– Szerinted mik ezek az izék? – kérdezte, a rémlovak felé bökve a fejével.

– Milyen izék?

– Hát azok a lovak...

A mellettük elsiető diákok között végre feltűnt Luna, két karja közt Pulipinty kalitkájával. Az apró bagoly, mint mindig, izgatottan csipogott.

– Tessék – szólt Luna. – Nagyon aranyos kis madár.

– Aha... kedves – morogta Ron. – Na menjünk, szálljunk be... Mit is kérdeztél, Harry?

– Azt, hogy mik azok a lószerűségek – ismételte Harry, miközben Ronnal és Lunával elindultak Hermione és Ginny fiákere felé.

– Milyen lószerűségek?

– Hát azok ott a fiákerek előtt! – csattant fel Harry. Ott álltak egy méterre a legközelebbi bestiától; az őket nézte üres, fehér szemével – Ron mégis értetlenkedve meredt Harryre.

– Miről beszélsz?

– Hogyhogy miről... erről, itt!

Harry a karjánál fogva megfordította Ront, hogy farkasszemet kelljen néznie a szárnyas lóval. Ron egy-két másodpercig a bestia felé bámult, aztán megint Harryre nézett.

– Mit kéne látnom?

– Hát a... azt, ami a kocsirudak között áll! Ami be van fogva a fiáker elé! Itt van az orrod előtt!

Ron azonban továbbra is csak pislogott, s Harrynek riasztó gondolata támadt.

– Te nem... nem látod őket?

– Miket?

– Nem látod, mik húzzák a kocsikat?

Ron rémülten nézett Harryre.

– Figyelj... jól vagy?

– Persze, igen...

Harry teljesen megzavarodott. Az a lény ott állt előtte; megvilágította az állomás ablakain kiszűrődő halvány fény, orrlyukaiból gőz tört elő az esti hidegben. Ron mégse látta, vagy tréfából úgy tett, mintha nem látná – de ez utóbbi eléggé valószínűtlennek tűnt.

– Szerintem szálljunk be – javasolta óvatosan Ron, miközben további aggódó pillantásokat vetett Harryre.

– Nem kell megijedni – csendült egy álmatag hang Harry mellett, miután Ron eltűnt a fiáker sötét belsejében. – Nem bolondultál meg. Én is látom őket.

– Igen? – kapott a szón Harry, és Luna felé fordult. A lány nagy szemében megpillantotta a denevérszárnyú lovak tükörképét.

– Persze – bólintott Luna. – Elsős korom óta évről évre láttam őket. Mindig is ezek húzták a kocsikat. Ne félj, épp olyan normális vagy, mint én.

A lány halványan elmosolyodott, és bemászott a fiákerbe. Harry követte, de közben arra gondolt, vajon jó-e olyan normálisnak lenni, mint Luna Lovegood.

Tizenegyedik fejezet

A Teszlek Süveg új dala

Harry nem akarta barátai orrára kötni, hogy ugyanaz a hallucinációja volt, mint Lunának – már ha valóban csak hallucinálta a rémlovakat. Ezért, miután beült a fiákerbe, inkább mélyen hallgatott a dologról. Azt viszont nem tudta megállni, hogy ne nézze az ablakon át a lovak sötét sziluettjét.

– Ti is láttátok Suette-Polltsot? – kérdezte Ginny. – Mit keres megint a suliban? Csak nem ment el Hagrid?

– Én örülnék, ha elment volna – jegyezte meg Luna. – Nem valami jó tanár.

– De igen, az! – vágta rá kórusban Harry, Ron és Ginny.

Harry vészjósló tekintettel nézett Hermionéra. A lány megköszörülte a torkát, és gyorsan bólintott.

– Öhm... igen... nagyon jó tanár.

– Mi, hollóhátasok nevetségesnek tartjuk az óráit – folytatta zavartalan nyugalommal Luna.

– Akkor pocsék humorotok van! – vágta rá dühösen Ron.

A fiáker kerekei közben nyikorogva mozgásba lendültek. Lunán nem látszott, hogy megbántotta volna a sértő megjegyzés. Egy ideig bámulta Ront, de csak úgy, ahogy egy nem túl érdekes tévéműsort néz az ember.

A zörgő, himbálózó fiákerek hosszú sora lusta kígyóként haladt a kastély felé vezető úton. Miután a szárnyas vadkanok szobrával díszített kapuoszlopok között begördültek az iskolai birtokra, Harry előredőlve kinézett az ablakon. A Tiltott Rengeteg felé pislogott, abban reménykedve, hogy talán fényt lát Hagrid erdőszéli kunyhójában – de a vadőrház, csakúgy mint az erdő, beleolvadt a sötét éjszakába. Magából a kastélyból se sok látszott; a száztornyú épületóriás koromfekete tömbjén csak itt-ott ütött lyukat egy-egy ablaknyi fényesség.

A fiákerek a főbejárathoz vezető kőlépcső közelében álltak meg.

Harry elsőként szállt ki a kocsiból. Megint fürkészni kezdte a Tiltott Rengeteg környékét, hátha mégis megpillant egy világos ablakot arrafelé, de Hagrid kunyhója semmi jelét nem adta annak, hogy lakott lenne. Harry megfordult hát, s a csontvázlovak felé pillantott, titkon remélve, hogy azok időközben eltűntek. De nem: a bizarr lények még mindig ott álltak a kocsik előtt, fehéren fénylő szemekkel, mozdulatlanul.

Egyszer már előfordult, hogy Harry látott valamit, amit Ron nem; de az csupán egy tükörben felsejlő kép volt – sokkal megfoghatatlanabb dolog, mint száz, kocsikat vontató bestia. Ha lehetett hinni Lunának, a rémlovak mindig is megvoltak, csak épp rejtve maradtak a többség szeme elől. De akkor most egyszerre miért látta őket ő, Harry, és más miért nem?

– Na mi van, nem jössz? – szólalt meg mellette Ron.

– De... megyek – felelte gyorsan Harry, és barátja oldalán elindult felfelé a tölgyfa ajtóhoz vezető lépcsőn.

A fáklyák fényében fürdő bejárati csarnok visszhangzott a kőpadlón vonuló diákok lépéseinek zajától. A tömeg a jobb oldalon nyíló kétszárnyú ajtó felé tódult, melyen túl az évnyitó lakoma helyszíne várta őket.

A nagyteremben lassan benépesült a négy hosszú asztal, melyek fölött az elvarázsolt mennyezet most csillagtalanul, feketén ásított, hűen utánozva a hosszú ablakokon át látható éjszakai eget. Az asztalok fölött lebegő gyertyák megvilágították az itt-ott elszórtan felbukkanó kísértetek ezüstös alakját és a diákokat, akik lelkesen mesélték egymásnak nyári élményeiket, kurjantva köszöntötték barátaikat, vagy épp szomszédjuk új frizuráját vagy talárját nézegették. Harry most is észrevette, hogy iskolatársai összesúgnak a háta mögött, de úgy tett, mintha hidegen hagyná a dolog.

Luna elkanyarodott a Hollóhát asztala felé, Ginnyt pedig magukhoz csábították negyedéves barátai, így a kis csapat négy főre fogyatkozott. Harry, Ron, Hermione és Neville a griffendéles asztal közepe táján találtak helyet maguknak, Félig Fej Nélküli Nick, a Griffendél házi kísértete és Parvati Patil meg Lavender Brown között. Az utóbbi két lány nagy hangon, színpadiasan köszöntötte Harryt, amiből ő rögtön megsejtette, hogy egy másodperce még róla beszélgettek. Pillanatnyilag azonban volt fontosabb gondja is annál, mint hogy ezen bosszankodjon; szomszédjai feje fölött a terem hátsó fala mentén álló tanári asztal felé nézett.

– Nincs itt.

Ron és Hermione végigjáratták tekintetüket a tanári asztalon – teljesen feleslegesen, hiszen az óriási termetű Hagridot, ha ott van, első pillantásra észrevették volna.

– Nem mehetett el az iskolából... – dörmögte nyugtalanul Ron.

– Persze hogy nem ment el – jelentette ki Harry.

– Ugye, nem lehet, hogy... baja esett? – aggodalmaskodott Hermione.

– Nem – vágta rá Harry.

– De hát akkor hol van?

Harry suttogóra fogta hangját, hogy Neville, Parvati és Lavender ne hallják, amit mond.

– Lehet, hogy még nem ért vissza. Tudjátok, onnan, ahova Dumbledore küldte.

– Ja tényleg... igen, az lehet – bólintott Ron. Őt szemlátomást megnyugtatta a válasz, Hermione viszont az ajkába harapott, és tovább fürkészte a tanárokat, mintha remélné, hogy meglátja köztük Hagrid távollétének valódi okát.

– Az meg kicsoda? – kérdezte hirtelen.

Harry követte a lány tekintetét. Először Dumbledore professzoron akadt meg a pillantása. Az igazgató a hosszú asztal legközepén álló, magas háttámlájú, arany karosszékében ült. Ezüstcsillagokkal díszített, mélyvörös talár és hozzá illő süveg volt rajta. Fejét a mellette ülő boszorkány felé hajtotta, aki épp a fülébe súgott valamit.

A nő vénlánysorban maradt nagynénire emlékeztette Harryt: kövér volt, rövid, göndör, barna hajába harsány rózsaszínű masnis szalagot kötött, talárja fölött pedig szintén rózsaszínű, bolyhos kardigánt viselt. Mikor aztán kissé a diákok felé fordult, hogy igyon egy kortyot kupájából, Harry döbbenten ismert rá a fakó, békaszerű arcra s a dülledt, táskás szemekre.

– Ez Umbridge!

– Kicsoda? – nézett rá Hermione.

– Ott volt a tárgyalásomon. Caramelnek dolgozik!

– Jó kis kardigánja van – vigyorgott Ron.

– Caramelnek dolgozik! – ismételte homlokát ráncolva Hermione. – Akkor meg mi a manót keres itt?

– Nem tom...

Hermione összehúzott szemmel végignézett a tanári asztalon.

– Nem... – motyogta végül. – Nem, biztos nem...

Harry nem értette ugyan, miről beszél Hermione, de nem kérdezett rá, mert figyelmét Suette-Pollts professzor vonta magára. A tanárnő most tűnt csak fel a hosszú asztal mögött. Átsétált az asztal túlsó végére, és leült arra a helyre, ami egyébként Hagridot illette volna. Ez azt jelentette, hogy az elsősök átkeltek a tavon, és megérkeztek a kastélyba – s valóban, néhány másodperc múlva feltárult a bejárati csarnokba nyíló ajtó, és McGalagony professzor vezetésével bevonultak rajta a megszeppenten pislogó elsőévesek. A tanárnő egy támla nélküli kisszéket hozott be magával, s azon egy ősrégi, csupa folt varázslósüveget, amelyen a karima közelében széles szakadás éktelenkedett.

A nagyterem fokozatosan elcsendesedett. Az elsősök felsorakoztak a tanári asztal előtt, arccal a felsőbb évesek felé fordulva.

McGalagony professzor letette eléjük a kisszéket, aztán hátrahúzódott.

A gyertyafényben minden elsős sápadtnak tűnt. Egy alacsony fiúcska, aki a sor kellős közepén állt, még talán remegett is.

Harrynek eszébe jutott, hogy annak idején milyen rémülten állt ott ő maga is, várva a titokzatos megmérettetést, melynek során eldől, hogy ki melyik ház tagja lesz.

Az egész iskola visszafojtott lélegzettel várt. Aztán egyszer csak száj módjára kinyílt a vén fejfedő karimája melletti szakadás, és a Teszlek Süveg dalolni kezdett:

Hajdan, mikor új voltam még,

négy mágus összeállt,

s eldöntötték, létrehoznak

egy varázslótanodát,

hol az ifjak hallgathatják

oktatóik bölcs szavát,

továbbadhatják a vének

tudásuknak legjavát.

Sokan mondták, nemes a cél,

melyért a Négy síkra száll;

nem hitték, hogy valaha is

rút viszály közéjük áll.

Mély barátság fűzte egybe

Griffendélt és Mardekárt;

jóban; rosszban összetartott

Hugrabug és Hollóhát.

De jaj, egységük víg napját

széthúzásnak bús éjje

követte – és erről szól

a Teszlek Süveg meséje.

Szólt Mardekár: „Az jöjjön, ki

mágus szülők gyermeke.”

Szólt Hollóhát: „Azt tanítsuk,

kinek éhes az esze.”

Szólt Griffendél: „Iskolánkba

bátor ifjak jöjjenek!”

Szólt Hugrabug: „Énelőttem

egyenlő minden gyerek.”

Véleményük különbözött,

össze mégse vesztek.

Eldöntötték, mindannyian

felelősek lesznek

egy-egy házért, mely az övék:

így Mardekár, teszem azt,

magához hívhatott minden

tiszta vérűt és ravaszt.

Hollóhátnál az okosok

hasznát látták eszüknek;

bátor lelkű társaik meg

Griffendélhez kerültek.

Hugrabughoz ment a többi.

De akkoriban még

négy hű barát volt a négy ház,

szent volt a szövetség.

Sok-sok évig honolt béke

köztük, s egyetértés;

Mígnem végül kapzsi becsvágy,

sima szó, kísértés

egymás ellen fordította

a négy büszke házat,

és közöttük féltékenység,

gyűlölködés támadt.

Egy ideig már-már úgy tűnt

a Roxfortnak vége – hiszen barát barátnak lett

esküdt ellensége.

Végül aztán egyik reggel

elment a vén Mardekár;

és az ádáz tusa nyomban

véget is ért; haj, de már

nem lett újra egy mi egy volt,

s négy házunk azóta

bús emlékét őrzi annak,

mit elsírt e nóta.

Így eshetett, hogy megkaptam

kényszer szülte posztomat.

Kár, hogy ami egyben teljes,

négybe épp én osztom azt.

Dalomba pár újabb strófát

azért szövök ma bele,

mert, bár elvégzem a munkám,

sejtem, kárt teszek vele.

Régi bűbáj kötelez rá,

hogy betöltsem tisztemet,

de oldom, mit kötni kéne – s ebből, félek, baj lehet.

Éber szemmel lássátok meg

mind a baljós jeleket!

Veszély les ránk! Ártó szándék,

zord ellenség fenyeget!

Egység kell most, összefogás;

ha széthúzunk, elveszünk...

És most jöjjön a beosztás.

Essünk túl rajta, gyerünk!

A süveg elhallgatott, és mozdulatlanná dermedt. A teremben kitört a taps, de ezúttal beszélgetés moraja vegyült bele, ami Harry emlékezete szerint még sosem fordult elő. A diákok szerte a teremben összesúgtak szomszédjaikkal, s Harry sejtette, miféle megjegyzéseket tesznek.

– Bőbeszédű volt az idén – szólt Ron.

– Az biztos – bólintott Harry.

A Teszlek Süveg dalaiban rendszerint az egyes házak jellemzésére és saját szerepének leírására szorítkozott. Harry nem emlékezett rá, hogy valaha is tanácsot adott volna az iskola tanulóinak.

– Kíváncsi lennék rá, hogy máskor is figyelmeztette-e már a roxfortosokat – szólt nyugtalanul Hermione.

– Bizony, előfordult – felelte jól értesülten Félig Fej Nélküli Nick, s Neville-en át Hermione felé hajolt. (Neville felnyögött – rémes érzés, ha egy kísértet áthajol az emberen.) – A Süveg kötelességének érzi, hogy szükség esetén bölcs tanáccsal lássa el az iskola tanulóit...

Azonban McGalagony professzor, aki arra várt, hogy a süveghez szólíthassa az elsősöket, most perzselő pillantást vetett a sugdolózókra, s a hatás nem is maradt el. Félig Fej Nélküli Nick ajkához emelte áttetsző mutatóujját, és kihúzta magát Neville-ből. A diákok elhallgattak. McGalagony szigorú tekintete még egyszer végigsöpört a termen, aztán megállapodott a neveket tartalmazó hosszú pergamenlapon.

– Abercombie, Euan.

A rémült fiúcska, aki már korábban feltűnt Harrynek, most botladozva kilépett a sorból, és a fejére tette a süveget. A fejfedő annyira nagy volt neki, hogy ha elálló fülei nem nyújtanak támaszt, az egész feje eltűnt volna benne. A Teszlek Süveg egy kicsit gondolkodott, aztán kinyílt a szakadás, és elhangzott a döntés:

– Griffendél!

Harry asztalánál tapsvihar tört ki. Euan Abercombie odabotladozott hozzájuk, és leült, de látszott rajta, hogy legszívesebben a föld alá süllyedne.

A beosztás folytatódott, s az elsősök hosszú sora egyre foghíjasabbá vált. A nevek szólítása és a Teszlek Süveg döntése közti szünetekben Harry egyre hangosabb korgást hallott Ron gyomra felől.

Végül, miután „Zeller, Rose” is elfoglalta helyét a Hugrabug asztalánál, McGalagony kivitte a teremből a süveget meg a széket, és Dumbledore professzor emelkedett szólásra.

Bármennyire is neheztelt Harry az utóbbi időben az igazgatóra, valamiért megnyugvással töltötte el a látvány, ahogy Dumbledore ott állt az iskola színe előtt. A kellemetlen meglepetések – a sárkányszerű lovak felbukkanása és Hagrid hiánya – ürömöt kevertek a régen várt visszatérés örömébe, hamis hangok voltak egy jól ismert, gyönyörű dalban. Annál jobban esett látni, hogy legalább ebben nincs változás: az igazgató feláll, hogy köszöntse őket, és jó étvágyat kívánjon az évnyitó lakomához.

– Kedves elsőévesek! – szólalt meg Dumbledore két karját széttárva, sugárzó mosollyal az arcán. – Örülünk, hogy itt vagytok. Kedves felsőbb évesek! Örülünk, hogy újra itt vagytok. Vannak pillanatok, amikor helyénvaló a szónoklat. Ez nem olyan pillanat. Vigyázz, kész, falatozz!

A kellemesen rövid beszédet a diákok hálás nevetéssel és tapssal jutalmazták. Dumbledore komótosan leült, és átdobta vállán hosszú szakállát, hogy az ne lógjon bele a tányérjába – ugyanis az asztalok egy szempillantás alatt roskadásig megteltek húsokkal, zöldségekkel, kenyérrel, mártásokkal és tökleveses csöbrökkel.

– Szuper! – szólt éhes mordulás kíséretében Ron, azzal maga elé húzta a legközelebbi sült húsos tálat, és Félig Fej Nélküli Nick sóvárgó pillantásától kísérve hozzálátott tányérja megpakolásához.

– Mit is kezdtél el mondani a beosztás előtt? – fordult a kísértethez Hermione. – A Teszlek Süveg figyelmeztetéséről volt szó.

– Ó, igen-igen. – Nick szemlátomást örült, hogy nem kell tovább néznie Ront, aki a kulturált étkezés szabályait teljes mértékben figyelmen kívül hagyva esett neki a sült krumplinak. – Igen, nem egy alkalommal voltam már fültanúja, hogy a Süveg figyelmeztetést intézett az iskolához. Mindig olyankor teszi ezt, ha veszélyt sejt, és természetesen mindig ugyanazt a tanácsot adja: fogjatok össze, egységben az erő.

– Homma pubmá ep pübeg, ho vezébe bana zizsgoa? – kérdezte Ron, akinek annyira tele volt a szája, hogy Harry azt is nagy teljesítménynek tartotta, hogy egyáltalán hangokat tudott kiadni.

– Parancsolsz? – kérdezett vissza udvariasan Félig Fej Nélküli Nick. Hermione undorodva nézett Ronra, aki nagy nehezen lenyelte a falat felét, és megismételte a kérdést:

– Honnan tudná egy süveg, hogy veszélyben van az iskola?

– Fogalmam sincs – rázta szellemfejét Nick. – Megjegyzem, Dumbledore irodájában lakik, úgyhogy feltehetőleg hall ezt-azt.

– És azt akarja, hogy a házak jó barátok legyenek? – Harry a mardekáros asztal felé pillantott, ahol Malfoy királyként trónolt udvaroncai körében. – Ahhoz csoda kellene.

– Cseppet sem helyes ez a hozzáállás – szólt szemrehányóan Nick. – A megoldás kulcsa a békés együttműködés. Mi, kísértetek, ház szerinti hovatartozásunkon felülemelkedve baráti kapcsolatot tartunk fenn egymással. A Griffendél és a Mardekár versengése dacára eszem ágában sincs keresni a konfliktust a Véres Báróval.

– De csak mert félsz tőle, mint a tűztől – jegyezte meg Ron.

Félig Fej Nélküli Nick mélységes megütközéssel nézett rá.

– Félek? Engem, Sir Nicholas Mimsy-Porpingtont soha életemben nem ért a gyávaság vádja. A nemes vér, mely ereimben csörgedezik...

– Milyen vér? – szakította félbe Ron. – Azt ne mondd, hogy még most is van...

– Átvitt értelemben mondtam! – csattant fel Nick. Feje az ingerültségtől vészesen inogni kezdett szinte teljesen kettévágott nyakán. – Engedtessék meg, hogy legalább a szavaimat szabadon megválaszthassam, ha már az étel s ital nyújtotta örömök megtagadtatnak tőlem! Mindazonáltal hozzászoktam már, hogy egyes diákok ízetlen tréfák tárgyává teszik halálomat!

– Ron nem nevetett ki téged, Nick – szólt békítően Hermione, és dühös pillantást vetett Ronra.

Sajnos Ron szája épp megint pukkadásig tele volt, s bár annyit sikerült kipréselnie magából, hogy „debagaadalag begzsédeni”, Nick ezt a jelek szerint nem volt hajlandó bocsánatkérésként értelmezni. Sértődötten a levegőbe emelkedett, megigazította tollas kalapját, majd elsuhant az asztal végére, s ott helyet foglalt a Creevey fivérek, Colin és Dennis között.

– Ezt jól megcsináltad – korholta Hermione Ront.

– Miért? – méltatlankodott a fiú, miután végre sikerült lenyelnie a falatot. – Már kérdezni se szabad?

– Szörnyű vagy! – zárta le a vitát Hermione, és a vacsora hátralevő részében nem szóltak egymáshoz Ronnal.

Harry már megszokta összezörrenéseiket, úgyhogy meg se próbált békítőként fellépni. Inkább befejezte a marhasültjét, s utána megevett egy teli tányérnyit kedvenc melaszos süteményéből.

Ahogy a diákok jóllaktak, és a zajszint újra emelkedni kezdett, Dumbledore ismét felállt. A teremben azonnal néma csend lett, és minden fej az igazgató felé fordult. Harry a jóllakottságtól kellemesen elálmosodott. Megnyugtató volt tudni, hogy valahol fent vár rá egy meleg, puha ágy...

– Most, hogy megérdemelt helyükre kerültek e csodás lakoma kellékei – fogott mondókájába Dumbledore – kérem, hallgassátok meg szokásos év eleji bejelentéseimet. Az iskola melletti erdő tanulóink számára tiltott terület – az elsőéveseket arra kérem, jegyezzék meg ezt, egyes idősebb diákjainkat pedig arra, hogy ne felejtsék el. (Harry, Ron és Hermione lopva összemosolyogtak.) – Frics úr, iskolánk gondnoka megkért rá – saját becslése szerint a négyszázhatvankettedik alkalommal – hogy emlékeztesselek benneteket: a tanórák közötti szünetben tilos a folyosókon varázsolni. Ezen kívül még jó néhány más dolog is tilos – a teljes lista immár megtekinthető Frics úr szobájának ajtaján.

– Ami a tanári kart illeti, két személyi változásról számolhatok be. Örömmel üdvözöljük újra körünkben Suette-Pollts professzort, aki a legendás lények gondozása órákat tartja majd, s hasonló örömmel mutatom be nektek Umbridge professzort, iskolánk új sötét varázslatok kivédése tanárát.

A diákok udvarias, de lelkesnek nem nevezhető tapsa közben Harry, Ron és Hermione riadt pillantást váltottak. Dumbledore nem szólt róla, meddig marad az iskolában Suette-Pollts.

Mikor újra csönd lett, az igazgató folytatta:

– A házak kviddicscsapatainak válogatásaira a...

Dumbledore váratlanul elhallgatott, és kérdő tekintettel Umbridge professzorra nézett. Mivel a boszorkány nem sokkal volt magasabb állva, mint ülve, az első pillanatban senki nem értette, mi történt. Aztán Umbridge megköszörülte torkát – ehhem, ehhem – világossá téve, hogy felállt és beszélni kíván.

Dumbledore arca csak egy szemvillanásnyi ideig tükrözött meglepetést. Aztán leült, és úgy nézett Umbridge professzorra, mintha leghőbb vágya lenne meghallgatni a boszorkány mondandóját.

Más tanárok nem titkolták ilyen ügyesen megütközésüket. Bimba professzor szemöldöke eltűnt borzas tincsei mögött, McGalagony pedig olyan pengevékony ajkakat produkált, mint még soha. Nem volt még rá példa, hogy egy új tanár belefojtotta volna a szót Dumbledore-ba. A diákok közül sokan somolyogtak az orruk alatt, mintha azt mondanák: ez a nő, úgy látszik, nem tudja, hogy mennek a dolgok a Roxfortban.

– Köszönöm kedves üdvözlő szavait, igazgató úr – szólt kincstári mosollyal Umbridge.

Vékony, magas hangon, kislányosan kényeskedve beszélt, szavai hallatán Harryt újra elfogta az a megmagyarázhatatlanul erős viszolygás, amit a tárgyalóteremben is érzett. A rémes hangjától a bolyhos rózsaszín kardigánjáig mindent utált ebben a nőben.

Umbridge újra megköszörülte a torkát (ehhem, ehhem), és folytatta:

– Csodálatos érzés visszatérni a Roxfortba. – Elmosolyodott, s ettől láthatóvá váltak meghökkentően hegyes fogai. – És még csodálatosabb látni ezt a sok csillogó szemet és mosolygó arcocskát.

Harry körülnézett a teremben. Egyetlen mosolygó arcot se látott, elkerekedett szemet viszont annál többet. Mindenkit megdöbbentett, hogy Umbridge úgy beszél hozzájuk, mintha ötévesek lennének.

– Alig várom, hogy külön-külön is megismerhesselek benneteket. Biztos vagyok benne, hogy nagyon jó barátok leszünk.

A diákok hitetlenkedve összenéztek, és sokan már nem is próbálták elfojtani vigyorukat.

– Leszek én a barátja, csak rám ne adja a kardigánját – súgta Parvati Lavendernek, és mindketten vihogni kezdtek.

Umbridge professzor megint megköszörülte a torkát (ehhem, ehhem), de mikor folytatta, egyszerre komolyabb hangot ütött meg, s beszéde monotonná vált, mintha betanult szöveget mondana fel.

– A Mágiaügyi Minisztérium mindig is kiemelkedő fontosságot tulajdonított az ifjú boszorkányok és varázslók képzésének. A veletek született értékes tehetség kárba vész, ha nem építünk rá, ha nem aknázzuk ki szakszerű oktatással. Nemzedékről nemzedékre tovább kell adnunk a varázslótársadalom ősi örökségét, a tudást, melyet máskülönben mindörökre elveszítenénk. Közös kincsünket, az elődök által felhalmozott mágiai ismereteket őrizniük és gyarapítaniuk kell azoknak, akik e nemes munkát, a tanítást választják hivatásul.

Umbridge professzor itt szünetet tartott, és biccentéssel tisztelgett a tanári kar többi tagja előtt. Egyetlen kollégája se biccentett vissza. McGalagony professzor annyira összehúzta sötét szemöldökét, hogy arca kimondottan sólyomszerű lett, és – Harry ezt tisztán látta – sokatmondó pillantást váltott Bimba professzorral.

Umbridge közben újra megköszörülte a torkát (ehhem, ehhem), és folytatta szónoklatát.

– A Roxfort minden igazgatója és igazgatónője bizonyos mértékig megváltoztatta, megújította e nagy múltú iskolát – s ez így is van rendjén, mert ahol nincs haladás, ott pangás és hanyatlás van. Az öncélú újításnak azonban nem engedhetünk teret, hiszen botorság elvetni az idő próbáját kiállt szokásokat. A régi és az új, az állandóság és a változás, a hagyományőrzés és a hagyományteremtés közötti egyensúly tehát...

Harry figyelme egyre inkább lankadt, s agya már csak foszlányokat fogott fel Umbridge mondataiból. A csend, ami Dumbledore beszédei alatt sosem tört meg, egyre tisztábban hallható alapzajnak adta át a helyét: a diákok összehajoltak, és sugdolózni, majd nevetgélni kezdtek. Odaát a Hollóhát asztalánál Cho Chang élénk társalgásba merült barátaival. Néhány székkel odébb Luna Lovegood elővette a Hírverőt, és olvasni kezdett. A hugrabugos Ernie Macmillan azon kevesek közé tartozott, akik még mindig Umbridge-re szögezték a szemüket, de az ő tekintete is merev és üres volt. Harry gyanította, hogy csupán azért színlel figyelmet, mert a mellén csillogó szép új prefektusi jelvény birtokában ezt kötelességének érzi.

Umbridge professzornak szemlátomást nem tűnt fel, hogy hallgatósága nagy részét nem érdekli, amit mond. Harrynek az volt az érzése, hogy ha fegyveres lázadás törne ki a teremben, a boszorkány akkor se zavartatná magát. A tanárok egyébként mind feszült figyelemmel hallgatták a monológot, Hermione pedig egyenesen csüggött Umbridge ajkán, bár arckifejezése arról árulkodott, hogy cseppet sem tetszik neki, amit hall.

– ...mert egyes reformokat igazol az idő, míg mások helytelennek bizonyulnak. A hagyományok egy részét illő és üdvös továbbvinni, de el kell vetni az idejétmúlt szokásokat. Lépjünk hát tovább, hogy beköszönthessen a nyitottság, a hatékonyság, a felelősségteljes munka korszaka, melyben megőrződik az, ami megőrzésre méltó, tökéletesedik, ami tökéletesítést igényel, és szigorú tilalom sújtja mindazt, ami káros.

Umbridge elhallgatott, és leült. Dumbledore tapsolni kezdett. A tanárok követték példáját, de többen közülük csak egyszer vagy kétszer csapták össze a tenyerüket. Néhány diák is tapsolt, a többség viszont csak késve vette észre, hogy véget ért a beszéd, s mire tapsolni kezdtek volna, Dumbledore újra felállt.

– Hálásan köszönjük Umbridge professzornak igen tanulságos felszólalását – szólt, és udvariasan bólintott Umbridge felé. – Nos, mint mondtam, a házak kviddicscsapatainak válogatásaira...

– Az biztos, hogy tanulságos beszéd volt – jegyezte meg fojtott hangon Hermione.

– Csak azt ne mondd, hogy élvezted – felelte faarccal Ron. – legunalmasabb szónoklat volt, amit életemben hallottam, pedig Percy mellett nőttem fel.

– Tanulságos volt, nem élvezetes – suttogta Hermione. – Sok mindent megmagyarázott.

– Igen? – nézett rá csodálkozva Harry. – Nekem egy rakás maszlagnak tűnt.

– De a maszlagban el volt rejtve néhány fontos dolog – felelte komoran Hermione.

– Tényleg?

– Az például, hogy „az öncélú újításnak nem engedhetünk teret”, hogy szigorúan tiltani kell mindent, ami káros.

– Jó, és ez miért fontos szerinted? – türelmetlenkedett Ron.

– Azért fontos – válaszolt összeszorított fogakkal Hermione – mert azt jelenti, hogy a minisztérium bele akar szólni a Roxfort életébe.

Egyszerre nagy zsivaj támadt a teremben. Dumbledore a jelek szerint elbocsátotta a társaságot, mert mindenki felállt, és indulni készült. Hermione izgatottan talpra ugrott.

– Gyere gyorsan, Ron, nekünk kell felkísérni az elsősöket!

– Ja, tényleg! – kapott észbe a fiú. – Hé! Hé! Hahó! Tökmagok!

– Ron!

– Mi bajod? Olyan kis törpék...

– Akkor se nevezheted őket tökmagnak! Elsőévesek! – kiáltotta parancsoló hangon Hermione. – Ide hozzám!

Egy csapatnyi gólya bátortalanul elindult a Griffendél és a Hugrabug asztala között. Valóban nagyon kicsinek tűntek. Harry arra gondolt, hogy ő azért nem volt ennyire gyerek elsős korában.

Bátorítóan rámosolygott a gólyákra. Egy szőke fiúcska, aki Euan Abercombie mellett lépkedett, összerezzent, majd megbökte Euant, és valamit a fülébe súgott. Erre Euan is rémült arcot vágott, s a szeme sarkából rápillantott Harryre, aki érezte, hogy arcára fagy a mosoly.

– Majd találkozunk – motyogta oda Ronnak és Hermionénak, azzal elindult kifelé a nagyteremből. Menet közben mereven maga elé nézett, hogy ne kelljen észrevennie az összesúgó, bámuló és mutogató diákokat. Így szelte át a tömeget a bejárati csarnokban; a márványlépcsőn aztán begyorsított, majd rejtett mellékutakra tért, hogy lerázza a tömeget.

Buta voltam, hogy nem készültem fel erre, gondolta mérgesen, mikor már egy néptelenebb, emeleti folyosón haladt. Számítania kellett volna rá, hogy mindenki megbámulja majd; hiszen csak két hónapja történt, hogy egy iskolatársa holttestével a karjában lépett ki a Tirmágus-labirintusból, utána pedig az állította, hogy tanúja volt Voldemort nagyúr visszatérésének. Még ha akart volna, akkor se tarthatott volna nyilvános beszámolót a temetőben történtekről, hiszen év vége volt, mindenki hazautazott...

Közben megérkezett a Griffendéltorony bejáratához vezető folyosó végére, de mikor megállt a Kövér Dáma portréja előtt, rádöbbent, hogy nem tudja a jelszót.

– Öhm... – motyogta tanácstalanul, és felnézett a képre. A festett asszonyság megigazította rózsaszínű szaténruhája redőit, és gőgös pillantást vetett rá.

– Ha nincs jelszó, nincs belépés – jelentette ki.

– Én tudom a jelszót! – csendült egy lelkes hang.

Harry megfordult. Neville kocogott felé a folyosón.

– Képzeld, lehet, hogy az idén meg tudom jegyezni a jelszót! Találd ki, mi az! – Neville meglengette a csúf kis kaktuszt, amivel a vonaton büszkélkedett. – Mimbulus Mimbeltonia!

– Úgy van – bólintott a Kövér Dáma.

A portré ajtó módjára kinyílt, s mögötte láthatóvá vált a falon vágott kerek nyílás. Harry és Neville bemásztak rajta.

A Griffendél klubhelyisége, mint mindig, most is hívogatóan meghitt hangulatot árasztott. A kerek toronyszoba tele volt kopott, puha karosszékekkel és rozoga asztalokkal. A kandallóban lobogó, vidám tűznél néhányan összegyűltek egy kis lefekvés előtti kézmelengetésre. Fred és George is ott volt a helyiségben – épp feltűztek valamit a hirdetőtáblára. Harry nem volt beszélgetős kedvében, úgyhogy épp csak jó éjt intett az ikreknek, és már indult is tovább a fiúk hálószobáihoz vezető ajtó felé. Neville követte.

A hálóterembe lépve ott találták Dean Thomast és Seamus Finnigant. A fiúk nagy munkában voltak: azon fáradoztak, hogy módszeresen kitapétázzák az ágyaik melletti falat poszterekkel és fényképekkel. Közben beszélgettek valamiről, de amint meglátták az érkezőket, egyszerre elhallgattak. Harry először arra gondolt, hogy bizonyára róla folyt a szó, aztán meg arra, hogy kezeltetnie kellene az üldözési mániáját.

– Sziasztok – szólt, azzal egyenesen a ládájához lépett, és kinyitotta.

– Szia, Harry – köszönt vissza Dean, aki a West Ham futballcsapatának színeiben virító pizsamát viselt. – Milyen volt a vakáció?

– Tűrhető – dörmögte Harry. Nyári élményeinek részletes taglalásába nem akart belefogni, mert az reggelig tartott volna. – És neked?

– Nekem jó nyaram volt – nevetett Dean. – Vagy mindenesetre jobb, mint Seamusnak. Épp az előbb mesélt róla.

– Miért, mi történt? – kérdezte Neville, miután gondosan elhelyezte az éjjeliszekrényen a Mimbulus Mimbeltoniát.

Seamus nem válaszolt rögtön; valamiért borzasztóan fontosnak érezte, hogy előtte még igazítson egyet a Kenmare Kestrels kviddicscsapat poszterén. Harry csak a hátát láthatta, mikor végre megszólalt:

– Anyám nem akarta, hogy visszajöjjek.

Harry épp kibújni készült a talárjából, de megállt a mozdulat közben.

– Micsoda?

– Nem akarta, hogy visszajöjjek a Roxfortba.

Seamus elfordult, és kotorászni kezdett a ládájában – még most sem nézett rá Harryre.

– De hát miért? – kérdezte döbbenten Harry. El se tudta képzelni, hogy Seamus édesanyjának, aki boszorkány, hogyan támadhatott ilyen dursleys ötlete.

Seamus előbb felhúzta és begombolta a pizsamáját, s csak utána Válaszolt.

– Hát... azt hiszem, miattad.

Harry pulzusa egy szempillantás alatt megduplázódott. Úgy érezte, mintha minden oldalról láthatatlan ellenség közeledne felé.

– Hogy érted ezt? – kérdezte gyorsan.

– Hát úgy, hogy anyám... – kezdte Seamus, még mindig kerülve Harry pillantását. – Végül is nem csak miattad, hanem Dumbledore miatt is...

– Beveszi, amit a Reggeli Próféta ír? – emelte fel a hangját Harry. – Elhitte az újságnak, hogy hazudok, Dumbledore meg egy vén bolond?

Seamus most végre a szemébe nézett.

– Igen.

Harry nem szólt többet. Az éjjeliszekrényre dobta varázspálcáját, kibújt talárjából, dühösen a ládájába gyűrte, és pizsamát húzott.

Torkig volt az egésszel. Elege volt belőle, hogy megbámulják, és mindenki róla beszél. Ha tudnák, ha csak sejtenék, hogy milyen érzés átélni azt, amit ő átélt... de nem, sejtelmük sincs róla, Mrs Finnigan se tud semmit, és nem is próbálja használni az agyát az az ostoba nő, gondolta dühödten.

Lefeküdt az ágyra, és már nyúlt a függöny után, hogy behúzza, amikor Seamus megszólalt:

– Figyelj... most őszintén... mi történt aznap este, amikor... tudod, amikor... szóval Cedric Diggoryval?

Seamus hangjában szorongás és kíváncsiság keveredett. Dean, aki addig a ládájában kotorászott a papucsa után, most hirtelen mozdulatlanná dermedt – ő is érdeklődve várta a választ.

– Miért engem kérdezel? – felelt gorombán Harry. – Olvasd te is szorgalmasan a Reggeli Prófétát! Vagy beszélgess az anyukáddal, ha olyan jól értesült!

– Anyámról szállj le, jó? – fortyant fel Seamus.

– Leszállok róla, ha nem fog hazugnak nevezni! – vágott vissza Harry.

– Hagyd abba, Potter!

– Majd abbahagyom, ha akarom! – Harry dühében felkapta az éjjeliszekrényről a pálcáját. – És ha nem tetszik, hogy egy szobában kell aludnod velem, szólj McGalagonynak, ő majd átköltöztet... hogy ne kelljen aggódnia az anyukádnak...

– Mondtam, hogy szállj le az anyámról!

– Mi van itt?

A kérdést Ron tette fel, aki ebben a pillanatban lépett be a szobába, s most elkerekedett szemmel állt az ajtóban. Először Harryt bámulta meg, aki az ágyán térdelt, és pálcáját Seamusra szegezte, aztán a dühtől remegő Seamusra nézett.

– Potter szidja az anyámat! – kiabálta a szőke fiú.

– Mi? – hitetlenkedett Ron. – De hisz ismerjük az édesanyádat... Nagyon kedves volt...

– Kedves volt addig, amíg nem a Reggeli Próféta hazugságait szajkózta! – mordult fel Harry.

– Jaa... – Ron lassan bólintott. – Értem.

– Igaza van – sziszegte Seamus, újabb gyilkos pillantást vetve Harryre. – Tényleg nem akarok egy szobában lakni vele, mert nem normális!

– Hagyd abba! – szólt rá Ron, s füle vészjóslóan vörösödni kezdett. – Megsérted a házirendet...

– Én sértem meg!? – ordított Seamus. – Te elhiszed a sok hülyeséget, amit Tudodkiről összehordott, mi? Szerinted az mind igaz, ugye!?

– Igen! – vágta rá dühösen Ron.

– Akkor te is őrült vagy! – acsargott Seamus.

– Igen? Csak az a baj, öreg, hogy prefektus is vagyok! – felelte Ron, és a mellkasán díszelgő jelvényre bökött. – Úgyhogy ha nem akarsz büntetőfeladatot, vigyázz a szádra!

Seamus arcán látszott, hogy a büntetést nem feltétlenül tartja túl nagy árnak azért, hogy kimondhassa, ami a nyelve hegyén van – de végül mégis beérte egy megvető mordulással. Ledobta magát az ágyára, és behúzta a függönyt – illetve behúzta volna, de a dühös rántástól a függöny leszakadt, és egy kupacban a padlón kötött ki.

Ron még egyszer rávillantotta szemét Seamusra, aztán Deanhez és Nevillehez fordult.

– Másnak is van gondja Harryvel? – kérdezte fenyegetően.

– Az én szüleim muglik, haver – vonta meg a vállát Dean. – Fogalmuk sincs róla, hogy valaki meghalt a Roxfortban, mert nem voltam olyan lökött, hogy elmondjam nekik.

– Te nem ismered anyámat! – fakadt ki Seamus. – Ő bárkiből bármit ki tud szedni! És a te szüleidnek nem jár a Reggeli Próféta! Azt se tudják, hogy az igazgatónkat kirúgták a Wizengamotból meg a Mágusok Nemzetközi Szövetségéből, mert már tök szenilis...

– A nagyanyám szerint ez marhaság – szólt közbe Neville. – Azt mondja, nem Dumbledore-nak szállt el az agya, hanem azoknak akik ilyeneket írnak róla az újságban. Le is mondta az előfizetésünket. Mi hiszünk Harrynek – tette hozzá nemes egyszerűséggel, majd bemászott az ágyába, állig betakarózott, fontoskodó pillantást vetve Seamusra, és így folytatta: – A nagymamám mindig is azt mondta, hogy fogunk még hallani Tudodkiről. Szerinte ha Dumbledore azt mondja, hogy visszatért, akkor úgy is van.

Harryt őszinte hálával töltötték el ezek a szavak. A vita ezzel véget is ért. Seamus elővette a pálcáját, visszavarázsolta a helyére a függönyt, majd el is tűnt mögötte. Dean bebújt az ágyába, rögtön az oldalára fordult, és nem szólt többet. Neville holdfényben fürdő kaktuszát nézegette – úgy tűnt, neki sincs több mondanivalója.

Ron csendesen matatott a holmijával, Harry pedig hanyatt dőlt, és a párnára hajtotta fejét. Felkavarta a veszekedés Seamusszal, akit mindig is rokonszenves fiúnak tartott. Hány ember fogja még a fejéhez vágni, hogy hazudik és nem normális?

Vajon Dumbledore is ilyen kínokat állt ki a nyáron, miután előbb a Wizengamotban, aztán a Mágusok Nemzetközi Szövetségében is ajtót mutatták neki? Talán dühös lett rá, Harryre, azért vette semmibe őt két hónapon át? Végül is együtt kerültek ebbe a kutyaszorítóba: Dumbledore hitt neki, lényegében az ő beszámolóját visszhangozta előbb a Roxfort diákjai, majd a szélesebb nyilvánosság előtt. Aki őt, Harryt hazugnak tartja, annak azt kell gondolnia Dumbledore-ról, hogy jó-vagy rosszhiszeműen, de rémhíreket terjeszt...

Ron is ágyba bújt, és elfújta az utolsó gyertyát a szobában.

Egy napon belátják majd, hogy igazunk volt, gondolta keserűen Harry. Csak azt nem tudta, hány hasonló támadást kell még elszenvednie, amíg felvirrad az a nap.

Tizenkettedik fejezet

Umbridge professzor

Seamus másnap reggel rekordgyorsasággal öltözött fel, s már becsukódott mögötte az ajtó, mikor Harry még csak a zokniját húzta.

– Fél, hogy megfertőzi az elmebajom, ha túl sokáig marad velem egy szobában? – szólt mogorván Harry.

– Ne törődj vele! – legyintett Dean, és vállára vetette a táskáját.

– Csak egy kicsit...

De nem tudta megmondani, hogy „csak egy kicsit” mi van Seamusszal. Elhallgatott, majd kínos szünet után kisomfordált a hálóteremből.

Neville és Ron amolyan „ne foglalkozz vele, az ő baja” pillantást vetettek Harryre, akit azonban ez nem igazán nyugtatott meg.

Meddig kell még eltűrnie ezt?

– Mi bajod? – kérdezte öt perccel később Hermione, mikor a klubhelyiségben utolérte a reggelizni induló Harryt és Ront. – Olyan képet vágsz, mintha... Te jó isten!

Hermione a hirdetőtáblára meredt. Azon egy nagy plakát lógott:

GALLEON GALLONSZÁMRA!

Zsebpénzed nem fedezi a kiadásaidat?

Szükséged lenne egy kis mellékes aranyra?

Jelentkezz Fred és George Weasleynél a Griffendél klubhelyiségében!

Mellékállásban is végezhető, egyszerű, szinte fájdalommentes munkát ajánlunk.

(A kockázatokat a jelentkező viseli, a mellékhatásokért felelősséget nem vállalunk.)

– Mindennek van határa... – csóválta a fejét Hermione. Mérgesen letépte a plakátot, így újra láthatóvá vált az első roxmortsi hétvége időpontját közlő hirdetmény. – Beszélnünk kell a fejükkel, Ron!

Ron rémülten pislogott.

– Miért?

– Mert prefektusok vagyunk! – felelte szigorúan Hermione, miközben kimásztak a portrélyukon. – Az a dolgunk, hogy megakadályozzuk az ilyesmit!

Ron nem vitatkozott, de arckifejezése elárulta, hogy vonzóbb feladatot is el tud képzelni Fred és George jobb belátásra térítésénél.

– Szóval mi a baj, Harry? – folytatta a faggatózást Hermione.

A lépcsőt, amin felfelé haladtak, hajdanvolt boszorkányok és varázslók portréi szegélyezték. A festményalakok élénk beszélgetésbe merültek, ügyet sem vetettek Harryékre. – Miért vágsz ilyen bosszús képet?

Harry nem felelt, úgyhogy Ron vázolta a helyzetet:

– Seamus szerint Harry hazudott Tudodkiről.

Harry megrökönyödést várt Hermionétól, de a lány csak sóhajtott, és komoran bólintott.

– Igen, Lavendernek is ez a véleménye – mondta.

– Gondolom, kedvesen elcsevegtetek róla, hogy hazug, feltünősködő alak vagyok-e vagy sem – szólt epésen Harry.

– Tévedsz – felelte higgadtan Hermione. – Azt mondtam neki, hogy fogja be azt az ólajtó száját. Egyébként nagyon örülnék, Harry, ha nem ugranál folyton a torkunknak, ugyanis, ha nem vetted volna észre, a te oldaladon állunk.

Néhány másodperces csend következett.

– Ne haragudjatok – mondta végül Harry.

– Semmi baj. – Hermione méltóságteljesen biccentett, aztán megcsóválta a fejét. – Hát nem emlékeztek, mit mondott Dumbledore az évzáró beszédében?

Harry és Ron válasz helyett üres tekintettel néztek rá. Hermione lemondóan sóhajtott.

– Tudjátokkiről beszélt, és azt mondta: „mesterien ért hozzá, hogyan kell békétlenséget, viszályt szítani. Csak úgy győzhetjük le őt, ha egyetértésünk és barátságunk kiállja a próbát...”

– Hogy bírsz ilyeneket megjegyezni? – kérdezte őszinte csodálattal Ron.

– Úgy, hogy odafigyelek.

– Én is odafigyeltem, mégse jegyeztem meg szó szerint.

– Csak azt akarom mondani – emelte fel a hangját Hermione – hogy Dumbledore pontosan erről a helyzetről beszélt. Tudodki még csak két hónapja tért vissza, de máris elkezdtünk civakodni. A Teszlek Süveg is arra figyelmeztetett minket, hogy tartsunk össze...

– Én meg arra emlékszem, mit mondott tegnap Harry – vágott vissza Ron. – Ha ez azt jelenti, hogy jópofiznunk kell a mardekárosokkal, akkor nem kérek belőle.

– Szerintem pedig igenis jó lenne, ha megpróbálnánk erősíteni a házak közti összefogást – erősködött Hermione.

Közben megérkeztek a márványlépcső aljába. A bejárati csarnokon negyedéves hollóhátasok egy csoportja sétált át. Mikor megpillantották Harryt, sietve közelebb húzódtak egymáshoz, mintha attól félnének, hogy Harry megtámadja a lemaradókat.

– Kellemes lesz ilyen emberekkel barátkozni – jegyezte meg sötéten Harry.

Követték a hollóhátasokat a nagyterembe, de már az ajtóból ösztönösen a tanári asztalt kezdték el fürkészni. Suette-Pollts professzor Sinistra professzorral, az asztronómiatanárral beszélgetett, s Hagrid ezúttal is csak a hiányával tűnt fel. Az elvarázsolt mennyezet Harry hangulatát tükrözte: csúnya esőfelhőszürke volt.

– Dumbledore nem mondta, meddig marad Suette-Pollts – jegyezte meg Harry, miközben a Griffendél asztala felé sétáltak.

– Lehet, hogy... – kezdte tűnődve Hermione.

– Hogy...? – kérdezte kórusban Harry és Ron.

– Hát... Dumbledore talán nem akarta felhívni rá a figyelmet, hogy Hagrid nincs itt.

– Felhívni rá a figyelmet? – ismételte félig nevetve Ron. – Lehet azt nem észrevenni?

Mielőtt Hermione felelhetett volna, egy magas, afrofonatos, fekete bőrű lány lépett oda Harryhez.

– Szia, Angelina.

– Szia – biccentett a lány. – Jó volt a nyár? – Majd választ sem várva folytatta: – Figyelj, én lettem a kviddicscsapat kapitánya.

– Ez tök jó – vigyorodott el Harry. Arra gondolt, hogy Angelina biztosan nem fog olyan terjengős buzdító beszédeket tartani, mint Wood, s ezt nagyra értékelte.

– Most, hogy Oliver elment, szükségünk van egy új őrzőre. Pénteken ötkor próbáljuk ki a jelentkezőket. Azt akarom, hogy az egész csapat ott legyen. Olyan ember kell, akit mindenki elfogad.

– Rendben – bólintott Harry.

Angelina egy mosollyal elköszönt, és már ott se volt.

– Nem is gondoltam rá, hogy Wood elment – jegyezte meg csevegő hangon Hermione, miután leült Ron mellé, és maga elé húzott egy tányér pirítóst. – Gondolom, ez elég nagy érvágás a csapatnak.

– Aha – felelte Harry, és leült barátaival szemben. – Jó őrző volt...

– De azért nem árt a vérfrissítés – vélekedett Ron.

A felső ablakokon át hirtelen baglyok százai röppentek be, hogy aztán hangos szárnycsattogás közepette szétszóródjanak a teremben. Miközben kézbesítették a leveleket és csomagokat a címzetteknek, vízcseppek záporát zúdították a reggeliző diákokra, kézzelfogható bizonyítékkal szolgálva rá, hogy odakint szakad az eső.

Hedvig nem volt a baglyok között, de Harryt ez nem lepte meg: egyetlen levelezőtársától, Siriustól nem sok új hírre számított huszonnégy órával az elválásuk után. Hermionénak viszont gyorsan odébb kellett húznia a narancslevét, hogy helyet csináljon egy ázott gyöngybagolynak, ami a Reggeli Prófétával a csőrében ereszkedett felé.

– Minek veszed meg ezt a vacak újságot? – morogta Harry, miután Hermione bedugott egy knútot a madár lábára kötött kis erszénybe, és útjára bocsátotta a baglyot. – Én ugyan bele se nézek. Tele van hazugságokkal.

– Érdemes tudni, mit mond az ellenség – felelte Hermione, azzal széthajtotta a napilapot, és eltűnt mögötte. Csak akkor bukkant fel újra, mikor Ron és Harry már befejezték az evést.

– Üres – foglalta össze a véleményét, azzal összecsavarta az újságot, és letette a tányérja mellé. – Nem írnak rólad, se Dumbledore-ról, se semmiről, ami minket érdekel.

McGalagony professzor közeledett feléjük az órarendekkel.

– Nézzétek a hétfőt! – hördült fel Ron, miután kapott egy példányt az ötödévesekéből. – Mágiatörténet, dupla bájitaltan, jóslástan, dupla sötét varázslatok kivédése... Binns, Piton, Trelawney és az az Umbridge egyetlen napon! Szólok Fredéknek, hogy húzzanak bele azokkal a Maximuláns izékkel...

– Higgyek füleimnek? – szólt közbe Fred, aki épp ebben a pillanatban huppant le George-dzsal együtt Harry mellé. – A nagyságos prefektus úr lógni akar az órákról?

– Nézd meg, mit kell ma végigszenvednünk – dohogott Ron, és bátyja orra alá dugta az órarendet. – Ilyen rémes hétfőnk még sose volt.

– Panaszod nem alaptalan, édes öcsém – bólintott Fred a táblázatot szemlélve. – Ha akarsz, fél áron kaphatsz egy Orvérzés Ostyát.

– Miért fél áron? – kérdezte gyanakodva Ron.

– Mert addig fog vérezni az orrod, amíg ki nem száradsz – felelte Fred, és maga elé emelt egy sózott heringet. – Még nincs készen az ellenszérum.

Ron zsebre dugta az órarendet.

– Köszi – morogta – akkor inkább az órákon aszalódom.

– A Maximuláns dolgaitokról jut eszembe – szólalt meg Hermione, szúrós pillantást vetve az ikrekre. – A Griffendél hirdetőtábláját nem használhatjátok kísérleti nyulak toborzására.

– Ki mondta? – hökkent meg George.

– Én mondom – felelte Hermione. – És Ron.

– Engem hagyj ki ebből – morogta az említett.

Hermione dühösen rámeredt, az ikrek pedig vihogni kezdtek.

– Egykettőre meg fogsz szelídülni, Hermione – szólt kedélyesen Fred, miközben megvajazott egy zsömlét. – Ötödéves vagy... nemsokára könyörögni fogsz, hogy adjunk a Maximuláns desszertekből.

– Attól, hogy ötödéves vagyok, miért szorulnék rá? – kérdezte Hermione.

– Mert az ötödév RBF-év.

– Na és?

– Na és szépen vizsgázni fogtok – vigyorgott Fred. – Addig pedig úgy meghajtanak titeket, hogy bokáig fog lógni a nyelvetek.

– Nálunk a fél osztály enyhébb ideg-összeroppanást kapott az RBF-ek előtt – mesélte George. – Bőgtek, hisztiztek... Patricia Stimpson naponta többször elájult...

– Kenneth Towlernek még kiütései is lettek, emlékszel? – nosztalgiázott Fred.

– Persze, mert beszórtad a pizsamáját Dagadox porral – nevetett George.

– Ja, tényleg... Már el is felejtettem.

– A lényeg az, hogy az ötödév kész rémálom – legyintett George. – Legalábbis ha az ember a jó jegyekre hajt. Mi Freddel azért túléltük valahogy.

– Hát igen... Hány RBF-et is tettetek le? – kérdezte Ron. – Hármat-hármat, nem?

– Aha – bólintott derűsen Fred. – De a mi terveinkben viszonylag kis hangsúlyt kap a tudományos fokozatok megszerzése.

– Arról is komoly vitát folytattunk, hogy egyáltalán elvégezzük-e a hetedik évet – tette hozzá George. – Most, hogy megvan a...

Harry egy szemvillanással elhallgattatta a fiút. Tudta ugyanis, hogy George a tőle kapott pénzt akarja említeni.

– ...hogy megvannak az RBF-eink – vágta ki magát George – minek vacakolnánk a RAVASZ-okkal? De aztán arra gondoltunk, hogy anya szomorú lenne, ha nem járnánk ki a sulit. Főleg azután, hogy Percy megszerezte a világ legnagyobb fafeje címet.

– De azért addig se tétlenkedünk. – Fred kedvtelve végigjáratta tekintetét a reggeliző diákseregen. – Végzünk egy kis piackutatást. Felmérjük, milyen termékeket keres egy varázsviccboltban az átlagos roxforti diák, aztán kielemezzük a kutatási eredményeket, és összeállítjuk a keresletnek megfelelő termékskálát.

– De hát honnan lenne pénzetek egy bolt megnyitására? – kérdezte szkeptikusan Hermione. – Ahhoz rengeteg eszköz meg nyersanyag kell... és, gondolom, egy helyiség is...

Harry nem nézett az ikrekre. Érezte, hogy arca lángvörösre gyullad, ezért „véletlenül” leejtette a villáját, és gyorsan lehajolt érte. Közben hallotta Fred válaszát:

– Ne kérdezz, akkor nem hazudunk, Hermione. Gyere, George, ha sietünk, gyógynövénytan előtt még eladhatunk pár telefület.

Mire Harry felbukkant az asztal alól, az ikrek már el is indultak, kezükben egy-egy rakás pirítóssal.

– Ne kérdezz, akkor nem hazudunk... – ismételte tűnődve Hermione. – Mit jelentsen ez? Lehet, hogy már sikerült is kezdőtőkét szerezniük?

– Ez már nekem is megfordult a fejemben – bólintott szemöldökráncolva Ron. – Nyáron vettek nekem egy dísztalárt, és akkor sem értettem, honnan van ilyesmire pénzük...

Harry úgy vélte, ideje elkormányozni a beszélgetést a veszélyes témáról.

– Mit gondoltok, tényleg olyan nehéz év vár ránk? Mármint a vizsgák miatt?

– Hát, szerintem igen – felelte Ron. – Az RBF-ek nagyon fontosak. Eredményességüktől függ, hogy milyen állásokra jelentkezhet ember. Bill azt mondta, pályaválasztási tanácsot is fogunk kapni az idén, hogy el tudjuk dönteni, mely tárgyakból akarjuk letenni jövőre a RAVASZt.

– Ti már tudjátok, mihez akartok kezdeni a Roxfort után? – kérdezte pár perccel később Harry, miután kisétáltak a nagyteremből, és elindultak mágiatörténet-órára.

– Én nem nagyon – felelte lassan Ron, és lesütötte a szemét.

– Habár? – faggatta Harry.

– Hát, tök jó lenne aurornak menni – bökte ki Ron.

Harry lelkesen bólogatott.

– Csak hát az aurorok... az olyan elitcsapat – folytatta Ron. – Aurornak csak a legjobbak mehetnek. Na és te mi akarsz lenni, Hermione?

– Nem tudom – felelte a lány. – Mindenesetre valami értelmes munkát szeretnék végezni.

– Az aurorok értelmes munkát végeznek! – méltatlankodott Harry.

– Persze, de azért más is van a világon. Például ha befolyásos mozgalommá tudnám fejleszteni a MAJOM-ot...

Harry és Ron nagyon vigyáztak, nehogy találkozzon a tekintetűk...

A mágiatörténet a diákság egyöntetű véleménye szerint a varázstudományok legunalmasabbika volt. A tárgyért felelős néhai Binns professzor monoton előadásmódja hipnotizáló erővel bírt: tíz, melegben öt perc alatt garantáltan mindenki félálomba bódult tőle. A kísértettanár minden órája egyforma volt: felolvasta a mondókáját, a diákok pedig vagy jegyzeteltek vagy bambán meredtek a semmibe. Harry és Ron csak úgy tudták letenni addigi történelemvizsgáikat, hogy a felkészülési időben lemásolták Hermione jegyzeteit – ő ugyanis csodával határos módon ébren tudta végigülni Binns előadásait.

Ez alkalommal az óriások háborúinak ürügyén unatkoztak másfél órát. Harry az első tíz percben még felfogott valamit az elhangzottakból; utoljára még arra gondolt, hogy a téma más tanár előadásában akár érdekes is lehetne, aztán végérvényesen leállt az agya. A fennmaradó nyolcvan percben akasztófásat játszott Ronnal a pergamenje sarkán, amiért Hermione megrovó pillantásokkal illette mindkettőjüket.

– Mi lenne – kérdezte a lány, mikor már kifelé mentek a teremből (Binns professzor a táblán át távozott) – ha idén nem adnám oda nektek a jegyzeteimet?

– Akkor a te lelkeden száradna, hogy megbukunk az RBF-vizsgán – felelte Ron.

– Megérdemelnétek! – zsörtölődött Hermione. – Meg se próbáltatok odafigyelni!

– De megpróbáltunk – állította Ron. – Csak nincs annyi eszünk meg olyan memóriánk, mint neked, és nem tudunk olyan jól koncentrálni. Tudjuk, hogy sokkal okosabb vagy nálunk; minek kell még az orrunk alá is dörgölni?

– Jaj, nem kell ez a rossz duma! – legyintett Hermione, de azért szemlátomást hatott rá a hízelgés, mert nem zsörtölődött tovább.

A szünetet az udvaron kellett tölteniük. Odakint finom, ködszerű eső permetezett, úgyhogy az udvar széleinél csoportokban ácsorgó diákokból csak elmosódott körvonalak látszottak. Harry, Ron és Hermione beálltak egy félreeső sarokba, egy csöpögő erkély alá, felhajtották talárjuk gallérját. Épp arról kezdtek el beszélgetni, vajon mit tartogat számukra Piton az év első bájitaltanórájára, amikor észrevették, hogy valaki közeledik feléjük.

– Szia, Harry!

Cho Chang volt az; mi több, teljesen egyedül bukkant fel. Ez igen szokatlan volt nála, mert általában egész csapatnyi viháncoló lány vette körül. Harry jól emlékezett még rá, milyen nehéz volt négyszemközt beszélni vele, mikor negyedévben őt akarta párjának hívni a karácsonyi bálra. – Szia... – köszönt vissza, s érezte, forróság önti el az arcát. Most legalább nem folyik butykor a képemen, gondolta, s úgy tűnt, Chónak ugyanez jutott az eszébe.

– Látom, sikerült leszedni azt a valamit.

– Persze... – bólintott Harry. Igyekezett úgy vigyorogni, mintha találkozásukat a vonaton viccesnek találta volna, nem pedig megalázónak. – Öö... jól telt a nyarad?

Alighogy kimondta a kérdést, már meg is bánta. Cedric Cho barátja volt, úgyhogy a halála Cho nyarát bizonyára éppúgy tönkretette, mint az övét, Harryét.

– Aha... nem volt rossz... – felelte színtelenül Cho.

– Ez a Tornádók jelvénye, nem? – kérdezte Ron, és rámutatott a Cho talárján díszelgő dupla arany T betűs, égszínkék jelvényre. – Nekik drukkolsz?

– Igen – felelte Cho.

– Már régen, vagy csak mióta bajnokok lettek? – kérdezte Ron, olyan gúnyos felhanggal, amit Harry egyáltalán nem érzett helyénvalónak.

– Hatéves korom óta nekik drukkolok – felelte szárazon Cho. – Na szia, Harry.

Azzal otthagyta őket. Hermione megvárta, amíg a lány az udvar közepére ért, s csak akkor vette elő Ront.

– Hogy lehetsz ilyen tapintatlan!?

– Mért? Csak megkérdeztem, hogy...

– Nem vetted észre, hogy Harryvel akart beszélni?

– Na és? Mondtam én, hogy ne beszéljen vele?

– Mért kellett cikizned a csapata miatt?

– Én nem cikiztem, csak...

– Kit érdekel, hogy a Tornádóknak drukkol, vagy sem?

– Figyelj már, minden második ember, aki ilyen jelvényt hord, csak tavaly vette, miután...

– És akkor mi van?

– Az van, hogy azok nem igazi szurkolók. Mindig annak a csapatnak drukkolnak, amelyik éppen felfutott...

– Becsöngettek! – szólt Harry, mivel látta, hogy barátai a nagy vitatkozásban még a csengőszót se hallották meg.

Ezután elindultak Piton alagsori tanterme felé, de Ron és Hermione egész úton folytatták a civakodást, így Harry zavartalanul rágódhatott a történteken. Arra gondolt, hogy Ron és Neville közelében boldog lehet, ha valaha is lesz olyan találkozása Chóval ami után nem akarja a falba verni a fejét.

Cho mégis odajött hozzá, és beszélgetni akart vele, gondolta miután barátaival beállt a Piton terme előtt kígyózó sorba. Pedig Cedric barátnője volt; gyűlölhetné is őt, amiért élve jött vissza a Trimágus-labirintusból, amikor Cedric meghalt. De nem, Cho kedvesen beszélt vele, nem úgy, mintha őrültnek és hazudozónak tartaná, vagy titkon azzal vádolná, hogy felelős Cedric haláláért... Igen, magától odajött beszélgetni, mégpedig két napon belül már másodszor...

Ez a gondolat felvidította Harryt. Még a pinceterem ajtajának vészjósló nyikorgása se tudta kipukkasztani derűje kis léggömbjét.

Ron és Hermione nyomában besétált Piton termébe, követte őket a megszokott hátsó padhoz, aztán leült barátai közé, akik most már csak dühös mordulásokkal fejezték ki egymás iránti érzelmeiket.

– Csendet kérek! – szólt Piton, miután becsukta az ajtót.

Az utasítás fölösleges volt; amint a diákok meghallották az ajtó döndülését, rögtön abbamaradt a beszélgetés és a mozgolódás: tanáruk puszta jelenléte is elegendő fegyelmező erővel bírt.

Piton elindult a tanári asztal felé, s közben végigjáratta tekintetét a diákokon.

– Mielőtt hozzákezdünk az órai munkához – szólt – emlékeztetnélek rá benneteket, hogy jövő júniusban egy igen fontos vizsgán kell számot adnotok tudásotokról a varázsfőzetek készítése és használata terén. Bár sajnálatos módon a csoport egyes tagjai átlagon aluli szellemi képességekkel rendelkeznek, elvárom, hogy az RBF-vizsgán legalább elégséges szintű teljesítményt nyújtsanak mindazok, akik nem akarják, hogy... megnehezteljek rájuk.

Piton tekintete Neville-en időzött. A fiú keze remegni kezdett.

– A következő tanévben sokan közületek már nem lesznek a tanítványaim – folytatta Piton. – A RAVASZra előkészítő kurzusomon ugyanis csak a legjobbak vehetnek részt, vagyis egyesektől meg kell majd válnunk.

Piton most Harryt nézte, s szája sarka kissé felfelé görbült.

Harry állta a tekintetét; elégtétellel töltötte el őt a gondolat, hogy ötödév után Pitonnak nem lesz alkalma megalázni őt.

– A búcsú boldogító percétől azonban még egy egész tanév választ el minket – folytatta Piton – úgyhogy akár szándékoztok RAVASZra menni, akár nem, azt ajánlom, összpontosítsatok annak a magas szintű tudásnak a megszerzésére, amit a sikeres RBF-vizsga feltételéül támasztok.

– A mai órán egy olyan bájitalt készítünk el, ami gyakran szerepel a Rendes Bűbájos Fokozat vizsgafeladatai között: a béke elixírjét. Ez a főzet a szorongás oldására, az izgalom csillapítására szolgál. De vigyázat! Aki túl bőkezűen adagolja a hozzávalókat, annak bájitala mély, sőt akár örök álmot hozhat elfogyasztójára. Legyetek hát óvatosak munkátok során!

A Harry balján ülő Hermione kihúzta magát, s arca feszült figyelmet tükrözött.

– A hozzávalókat és az elkészítés módját – Piton itt intett egyet a pálcájával – a táblán olvashatjátok. – (A táblán erre feltűnt a recept.) – Mindent, amire szükségetek lesz – Piton megint intett a pálcával – megtaláltok a tároló szekrényben. (Az említett szekrény ajtaja kitárult.) Másfél órátok van a munkára. Lássatok hozzá!

A három jó barát jóslata helyesnek bizonyult: ennél bonyolultabb bájitalt Piton aligha adhatott volna fel nekik. A hozzávalókat szigorú sorrendben és a lehető legpontosabban kimérve kellett az üstbe szórni, s a levet az előírt számú mozdulattal kellett megkeverni, előbb az óramutató járásával megegyező, majd azzal ellentétes irányban. Az utolsó alapanyag hozzáadása előtt egy bizonyos idővel a főzéshez használt tűz lángját a recept szerinti nagyságúra kellett csökkenteni.

– A főzet akkor jó, ha könnyű, ezüstös pára lebeg fölötte – szólt Piton tíz perccel az óra vége előtt.

Harry verejtékben úszó arccal körülnézett a teremben. Az ő üstje sötétszürke gőzt okádott, Ronéból zöld szikrák röppentek fel, Seamus pedig kétségbeesetten élesztgette pálcájával kialudni készülő tüzét. Hermione főzetének felszínét viszont ezüstösen fénylő pára borította – Piton csupán rápillantott görbe orra fölött, aztán szótlanul továbbment – ami nem kevesebbet jelentett, mint hogy hirtelen nem tud mibe belekötni. Harry üstje mellett viszont megállt, és szája undok mosolyra húzódott.

– Megtudhatnám, mi ez, Potter?

A terem első felében dolgozó mardekárosok kíváncsian felkapták a fejüket. Imádták hallgatni, mikor Piton Harryt gyötörte.

– A béke elixírje – felelte pislogva Harry.

– Mondd csak, Potter, tudsz te olvasni? – kérdezte szinte nyájasan Piton.

Draco Malfoy hangosan felkacagott.

– Igen, tudok – válaszolt Harry. Ujjai ráfeszültek varázspálcájára.

– Akkor olvasd fel az útmutatás harmadik bekezdését!

Harry hunyorogva a táblára nézett. A termet betöltő sokszínű füstködön át nem volt könnyű kibetűzni a receptet.

– „Hozzáadjuk a porított holdkövet, háromszor megkeverjük balra, azután hét percig forraljuk, majd két csepp hunyorszirupot adunk hozzá.” – Összeszorult a gyomra. Most döbbent csak rá, hogy a hunyorszirupot nem tette bele a főzetbe: a hétperces főzés után rögtön a következő lépésre ugrott.

– Mindent elvégeztél, ami a harmadik bekezdésben áll, Potter?

– Nem – motyogta Harry.

– Tessék?

– Nem – ismételte hangosabban Harry. – A hunyorszirupot kifelejtettem.

– Kifelejtetted bizony, épp ezért a kotyvalékod használhatatlan. Evapores!

A főzet az utolsó cseppig eltűnt, s Harry úgy állt ott üres üstje mellett, mintha az elmúlt másfél órában semmit se csinált volna.

– Azok, akiknek sikerült elolvasni és felfogni az utasításokat, töltsenek meg egy palackot a főzetükből. Címkézzék fel, írják rá a nevüket, és tegyék le az asztalomra. Házi feladat: negyven centiméter hosszú pergamenen foglaljátok össze a holdkő tulajdonságait és a bájitalfőzésben való használatát. A dolgozatokat csütörtökre várom.

Amíg a többiek a palackjukat töltögették, Harry duzzogva elpakolta a holmiját. A főzete semmivel se volt rosszabb, mint Ron záptojásszagú löttye, vagy mint Neville masszája, amit késsel kellett kikaparni az üstből – mégis egyedül ő kapott elégtelent az órai munkájára. Bedugta a pálcáját a hátizsákjába, aztán lezuttyant a székére, és nézte, ahogy a többiek sorban Piton asztalához ballagtak megtöltött és bedugózott üvegükkel. Mikor végre-valahára megszólalt a csengő, Harry elsőként lépett ki a teremből, s már javában ebédelt, mikor Ron és Hermione rátaláltak. A nagyterem mennyezete a délelőtt folyamán még sötétebb szürkére színeződött, s a magas ablakokon patakokban csorgott le az eső.

– Igazságtalan volt, amit Piton tett – szólt együtt érzőn Hermione, miután leült Harry mellé, és szedett magának a krumplis vagdaltból. – Monstro főzete sokkal rosszabb lett, mint a tiéd: mikor áttöltötte, felrobbant az üveg, és meggyulladt tőle a talárja.

– Miért csodálkozol? – morogta Harry. – Mikor volt Piton igazságos velem?

Erre aztán nehéz volt mit felelni, hiszen a vak is láthatta, hogy Piton az első év első órájától utazik Harryre.

– Reméltem, hogy az idén egy kicsit normálisabb lesz – csóválta a fejét Hermione. – Mivel hogy... – Lopva körülnézett; mellettük kétoldalt hat-hat hely üres volt, és épp senki nem haladt el az asztal mellett. – Mivel hogy benne van a Rendben, meg minden.

– Sárkányból nem lesz golymók – bölcselkedett Ron. – Nekem különben is mindig az volt a véleményem, hogy Dumbledore-nak nem kéne megbíznia Pitonban. Mi bizonyítja, hogy tényleg nem Tudjátokkinek dolgozik?

– Arra még nem gondoltál – szólt bosszúsan Hermione – hogy Dumbledore esetleg több bizonyítékot is tud, csak nem osztja meg veled?

Ronnak már a nyelve hegyén volt a válasz, de Harry megelőzte.

– Hagyjátok már abba, jó? – csattant fel. (Két barátja megütközve nézett rá.) – Öt percig se bírjátok ki veszekedés nélkül. Megőrülök tőletek!

Azzal felpattant félig teli tányérja mellől, vállára vetette táskáját, és faképnél hagyta barátait.

A márványlépcsőn kettesével szedte a fokokat, a lefelé igyekvő diákokat kerülgetve. Hirtelen támadt dühe még mindig nem párolgott el, s ahogy felidézte Ron és Hermione döbbent tekintetét, bosszús elégtételt érzett. Megérdemlik, gondolta. Miért nem tudnak békében maradni? Folyton piszkálják egymást... A falra mászik tőlük az ember!

Az egyik lépcsőfordulóban elhaladt Sir Cadogan portréja mellett. A lovag fenyegetően rázta felé kardját.

– Gyere ide, nyúlszívű pór! – harsogta sisakrostélya mögül. – Küzdj meg velem!

Harry azonban ügyet se vetett rá. Sir Cadogan átszaladt a szomszéd képbe, hogy üldözőbe vegye. Ám annak lakója, egy dühös farkaskutya rövid úton visszakergette őt a saját keretei közé.

Harry az ebédszünet hátralevő részét magányosan töltötte az északi toronybeli csapóajtó alatt, s mikor becsöngettek, elsőként mászott fel az ezüstlétrán Sybill Trelawney tantermébe.

A jóslástant majdnem annyira utálta, mint a bájitaltant – nem utolsósorban azért, mert Trelawney professzor rendszeresen megjósolta az ő korai halálát. A tarka kendős, gyöngysorokkal teleaggatott nyakú, sovány tanárnő szemüvege mögött a szeme hatalmasnak tűnt, s ettől úgy festett, mint egy óriási rovar. Mikor Harry belépett a terembe, Trelawney az elszórtan álló asztalkák között sétált, karján egy rakás kopott, bőrkötéses könyvvel, s minden asztalra letett egy kötetet. A kendővel letakart lámpák és az illatosítóval meghintett, pislákoló kandallótűz derengő fényében Harrynek sikerült észrevétlenül leülnie az egyik asztalhoz, így köszönnie se kellett. A következő öt percben a csoport többi tagja is befutott.

Ron bedugta a fejét a csapóajtón, megkereste tekintetével Harryt, majd egyenesen felé indult – pontosabban szlalomozni kezdett az asztalok, székek és keményre tömött puffok között.

– Már nem veszekszünk Hermionéval – jelentette.

– Örülök... – motyogta Harry.

– De Hermione azt mondja, jó lenne, ha te se mindig rajtunk töltenéd ki a dühödet – folytatta Ron.

– Nem igaz, hogy... – kezdte ingerülten Harry.

– Én csak átadtam az üzenetet – szakította félbe Ron. – Egyébként egyetértek vele. Nem mi tehetünk róla, hogy Seamus meg Piton felbosszantott.

– Nem mondtam, hogy...

– Köszöntelek benneteket, gyermekeim! – búgta a tőle megszokott, túlvilági stílusban Trelawney. Harry elhallgatott, lenyelve szégyennel keveredő ingerültségét. – Itt vagytok hát az idei első jóslástanórán. Természetesen a szünidőben is figyelemmel kísértem sorsotokat, s örömmel látom, hogy mind épen és egészségesen visszatértetek a Roxfortba – ahogy azt persze előre tudtam.

– Az asztalotokon fekvő könyv Inigo Imago műve, az Álom a jóslásban. Az álomfejtésről, mely a jövő kutatásának egyik legkézenfekvőbb módszere, nagy valószínűséggel az RBF-vizsgátokon is szó esik majd – nem mintha én a jóslás szent művészetének terén legcsekélyebb jelentőséget is tulajdonítanám bármiféle vizsgának. Aki a Látó Szem adományát élvezi, nem törődik bizonyítványokkal és érdemjegyekkel. Az igazgató úr azonban ragaszkodik a formaságokhoz, így hát... – harapta el Trelawney a mondatát fensőbbséges sajnálkozással – majd folytatta: – Kérlek, lapozzátok fel a bevezetést, és ismerkedjetek meg Imago álomfejtés-elméletével. Utána alkossatok párokat, és a könyv segítségével értelmezzétek egymás legutóbbi éji látomását.

Harrynek egyetlen dolog tetszett ebben az órában: hogy nem dupla volt. Mire a csoport végzett a könyv bevezetésének elolvasásával, már csak alig tíz perc maradt az álomfejtésre. A szomszéd asztalnál Neville részletesen beszámolt Deannek lidérces álmáról, amiben egy hatalmas olló a nagymamája legszebb kalapját viselte, Harry és Ron viszont csak bámultak egymásra.

– Mondj te egy álmot – szólt végül Ron. – Én mindig elfelejtem őket reggelre.

– Gondolkozz, egyre biztos emlékszel.

Harrynek esze ágában se volt elmesélni az álmait. Azt, hogy mit jelent rendszeresen visszatérő, temetős rémálma, magától is tudta – nem szorult rá, hogy Ron, Trelawney vagy egy ostoba álmoskönyv fejtse meg neki.

Ron homlokát ráncolva kutatott az emlékezetében.

– Na jó... egyik éjjel azt álmodtam, hogy kviddicsezem. Vajon ez mit jelent?

– Biztos valami olyasmit, hogy nemsokára felfal téged egy óriási gumicukor – dörmögte Harry, miközben unottan fellapozta az Álom a jóslásbant.

A legkevésbé se volt szórakoztató álommotívumokat kikeresgélni a könyvben, s az se vidította fel Harryt, hogy Trelawney álomnaptár vezetését adta fel nekik egy hónapra való házi feladat gyanánt. Kicsengetés után Ronnal elsőként másztak le a lépcsőn.

– Észrevetted, máris mennyi leckét kaptunk? – mérgelődött Ron. – Binns félméteres esszét kér az óriások háborúiról, Pitonnak negyven centit kell írnunk a holdkő használatáról, és erre most még álmokat is gyűjtsünk Trelawneynak! Igazuk volt Fredéknek: szörnyű ez az RBF-hiszti! Ha az az Umbridge is felad valamit, megőrülök...

Mikor beléptek a sötét varázslatok kivédése terembe, Umbridge professzor már a tanári asztal mögött ült. Ismerős, rózsaszínű kardigánját viselte, s ott volt a hajában a fekete bársonymasni, amit Harry most is egy hatalmas varangy fején ücsörgő légynek látott.

A csoport viszonylag fegyelmezetten vonult be a terembe. Nem ártott az óvatosság, hisz Umbridge még ismeretlen ellenfél volt.

– Jó napot kívánok mindenkinek! – szólalt meg a tanárnő, miután elfoglalták a helyüket.

Néhányan motyogva visszaköszöntek neki.

– Ajajaj... ! – csóválta a fejét Umbridge. – Ez bizony elég soványra sikerült. Hangosan és érthetően mondjátok: „Jó napot, Umbridge professzor!” Próbáljuk meg még egyszer, rendben? Jó napot mindenkinek!

– Jó napot, Umbridge professzor! – zengte a kórus.

– Így mindjárt más – bólintott negédes mosollyal Umbridge. – Nem is volt olyan nehéz, ugye? Most pedig pálcát a táskába, és pennát veszünk elő.

A csoportból többen fintorogva összenéztek; sosem fordult még elő, hogy a „pálcát a táskába” parancsot élvezhető óra követte volna. Harry pennát, tintát és pergament bányászott ki a hátizsákjából.

Umbridge kinyitotta kézitáskáját, kivette belőle saját, feltűnően rövid varázspálcáját, és nagyot koppintott vele a táblára. Azon egy szempillantás múlva az alábbi szöveg jelent meg:

Sötét varázslatok kivédése – Visszatérés az alapokhoz

– Ha jól sejtem, a sötét varázslatok kivédéséről szerzett eddigi ismereteitek meglehetősen rendszertelenek és hiányosak. – Umbridge az osztály felé fordult, s összekulcsolta a kezét. – Évenként más tanár foglalkozott veletek, s közülük többen nem tartották magukat a minisztérium által jóváhagyott tantervhez. Ennek sajnálatos következményeként tudásotok messze elmarad az RBF-vizsga évében elvárható szinttől. Bizonyára örömmel halljátok, hogy a problémát orvosolni fogjuk. Idén már egy gondosan felépített, elméletközpontú, a minisztériumi elvekkel összhangban álló tanmenetet követve ismerkedhettek a defenzív mágiával. Kérem, másoljátok le az alábbiakat!

Azzal ismét rákoppintott a táblára. Az első szöveg eltűnt, s a helyén megjelentek a „tantárgyi célkitűzések”.

1. A defenzív mágia elméleti alapjainak megismerése.

2. A defenzív mágia jogszerű használatát lehetővé tevő helyzetek felismerésének elsajátítása.

3. A defenzív mágia helyének meghatározása a bűbájhasználatában.

Két percig a pergament kaparó tollhegyek zaja töltötte be a termet. Mikor mindenki végzett a három pont lemásolásával, Umbridge egy kérdéssel folytatta:

– Mindenkinek van példánya Wilbert Fushel A defenzív mágia elmélete című könyvéből?

A csoport igenlően morgott.

– Próbáljuk meg újra, rendben? – mondta Umbridge. – Ha felteszek egy eldöntendő kérdést, akkor az „Igen, Umbridge professzor!” és a „Nem, Umbridge professzor!” válaszok egyikét várom. Nos: mindenkinek van példánya Wilbert Fushel A defenzív mágia elmélete című könyvéből?

– Igen, Umbridge professzor! – felelte kórusban a csoport.

– Helyes – bólintott Umbridge. – Nyissátok ki a könyvet az ötödik oldalon, és önállóan olvassátok el „Az alapokról kezdőknek” című fejezetet. Kérem, mellőzzétek a beszélgetést!

Umbridge otthagyta a táblát, leült a tanári asztalhoz, és az osztályra meresztette dülledt, táskás varangyszemét. Harry fellapozta a könyvben az ötödik oldalt, és hozzákezdett az olvasáshoz.

A szöveg kétségbeejtően unalmas volt, vetekedett Binns professzor előadásaival. Harry pár perc alatt eljutott abba az állapotba, mikor már tizedik olvasásra is csak az első néhány szót fogta fel a mondatokból. Telt-múlt az idő, s a teremben néma csend honolt.

Ron a pennájával játszott, és révedő tekintettel bámulta az egyik oldal közepét. Harry most jobbra nézett – és a csodálkozás magához térítette kábulatából. Hermione ki se nyitotta a könyvét; csak ült, és fél kezét a magasba emelve Umbridge-et nézte.

Harry nem emlékezett rá, hogy Hermione valaha is ellenkezett volna, ha olvasásra szólították fel – de még arra se, hogy a lány ne nyitott volna ki egy könyvet, ha az kartávolságon belül került hozzá. Kérdő tekintetére azonban Hermione csak megrázta a fejét, jelezve, hogy nem óhajt magyarázkodni, és tovább fixírozta a tanárnőt, aki viszont tüntetően másfelé nézett.

Jó néhány perc telt el így, s ezalatt a helyzet csak annyiban változott, hogy már nem csak Harry figyelte Hermionét. Szemlátomást egyre többen vélték úgy, hogy a néma párbaj jobb szórakozást ígér, mint az unalmas mondatok végtelen sora.

Mikor a csoportnak már több mint a fele Hermionét nézte, Umbridge rájött, hogy módszere nem vezet eredményre.

– Szeretnél kérdezni valamit az első fejezettel kapcsolatban, kedvesem? – fordult Hermionéhoz, olyan arcot vágva, mintha akkor tűnt volna csak fel neki, hogy a lány jelentkezik.

– Nem, a kérdésem nem a fejezettel kapcsolatos – felelte Hermione.

– Akkor a türelmedet kérem. – Umbridge kivillantotta apró, hegyes fogait. – Most olvasunk, de az óra végén szívesen meghallgatlak.

– A tantárgyi célkitűzésekről szeretnék kérdezni valamit – mondta Hermione.

Umbridge szemöldöke a homloka közepére szaladt.

– Megtudhatnám a neved?

– Hermione Granger.

– Nos, Hermione, úgy vélem, a célok világosak – jelentette ki Umbridge negédesen, de határozottan.

– Nekem sajnos nem – folytatta szemrebbenés nélkül Hermione. – Nem értem, miért nem szerepel köztük a védekező bűbájok használata.

Szavait néhány másodperces csend követte. Ez alatt az idő alatt a csoportból többen is a táblára néztek, és újra elolvasták a tantárgyi célkitűzéseket.

– A védekező bűbájok használata? – ismételte kuncogva Umbridge. – Nos, nem hinném, hogy ebben a teremben bármi ellen is védekezni kellene. Vagy attól tartasz, hogy megtámadnak óra alatt?

– Nem fogunk varázsolni? – kérdezte megrökönyödve Ron.

– Az én órámon a diák jelentkezik, ha szólni szeretne, kedves...

– Ron Weasley – mutatkozott be Ron, immár felemelt kézzel.

Umbridge professzor még szélesebb mosolyra húzta békaszáját, hátat fordított neki. Harry és Hermione keze rögtön a magasba lendült. Umbridge egy hosszú pillanatig Harryre szegezte dülledt szemét, aztán ismét Hermionéra nézett.

– Tessék, kedvesem. Még valamit szeretnél kérdezni?

– Igen – bólintott Hermione. – Mire való a sötét varázslatok kivédése tantárgy, ha nem arra, hogy gyakoroljuk a védekező bűbájokat.

– Te a minisztériumban képzett pedagógiai szakértő vagy? – kérdezett vissza higgadtan Umbridge.

– Nem, de...

– Nos, akkor attól tartok, nem a te dolgod meghatározni, hogy „mire való” valamely tantárgy. Az új tantervünket nálad sokkal öregebb és bölcsebb varázslók dolgozták ki. Biztonságos, veszélytelen módon fogtok megismerkedni a defenzív mágiával...

– Annak mi értelme van? – szólt közbe Harry. – Ha megtámadnak minket, az nem lesz...

– Nem láttam a kezed, Harry Potter! – szakította félbe éneklő hangon Umbridge.

Harry gyorsan felemelte a kezét. Umbridge ezúttal is tüntetően elfordult, de most már mindenfelé feltartott kezeket látott.

– Bemutatkoznál? – nézett rá Deanre.

– Dean Thomas vagyok.

– Tessék, Dean.

– Szerintem Harrynek igaza van. Ha megtámadnak minket, az nem lesz veszélytelen.

– Tőled is megkérdezem – duruzsolta idegesítő mosollyal Umbridge. – Tartasz tőle, hogy támadás ér az órám alatt?

– Nem, de...

Umbridge egy intéssel elhallgattatta.

– Nem kívánom bírálni az iskola vezetését – mondta fanyar mosollyal – de azok közül, akik ezt a tárgyat tanították nektek, ebben igencsak felelőtlenek voltak. Mi több, akadt köztük – itt megengedett magának egy kuncogást – egy rendkívül veszélyes félvér is.

– Ha Lupin professzorról beszél – fortyant fel Dean – ő volt a legjobb...

– Jelentkezünk, Dean! Tehát... eddigi tanáraitok olyan bűbájokkal ismertettek meg benneteket, amelyek a korotoknál fogva túl bonyolultak voltak nektek – sőt, akadtak köztük egyenesen életveszélyesek is. Tanáraitok rátok ijesztettek, elhitették veletek, hogy szinte naponta ér majd benneteket sötét támadás...

– Nem így volt! – fakadt ki Hermione. – Csak azért...

– Nem látom a kezedet!

Hermione feltette a kezét, Umbridge pedig elfordult.

– Úgy tudom, hogy az elődöm nemcsak hogy megismertetett benneteket egyes tiltott átkokkal, de egyenesen rajtatok mutatta be őket.

– De róla kiderült, hogy őrült – mutatott rá Dean. – Egyébként pedig nagyon sokat tanultunk tőle.

– Előbb jelentkezünk, aztán beszélünk, Dean! – énekelte Umbridge. – A minisztérium álláspontja szerint alapos elméleti tudás birtokában le tudjátok tenni a vizsgátokat, s ezzel oktatásotok eléri célját... Mutatkozz be, kérlek – tette hozzá a jelentkező Parvatira nézve.

– Parvati Patil vagyok, és azt szeretném kérdezni, hogy nem lesz-e az RBF-vizsgának gyakorlati része is. Úgy tudom, meg kell majd mutatnunk, hogy tényleg végre tudjuk-e hajtani az ellenátkokat.

Umbridge készen állt a válasszal.

– Ha elsajátítjátok az elméletet, természetesen képesek lesztek elvégezni a varázslatokat a vizsgán biztosított speciális körülmények között.

– Anélkül, hogy előtte gyakoroltunk volna? – hitetlenkedet Parvati.

– Ismétlem, ha elsajátítjátok. az elméletet...

Harry felemelte a kezét, de nem várta meg, hogy szólítsák.

– De hát az iskolán kívül mire megyünk az elmélettel?

Umbridge felszegte a fejét.

– Egyelőre iskolában vagy, Potter – felelte higgadtan.

– Akkor nem is kell felkészülnünk arra, ami odakint vár ránk?

– Semmi nem vár rátok odakint.

– Semmi? – ismételte Harry. Az indulat, ami egész nap feszítette, kitörni készült belőle.

– Véleményed szerint kinek állna szándékában gyerekeket megtámadni? – kérdezte Umbridge hátborzongatóan mézesmázos hangon.

– Kinek is, lássuk csak... – dörmögte töprengő fintorral Harry. – mondjuk... Voldemort nagyúrnak!

Ronnak elakadt a lélegzete; Lavender Brown sikkantott egyet; Neville leesett a székről – Umbridge professzor ellenben meg se rezzent, sőt gonosz elégedettség ült ki az arcára.

– Tíz pont a Griffendéltől, Potter.

A teremben néma csönd lett. Mindenki vagy Umbridge-re vagy Harryre nézett.

– És most szeretnék tisztázni néhány dolgot.

Umbridge felállt, és tömzsi ujjait az asztal lapjára támasztotta.

– Azt mondták nektek, hogy egy bizonyos sötét varázsló feltámadt halottaiból...

– Nem volt halott – javította ki mérgesen Harry.

– De igenis – A viselkedésed máris tíz pontjába került a házadnak, ne feszítsd tovább a húrt! – darálta Umbridge, rá se nézve Harryre. – mint mondtam, úgy informáltak benneteket, hogy egy bizonyos sötét varázsló ismét közöttünk garázdálkodik. Ez az állítás hazug...

– Nem hazugság! – csattant fel Harry. – Láttam őt, megküzdöttem vele!

– Büntetőfeladat, Potter! – vágta rá diadalmasan Umbridge. – holnap délután öt órakor várlak a szobámban. Ismétlem: az állítás hazugság. A Mágiaügyi Minisztérium biztosít benneteket róla, hogy nem kell tartanotok semmilyen sötét varázslótól. Aki mégis nyugtalankodik, az keressen fel engem bizalommal tanítási időn kívül. Ha bárki bármilyen feltámadt sötét varázsló rémképével ijesztget benneteket, csak szóljatok nekem. Azért jöttem, hogy segítsek. A barátotok vagyok. És most, legyetek szívesek folytatni az olvasást. Ötödik oldal, „Az alapokról kezdőknek”.

Azzal visszaült az asztala mögé – Harry viszont felállt. Egyszerre minden szem rászegeződött. Seamus félelemmel vegyes ámulattal nézett rá.

– Ne csináld, Harry! – suttogta Hermione. Talárja ujjánál fogva próbálta visszahúzni Harryt a székre, de a fiú elrántotta a kezét, és remegő hangon így szólt:

– Szóval a tanárnő úgy gondolja, hogy Cedric Diggory magától halt meg?

A csoport minden tagjának elakadt a lélegzete. Ronon és Hermionén kívül Harry senkinek nem beszélt közülük róla, hogy pontosan mi történt Cedric halálának estéjén. A tekintetek Umbridge felé fordultak, aki viszont Harryt nézte – immár mosolytalan arccal.

– Cedric Diggory tragikus balesetben vesztette életét – jelentette ki hűvösen.

– Meggyilkolták – felelte Harry. Minden porcikája remegett a dühtől, mégis nehezére esett kimondani ezeket a szavakat harminc kíváncsian fülelő osztálytársa előtt. – Voldemort ölte meg, és ezt maga is tudja.

Umbridge professzor arca kifejezéstelen maradt. Harry arra számított, hogy a tanárnő ráordít, de nem így történt; Umbridge a legsziruposabb kislányhangját vette elő:

– Gyere ide hozzám, Harry drágám!

Harry hátrarúgta székét, megkerülte két barátját, és odacsörtetett a tanári asztalhoz. Érezte, hogy mindenki visszafojtott lélegzettel figyeli őt, de annyira dühös volt, hogy már ez se érdekelte.

Umbridge egy kis tekercs rózsaszín pergament vett elő a retiküljéből. Kiterítette az asztalra, megmártotta pennáját, és írni kezdett.

Egészen közel hajolt a laphoz, így Harry nem láthatta, mit ír. A teremben néma csend volt. Körülbelül egy perc múlva a tanárnő felegyenesedett, összecsavarta a pergament, majd pálcájával megérintette a tekercset. A pergamenlap hengerré zárult, mintha összehegesztették volna a széleit.

– Vidd el ezt McGalagony professzornak, kedvesem – szólt Umbridge, és Harry felé nyújtotta a levelet. Harry szó nélkül átvette, sarkon fordult, barátaira vissza se nézve kiment a teremből, és bevágta maga mögött az ajtót.

Sebes léptekkel indult el a folyosón, dühösen markolva a McGalagonynak szóló levelet. Az első sarkon aztán egyenesen belerohant Hóborcba, a kopogószellembe. A széles szájú emberke háton fekve lebegett a levegőben, és tintásüvegekkel zsonglőrködött.

– Nini! Icipici Pottiputyi! – kornyikálta, s közben elejtett két üveget. Azok összetörtek a kőpadlón, és tintával fröcskölték be a falat. Harry dühös kiáltással félreugrott.

– Hagyd abba, Hóborc!

– Hohó, dúl-fúl a kis bolondgomba! – harsogta a kopogószellem. Hátrálva repült a továbbsiető Harry előtt, s vigyorogva belebámult az arcába. – Mi bántja a lelkecskédet? Hangokat hallasz? Látomásaid vannak? Vagy megint furcsán forog... – itt csúfolódva fújt egyet – ...a nyelved?

– Azt mondtam, hagyj békén! – kiabálta Harry, miközben futva szedte a lépcsőfokokat, de Hóborcot nem tudta lerázni. A szellem a hátára feküdt, leszánkázott mellette a lépcsőkorláton, és közben énekelt:

Hazugnak tartják a Potty fiút!

Játssza a mérgeset, a szomorút!

Csak Hóborcka tudja, hogy megbolondúút!

– Fogd be a szád! – ordította Harry.

A bal oldalon kitárult egy ajtó, és McGalagony lépett ki rajta mogorva s kissé zaklatott arccal.

– Mit ordibál itt, Potter? – dörrent rá Harryre. (Hóborc addigra kéjes kacagással elszelelt.) – Miért nincs órán?

Harry dacosan kihúzta magát.

– A tanárnőhöz küldtek – felelte.

– Mi az, hogy hozzám küldték? Ki küldte hozzám?

Harry átnyújtotta Umbridge levelét. McGalagony szemöldökráncolva elvette, egy pálcamozdulattal kinyitotta, és olvasni kezdte. Szeme sebesen mozgott szögletes szemüvege mögött, és egyre jobban összeszűkült.

– Jöjjön be, Potter!

Harry követte a tanárnőt a dolgozószobába. – Nos? – fordult hozzá McGalagony. – Igaz ez?

– Micsoda? – kérdezett vissza Harry, a kelleténél kicsit mogorvábban. – Mi, tanárnő? – váltott udvariasabb hangra.

– Igaz, hogy kiabált Umbridge professzorral?

– Igen.

– A szemébe mondta, hogy hazudik?

– Igen.

– Megmondta neki, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén visszatért?

– Igen.

McGalagony professzor leült az íróasztalához, s egy darabig némán nézte Harryt. Azután így szólt:

– Egyen egy kekszet, Potter!

– Tessék?

– Egyen egy kekszet! – ismételte türelmetlenül McGalagony, és egy skót kockás fémdobozra mutatott, ami az egyik pergamenhalom tetején állt. – Üljön le!

Harry nem értette a dolgot; ugyanúgy megzavarodott, mint akkor régen, mikor fenyítésre számított, és helyette McGalagony közölte vele, hogy játszhat a Griffendél kviddicscsapatában. Mindenesetre leült a tanárnővel szemben, és vett a dobozból egy gyömbéres gyíkot.

McGalagony letette Umbridge levelét, és Harryre függesztette tekintetét.

– Óvatosnak kell lennie, Potter.

Harry lenyelte a falatot, és csodálkozva a tanárnőre meredt.

McGalagony nem a tőle megszokott, pattogós stílusban beszélt, hanem lágy, kicsit aggódó hangon.

– Ha fegyelmezetlenkedik Dolores Umbridge óráján, annak sokkal súlyosabb következménye is lehet, mint a pontlevonás és a büntetőfeladat.

– Mire gondol, tanárnő?

– Használja a fejét, Potter! – csattant fel McGalagony, visszatérve szokásos stílusához. – Nagyon jól tudja, honnan jött Dolores Umbridge, és tudja, kinek tesz jelentést.

Kicsöngettek. Föntről, lentről és minden irányból elefántcsordát idéző lábdobogás hallatszott – a padokból felálló diákok zaja.

McGalagony ismét a levélbe pillantott.

– Itt az áll, hogy büntetőmunkát kell végeznie a hét minden napján, holnapi kezdettel – mondta.

– A hét minden napján? – ismételte megrökönyödve Harry. – De hát, tanárnő... nem tudná...

– Nem tudnám – felelte kurtán McGalagony.

– De...

– Umbridge professzor a tanára, joga van büntetőfeladatot adni magának. Holnap délután öt órakor jelentkezzen a szobájában. És jegyezze meg: jobb lesz, ha vigyáz Dolores Umbridge-dzsel.

– De hát igazat mondtam! – háborgott Harry. – Voldemort visszatért, ezt a tanárnő is tudja, Dumbledore professzor is tudja...

– Az ég szerelmére, Potter! – sziszegte McGalagony, miután dühösen megigazította a szemüvegét (hátrahőkölt ugyanis Voldemort neve hallatán). – Ne azzal foglalkozzon, hogy mi igaz és mi nem! Húzza meg magát, és tartsa kordában az érzelmeit!

Azzal felpattant a székéből. Orrlyukai kitágultak, száját pengevékonyra szorította. Harry is felállt.

– Egyen még egy kekszet! – szólt ingerülten McGalagony, és Harry felé lökte a dobozt.

– Köszönöm, nem kérek.

– Ne gyerekeskedjen!

Harry kivett egy kekszet.

– Köszönöm... – morogta.

– Az évnyitó lakomán nem figyelt oda Dolores Umbridge beszédére?

– De igen... – felelte bizonytalanul Harry. – Azt mondta... hogy meg fogják tiltani az újításokat... Az volt a lényeg, hogy... hogy a Mágiaügyi Minisztérium bele akar szólni a Roxfort dolgaiba.

McGalagony néhány másodpercig vesébe látó pillantással fürkészte Harryt. Végül szipogott egyet, majd íróasztalát megkerülve az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Mindenesetre örülök, hogy legalább Hermione Grangerre odafigyel – mondta, és intett Harrynek, hogy elmehet.

Tizenharmadik fejezet

Béka és büntetés

Az aznapi vacsora a nagyteremben nem volt épp kellemes élmény Harry számára. Umbridge-dzsel vívott szócsatájának híre még roxforti mércével mérve is villámgyorsan elterjedt, s rajta meg a két oldalán ülő Hermionén és Ronon kívül szinte mindenki erről sustorgott a teremben. Furcsamód a legtöbben még titkolni se próbálták Harry előtt, hogy róla beszélnek. Épp ellenkezőleg: mintha remélték volna, hogy Harry feldühödik, megint kiabálni kezd, s így tőle magától hallhatják a sztorit.

– Azt mondta, látta, mikor Cedric Diggoryt megölték...

– Azt állítja, párbajozott Tudjátokkivel...

– Na persze...

– Higgyük is el, mi?

– Szerintem álmodta...

– Csak azt nem értem – morogta dühösen Harry, miután letette kését és villáját (úgyse tudta használni őket, annyira remegett a keze) – hogy két hónapja, amikor Dumbledore mondta, miért hitték el a történetet...

– Az a gond, Harry, hogy szerintem nem hitték el – szólt sötéten Hermione.

Ő is lecsapta kését és villáját; Ron ugyanígy tett, bár előtte vetett még egy vágyakozó pillantást almás lepénye maradékára. Tekintetek százai követték őket, amint kivonultak a nagyteremből.

– Miért mondtad, hogy szerinted nem hittek Dumbledore-nak? – kérdezte Harry, miután maguk mögött hagyták a márványlépcsőt.

– Te nem tudod, milyen volt ez a dolog kívülről nézve – nézett Harry szemébe Hermione. – Egyszer csak megjelentél Cedric holttestével... Senki nem látta, mi történt a labirintusban. Aztán jött Dumbledore, aki azt állította, hogy Tudodki visszatért, megölte Cedricet, és párbajozott veled.

– Így is történt! – csattant fel Harry. – Ez az igazság!

– Tudom, hogy ez az igazság, úgyhogy légy szíves, ne harapd le fejem! – kérte fájdalmas pillantással Hermione. – De gondolj csak bele: mielőtt a diákok megemészthették volna a hírt, hazautaztak, és utána két hónapon át azt olvasták az újságban, hogy te bolond vagy, Dumbledore pedig szenilis.

Üres folyosókon baktattak a Griffendéltorony felé. Harry úgy érezte, mintha a tanév első napja egy hétig tartott volna – és még nem is volt vége: lefekvés előtt házi feladatokat kellett írniuk.

jobb szeme fölött egyre erősödő, tompa, lüktető fájdalmat érzett.

Kövér Dámához vezető folyosóra érve kinézett az egyik esőverte ablakon: Hagrid kunyhója még mindig sötét és elhagyatott volt.

– Mimbulus mimbeltonia – mondta Hermione, megelőzve a Kövér Dáma kérdését. A festmény ajtó módjára kinyílt, s a három jó barát bemászott a lyukon.

A klubhelyiségben csak néhány ember üldögélt – a griffendélesek többsége még javában vacsorázott. Csámpás, aki addig a karosszékben heverészett, most felkelt, dorombolva gazdája elé kocogott, majd mikor Harryék elfoglalták kedvenc székeiket a kandalló mellett, Hermione ölében ütött tanyát. Harry a kimerültségtől zsibbadt aggyal bámulta a tüzet.

– Hogy engedhette meg ezt Dumbledore!? – fakadt ki váratlanul Hermione. Ron és Harry összerezzentek, Csámpás pedig leugrott az öléből, és szemrehányó pillantást vetett rá. Hermione akkorát csapott a szék karfájára, hogy a kárpit lyukaiból potyogni kezdett a töltés. – Hogy engedheti, hogy az a szörnyű nő tanítson minket? Ráadásul pont az RBF-évben!

– Eddig se voltak túl jó sötét varázslatok kivédése tanáraink – vonta meg a vállát Harry. – Az van, amit Hagrid mondott: senkinek nem kell az az állás, mert azt hiszik, átok ül rajta.

– De akkor is, hogy lehet felvenni valakit, aki egyáltalán nem hagy minket varázsolni? Hogy gondolta ezt Dumbledore?

– Ráadásul Umbridge besúgókat akar szervezni magának – tette hozzá komoran Ron. – Emlékeztek? Azt mondta, jelentsük neki, ha valaki Tudjátokkiről beszél.

– Ugyan, Ron, nyilvánvaló, hogy kémkedni jött! – szólt ingerülten Hermione. – Mi másért küldte volna ide Caramel?

Ron már nyitotta a száját, hogy visszavágjon, de Harry gyorsan közbeszólt:

– Nehogy nekem megint veszekedni kezdjetek! Inkább írjuk meg a leckét, hogy legalább azon túllegyünk...

Közben már kezdtek visszaszállingózni az emberek a nagyteremből. Harry még véletlenül se nézett a portrélyuk felé, de érezte, hogy vonzza a többiek tekintetét.

– Melyikkel kezdjük? Pitonéval? – kérdezte Ron, és megmártotta a pennáját. – „A holdkő... tulajdonságai... és használata... a bájitalfőzésben” – motyogta, miközben leírta a címet. – Így ni! – s aláhúzta a mondatot, majd várakozva nézett Hermionéra.

– Na, melyek a holdkő tulajdonságai, és mire használják a bájitalfőzésben?

Hermione azonban nem figyelt rá; a helyiség egy távolabbi része felé sandított, ahol Fred, George és Lee Jordan ült egy csapatnyi, ártatlan tekintetű elsős társaságában. Utóbbiak mind rágtak valamit, ami kétségkívül a Fred csuklóján lógó nagy papírtáskából került elő.

– Sajnálom, de ez már több a soknál! – szólt kipirult arccal Hermione, és felállt. – Gyerünk, Ron!

– Mi?... Hova...? – Ron megpróbálta az értetlent játszani, de gyorsan belátta, hogy ezzel semmire se megy. – Hagyd, Hermione... Nem szúrhatjuk le őket azért, mert édességet osztanak.

– Nagyon jól tudod, hogy az nem édesség, hanem Orrvérzés Ostya vagy mit tudom én... Rókázó Rágcsa vagy...

– Vagy Tetszhalott Tabletta – tippelt csendesen Harry.

Az elsősök, mintha egy láthatatlan pöröllyel sorban leütötték volna őket, aléltan roskadtak össze a székükön. Volt, aki legurult a földre, mások a karfára dőltek. Volt, akinek még a nyelve is kilógott. Akik figyelték Fredék mesterkedését, többségükben nevettek a dolgon. Hermione ellenben kihúzta magát, és odacsörtetett Fredhez és George-hoz, akik most jegyzettömbbel a kezükben vizsgálgatták az ájult elsősöket.

Ron félig felemelkedett a székében, néhány másodpercig habozott, aztán odadörmögte Harrynek:

– Egyedül is el tudja intézni. – Azzal visszahuppant a karosszékbe és igyekezett minél mélyebbre csúszni benne.

– Elég ebből! – támadt rá Hermione az ikrekre.

Fred és George kissé meghökkenve néztek rá.

– Igen, igazad van – bólintott George. – Ennyi tényleg elég ebből a hatóanyagból.

– Már reggel is megmondtam, hogy nem kísérletezhettek diákokon!

– Rendesen megfizetjük őket! – méltatlankodott Fred.

– Nem érdekel! Veszélyes, amit csináltok!

– Fenét! – foglalta össze a véleményét Fred.

– Nyugi, Hermione, nincs semmi bajuk – szólt csitítóan Lee Jordan, aki feladata szerint egy-egy piros tablettát dugott az alélt lányok szájába.

– Nézd, már ébredeznek is! – mondta George.

Néhány elsős valóban mocorogni kezdett. Egyikük-másikuk döbbenten konstatálta, hogy a földön vagy épp a szék karfáján fekszik, s ebből Harry arra következtetett, hogy az ikrek nem tájékoztatták önkénteseiket a kísérlet mibenlétéről.

– Minden rendben? – kérdezte nyájas mosollyal George a lábánál heverő, fekete hajú kislánytól.

– Igen... azt hiszem... – felelte elhaló hangon a lány.

– Kitűnő! – bólintott elégedetten Fred, de a következő pillanatban Hermione kikapta a kezéből a jegyzettömböt és a Tetszhalott tablettákat tartalmazó táskát.

– Ez egyáltalán nem kitűnő!

– Dehogynem, hisz mind élnek! – vágott vissza Fred.

– És ha valamelyikük komolyan megbetegszik, akkor mi lesz!?

– Tuti, hogy nem lesz bajuk, mert ezeket már kipróbáltuk magunkon. Most csak azt teszteljük, hogy mindenki egyformán reagál-e.

– Ha nem hagyjátok ezt abba, akkor...

– Büntetőmunkára küldesz minket? – kérdezte Fred „na, arra kíváncsi vagyok” hangon.

– Leíratod velünk százszor, hogy jó kisfiúk leszünk? – tódította gúnyos vigyorral George.

A közelben állók harsányan nevettek. Hermione kihúzta magát; szeme összeszűkült, bozontos haja szinte szikrázott.

– Nem – felelte dühtől remegő hangon. – De megírom édesanyátoknak.

George hátrahőkölt.

– Azt nem tennéd meg... – nyögte.

– De megteszem! – nézett rá zordan Hermione. – Tömjétek csak magatokat az ostoba tablettáitokkal, ha jólesik, de azt nem engedem, hogy az elsősöket is mérgezzétek velük!

Az ikrek kővé dermedtek a döbbenettől. A fenyegetés szemlátomást mélyen övön alul érte őket. Hermione egy utolsó lesújtó pillantással odalökte Frednek a jegyzettömböt és a papírtáskát, aztán sarkon fordult, és visszament a kandallóhoz.

Ron olyan mélyre csúszott a székben, hogy az orra nagyjából egy magasságban volt a térdével.

– Kösz a segítséget, Ron! – vetette oda neki fagyosan Hermione.

– Úgy láttam, nélkülem is boldogulsz...

Hermione néhány másodpercig mozdulatlanul meredt üres pergamenjére, aztán megrázta a fejét.

– Nem megy, nem tudok koncentrálni – szólt, és kinyitotta a táskáját. – Megyek, lefekszem.

Harry azt hitte, Hermione a könyveit készül eltenni, de tévedett.

A lány két, gyapjúból kötött, alaktalan valamit húzott elő a táskából. Letette őket a kandalló előtt álló asztalra, rájuk rakott néhány gyűrött pergamenfecnit és egy törött pennát, aztán hátrált egy lépést, és megszemlélte művét.

– Szent szalamandra, mit művelsz? – kérdezte Ron olyan arccal, mintha erősen kételkedne Hermione épelméjűségében.

– Ezek házimanóknak való sapkák – világosította fel mogorván Hermione, miközben gyors mozdulatokkal a táskájába rámolta könyveit. – Nyáron kötöttem őket. Varázslat nélkül csak nagyon lassan tudok kötni, de itt az iskolában majd még csinálok egy csomót.

– Sapkát teszel ki a házimanóknak? – kérdezte Ron, minden egyes szót megnyomva. – És szeméttel takarod el?

– Igen – felelte dacosan Hermione, és a vállára vetette a táskáját.

– De hát ez átverés! – háborgott Ron. – Ezzel az alattomos trükkel ráveszed őket, hogy fogják meg a sapkát! Felszabadítod őket, miközben nem is akarnak szabadok lenni!

– Hogyne akarnának szabadok lenni! – vágta rá elpirulva Hermione. – Nehogy hozzá merj nyúlni a sapkákhoz!

Azzal faképnél hagyta a két fiút. Ron megvárta, amíg becsukódott mögötte a lányok hálói felé vezető ajtó, aztán lesöpörte a szemetet a sapkákról.

– Legalább lássák, hogy mihez nyúlnak hozzá – mondta. – Na jó... – Sóhajtva összetekerte a pergament, amire a Piton-féle dolgozat címét írta. – Ezzel nem érdemes most szenvedni, úgyse tudom megírni Hermione nélkül. Fogalmam sincs, hogy mire való a holdkő. Te tudod?

Harry megrázta a fejét, amitől nyomban felerősödött a lüktetés a jobb halántékában. Mikor aztán eszébe jutott az óriások háborúiról írandó esszé, a fájdalom még tovább fokozódott. Sóhajtott egyet, és elrakta könyveit, bár tudta, hogy reggelre megbánja ezt a döntését.

– Én is megyek lefeküdni.

A hálótermekhez vezető ajtó felé menet Harry elhaladt Seamus mellett, de nem nézett rá a fiúra. Volt egy olyan érzése, hogy Seamus meg akarja szólítani, ezért meg is szaporázta lépteit. A csigalépcsőre érve aztán fellélegzett: ott már nem kellett senkinek a fullánkos megjegyzéseitől tartania.

Másnap reggel még mindig ólomszürke volt az ég, továbbra is esett az eső, és a reggelinél megint hiába keresték Hagridot a tanárok között.

– Jó hír viszont, hogy ma nincs óránk Pitonnal – hangsúlyozta Ron.

Hermione nagyot ásított, és kávét töltött magának. Derűs hangulatban volt, s mikor Ron megkérdezte, minek örül annyira, így felelt:

– Eltűntek a sapkák. Úgy tűnik, a házimanók mégiscsak szabadok akarnak lenni.

Ron fintorogva csóválta a fejét.

– Azért nem vennék rá mérget a helyedben. Lehet, hogy azok az izék nem számítanak ruhának. Jobban hasonlítottak gyapjas hurkákra, mint sapkára.

Hermione egész délelőtt nem állt szóba Ronnal.

Dupla bűbájtannal kezdték a napot, s azt dupla átváltoztatástan követte. Először Flitwicktől aztán McGalagonytól is negyedórás kiselőadást kellett végighallgatniuk az RBF-vizsga fontosságáról.

– Egyvalamit véssetek eszetekbe! – mondta a pöttöm Flitwick professzor, aki, mint mindig, ezúttal is egy könyvkupac tetejére állt fel, hogy kilásson az asztala mögül. – A jövőtök nem kis részben az idei vizsgáitok eredményétől függ. Aki még nem töprengett el azon, hogy mihez akar kezdeni felnőttkorában, most itt az ideje, hogy megtegye. A vizsgákig pedig minden eddiginél keményebben fogunk dolgozni, hogy terveitek meg is valósulhassanak.

Ezután több mint egy órahosszat gyakorolták a begyűjtő bűbájokat amelyekről a professzor azt állította, hogy mindenképp szerepelni fognak az RBF-vizsga feladatai között – kicsöngetés előtt pedig Flitwick annyi házi feladatot adott fel az osztálynak, mint még soha.

Az átváltoztatástan-óra legalább ilyen fárasztó volt.

– Mindenkinek sikertelen lesz az RBF-vizsgája – jelentette ki szigorúan McGalagony – aki nem tanul és gyakorol lankadatlan szorgalommal. De nincs is senki maguk között, aki ne tudná megszerezni a Rendes Bűbájos Fokozatot, amennyiben veszi a fáradságot az alapos felkészülésre. – Ezt hallva Neville szomorúan felnyögött. – Jól hallotta, Longbottom – nézett rá McGalagony. – A maga munkájából egyetlen dolog hiányzik: az önbizalom. Nos... A mai órán hozzálátunk az eltüntető bűbájok elsajátításához. Ezek könnyebbek ugyan a megjelenítő bűbájoknál, amelyekkel csak a RAVASZ-előkészítőn szokás foglalkozni, viszont az RBF-vizsga anyagában a legnehezebb varázslatok közé tartoznak.

Ez nem is volt túlzás; Harry borzalmasan nehéznek találta az eltüntető bűbájokat. A dupla óra végéig se neki, se Ronnak nem sikerült eltüntetnie a csigát, amin gyakoroltak – bár Ron azt állította, hogy az övé a végére egy kicsit halványabb lett. Hermione ellenben már harmadik próbálkozásra sikeresen elvégezte a bűbájt, s ezzel tíz jutalompontot szerzett a Griffendélnek. Ő volt az egyetlen, aki nem kapott házi feladatot; mindenki másnak tovább kellett gyakorolnia az eltüntetést a másnap délutáni óráig.

Harryt és Ront most már valóban megrémítette a felhalmozódott házifeladat-mennyiség, ezért ebéd helyett a könyvtárba mentek, hogy utánanézzenek a holdkő mágikus tulajdonságainak. Hermione nem tartott velük, mert még mindig duzzogott Ronnak a sapkákra tett megjegyzése miatt. Mire aztán elindultak a legendás lények gondozása órára, Harrynek megint megfájdult a feje.

Hűvös, szeles volt a délután, s a füves lejtőn Hagrid erdőszéli kunyhója felé sétálva Harry és Ron néha egy-egy esőcseppet is éreztek az arcukon. Suette-Pollts professzor a kunyhó ajtajától mintegy tíz méterre állt, ott várta a diákokat egy hosszú, kecskelábú asztal mögött, ami gallyakkal volt teleszórva. Mikor Harry és Ron odaértek, egyszerre nevetés harsant fel mögöttük: Draco Malfoy közeledett, elmaradhatatlan mardekáros talpnyalói kíséretében. Draco valami roppantul szórakoztató dolgot mondhatott, mert Crak, Monstro, Pansy Parkinson és a többiek még a kecskelábú asztalhoz érve is rázkódtak a nevetéstől. Harry különösebb nehézség nélkül kitalálta, ki lehetett a remek vicc tárgya, mivel a röhögcsélők újra meg újra felé pislogtak.

– Mindenki itt van? – kérdezte Suette-Pollts, miután a mardekárosok és a griffendélesek egyaránt szép számmal összegyűltek. – Ha igen, akkor lássunk hozzá! Ki tudja megmondani, mik ezek.

Azzal rámutatott az asztalon heverő gallyakra. Hermione keze nyomban a magasba lendült. A háta mögött Malfoy kidugta metszőfogait, és idétlenül ugrálni kezdett, Hermione lelkes jelentkezését parodizálva. Pansy Parkinson erre visítva felnevetett, de a következő pillanatban már nevetés nélkül visított, mivel az asztalon heverő gallyak hirtelen felugrottak, s most már inkább fából tákolt tündérmanóknak tűntek. Bütykös karjuk és lábuk volt, kezüket két, ágacskaszerű ujj alkotta, s furcsán lapos, kéregszerű arcukban apró, barna szempár csillogott.

– Úúúúú! – ámuldozott a Parvati-Lavender páros.

Harry bosszúsan pillantott rájuk. Mintha Hagrid nem mutatott volna nekik érdekes lényeket! Igaz, a futóférgek nem voltak valami izgalmasak, a szalamandrák és a hippogriffek viszont annál inkább, a durrfarkú szurcsókok pedig túlságosan is.

– Egy kicsit csendesebben, lányok! – szólt szigorúan Suette-Pollts, s egy marék barna rizsre emlékeztető anyagot szórt az ágacskalények közé, akik mohón rá is vetették magukat a csemegére. – Nos, tudja valaki, miféle teremtmények ezek Granger?

– Bólintérek – mondta Hermione. – Faőrző bestiák, főként varázspálcának való fákon élnek.

– Öt pont a Griffendélnek – biccentett Suette-Pollts. – Ezek valóban bólintérek, s ahogy Hermione is mondta, rendszerint olyan fákon találhatók meg, amelyek varázspálca készítésére alkalmas ágakat adnak. Tudja valaki, mivel táplálkoznak?

– Fatetűvel – felelte gondolkodás nélkül Hermione, s ezzel a tudatlan többség arra is magyarázatot kapott, hogy miért mozognak a barna rizsszemnek tűnő valamik. – De ha tündérmanótojást találnak, azt is megeszik.

– Kitűnő válasz, újabb öt pontot érdemel. Ha tehát leveleket vagy ágat kívántok szerezni egy olyan fáról, amin bólintér lakik, jó, ha van nálatok fatetű. Bár a bólintér ránézésre nem tűnik harciasnak, ha felmérgesítik, megpróbálja kiszúrni az ember szemét az ujjával, amely, mint látjátok, igen éles és hegyes, következésképpen jobb távol tartani a szemgolyótól. Lépjetek az asztalhoz, válasszatok egy bólintért – három emberre jut egy példány – és vizsgáljátok meg alaposabban! Néhány fatetűt is vigyetek magatokkal! Az óra végéig mindenki készítsen rajzot a bestiáról, és tüntesse fel rajta az egyes testrészek nevét.

A diákok a kecskelábú asztalhoz tódultak. Harry átment az asztal túloldalra, és Suette-Pollts professzor mellé somfordált.

– Hol van Hagrid? – kérdezte a tanárnőtől, miközben a többiek a bólintérválasztással voltak elfoglalva.

– Ne törődj vele! – felelte Suette-Pollts, épp olyan kurtán és elutasítóan, mint az előző alkalommal, mikor Hagrid nem jelent meg órát tartani. Malfoy felemelte az asztalról a legnagyobb bólintért, s közben odahajolt Harryhez.

– Könnyen lehet – szólt olyan halkan, hogy csak Harry hallhatta a szavait – hogy a nagy mamlasz csúnyán megjárta.

– Te járod meg, ha nem fogod be a szád! – morogta vissza Harry.

– Lehet, hogy olyan dologba ütötte az orrát, ami túl nagy volt neki, ha érted, mire célzok.

Malfoy elfordult, a válla fölött még hátraküldött egy gonosz vigyort, és odébbállt. Harrynek összeszorult a torka az aggodalomtól. Lehet, hogy Malfoy tud valamit? Elvégre az apja halálfaló; talán eljutott hozzá valami, amiről a Rend még nem szerzett tudomást. Az asztalt megkerülve visszasietett Ronhoz és Hermionéhoz, akik valamivel távolabb a fűben guggoltak, és igyekeztek rávenni bólintérjukat, hogy maradjon nyugton, amíg lerajzolják. Harry pergament és pennát vett elő, lekuporodott barátai mellé, és suttogva beszámolt nekik Malfoy megjegyzéséről.

– Dumbledore tudná, ha Hagriddal történt volna valami – jelentette ki szilárd meggyőződéssel Hermione. – Malfoy kezére játszol, ha elárulod, hogy aggódsz: abból kitalálhatja, hogy nem tudjuk, mi a helyzet. Nem szabad foglalkoznunk vele, miket beszél. Tessék, Harry, fogd meg egy percre a bólintért, hogy lerajzolhassam a fejét...

– Igen – hallatszott Malfoy undok hangja a közelben álló mardekáros csoport felől – apám pár napja beszélt a miniszterrel. A minisztérium most már tényleg színvonalas oktatást akar a Roxfortban. Úgyhogy ha vissza is jön az a nagydarab tahó, szerintem rögtön szedheti a sátorfáját.

– Aúú... !

Harry eldobta a bólintért: miután dühében túl erősen markolta a kis bestiát, az odakapott éles ujjaival, és két mély vágást ejtett a kezén. Crak és Monstro, akik eddig Malfoy szavain nevettek, egyenesen hahotázni kezdtek, mikor a különös lény pálcikalábain eliramodott a Tiltott Rengeteg felé, hogy aztán pillanatok alatt eltűnjön a gyökerek között.

Mikor felcsendült a távoli csengőszó, Harry zsebkendőbe csavart kezével összehajtotta vérfoltos bólintér-rajzát, és Malfoy gúnyos kacajának emlékétől kísérve elindult gyógynövénytanórára.

– Ha még egyszer tahónak meri nevezni Hagridot... – morogta dühösen.

– Ne keresd a bajt, Harry! Ne felejtsd el, hogy Malfoy prefektus, megnehezítheti az életedet...

– Hű, de kíváncsi vagyok, milyen a nehéz élet – dörmögte epésen Harry. Ron nevetett a megjegyzésen, Hermione viszont rosszallóan csóválta a fejét.

Közben libasorban átvágtak a veteményeskerten. A fejük fölött az ég szemlátomást még mindig nem tudta eldönteni, hogy zúdítson-e esőt a földre vagy sem.

– Csak azt szeretném, ha Hagrid végre megérkezne – mondta fojtott hangon Harry, mikor az üvegházakhoz értek. – És nehogy azt mondjátok, hogy ez a Suette-Pollts jobb tanár! – tette hozzá fenyegetően.

– Eszem ágában se volt azt mondani – felelte hűvös nyugalommal Hermione.

– Mert ha megfeszül, akkor se lesz olyan jó, mint Hagrid! – hőbörgött tovább Harry, akit a leginkább az dühített, hogy nagyon jól tudta: Suette-Pollts órája mintaszerű volt.

A legközelebbi üvegházból egy csapatnyi negyedéves vonult ki.

Ginny is közöttük volt.

– Sziasztok! – köszönt vidáman, mikor elhaladt Harryék mellett.

Néhány másodperccel később, társai mögött lemaradva megjelent Luna Lovegood. Haja kontyba volt tűzve a feje búbján, s orrán barna maszat éktelenkedett. Mikor meglátta Harryt, izgatottan kidüllesztette nagy szemét, és egyenesen felé indult. A negyedévesek közül többen kíváncsian odafordultak. Luna nagy levegőt vett, és mindenfajta bevezető udvariaskodást mellőzve elhadarta mondókáját:

– Én elhiszem, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén visszatért. Elhiszem, hogy megvívtál vele, és megszöktél tőle.

– Öö... értem – motyogta zavartan Harry.

Luna két darab narancssárga, reteknek látszó valamit viselt fülbevaló gyanánt, s ezzel felhívta magára Parvati és Lavender figyelmét, akik most vihogva mutogattak a fülcimpájára.

– Nevessetek csak, ha akartok – vetette oda Luna, nyilván abban a hiszemben, hogy Parvati és Lavender a hitvallásán derülnek – de sokáig azt is tagadták az emberek, hogy létezik a Borzalgó Baldavér meg a Morzsás Szarvú Szipirtyó.

– Nem is tévedtek – szólt közbe bosszúsan Hermione. – Képzeld, tényleg nem létezik se a Borzalgó Baldavér, se a Morzsás Szarvú Szipirtyó.

Luna mindössze egy lesújtó pillantással válaszolt, aztán répáit vadul himbálva távozott. Most már nemcsak Parvati és Lavender rázkódott a nevetéstől.

– Ha megkérhetlek, ne sértegesd azokat, akik hisznek nekem! – fordult Hermionéhoz Harry, miután bementek az üvegházba.

– Te jó ég, nehogy már megvédd Luna Lovegoodot! – fintorgott Hermione. – Ginny mesélt róla. Ez a lány csak olyan dolgokban hisz, amelyekre nincs bizonyíték. Mi mást vársz attól, akinek az apja a Hírverő főszerkesztője?

Harry a fiákereket húzó rémlovakra gondolt, meg arra, hogy Luna is látta őket. Lehetséges volna, hogy a lány hazudott? Mielőtt azonban tovább töprenghetett volna a problémán, odalépett hozzá Ernie Macmillan.

– Azt szeretném mondani, Potter – szólt jó hangosan – hogy nem csak flúgosak állnak melletted. Például én is száz százalékig hiszek neked. Az én családom mindig is Dumbledore-t támogatta.

– Öhm... köszönöm, Ernie – felelte Harry kissé meghökkenve, de azért örömmel. Bár Ernie gyakran tett hangzatos kijelentéseket, Harry pillanatnyilag hálás volt minden olyan ember támogatásáért, akinek nem lóg retek a fülében. Ernie szavai mindenesetre elvették Lavender Brown kedvét a vihogástól, s Harrynek az is feltűnt, hogy Seamus arcán a mogorva dacot a bizonytalanság kifejezése váltotta fel.

Immár senki nem lepődött meg rajta, hogy Bimba professzor az RBF fontosságának taglalásával kezdte az órát. Harrynek már kezdett elege lenni a témából. Ráadásul eszébe jutott róla, hogy mennyi leckét kell megírnia, ettől pedig fájdalmasan ficánkolni kezdett a gyomra. Ez a tünet csak rosszabbodott, mikor Bimba tanárnő is gazdagította a gyűjteményt egy írásbeli házi feladattal.

Másfél órával később a griffendélesek kimerülten és Bimba kedvenc trágyájától, a sárkánykomposzttól bűzölögve indultak vissza a kastélyba. Még beszélgetni se maradt erejük a hosszú, fárasztó nap után.

Harry farkaséhes volt, de nem feledhette el, hogy öt órakor büntetőmunkára kellett mennie Umbridge-hez. Mivel nem akart üres hassal szembenézni a további megpróbáltatásokkal, úgy döntött, kihagyja a kitérőt a Griffendéltorony felé, és egyenesen vacsorázni megy. Azonban alighogy belépett a nagyterem ajtaján, egy dühös hang rákiáltott:

– Hé, Potter!

– Mi van? – morogta fáradtan Harry, és szembefordult a hang gazdájával, aki nem volt más, mint a szikrázó szemű Angelina Johnson, a kviddicscsapat új főnöke.

– Megmondom, mi van! – harsogta a lány, és mutatóujjával jól mellbe bökte Harryt. – Az van, hogy pénteken délután öt órakor büntetőmunkára kell menned!

– Na és? – értetlenkedett Harry. – Ja tényleg... Az őrzőválogatás!

– Most jut eszébe! – dühöngött Angelina. – Nem megmondtam, hogy együtt akarom látni az egész csapatot, mert olyan embert kell választanunk, aki mindenkinek megfelel!? Külön ezért lefoglaltam a pályát! Erre te nem jössz el!

– Nem tehetek róla! – fortyant fel Harry. – Umbridge megbüntetett, csak mert a szemébe mondtam az igazságot Tudodkiről!

– Akkor most szépen elmész hozzá, és kikönyörgöd, hogy pénteken elengedjen – sziszegte Angelina. – Nem érdekel, mivel puhítod meg. Ha akarsz, esküdj meg neki, hogy Tudodki csak a mesében létezik, mit bánom én, de legyél ott pénteken!

Azzal sarkon fordult, és elviharzott.

– Van egy sanda gyanúm – fordult barátaihoz Harry, miután azok is megérkeztek a vacsoraasztalhoz. – Meg kéne érdeklődni a Porpicy SC-nél, hogy Angelina elődje, Oliver Wood nem szenvedett-e véletlenül halálos balesetet. Az az érzésem, hogy a szelleme megszállta Angelinát.

– Szerinted mekkora az esély rá, hogy Umbridge elengedi a pénteki büntetésedet? – kérdezte kétkedő fintorral Ron.

– Kisebb a nullánál – felelte Harry, és a szájába dugta az első falat báránysültet. – De azért meg kell próbálnom, nem? Majd felajánlom neki, hogy a jövő héten kétszer megyek el. – Lenyelte a falatot, és hozzátette: – Remélem, ma nem tart ott túl sokáig. Meg kell írnunk három dolgozatot, gyakorolnunk kell az eltüntető varázslatot McGalagonynak, ki kell dolgoznunk egy ellenbűbájt Flitwicknek, be kell fejeznünk a rajzot a bólintérről, és el kell kezdenünk azt a nyomorult álomnaplót.

Ron nyögött egyet, és valami okból felnézett a mennyezetre.

– Ráadásul esni fog.

– Mi köze annak a leckéinkhez? – vonta fel a szemöldökét Hermione.

– Semmi... – motyogta elvörösödve Ron.

Öt óra előtt öt perccel Harry búcsút vett barátaitól, és elindult Umbridge harmadik emeleti dolgozószobája felé. Mikor bekopogott az ajtón, egy mézesmázos hang beinvitálta, s ő félszegen belépett, majd körülnézett a szobában.

Ismerte a helyiséget, akkor is járt benne, mikor még Umbridge elődei használták. Gilderoy Lockhart idején a falakat a professzor arcképei borították; mikor Lupin tanította a tárgyat, a látogató mindig számíthatott rá, hogy egy ketrecet vagy akváriumot s benne valamilyen érdekes, sötét bestiát pillant meg; az ál-Mordon ténykedése idején pedig a szoba tele volt zsúfolva a legkülönfélébb bűnhazugság-leleplező eszközökkel, műszerekkel.

A helyiségre most rá se lehetett ismerni. Minden látható felületet csipketerítők és kendők borítottak. Itt is, ott is száraz virágokkal teli vázák álltak (mindegyik külön kis csipkés alátéten), az egyik falon pedig olyan dísztányérsorozat lógott, amelynek minden darabján más és más színű masnival ékesített kismacskaportré volt látható. Harry megbabonázva meredt a szörnyű giccsgyűjteményre, s csak akkor tért magához, mikor Umbridge megszólította:

– Jó estét, Potter!

Harry eddig észre se vette a tanárnőt, aki virágmintás talárjában egybeolvadt a mögötte álló íróasztallal, amit hasonlóan tarka terítő fedett.

– Jó estét, Umbridge professzor.

– Foglalj helyet! – mondta a tanárnő, s egy csipketerítős asztalka mellett álló székre mutatott. Az asztalkán üres pergamenlap feküdt – nyilván Harryre várva.

Harry egyelőre nem mozdult.

– Öhm... tanárnő, mielőtt elkezdjük, szeretnék... szeretnék kérni egy szívességet.

Umbridge dülledő szeme összeszűkült.

– Nocsak...

– Tudja, én... én... benne vagyok a Griffendél kviddicscsapatában. És pénteken öt órakor ott kellene lennem, amikor kiválasztjuk az új őrzőt, ezért... meg szeretném kérdezni, hogy nem tehetnénk-e át az aznapi büntetőmunkát máskorra.

Még be se fejezte a mondatot, máris tudta a választ.

– Ó nem, nem! – felelte a varangyarcú tanárnő olyan széles mosollyal, mintha épp lenyelt volna egy különösen szaftos legyet. – Szó se lehet róla. Büntetést kaptál, mert feltűnési vágyadban csúnya, valótlan meséket terjesztesz. A büntetéseket pedig nem szokás a bűnös igényeihez igazítani. Nem, nem... maradunk az eredeti tervnél: szépen eljössz ide holnap, holnapután és pénteken is. Egyenesen hasznosnak tartom, hogy lemaradsz valamiről, ami fontos neked. Így még nagyobb az esély rá, hogy a büntetés eléri célját.

Harrynek a fejébe szökött a vér, s úgy érezte, mintha valaki dobolni kezdett volna a fülében. Szóval csúnya, valótlan meséket terjeszt, mert feltűnési vágya van!

Umbridge kitartóan mosolygott, és érdeklődő arccal figyelte őt; mintha belelátna a fejébe, és kíváncsian várná, hogy megint dühöngeni kezd-e. Harry minden önfegyelmét latba vetve elfordította a fejét, ledobta a táskáját az egyenes támlájú szék mellé, és leült.

– No lám... – szólt negédesen Umbridge – máris fejlődött egy kicsit az önuralmunk. Most pedig írni fogsz nekem egy kicsit, kedves Harry Potter. Nem, nem a saját pennáddal – tette hozzá, mikor Harry a táskája után nyúlt. – Van egy különleges tollam erre a célra. Tessék!

Azzal átnyújtott Harrynek egy hosszú, vékony, szokatlanul hegyes, fekete pennát.

– Azt fogod leírni: Hazudni bűn.

– Hányszor írjam le? – kérdezte Harry, sikeresen eljátszva a készséges diákot.

– Addig írod, amíg el nem érjük a kívánt hatást – felelte Umbridge. – Kezdheted.

Azzal leült az asztalához, és maga elé húzott egy halom javításra váró dolgozatot. Harry felemelte a hegyes, fekete pennát, de ekkor rájött, hogy hiányzik valami.

– Nem kaptam tintát – szólt.

– Nem lesz szükséged tintára – felelte Umbridge. A hangjában nevetés bujkált.

Harry a pergamenhez érintette a pennát, és leírta: Hazudni bűn.

Felszisszent a fájdalomtól. A penna hegye élénkpiros betűket rajzolt a pergamenre, s egyidejűleg Harry jobb kézfején is megjelent a két szó – kanyargós, véres bemetszés formájában, melyet mintha szike ejtett volna a bőrén. Harry rámeredt a sebre; nem sokáig nézhette, mert az másodpercek alatt begyógyult, s csupán enyhe bőrpír maradt a helyén.

Harry rámeredt Umbridge-re. A nő békaszáját mosolyra húzva nézett vissza rá.

– Mondani akarsz valamit?

– Nem... – motyogta Harry.

Újra a pergamenre helyezte a pennát, és megint leírta: Hazudni bűn. Ezúttal is érezte az égő fájdalmat, a láthatatlan szike ismét a bőrébe metszette a két szót, és a seb most is gyorsan begyógyult.

Ez így ment tovább hosszú-hosszú ideig: Harry újra meg újra leírta a szavakat. Immár tudta, hogy a penna hegye nyomán megjelenő betűket nem tinta, hanem az ő vére színezi pirosra. A két szó mindig újra a kézfejébe metsződött, és a seb újra meg újra begyógyult.

Lassan alkonyi homály borult a dolgozószoba ablakaira. Harry nem kérdezte, meddig kell folytatnia az írást, még csak az óráját se nézte meg. Tudta, hogy Umbridge a gyengeség jeleit várja, s eltökélte, hogy nem szerzi meg ennek a nőnek ezt az örömöt, még akkor sem, ha egész éjjel metélnie kell a kezét ezzel az átkozott pennával...

– Gyere ide! – szólalt meg nagy sokára Umbridge.

Harry felállt. Szúró fájdalom kínozta jobb kezét, s mikor ránézett, látta, hogy azon az utolsó vágás is begyógyult ugyan, de a bőre lángvörös maradt.

– A kezedet!

Harry kinyújtotta jobbját. Umbridge a tenyerébe vette, hogy megvizsgálja. Harry megborzongott a giccses gyűrűkkel ékesített kurta, húsos ujjak érintésétől.

– Ejnye, ejnye... – csóválta a fejét a tanárnő. – Úgy látom, még nem sikerült maradandó nyomot hagynom. Nem baj, majd holnap folytatjuk. Most elmehetsz.

Harry köszönés nélkül ment ki a szobából. A folyosó néptelen volt. Biztosan éjfél is elmúlt már. Harry egy darabig ráérősen baktatott, de mikor úgy vélte, Umbridge már nem hallhatja lépteit, futásnak eredt.

Nem tudta gyakorolni az eltüntető bűbájokat, nem kezdte el az álomnaplót, nem fejezte be a rajzot a bólintérről, és nem írt meg egyetlen dolgozatot se. Másnap reggel kihagyta a reggelit, hogy összehozzon pár kitalált álmot jóslástanra, ami az első órájuk volt.

A klubhelyiségbe érve meglepődve konstatálta, hogy Ron ugyanezzel foglalatoskodik.

– Miért nem írtad meg este? – kérdezte barátját, aki kétségbeesetten pislogott körbe, ötleteket keresve az álomgyártáshoz.

Mikor Harry az éjjel felment a hálóterembe, Ron már mélyen aludt. Most csak annyit motyogott, hogy más dolga volt, aztán a pergamen fölé hajolt, és lefirkantott pár szót.

– Ennyi elég lesz – mondta, és becsukta a naplót. – Azt írtam, hogy álmomban vettem egy új cipőt. Ebből biztos nem tud semmi agylövött dolgot kihozni, ugye?

Nem sokkal később együtt rohantak el az északi toronyba.

– Milyen volt a büntetőmunka Umbridge-nél? Mit kellett csinálnod?

Harry egy pillanatig habozott, aztán csak ennyit felelt:

– Írnom kellett.

– Az nem olyan vészes.

– Nem.

– Most jut eszembe: elenged pénteken?

– Nem.

Ron együtt érzően mordult egyet.

Ez a nap se hozott sok örömöt Harrynek. Átváltoztatástanon pocsékul szerepelt, mivel egy percet se gyakorolta az eltüntető bűbájokat. Az ebédszünetet a bólintérportré befejezésével kellett töltenie, ráadásul McGalagonytól, Suette-Polltstól és Sininstrától újabb házi feladatokat kaptak. Remény se volt rá, hogy este meg tudja írni őket, hiszen megint büntetőmunkára kellett mennie. Mindennek a tetejébe a vacsoránál ismét megtalálta őt Angelina Johnson, aki Umbridge elutasító válaszáról értesülve kijelentette, hogy egyáltalán nem tetszik neki Harry hozzáállása. Azoktól, akik a csapat tagjai kívánnak maradni, mondta, elvárja, hogy a kviddicset egyéb kötelezettségeik elé helyezzék.

– Büntetésben vagyok! – kiáltott a lány után Harry. – Gondolhatod, hogy szívesebben kviddicseznék, mint hogy annak a vén varangynak a szobájában üldögéljek!

– Örülj, hogy legalább csak írnod kell – vigasztalta Hermione, miután Harry visszaroskadt a helyére, és étvágytalanul bámulni kezdte megkezdett marhasültjét. – Sokkal rosszabb büntetést is kitalálhatott volna...

Harry már nyitotta a száját, de aztán mégse szólalt meg. Igazából maga sem értette, miért titkolózik barátai előtt; csak annyit tudott, hogy nem akarja látni megrökönyödött arcukat, mert attól még szörnyűbbnek érezné a büntetést, következésképpen még nehezebb lenne elviselnie azt. Emellett valamiért úgy gondolta, hogy a dolog csak rá meg Umbridge-re tartozik, s ha kívülállóknak panaszkodna megkínzatásáról, azzal elismerné, hogy legyőzték.

– Elképesztő, hogy mennyi leckénk van! – kesergett Ron.

– Tegnap este miért nem írtál meg egyet se? – kérdezte szemrehányóan Hermione. – Nem is tudom, hogy hol voltál.

– Elmentem... sétálni egyet – felelte zavartan fészkelődve Ron.

Barátjára pillantva Harrynek az az érzése támadt, hogy hármuk közül nem ő az egyetlen, aki titkolózik.

A második büntetőmunka épp olyan fájdalmas volt, mint az első.

Harry kézfején már néhány perc után égővörösre gyúlt a megkínzott bőr, s Harry gyanította, hogy a seb már nem sokáig fog olyan tökéletesen begyógyulni: a bemetszés ott marad majd a bőrében, és akkor Umbridge talán végre elégedett lesz az eredménnyel. Mindazonáltal összeszorította fogát, és egy nyikkanással se árulta el fájdalmát; érkezése és éjfél utáni távozása között csupán kétszer szólalt meg: mikor köszönt és amikor elköszönt.

A házifeladat-helyzet azonban immár egyenesen válságossá vált; Harry, miután visszatért a Griffendél klubhelyiségébe, bár halálosan kimerült volt, nem ment el lefeküdni, hanem elővette könyveit, és elkezdte írni a holdköves dolgozatot. Ha nem akarta, hogy Piton is megbüntesse, be kellett adnia valamit. Fél kettő is elmúlt, mire végzett a munkával. A dolgozat nem sikerült valami fényesre, de a semminél jobb volt. Utána gyorsan megírta a válaszokat McGalagony kérdéseire, összecsapott valamit a bólintérokról Suette-Polltsnak, majd felvonszolta magát a hálóterembe, ruhástól ledőlt az ágyra, és nyomban el is aludt.

A csütörtöki napot Harry szinte bóbiskolva szenvedte végig, s feltűnt neki, hogy Ron is alig tudja nyitva tartani a szemét. A büntetőmunka harmadik felvonása ugyanúgy zajlott, mint az előző kettő, azzal a különbséggel, hogy két óra eltelte után a két szó nem tűnt el többé Harry kézfejéről, hanem nyílt, vérző sebként ott maradt.

Umbridge észrevette, hogy a fekete penna nem serceg már a pergamenen, és felpillantott munkájából.

– Nocsak! – szólt, azzal felállt, és a kis asztalhoz lépett, hogy szemügyre vegye Harry kezét. – Jól van. Reméljük, ez már emlékeztetőül fog szolgálni. Mára elég ennyi.

Harry kissé ügyetlenül emelte fel a táskáját, mivel a bal kezét kellett használnia.

– Azért még holnap is jönnöm kell? – kérdezte.

– De mennyire! – felelte negédesen Umbridge. – Dolgoznunk kell még rajta, hogy elég mélyen bevésődjön ez a fontos igazság.

Harryben addig soha még csak fel sem merült, hogy akadhat olyan tanára, akit jobban fog utálni Pitonnál, de ahogy a Griffendéltorony felé baktatott, érzelmeit vizsgálva el kellett ismernie, hogy a bájitaltantanár komoly vetélytársra talált Umbridge személyében. Gonosz szipirtyó, gondolta, miközben a hetedik emeletre vezető lépcsőket rótta, undok, szadista, őrült, vén...

– Ron?

A lépcsőn felérve jobbra fordult, és majdnem beleütközött Ronba, aki Langaléta Lachlan szobra mögött álldogált, új Jólsep-R 11-esével a kezében. Harry láttán összerezzent, és megpróbálta háta mögé rejteni a seprűt.

– Te meg mit csinálsz itt?

– Öö... semmit... És te...?

Harry összevonta a szemöldökét.

– Ugyan már, Ron, nekem elmondhatod. Ki elől bújtál el?

– Fred és George elől, ha annyira érdekel... – hadarta pislogva Ron. – Az előbb erre jöttek egy csomó elsőssel. Biztos megint kísérleteznek rajtuk. A klubhelyiségben már nem csinálhatják Hermione miatt.

– De minek van nálad seprű? – kérdezte Harry. – Csak nem repültél?

– Nem... Na jó, elmondom, de ne nevess ki! – felelte elvörösödve Ron. – Gondoltam, most, hogy van rendes seprűm... és kell egy őrző a csapatba... szóval, gondoltam, én is jelentkezem. Tessék. Nevethetsz.

– Mért nevetnék? – sietett megnyugtatni Harry. – Jó ötlet! Szuper lenne, ha bekerülnél a csapatba! Még sose láttalak védeni. Jó őrző vagy?

Ron szemlátomást megkönnyebbült.

– Nem túl rossz... – felelte vállat vonva. – Charlie, Fred és George mindig engem állítottak be védeni, ha otthon edzettek a szünetben.

– Szóval most este gyakoroltál?

– Meg tegnap és tegnapelőtt is... de csak úgy egyedül. Próbáltam megbűvölni a kvaffokat, hogy repüljenek felém, de elég nehéz volt, és nem tudom, mennyit ért az egész. – Ron arca megint elsötétült. – Fredék betegre fogják röhögni magukat, ha meglátnak a válogatáson. Úgyis folyton cikiznek, mióta prefektus lettem.

– Most már még jobban sajnálom, hogy nem lehetek ott – mondta fejcsóválva Harry, miután elindultak együtt a Griffendél-toronyba.

– Én is sajnálom... Hé, mi az ott a kezeden?

Harry most már bánta, hogy megvakarta az orrát. Igyekezett eldugni a kezét, de ez csak annyira sikerült neki, mint Ronnak a seprű elrejtése.

– Csak megvágtam... semmiség...

Ron azonban elkapta a csuklóját, és magához húzta, hogy jobban lássa. Néhány másodpercig döbbenten meredt a véres feliratra, aztán szörnyülködve megcsóválta a fejét.

– Azt mondtad, csak írnod kellett.

Harry habozott, de aztán arra gondolt, hogy Ron is őszinte volt vele. Vett hát egy nagy levegőt, és elmondta, mivel töltötte az időt Umbridge szobájában.

– Perverz vén banya! – suttogta felháborodva Ron, mikor megálltak a Kövér Dáma előtt, aki fejét a képkeretnek támasztva békésen szunyókált. – Nem normális! Jelentsd McGalagonynak, hogy mit művelt veled!

– Nem jelentem – rázta a fejét Harry. – Nem szerzem meg Umbridge-nek azt az örömet, hogy panaszkodom.

– De hát ezt nem úszhatja meg!

– Különben se tudom, mennyi beleszólása van az ilyesmibe McGalagonynak – mondta Harry.

– Akkor Dumbledore-nak szólj !

– Nem – felelte kurtán Harry.

– Mért nem?

– Mert neki van elég baja e nélkül is.

Harry azt nem tette hozzá, hogy azért sem akarja Dumbledore segítségét kérni, mert az igazgató június óta szóba se állt vele.

– Hát akkor... – kezdte Ron, de a Kövér Dáma, aki már egy ideje álmosan pislogva nézte őket, most rájuk förmedt:

– Megmondjátok a jelszót, vagy virrasszak, amíg kegyeskedtek befejezni a csevegést!?

A péntek ugyanolyan borongós időt hozott, mint a hét addigi napjai. Harry, mikor belépett a nagyterembe, már csak megszokásból nézett a tanári asztal felé – közben nem is Hagridra gondolt, hanem a rá váró hatalmas mennyiségű házi feladatra, no meg az újabb büntetőmunkára Umbridge-nél.

Két dolog tartotta benne aznap a lelket: az egyik a küszöbönálló hétvége volt, a másik az a gondolat, hogy kezének metélése közben esetleg lát majd valamit Ron produkciójából. Umbridge dolgozószobájának ablaka ugyanis a távoli kviddicspályára nézett. Halvány vigaszok voltak ezek, de azért némi fényt csempésztek Harry éjsötét hangulatába. Sosem volt még ilyen szörnyű első hete a Roxfortban.

Délután ötkor – reményei szerint utoljára – bekopogott Umbridge professzorhoz, s engedélyt is kapott a belépésre. Az üres pergamenlap és a tűhegyes fekete penna már ott várta a csipketerítős asztalon.

– Tudod, mi a dolgod, kedvesem – szólt negédes mosollyal Umbridge.

Harry kezébe vette a pennát, és kinézett az ablakon. Ha egy kicsit eltolná jobbra a széket... Úgy tett, mintha közelebb akarna ülni az asztalhoz, így sikerült is feltűnés nélkül odébb húzódnia.

Most már belátta a kviddicspályát. Csapattársai a magasban röpködtek, a karikás póznák tövében pedig fél tucat, fekete taláros alak ácsorgott – nyilván ők voltak az őrzőjelöltek. Ilyen távolságból lehetetlen volt megállapítani, hogy melyik közülük Ron.

Hazudni bűn, írta le Harry. A seb a kézfején felszakadt, és újra vérezni kezdett.

Hazudni bűn. A vágás elmélyült, az égő fájdalom fokozódott.

Hazudni bűn. Harry csuklóján lecsordult a vér.

Megkockáztatott egy újabb pillantást az ablak felé. Nem látta, ki védi éppen a karikákat, de azt igen, hogy nagyon ügyetlenül csinálja. Az alatt a pár másodperc alatt, amíg Harry odanézett, Katie Bell kétszer is bedobta a kvaffot. Harry némán fohászkodott, hogy ne Ron legyen az, és újra a vértől pirosló pergamenlapra fordította tekintetét. Hazudni bűn.

Hazudni bűn.

Mindig kinézett az ablakon, valahányszor úgy érezte, hogy minimális kockázattal megteheti. Olyankor tehát, ha meghallotta Umbridge pennájának sercegését vagy a kinyíló íróasztalfiók zaját.

A harmadik jelölt elég jó volt, a negyedik szörnyű, az ötödik ügyesen kitért egy gurkó elől, de aztán beengedett egy potyagólt. Közben alkonyodni kezdett, s Harry attól tartott, hogy a hatodik és hetedik jelölt bemutatkozását már nem fogja látni.

Hazudni bűn.

Hazudni bűn.

A pergamenlap pöttyös volt a rácsöpögő vértől, s Harry kézfeje már szinte elviselhetetlenül fájt. Mikor legközelebb felnézett, már teljesen sötét volt odakint, és semmi sem látszott a kviddicspályán.

– Lássuk, nyomot hagyott-e rajtad a munka! – búgott fel Umbridge hangja mintegy fél órával később.

A tanárnő odalépett a csipketerítős asztalhoz, és gyűrűs kezével megfogta Harry karját. Ekkor furcsa dolog történt: Harry kínzó fájdalmat érzett – de nem a kezén, hanem a homlokán – s egyidejűleg rángatózni kezdett a rekeszizma.

Kikapta a karját Umbridge kezéből, felpattant, és a tanárnőre meredt. Umbridge széles békamosollyal nézett vissza rá.

– Fáj, igaz?

Harry nem válaszolt. Szaporán, dübörögve vert a szíve. Vajon Umbridge a kezéről beszél, vagy a sebhelyéről?

– Azt hiszem, sikerült megértetnem veled, amit akartam. Most elmehetsz.

Harry felkapta táskáját, és kimenekült a szobából.

– Ne ess pánikba! – nyugtatgatta magát, miközben felfelé szaladt a lépcsőkön. Nem biztos, hogy azt jelenti, amire gondolsz...

– Mimbulus mimbeltonia! – motyogta oda a Kövér Dámának, s a portrélyuk feltárult előtte.

A klubhelyiségben hangos zsibongás fogadta. Ron sugárzó arccal rohant oda hozzá, vajsört loccsintva a talárjára a kezében tartott palackból.

– Sikerült, Harry! Engem választottak! Én vagyok az őrző!

– Mi?... Jaj, de jó! – Harry mosolyogni próbált, bár szíve még mindig vadul kalapált, és vérző jobbja is veszettül sajgott.

– Igyál egy vajsört! – biztatta Ron, és a kezébe nyomott egy palackot. – El se merem hinni... Hol van Hermione?

– Ott – felelte Fred, aki maga is vajsörös üveget szorongatott, és a kandalló előtti karosszékre mutatott. Hermione ott bóbiskolt, félrebillent kupával a kezében.

– Pedig örült, amikor megmondtam neki – jegyezte meg csalódottan Ron.

– Hagyjátok, hadd aludjon – mondta gyorsan George. Harry gyanakodva körülnézett, s feltűnt neki, hogy több elsősnek is vérfoltos az orra.

– Gyere, Ron, próbáld fel Oliver régi kviddicstalárját! – kiáltott oda Katie Bell. – Majd leszedjük róla a nevét, és ráírjuk helyette a tiédet...

Miután Ron elment, Angelina lépett oda Harryhez.

– Ne haragudj, hogy veszekedtem veled, Potter – szólt. – Fárasztó dolog kordában tartani ezt a bandát. Kezdem úgy érezni, hogy néha igazságtalan voltam Wooddal.

Angelina Ronra pillantott a kupája fölött, és kissé összevonta a szemöldökét.

– Tudom, hogy Weasley a legjobb haverod, de az a helyzet, hogy egyáltalán nem olyan szuper őrző – jelentette ki nyers őszinteséggel. – Persze; ha rendesen edz, nem lesz vele nagy gond. Mivel a testvérei között sok a jó játékos, elképzelhető, hogy tehetségesebb, mint amilyennek ma mutatta magát. Vicky Frobisher és Geoffrey Hooper is jobban repült nála, de Hooper egy nyafogógép, folyton kiakad valamin, Vicky meg egy csomó más dologban is aktív. Meg is mondta, hogy ha a kviddics ütközik a bűbájszakkörrel, akkor nem minket választ. Jut eszembe! Holnap délután kettőkor tartunk egy kis csapatedzést. Ha lehet, most már te is legyél ott. És tedd meg, hogy a hóna alá nyúlsz Ronnak, rendben?

Harry bólintott, majd miután Angelina visszament Alicia Spinnethez, leült Hermione mellé. Ahogy letette a táskáját, a lány felriadt.

– Jaj, Harry, te vagy az? – motyogta álmosan. – Ugye, milyen jó? Ron csapattag lett... – Ásított egy nagyot. – Annyira fáradt vagyok. Éjjel egyig sapkákat kötöttem. Viszik őket, mint a cukrot!

Harry körülnézett; szerte a klubhelyiségben gyapjúsapkák voltak elrejtve olyan helyekre, ahol az óvatlan házimanók véletlenül kézbe vehették őket.

– Tök jó... – dörmögte szórakozottan Harry, s közben arra gondolt, hogy megőrül, ha nem mondhatja el gyorsan valakinek... – Figyelj, Hermione, az előbb, amikor büntetőmunkán voltam, Umbridge megfogta a karomat...

A lány feszülten figyelt, majd mikor Harry végzett a beszámolóval, tűnődve így szólt:

– Attól félsz, hogy Tudodki, ugyanúgy irányítja Umbridge-et, ahogy Mógust irányította?

– Végül is lehetséges, nem?

– Lehetséges – hagyta rá Hermione – de nem hiszem, hogy ugyanúgy beleköltözött, mint Mógusba. Most már saját teste van, nincs szüksége rá, hogy más emberekben lakjon. Az persze elképzelhető, hogy az Imperius-átkot használja.

Harry néhány másodpercig töprengve bámulta Fredet, George-ot és Lee Jordant, akik üres vajsörös üvegekkel zsonglőrködtek. Aztán Hermione folytatta:

– De tavaly akkor is fájt a sebhelyed, mikor senki nem ért hozzád, és Dumbledore azt mondta, hogy ez attól van, amit Tudodki éppen akkor érez. Szóval lehet, hogy az egésznek semmi köze Umbridge-hez, és csak véletlen, hogy épp akkor történt, mikor...

– Umbridge gonosz – felelte szimplán Harry. – Egy szadista.

– Persze, szörnyű nőszemély, de... Szerintem szólnod kellene Dumbledore-nak, hogy fájt a sebhelyed.

Harry két napon belül már másodszor kapta ezt a tanácsot, s Hermionénak ugyanazt válaszolta, amit Ronnak:

– Nem akarom ilyesmivel zavarni. Te magad mondtad, hogy ez nem olyan fontos dolog. Egész nyáron voltak ilyen fájdalmaim. Ez mai épp csak egy kicsit volt erősebb amazoknál...

– Harry, biztos, hogy Dumbledore-t érdekelné ez a dolog...

– No persze! – fakadt ki Harry, egy pillanatra megfeledkezve magáról. – A sebhelyem az egyetlen dolog bennem, ami még érdekli őt!

– Ugyan, Harry, tudod, hogy ez nem igaz.

– Megírom Siriusnak, megkérdezem, mi a véleménye...

– Ilyesmit nem írhatsz meg levélben! – rémüldözött Hermione. – Nem emlékszel, mit mondott Mordon? Nagyon kell vigyáznunk, hogy mit írunk le! Lehet, hogy elfogják a baglyainkat...

– Jó, elég, értem! Nem írom meg – vágott a szavába ingerülten Harry, azzal felállt. – Megyek, lefekszem. Mondd meg Ronnak, hogy fáradt voltam, jó?

– Nem, nem, nem! – rázta a fejét Hermione. – Ha te elmész, akkor én is elmehetek anélkül, hogy megsérteném. Teljesen kivagyok, és holnap megint akarok kötni néhány sapkát. Tényleg, segíthetnél, ha van kedved. Kezdek belejönni a kötésbe, most már mintákat is tudok.

Hermione lelkesedését látva Harry igyekezett úgy tenni, mintha csábítaná az ajánlat.

– Hát... nem. Igazán sajnálom, de nem lesz időm holnap – felelte. – Nagyon le vagyok maradva a leckékkel...

Azzal elsietett a fiúk lépcsője felé, faképnél hagyva a csalódott Hermionét.

Tizennegyedik fejezet

Percy és Tapmancs

Másnap reggel Harry elsőként ébredt. Miután kinyitotta a szemét, percig még mozdulatlanul feküdt; nézte az ágyfüggöny résén beszökő napfénycsíkban kavargó porszemeket, és élvezte a gondolatot, hogy szombat van. Így visszatekintve, a tanév első hete végtelenül hosszúnak tűnt, akár ezer összevont mágiatörténet. A szoba csöndjéből és a kinti fényekből ítélve nagyon korán lehetett. Harry széthúzta a függönyt, felült az ágy szélén, és öltözködni kezdett. Odakintről madárcsicsergés hallatszott, a griffendéles fiúk lassan, egyenletesen szuszogtak. Harry pergament és pennát vett magához, aztán kiment a hálóból, és elindult lefelé a lépcsőn. A klubhelyiségbe érve egyenesen a kihűlt kandalló felé vette az irányt. Kényelmesen elhelyezkedett kedvenc kopott karosszékében, aztán körülnézett. A gyűrött pergamenfecnik, régi köpkövek, fiolák és cukrospapírok, melyekkel este még tele volt szórva a helyiség, mostanra eltűntek – csakúgy mint Hermione manósapkái.

Harry, miközben kihúzta a dugót tintásüvegéből, futólag eltűnődött rajta, vajon hány iskolai manó szabadulhatott fel már akarata ellenére. Aztán megmártotta pennáját, a sima, sárgás pergamenlap fölé emelte, és homlokát ráncolva töprengeni kezdett. Egy perc múlva már az üres kandallóba meredt, de még mindig fogalma sem volt róla, mit írjon.

Most már át tudta érezni, milyen nehéz dolguk volt barátainak, mikor a nyáron leveleket írtak neki. Hogyan tájékoztathatja Siriust az elmúlt öt nap eseményeiről, hogyan teheti fel a kérdéseit anélkül, hogy elárulna egy csomó titkot az esetleges levéltolvajoknak?

Egy darabig még bámulta a kihunyt tüzet, aztán hirtelen elhatározással újra megmártotta pennáját, és egy lendülettel megírta a levelet.

Kedves Szipák!

Remélem, jól vagy. Az első hetem borzalmas volt, nagyon örülök, hogy itt a hétvége.

Új sötét varázslatok kivédése tanárt kaptunk, Umbridge-nek hívják. Majdnem olyan kedves, mint az édesanyád.

Azért írok, mert az a dolog, amiről tavaly nyáron meséltem, megint megtörtént. Mégpedig tegnap este, amikor Umbridge-nél voltam büntetőmunkán.

Nagyon hiányzik legnagyobb barátunk, reméljük, nemsokára visszatér.

Kérlek, válaszolj hamar!

Minden jót: Harry

Többször is újraolvasta a levelet, s igyekezett a kívülálló szemével nézni. Arra jutott, hogy a szövegből nem lehet kitalálni, mire célozgat, és azt se, hogy kinek szól a levél. Remélte, hogy Sirius megérti az utalást Hagridra is, és válaszában megírja, mikor tér vissza a vadőr. Harry gondosan lepecsételte a levelet, majd kimászott a portrélyukon, és elindult a bagolyház felé.

– A helyedben nem mennék arra... – szólította meg Félig Fej Nélküli Nick. A kísértet zavarba ejtő módon az egyik falból bukkant elő. – A mi Hóborcunk a fejébe vette, hogy megtréfálja azt, aki legközelebb elhalad Paracelsus mellszobra előtt.

– A tréfa lényege az, hogy Paracelsus az illető fejére esik? – kérdezte Harry.

– Bármilyen furcsa: igen – felelte unottan Nick. – Hóborc ötleteit mindig is a végtelen egyszerűség jellemezte. Megyek, megkeresem a Véres Bárót... Majd ő a körmére néz annak a csibésznek. Viszlát, Harry!

– Viszlát – biccentett Harry.

A sarokra érve balra fordult, a hosszabb, de biztonságosabb utat választva a bagolyház felé. Ahogy az ablakok előtt elhaladva újra meg újra kinézett a sugárzóan kék égre, egyre derűsebb színben látta a világot. Még néhány óra, és kezdődik az első edzés... Végre visszatérhet a kviddicspályára!

Egyszer csak valami puhán nekiütközött a lábszárának. Lenézett, és megállapította, hogy Mrs Norris, a gondnok sovány, szürke macskája sompolygott el mellette. Az állat sandán ránézett lámpaként világító, sárga szemével, aztán eltűnt Sóvárgó Simon szobra mögött.

– Nem csinálok semmi rosszat! – kiáltott utána Harry. A macskáról lerítt, hogy első dolga lesz jelentést tenni gazdájának. Harry épp csak azt nem értette, miért. Egyetlen szabály se tiltotta, hogy szombat reggel felmenjen a bagolyházba.

A nap már magasan járt, s mikor Harry belépett a madarak szállóhelyére, megszédítette az üvegezetlen ablakokon beáradó fény.

A kerek termet vastag, ezüstös napsugárnyalábok szabdalták át, nyugtalan fészkelődésre késztetve a szarufákon gubbasztó baglyokat, melyek közül sok szemlátomást nemrég tért vissza éjjeli portyázásáról. Harry elindult a szalmával borított padlón – talpa alatt meg-megroppant egy-egy kis rágcsálócsontváz – és tekintetével keresni kezdte Hedviget.

– Ott vagy! – dörmögte, mikor megpillantotta baglyát, aki magasan fent, a boltozatos mennyezet csúcsa alatt üldögélt. – Gyere volna valami kézbesítendő!

Hedvig halk huhogással kiterjesztette nagy, fehér szárnyait, és gazdája vállára röppent.

– Szipák van ráírva – magyarázta Harry, miközben a bagoly csőrébe dugta a levelet – de Siriusnak szól. Érted?

Hedvig pislogott egyet borostyánsárga szemével, s Harry ezt igenlő válaszként értelmezte.

– Hát akkor jó utat! – mondta, és az egyik ablakhoz lépett a madárral. Hedvig lökött egyet a vállán, ahogy elrugaszkodott, s a következő pillanatban már szárnyalt is a vakítón kék ég felé. Harry követte tekintetével, majd miután a madár alakja beleveszett a végtelenbe, Hagrid kunyhója felé fordította pillantását. A toronyból jól látszott a kis épület, s az is, hogy lakója még mindig nem tért haza. A kémény hidegen, feketén ásított, a függönyöket senki nem húzta el.

Könnyű szél lengette a Tiltott Rengeteg fáinak csúcsát. Harry elnézte a hajladozó ágakat, élvezte a friss reggeli levegő simogatását az arcán, a kviddicsre gondolt... és akkor meglátta: az erdő fölött, akár egy groteszk óriásmadár, felbukkant egy nagy, bőrredős szárnyú, iszonyú ló, a roxforti fiákereket húzó rémállatok szakasztott mása.

Az állat fekete szárnyát szélesre tárva leírt egy nagy kört a fák fölött, aztán a mélybe bukott, és eltűnt. Az egész olyan hirtelen, oly gyorsan történt, akár egy felvillanó látomás.

Ajtónyikorgás hangzott fel. Harry összerezzent, és gyorsan hátrafordult. Cho Chang lépett be a bagolyházba, egy levéllel és egy csomaggal a kezében.

– Szia – köszönt Harry.

– Ó... szia – zihálta a lány. – Nem gondoltam, hogy ilyen korán itt találok valakit... Öt perce jutott eszembe, hogy ma van édesanyám születésnapja.

Azzal felmutatta a csomagot.

– Aha... – motyogta sután Harry. Szeretett volna valami érdekeset vagy vicceset mondani, de még nem tért egészen magához a szárnyas rémló okozta megdöbbenéséből.

– Szép idő van... – szólt az ablak felé mutatva, de mikor tudatosult benne, hogy az időjárásról kezdett el beszélni, azt kívánta, bár inkább meg se szólalt volna.

– Igen – hagyta rá Cho, s körülnézett egy alkalmas bagoly után. – Ilyenkor jó kviddicsezni. Én a héten egyszer se voltam kint. És te?

– Én sem.

Cho kiválasztotta és magához szólította az egyik iskolai gyöngybaglyot. A madár a karjára röppent, majd szolgálatkészen felemelte fél lábát, hogy Cho ráköthesse a küldeményt.

– Tényleg, van már a Griffendélnek új őrzője? – kérdezte a lány.

– Igen – válaszolt Harry. – A barátomat, Ron Weasleyt választották. Ismered?

– Ő az, aki utálja a Tornádókat, nem?... Jó játékos?

– Aha – bólintott Harry. – Asszem, igen. Nem láttam, amikor kipróbálták, mert büntetőmunkán voltam.

Cho abbahagyta a kötözést, és Harryre nézett.

– Undorító egy nő az az Umbridge – mondta, halkabbra fogva hangját. – Büntetőfeladatot adni, csak mert megmondtad, hogy... hogy hogyan halt meg Cedric. Az egész suli erről beszélt. Nagyon szép és bátor dolog volt, hogy kiálltál az igazság mellett.

Harry önkéntelenül kihúzta magát; úgy érezte, mintha a talpa a bagolypotyadékkal megszórt padló fölött lebegne. Kit érdekel egy vacak repülő ló... Cho szerint szép és bátor dolog volt, amit tett!

Átfutott a fején, hogy segít a lánynak felkötni a csomagot, és közben csak úgy véletlenül megmutatja neki sebes kezét... de tervét nem valósíthatta meg, mert ekkor újra kinyílt a bagolyház ajtaja, és átrontott rajta Frics úr.

A gondnok nyilván futva tette meg az utat a bagolyházig, mert zihált, ritkás haja az égnek meredt, beesett, kékeres arcán két piros folt égett. A nyomában Mrs Norris is besétált; éhes nyávogással bámulni kezdte a baglyokat, akik fészkelődve néztek vissza rá.

Egy nagy barna példány fenyegetően csattintott a csőrével.

– Megvagy! – sziszegte a dühtől és a kifulladástól remegő állal Frics, s egy döngő lépést tett Harry felé. – Tudok róla, hogy egy szállítmány trágyagránátot akarsz rendelni!

Harry karba fonta a kezét, és a gondnok szemébe nézett.

– Ezt meg ki mondta magának?

Cho lesajnálóan nézett Fricsre; a gyöngybagoly huhogott egyet, éreztetve, hogy belefáradt a fél lábon állásba, de a lány nem törődött vele.

– Megbízható forrásból tudom – felelte gonosz önelégültséggel Frics. – Na gyerünk, add ide, amit el akartál küldeni!

Harry némán gratulált magának, amiért nem halogatta Hedvig útnak indítását.

– Nem tudom odaadni, már elküldtem.

Frics arca eltorzult a dühtől.

– Elküldted?

– Elküldtem.

Frics néhány másodpercig csak tátogott, aztán pillantása Harry talárjára tévedt.

– Honnan tudjam, hogy nincs a zsebedben?

– Onnan, hogy...

– Láttam, mikor elküldte – szólt közbe Cho.

Frics a lányra pillantott.

– Láttad...?

– Igen, láttam – ismételte higgadtan Cho.

Frics és Cho egy darabig farkasszemet néztek; aztán a gondnok sarkon fordult, az ajtóhoz lépett, majd miután megfogta a kilincset, még egyszer visszanézett Harryre.

– Ha megérzem rajtad a trágyagránát szagát...

Azzal ledöcögött a lépcsőn. Mrs Norris még egy utolsó, sóvárgó pillantást vetett a baglyokra, majd követte.

Harry és Cho egymásra néztek.

– Kösz – mondta Harry.

– Nincs mit – felelte kissé elpirulva a lány, és gyorsan befejezte a csomag felkötését. – Nem rendeltél trágyagránátot, ugye?

– Nem.

– Akkor meg honnan vette Frics? – tette fel a kézenfekvő kérdést Cho, s közben az ablakhoz lépett a madárral.

Harry vállat vont. Nem tudta a választ, de e pillanatban nem is izgatta különösebben a probléma.

Együtt mentek ki a bagolyházból. A kastély nyugati szárnyába vezető folyosóhoz érve aztán Cho megtorpant.

– Én arra megyek... Majd találkozunk, Harry.

– Aha... szia.

Cho rámosolygott, és elment. Harry lelkét csendes derű árasztotta el. Túl van hát az első olyan beszélgetésén Chóval, ami után nem kell szégyellnie magát... Nagyon szép és bátor dolog volt, hogy kiálltál az igazság mellett... Cho bátornak nevezte őt... nem utálja, amiért életben van... Persze annak idején Cho Cedricet választotta... de talán csak mert Cedric előbb hívta meg őt a bálba... végül is úgy tűnt, Cho őszintén sajnálja, hogy nem fogadhatja el az ő meghívását...

– Jó reggelt! – köszönt vidáman Harry, mikor csatlakozott Ronhoz és Hermionéhoz a reggelizőasztalnál.

– Minek örülsz annyira? – csodálkozott Ron.

– A... a kviddicsedzésnek – felelte könnyeden Harry, és maga elé húzott egy nagy tál szalonnás tojást.

– Aha... – Ron letette a pirítósát, és nagyot kortyolt a töklevéből, mielőtt folytatta: – Figyelj... Nincs kedved kijönni velem egy kicsit korábban? Gondoltam, gyakorolhatnánk edzés előtt. Csak hogy... hogy... belejöjjek egy kicsit.

– Persze, szívesen – bólintott Harry.

– Szerintem ez nem túl jó ötlet – csóválta a fejét Hermione. – Mindketten le vagytok maradva a házi feladatokkal, és...

Nem folytatta, mert ekkor megérkezett a posta. A Reggeli Prófétát kézbesítő kuvik, miután majdnem beleröpült a cukortartóba, Hermione felé nyújtotta lábát. A lány gyorsan beledugta a knútot az erszénybe, és átvette az újságot, s mire a bagoly tovaröppent, ő a címoldalt nézte.

– Írnak valami érdekeset? – érdeklődött Ron. Harry elmosolyodott: tudta, hogy Ron bármiről szívesebben beszél, mint a házi feladatról.

– Semmit – sóhajtott Hermione. – Azon csámcsognak, hogy házasodik a Walpurgis Lányainak a basszusgitárosa.

Azzal fellapozta az újságot, és beletemetkezett. Harry szedett még egy adag szalonnás tojást, Ron pedig a magas ablakokra meredve tűnődött valamin.

– Egy pillanat – szólalt meg hirtelen Hermione. – Te jó ég...Sirius!

– Mi történt? – Harry olyan erővel rántotta ki a Reggeli Prófétát Hermione kezéből, hogy az újság kettészakadt.

– A Mágiaügyi Minisztérium megbízható forrásból azt az információt kapta, hogy Sirius Black, a megrögzött tömeggyilkos, bla-bla-bla, jelenleg Londonban rejtőzik! – olvasta fel fojtott hangon Hermione a saját félújságjából.

– Bármiben fogadok, hogy Lucius Malfoy az a forrás – suttogta dühösen Harry. – Felismerte Siriust a pályaudvaron!

– Micsoda? – horkant fel Ron. – Nem mondtad, hogy...

– Csss! – pisszegte le két barátja.

– A minisztérium közleményben figyelmeztette a varázslótársadalmat, hogy Black rendkívül veszélyes... megölt tizenhárom embert... megszökött az Azkabanból... a többi a szokásos szöveg – fejezte be a felolvasást Hermione. Letette a fél újságot, és aggodalmas arccal barátaira nézett. – Most aztán végképp nem jöhet ki a házból – suttogta. – Ez az eredménye annak, hogy nem hallgatott Dumbledorera.

Harry magába roskadva meredt letépett újságdarabjára. Az oldal egy részét Madam Malkin Talárszabászatának árleszállítással kecsegtető hirdetése foglalta el.

– Hé! – szólalt meg hirtelen felélénkülve, s leterítette az asztalra a szakadt újságot, hogy Ron és Hermione is láthassák. – Ezt nézzétek meg!

– Nekem most nem kell talár – rázta a fejét Ron.

– Nem az az érdekes – legyintett Harry. – Azt nézd... azt a rövid kis hírt!

Ron és Hermione közelebb hajoltak az újsághoz. A nyúlfarknyi cikket az oldal alján rejtették el.

BEHATOLÁS A MINISZTÉRIUMBAN

A Wizengamot ma tárgyalta Sturgis Podmore, Clapham, Laburnum Gardens 38. alatti lakos ügyét, akit azzal vádoltak, hogy augusztus 31-én behatolt a Mágiaügyi Minisztérium épületébe, és ott lopást kísérelt meg.

A Mágiaügyi Minisztérium őrvarázslója, Eric Munch éjjel egy órakor tartóztatta le Podmore-t, miután rajtakapta, amint az belépést kísérelt meg egy, csak külön engedéllyel használható ajtónál. Podmore-t, aki a tárgyaláson semmit sem hozott fel mentségére, mindkét vádpontban bűnösnek találták, és a bíróság hat hónapi azkabani fogságra ítélte.

– Sturgis Podmore? – dörmögte homlokát ráncolva Ron. – Nem ő az a szénakazalfejű pasas? Benne van a rend...

– Csss, Ron! – Hermione riadtan nézett körül.

– Fél év Azkaban! – suttogta döbbenten Harry. – Azért, mert be akart menni egy ajtón!

– Ugyan már, nem azért csukják le, mert be akart menni egy ajtón! – suttogta Hermione. – Az a kérdés, mit keresett az éjszaka közepén a Mágiaügyi Minisztériumban.

– Lehet, hogy a Rend megbízásából ment oda? – találgatott Ron.

– Várjatok csak... – szólt töprengő arccal Harry. – Sturgisnek ki kellett volna kísérnie minket a King's Crossra, nem?

Két barátja várakozva nézett rá.

– Nem emlékeztek? Úgy volt, hogy ő is benne lesz a testőrgárdában. Mordon dühös is volt, mert Sturgis nem érkezett meg. Tehát nem lehetett olyan küldetésen, amivel a Rend bízta meg.

– Vagy senki nem számított rá, hogy elkapják – mutatott rá Hermione.

– Lehet, hogy tőrbe csalták! – emelte fel a hangját Ron, majd Hermione szigorú pillantására jóval halkabban folytatta: – Figyeljetek! Mondjuk, Caramelék gyanították, hogy Podmore Dumbledore-nak dolgozik, ezért becsalták a minisztériumba, és nem volt semmiféle ajtó meg behatolás, hanem koholt vád az egész!

Harry és Hermione végiggondolták az elméletet. Harry kissé nyakatekertnek tartotta, Hermionénak viszont szemlátomást tetszet – Nem csodálkoznék rajta, ha így lenne – mondta a lány, és tűnődő arccal összehajtotta megcsonkított újságját. Egy ideig gondolataiba mélyedt, de mikor Harry letette a villáját, egyszerre magához tért révületéből. – Na jó, szerintem először írjuk meg Bimbának a dolgozatot az öntrágyázó bokrokról, aztán ha marad időnk, még ebéd előtt elkezdhetjük McGalagonynak az Exnihil objectum bűbájt is...

Harryt kicsit furdalta a lelkiismeret a rá váró házifeladat-mennyiség miatt, de hát az ég szikrázóan kék volt, és ő már egy hete nem ült a Tűzvillámon...

– Majd este nekiállunk a leckének – mondta Ron Harrynek, mikor seprűvel a vállukon elindultak a kviddicspálya felé vezető füves lejtőn. Fülükben még ott csengett Hermione jóslata, hogy ha így folytatják, meg fognak bukni az összes RBF-vizsgán. – És ott van az egész vasárnap is. Az a baj Hermionéval, hogy tanulásfüggő lett... – Ron egy másodpercre elhallgatott, majd homlokát ráncolva hozzátette: – Szerinted komolyan mondta, hogy ezentúl nem másolhatunk róla?

– Asszem, igen – felelte Harry. – De a kviddicsedzés is komoly munka. Ha benne akarunk maradni a csapatban, edzenünk kell.

Ronnak tetszett az érv.

– Így van! – helyeselt. – Tanulni még rengeteg időnk lesz.

Mielőtt beléptek a kviddicspályára, Harry vetett még egy pillantást a Tiltott Rengeteg sötéten hajladozó fái felé. Most semmi nem repült fölöttük. Az ég üres volt, csak a bagolyház gyanánt szolgáló torony körül szárnyalt néhány madár. Harry elhessegette a látomás emlékét; az a repülő rémló nem bántotta őt... Minek törődne vele, hisz van más gondja elég...

Elővették a labdákat az öltözőbeli szekrényből, és munkához láttak. Harry hajtóként támadott a kvaffal, Ron pedig védte a három karikás póznát. Harry elégedett volt barátja teljesítményével: Ron a dobások háromnegyedét sikeresen blokkolta, s szinte percről percre ügyesebben mozgott a posztján.

Két óra gyakorlás után eltették a kvaffot, felmentek a kastélyba ebédelni (és meghallgatni Hermione újabb szemrehányásait), majd visszatértek a kviddicspályára, hogy részt vegyenek a csapatedzésen. Az öltözőbe lépve Angelina kivételével minden csapattársukat ott találták.

– Minden oké? – kérdezte öccsére kacsintva George.

– Aha – motyogta Ron. Mióta elindultak Harryvel a kastélyból, nemigen lehetett szavát venni.

– Mesterkurzust tartasz nekünk, Prefi Roni? – kérdezte gúnyos vigyorral Fred, miután kócos feje kibukkant a kviddicstalár nyakán.

– Dugulj el!

Ron is belebújt a griffendéles mezbe. Egészen jól illett rá a talár ahhoz képest, hogy a sokkal szélesebb vállú Oliver Woodtól örökölte.

Angelina már átöltözve lépett ki a csapatkapitányi szobából.

– Na, gyerünk, essünk neki! – szólt. – Alicia, Fred, hozzátok ki a ládát a labdákkal! Jut eszembe, beültek egypáran a nézőtérre, de nem szeretném, ha foglalkoznátok velük.

A megjátszott könnyedségből, amellyel ezt mondta, Harry megsejtette, kik lehetnek a hívatlan nézők. Nem is tévedett; mikor az öltözőből kiléptek a napfényben fürdő pályára, füttykoncert és pfujolás fogadta őket: az egyik lelátón középtájt ott ült a Mardekár teljes kviddicscsapata, a játékosok barátaival kiegészítve. Hangjuk zengve visszhangzott az üres stadionban.

– Azzal akar Weasley repülni? – kiabálta be Malfoy. – Ki volt az az ütődött, aki röptetőbűbájt tett arra a korhadt husángra?

Crak, Monstro hahotáztak, Pansy Parkinson visítva nevetett.

Ron a lába közé kapta seprűjét, és elrugaszkodott a földtől. Harry követte őt, s látta, hogy Ron füle lángvörösre gyúlt.

– Ne törődj velük! – mondta, mikor utolérte barátját. – Majd meglátjuk, ki fog nevetni, miután játszottunk velük...

– Ez a helyes hozzáállást, Harry! – dicsérte meg Angelina, aki a kvaffal a hóna alatt eléjük vágott, majd befordult, és lebegve megállt a magasban felsorakozott csapat előtt. – Figyelem! Bemelegítésnek passzolgatunk egy kicsit. Mindenki...

– Hé, Johnson, ki átkozta meg a hajadat? – visította odalentről Pansy Parkinson. – Nem zavar, hogy férgek lógnak ki a fejedből?

Angelina a válla mögé dobta hosszú, afrofonott haját, és higgadtan befejezte az eligazítást:

– Szóródjatok szét, és kezdjük!

Harry hátramenetben eltávolodott a többiektől, Ron pedig elrepült a karikák felé. Angelina fél kézzel a magasba emelte a kvaffot, s odahajította Frednek. Fred George-nak adta tovább, George Harrynek, Harry pedig Ronnak, aki kiejtette a kezéből.

A mardekárosok, Malfoyjal az élen, teli torokból röhögtek. Ron lebukott a labda után, és sikerült is még a levegőben elkapnia, de ügyetlenül jött ki a bukórepülésből, és félig lecsúszott a seprűjéről.

Mikor felért a többiekhez, lángolt az arca a szégyentől. Harry látta, hogy Fred és George összenéznek – azonban rájuk oly kevéssé jellemző módon egyikük sem kommentálta a hibát, s ezért Harry roppant hálás volt nekik.

Angelina se tette szóvá a dolgot.

– Passzold tovább! – utasította Ront.

Ron Aliciának dobta a labdát, a lány visszapasszolta Harrynek, aki George-nak továbbított...

– Hogy van a homlokod, Potter? – kiabált fel Malfoy. – Nem kéne lefeküdnöd egy kicsit? Már egy hete itt vagyunk, de még nem voltál a gyengélkedőn! Ez nálad egyéni csúcs, nem?

George Angelinának passzolt, aki a háta mögött továbbított Harrynek. Harryt váratlanul érte a passz, de az ujja hegyével sikerült elkapnia a kvaffot, amit aztán gyorsan továbbdobott Ron felé.

Ron a labda után kapott, de nem érte el.

– Szedd össze magad! – csattant fel Angelina, miközben Ron a kvaff után iramodott. – Koncentrálj!

A visszatérő Ron arca legalább olyan vörös volt, mint a kezében tartott labda. Malfoy és társai harsogva nevettek rajta.

Harmadik próbálkozásra Ronnak sikerült elkapni a kvaffot, de aztán – talán a megkönnyebbüléstől – olyan erővel passzolta tovább, hogy a labda félrelökte Katie kinyújtott kezét, és a lány arcába csapódott.

Ron sűrű bocsánatkérések közepette odarepült a lányhoz, hogy megnézze, nem esett-e baja.

– Menj vissza a helyedre, túléli! – kiáltott rá Angelina. – De ha csapattársnak passzolsz, nem az a cél, hogy lelökd a seprűjéről. Az a gurkók dolga!

Katie-nek eleredt az orra vére. Miközben odalent a mardekárosok dobogtak és pfujoltak, az ikrek odarepültek a lányhoz.

– Vedd be ezt! – szólt Fred, és Katie kezébe nyomott egy kis piros valamit, amit a zsebéből halászott elő. – Fél perc alatt rendbe hoz.

– Figyelem! – harsogta Angelina. – Fred, George, hozzátok az ütőiteket és az egyik gurkót! Ron, indulj a karikákhoz! Harry, ha szólok, elengeded a cikeszt. Gondolom, kitaláltátok, mi a feladat.

Harry az ikrek nyomába eredt, hogy magához vegye az aranylabdácskát.

– Ron olyan béna, hogy nézni is rossz – jegyezte meg George, miután mindhárman földet értek, és kinyitották a labdás ládát.

– Csak azért, mert izgul – kelt barátja védelmére Harry. – Délelőtt, mikor gyakoroltunk, nagyon ügyes volt.

– Ha csak kettesben tud villogni, nem sokra megyünk vele – morogta Fred.

Visszatértek a csapat többi tagjához, s Angelina sípszavára Harry szabadon engedte a cikeszt. Fred és George ugyanígy tettek a gurkóval. Ettől a pillanattól fogva Harry csak a szeme sarkából látta, mit csinálnak a többiek. Az volt a dolga, hogy elkapja a fürge, szárnyas kis labdát, ami a mérkőzésen százötven pontot ért a csapatnak – s hogy ez sikerüljön, minden ügyességét latba kellett vetnie. Szédítő sebességgel cikázott a hajtók között; a langyos őszi levegő az arcába csapott, s már nem hallotta a mardekárosok kurjantásait... De mikor épp belemelegedett volna a hajszába, a csapatkapitány sípszava megállította.

– Állj ! Állj ! – kiabálta Angelina. – Ron! Ne hagyd ott a középső póznát!

Harry barátja felé pillantott. Ron a bal oldali karika előtt lebegett, védtelenül hagyva a másik kettőt.

– Jaj... bocsánat...

– Figyeltelek: miközben a hajtókat nézed, folyton elvándorolsz oldalra. Vagy maradj középen, amíg ki nem kell ugranod védeni, vagy körözz a póznák körül, de ne sodródj céltalanul ide-oda! Az utolsó három gólt ezért kaptad!

– Bocsánat – ismételte Ron. Arca olyan volt, akár egy lebegő tűzgolyó.

– Katie, te meg nem tudnád elállítani azt az orrvérzést?

– Nem, sőt egyre rosszabb! – panaszolta Katie, talárja ujját az orra alá szorítva.

Harry megkereste tekintetével Fredet. A fiú nyugtalanul kotorászott a zsebében, elővett valami pirosat, megvizsgálta, aztán rémült arccal Katie-re bámult.

– Jól van, folytassuk! – adta ki a parancsot Angelina. A szokásosnál kicsit merevebben ült a seprűjén, bár úgy tett, mintha meg se hallaná a mardekárosokat, akik most skandálni kezdték, hogy Bénák, bénák!

Ezúttal majdnem három percig sikerült egyhuzamban játszaniuk – akkor megint leállította őket Angelina sípszava. Harry, aki épp megpillantotta a cikeszt a túloldali karikáknál, most már kezdte elveszíteni a türelmét.

– Mi van már megint? – fordult Aliciához, aki a legközelebb volt hozzá a csapat tagjai közül.

– Katie – hangzott a tömör válasz.

Harry megfordult, és látta, hogy Angelina, Fred és George szélsebesen repülnek Katie felé. Erre ő is elindult Aliciával. Angelina még épp időben fújta le az edzést: Katie arca falfehér volt, s talárja úszott a vérben.

– Gyengélkedő – szólt fejcsóválva Angelina.

– Majd mi elkísérjük – bólintott Fred, majd hozzátette: – Elképzelhető, hogy tévedésből egy vérhúzó varázsfruttit kapott be...

– Hiányos terelő-és hajtósorral nincs értelme folytatni – szólt csüggedten Angelina, miután az ikrek lassú repülésben elindultak a kastély felé, két oldalról támogatva Katie-t. – Menjünk átöltözni!

A mardekárosok gúnyos skandálása az öltözőig kísérte a megfogyatkozott csapatot.

– Hogy ment a kviddicsedzés? – kérdezte kissé hűvösen Hermione, miután Harry és Ron fél órával később bemásztak a portrélyukon.

– Hát... – kezdte Harry.

– Rosszul – mondta fásultan Ron, és lezuttyant egy székre.

Hermione arca megenyhült.

– Biztos bele fogsz jönni... – mondta vigasztalóan.

– Ki mondta, hogy miattam ment rosszul az edzés? – fortyant fel Ron.

– Senki – visszakozott meghökkenve a lány. – Csak arra gondoltam...

– ...hogy biztos bénáztam, mi?

– Dehogyis! De mivel azt mondtad, rosszul ment...

– Leckét kell írnom – prüszkölte dühösen Ron, és elcsörtetett.

Miután eltűnt a fiúk hálótermeihez vezető lépcsőn, Hermione Harryhez fordult:

– Bénázott?

– Nem – felelte Harry.

Hermione felvonta a szemöldökét.

– Na jó, nem volt csúcsformában – ismerte be Harry. – De hát ez csak az első edzése volt...

Aznap este se Harry, se Ron nem jutott túl sokra a házi feladatokkal. Harry sejtette, hogy Ron még mindig a délutáni edzésen rágódik, hiszen az ő fejében is ott visszhangoztak még a mardekárosok „Bénák, bénák!” kiáltásai.

Az egész vasárnapot a toronyban töltötték, könyveik társaságában. Körülöttük előbb megtelt, majd kiürült a klubhelyiség. Aznap is kellemes, derült idő volt, s rajtuk kívül mindenki a szabadban élvezte az év talán utolsó nyárias vasárnapját. Estére Harry már úgy érezte, mintha manók labdáznának az agyával.

– Azt hiszem, többet kellene foglalkoznunk a leckékkel hét közben – dörmögte oda Ronnak, miután késznek nyilvánították az Exnihil Objectum bűbájról szóló átváltoztatástan-dolgozatot, és cseppet sem lelkesen elkezdték gyűjteni a Jupiter tucatnyi holdjának tulajdonságait Sinistra professzor számára.

– Ahaaa... – ásította Ron, majd megdörzsölte vörös szemét, és a kandalló felé hajította az ötödik gombócba gyűrt pergamenlapot is.

– Figyelj... szerintem kérdezzük meg Hermionét, hogy nem nézhetnénk-e meg mégis, amit írt.

Harry a lány felé pillantott. Hermione Csámpással az ölében üldögélt, és vidáman csevegett Ginnyvel. Előtte a levegőben egypár szorgalmasan dolgozó kötőtű és egy alaktalan manózokni-kezdemény lebegett.

– Nem érdemes – mondta csüggedten Harry. – Úgyse engedi meg.

Így aztán az este is a pergamen fölé görnyedve találta őket. Aztán a zsúfolt klubhelyiség ürülni kezdett, s fél tizenegy tájban Hermione ásítozva odasétált hozzájuk.

– Na mi lesz? Elkészültök lassan?

– Nem – felelte mogorván Ron.

– A Jupiter legnagyobb holdja a Ganymedes, nem a Kallisto – jegyezte meg Hermione, és Ron válla fölött átnyúlva a készülő asztronómiadolgozat egyik sorára mutatott. – És az Ión vannak vulkánok.

– Kösz...! – morogta inkább vádlón, semmint hálásan Ron, és kihúzta a hibás mondatokat.

– Bocsánat, én csak...

– Ha azért jöttél, hogy cikizd a dolgozatomat...

– Ron...

– Nincs időm prédikációt hallgatni, Hermione. Ha nem tűnt volna fel, nyakig vagyok a...

– Nem-nem-nem! Odanézz!

Hermione a legközelebbi ablak felé mutatott. Harry és Ron odafordultak. Az ablakpárkányról egy szép kuvik pislogott Ronra.

– Ez Hermész, nem? – szólt Hermione.

– Tényleg! – Ron letette a pennát, és felállt. – De hát miért írna nekem Percy?

Odasietett az ablakhoz, és kinyitotta. Hermész beröppent a klubhelyiségbe, leszállt Ron dolgozatára, és felemelte fél lábát. Miután Ron megszabadította a levéltől, azonnal ismét szárnyra kapott, otthagyva maszatos lábnyomát az Iót ábrázoló rajzon.

– Márpedig ez Percy kézírása – állapította meg Ron. Visszaült a székébe, és rámeredt a címzésre: Ronald Weasley, Roxfort, Griffendél-ház. Utána barátaira emelte pillantását. – Mit szóltok ehhez?

– Nyisd ki! – sürgette Hermione. Ron kibontotta a pergamentekercset, és olvasni kezdte a levelet. Arca híven tükrözte érzelmeinek változását: kezdeti kíváncsiságát megrökönyödés váltotta fel, azt rosszallás követte, s mikor befejezte az olvasást, már undor ült az arcára. Odalökte a levelet Harrynek és Hermionénak, akik fejüket összedugva olvasni kezdtek:

Kedves Ron!

Nemrég értesültem róla (nem kisebb személyiségtől, mint magától a mágiaügyi miniszter úrtól, aki új tanárotok, Umbridge professzor közlésére hivatkozott), hogy roxforti prefektus lettél.

A hír őszinte örömmel töltött el, s mindenekelőtt gratulálni szeretnék Neked. Bevallom, tartottam tőle, hogy inkább Fred és George példáját fogod követni ahelyett, hogy az én nyomdokaimba lépnél. Kellemesen csalódtam hát, mikor megtudtam, hogy méltónak találtattál a felelős beosztásra.

A gratuláció mellett azonban jó tanácsokkal is szeretnék szolgálni Neked, ezért is küldöm jelen soraimat a szokásos reggeli posta helyett ezen az esti órán. Remélem, lehetőséget találsz rá, hogy egyedül olvasd el levelemet, s így elkerüld a kellemetlen kérdéseket.

A miniszter úr, mikor közölte velem a jó hírt, elejtett egy megjegyzést, amiből arra kellett következtetnem, hogy még mindig sok időt töltesz együtt Harry Potterrel. Meg kell mondanom, Ron, semmi sem veszélyezteti jobban újonnan megszerzett jelvényedet, mint az, ha továbbra is bizalmas viszonyban maradsz azzal a fiúval. Tudom, meglep ez a kijelentés – bizonyára azt felelnéd rá, hogy Potter mindig is Dumbledore kegyeltje volt – de kötelességemnek érzem közölni veled, hogy Dumbledore már nem sokáig marad a Roxfort élén, s azok az emberek, akik számítanak, egészen máshogy – vélhetően helyesebben – ítélik meg Potter viselkedését. Ezt most nem kívánom bővebben kifejteni, de ha holnap belenézel a Reggeli Prófétába, megtudod, mi a helyzetés talán bátyád nevén is megakad a szemed!

Komolyra fordítva a szót, nem volna szerencsés, ha az a kép maradna meg Rólad, hogy egy húron pendülsz Potterrel. Értsd meg: a jövőd forog kockán, s ez alatt nemcsak az iskolai karrieredet értem. Mivel apánk kísérte el Pottert a minisztériumba, felteszem, tudsz róla, hogy a nyáron fegyelmi eljárást folytattak le Potter ellen. A Wizengamot előtti tárgyaláson sem tudta tisztázni magát. Csupán egy apró formai problémának köszönheti, hogy büntetés nélkül megúszta a dolgot, s többen azok közül, akikkel beszéltem, helytelennek tartják a felmentését.

El tudom képzelni, hogy félsz egyik napról a másikra megszakítani a kapcsolatot Potterrel – hisz a fiú közismerten kiszámíthatatlan, s tudtommal az erőszaktól se riad vissza. Ha efféle aggályaid vannak, vagy más nyugtalanító dolgot fedezel fel Potter viselkedésében, fordulj bizalommal Dolores Umbridge-hez, akit végtelenül jóindulatú hölgynek ismerek, s aki örömmel ad majd tanácsot Neked.

Ehhez kapcsolódik a másik dolog, amire szeretném felhívni a figyelmedet. Mint már említettem, a Roxfort a jelek szerint hamarosan kikerül Dumbledore vezetése alól. Kérlek, Ron, vésd eszedbe: nem az igazgatónak tartozol hűséggel, hanem az iskolának és a minisztériumnak. Megrökönyödéssel hallottam, hogy Umbridge professzor mindeddig igen kevés támogatást kapott a tanári kartól a nagyon is időszerű s a minisztérium által szorgalmazott reformok bevezetéséhez (bár a jövő héttől bizonyára könnyebb dolga lesz – lásd a holnapi Reggeli Prófétát!). Summa summarum: ha egy diák most segítőkészségéről biztosítja Umbridge professzort, két év múlva jó eséllyel indulhat az iskolaelső címért!

Sajnálom, hogy a nyáron olyan keveset találkoztunk. Fáj, hogy bírálnom kell szüleinket, de mindaddig képtelen vagyok egy fedél alatt lakni velük, amíg kapcsolatban állnak a Dumbledore köré verbuválódott gyanús népséggel. (Ha írsz anyánknak, kérlek, említsd meg, hogy egy bizonyos Sturgis Podmore-t, aki Dumbledore nagy barátja, nemrég fél évre az Azkabanba küldtek, mert engedély nélkül behatolt a minisztériumba. Talán felnyitja szüleink szemét, ha megtudják, hogy miféle kisstílű bűnözők vannak az úgynevezett barátaik között.) Jómagam is csak a szerencsémnek és a miniszter úr kegyes bizalmának köszönhetem, hogy nem sütötték rám a kétes elemek pártolásának bélyegét. Bízom benne, hogy Téged sem köt a tévesen értelmezett családi összetartás, és helyesen ítéled meg félrevezetett szüleink nézeteit és tetteit. Remélem, anyáék időben belátják tévedésüket – ha erre sor kerül, természetesen kész leszek megbocsátani nekik.

Kérlek, alaposan gondold végig mindezt, különösen a Harry Potterre vonatkozó tanácsomat! Még egyszer gratulálok prefektusi kinevezésedhez.

Ölel bátyád:

Percy

Harry felpillantott barátjára.

– Figyelj, Ron – szólt tettetett derűvel – ha gondolod, nyugodtan szakítsd meg velem a kapcsolatot. Ígérem, nem maradok erőszakkal a barátod.

Ron a levélért nyúlt.

– Adjátok ide! – morogta. – Hogy lehet... – kezdte dühösen, és kettétépte a levelet. – ...valaki... – Négyfelé tépte. – ...ilyen... – Nyolcfelé tépte. – ...surmó!? – Azzal bedobta a fecniket a tűzbe, majd maga elé húzta a Sinistra számára készülő dolgozatot. – Na gyerünk, dolgozzunk, mert reggelre se leszünk készen.

Hermione egy darabig nézte a fiúkat, majd hirtelen így szólt:

– Na jó, adjátok ide!

– Mi...?! – kapta fel a fejét Ron.

– Adjátok ide a munkátokat! Átnézem és kijavítom.

– Komolyan? – élénkült fel Ron. – Az életünket mented meg, Hermione! Nem is tudom, hogy köszönjem meg...

– Köszönet helyett ígérjétek meg, hogy ezentúl nem hagyjátok a munkát az utolsó pillanatra – felelté bujkáló mosollyal a lány, és a kezét nyújtotta a dolgozatokért.

– Örök hála, Hermione – motyogta kimerülten Harry. Miután átadta a pergamenlapot, visszaroskadt a székbe, és megdörzsölte a szemét.

Már elmúlt éjfél. A klubhelyiségben hármukon és Csámpáson kívül egy lélek sem volt. Nem hallatszott más zaj, csak a mondatokba belejavító Hermione pennájának sercegése, amit időnként lapok zizegése váltott fel, mikor a lány kikeresett egy-egy adatot valamelyik szakkönyvből. Harry halálosan fáradt volt, s a tetejében enyhe émelygés is gyötörte – de ez utóbbi tünetet nem a kimerültség okozta, hanem az időközben elhamvadt levél.

Hiába volt eddig is tisztában vele, hogy a Roxfortban minden második ember nagyotmondónak vagy féleszűnek tartja, hiába tudta, hogy a Reggeli Próféta hónapok óta csak rosszat ír róla, mégis csak most, Percy levelét olvasva fogta fel igazán a helyzetét.

Valami okból döbbenetes volt leírva látni, hogy Percy szerint Ronnak meg kellene szakítania vele a kapcsolatot, sőt be kellene árulnia őt Umbridge-nél. Az a Percy, akit négy éve ismer, akinek a családjánál hetekig vendégeskedett a nyári szünetekben, akivel egy sátorban lakott a Kviddics Világkupa döntőjekor, és akitől a legmagasabb pontszámot kapta a Trimágus Tusa második próbáján – az a Percy most kiszámíthatatlan, erőszakra hajlamos embernek tartja őt.

Hirtelen mély együttérzéssel gondolt keresztapjára, mint az egyetlen emberre, aki meg tudná érteni, amit most érez, mert ő is hasonló helyzetben van. Siriusnak tizennégy éve kell azzal a tudattal élnie, hogy a varázsvilágban szinte mindenki megátalkodott gyilkosnak és Voldemort hívének tartja...

Harry pislogni kezdett. Miközben a tűzbe meredt, egy szemvillanásnyi ideig látott a lángok között valamit, ami nem lehetett ott... Képtelenség, gondolta. A képzeletem játszik velem...

– Jól van, tisztázd le! – szólt Hermione, Ron felé nyújtva a kijavított dolgozatot. – Írtam hozzá egy összefoglalást.

– Hermione, te vagy a legjobb ember a világon! – hálálkodott fáradtan Ron. – Ha még egyszer csúnyán beszélek veled...

– Az jelzi majd, hogy újra normális vagy – nevetett Hermione. – Harry, a tied nagyjából rendben volt, csak ez nem stimmel itt a vége felé. Biztos rosszul értetted, amit Sinistra mondott: az Európa felszínét jégpáncél borítja, nem kék páclé... Harry...?

Harry időközben lecsúszott a karosszékéről, és a fakó, kiégett kandallószőnyegen térdepelve meredt a tűzbe.

– Öhm... Harry...? – szólította meg tétován Ron. – Mit csinálsz a földön?

– Sirius fejét láttam a tűzben – felelte Harry.

Hangjában nem volt döbbenet vagy izgalom. Elvégre Sirius feje az előző tanévben is feltűnt a kandallóban, még beszélgettek is. De azért nem volt biztos benne, hogy most is tényleg látta... olyan gyorsan eltűnt...

– Sirius fejét? – ismételte Hermione. – Mármint úgy, mint amikor beszélt veled a Trimágus Tusa alatt? Azt most biztos nem csinálná meg, ő is tudja, hogy túl... Sirius...!!!

Hermione elkerekedett szemmel meredt a tűzbe. Ron kezéből kiesett a penna. A táncoló lángok között jól kivehetően felbukkant Sirius fekete tincsekkel keretezett, vigyorgó arca.

– Attól féltem, lefeküdtök, mielőtt kiürül a terem – szólt a varázsló. – Óránként ellenőriztem, mi a helyzet.

– Minden órában megjelentél a tűzben? – kérdezte döbbenten Harry.

– Csak pár másodpercre, amíg körülnéztem.

– És mi lett volna, ha meglátnak? – aggodalmaskodott Hermione.

– Hát, azt hiszem, egy lány – olyan elsősforma – tényleg észrevett... de semmi vész – tette hozzá sietve Sirius, miután Hermione a szája elé kapta a kezét rémületében. – Eltűntem, mire másodszor is rám nézhetett volna, úgyhogy biztos azt hiszi, káprázott a szeme.

– De Sirius, ez nagyon kockázatos... – sopánkodott Hermione.

– Úgy beszélsz, mint Molly – vágott a szavába a varázsló.

– Mindenképp válaszolni akartam Harry levelére, és ez tűnt egyetlen használható megoldásnak. Persze rejtjeles levelet is írhattam volna, de a kódokat meg lehet fejteni.

A levél említésére Ron és Hermione Harryre meresztették a szemüket.

– Nem is tudtuk, hogy írtál Siriusnak – szólt szemrehányóan Hermione.

– Elfelejtettem mondani – felelte Harry, s nem is hazudott: a találkozás Chóval minden mást kitörölt az agyából. – Ne nézz így rám, Hermione! A levelemből semmilyen titkos információt nem lehetett kiolvasni. Ugye, Sirius?

– Nem, nagyon jó levél volt – erősítette meg mosolyogva a varázsló. – De térjünk gyorsan a tárgyra, mert bármikor megzavarhatnak minket. Ami a sebhelyedet illeti...

– Miért, mi van a... – kotyogott közbe Ron, de Hermione leintette.

– Majd utána elmondjuk. Folytasd, Sirius!

– Tudom, hogy nem túl jó érzés, mikor fáj a sebhelyed, de gondoljuk, nem kell túl nagyjelentőséget tulajdonítani a dolognak. Tavaly is sokat fájt, nem?

– Igen, és Dumbledore azt mondta, olyankor jön rám, ha Voldemorton valamilyen erős érzelem lesz úrrá – felelte Harry, nem törődve Ron és Hermione ijedt nyögésével. – Lehet, hogy csak... nem tudom... talán épp nagyon dühös volt aznap este, mikor büntetőmunkán voltam.

– Most, hogy visszatért, nem csoda, ha gyakrabban jön a fájdalom – mutatott rá Sirius.

– Szóval szerinted csak véletlen egybeesés, hogy akkor fájdul meg, mikor Umbridge hozzám ért?

– Igen – bólintott Sirius feje. – Hallottam hírét annak a nőnek. Biztos vagyok benne, hogy nem halálfaló.

– Pedig elég gonosz hozzá – dörmögte sötéten Harry. Barátai hevesen bólogattak.

– Az lehet, de a világ nem csak jó emberekből meg halálfalókból áll – mondta fanyar mosollyal Sirius. – Tudom, hogy undok szipirtyó – Remus tudna mesélni róla.

– Lupin ismeri? – kérdezte Harry. Emlékezett még Umbridge megjegyzésére arról a bizonyos „rendkívül veszélyes félvérről”.

– Nem – rázta a fejét Sirius – viszont két éve Umbridge fogalmazta meg azt a vérfarkasellenes törvényt, ami miatt Remus sehol nem kap munkát.

Harrynek eszébe jutott Lupin folt hátán folt talárja, és ettől fogva még jobban utálta Umbridge-et.

– Mi baja a vérfarkasokkal? – fortyant fel Hermione.

– Gondolom, fél tőlük – felelte Sirius, megmosolyogva a lány ingerültségét. – De úgy tűnik, minden félember ellenszenves neki. Tavaly azt találta ki, hogy fogják be és gyűrűzzék meg a sellőket. Pedig micsoda időpazarlás sellőket hajkurászni, amíg olyan kis mocsok, mint Sipor, szabadon garázdálkodnak.

Ron jót nevetett, Hermione viszont szörnyülködve nézett.

– De Sirius! – szólt szemrehányóan. – Biztos vagyok benne, hogy Sipor megszelídülne, ha foglalkoznál vele egy kicsit. Te vagy a család utolsó sarja, és Dumbledore professzor azt mondta...

– Na és milyen órákat tart Umbridge? – vágott a szavába Sirius. – Megtanuljátok nála, hogyan kell kinyírni a félvéreket?

– Nem – felelte Harry, ügyet sem vetve Hermionéra, akit szemlátomást szíven ütött, hogy nem mondhatta végig védőbeszédét. – Egyáltalán nem enged minket varázsolni.

– Egész órán egy unalmas tankönyvet olvasunk – tette hozzá.

– Ez beleillik a képbe – bólintott Sirius. – Minisztériumi forrásaink szerint Caramel nem akarja, hogy harci kiképzést kapjatok.

– Harci kiképzést? – hüledezett Harry. – Miért, mit képzel? Egy varázslóhadsereget szervezünk az iskolában?

– Eltaláltad – felelte Sirius. – Pontosabban attól tart, hogy Dumbledore szervez magánhadsereget, amivel aztán megtámadhatja a minisztériumot.

Eltartott egy darabig, amíg Harryék megemésztették ezeket a szavakat. Végül Ron szólalt meg először:

– Ekkora sületlenséget még Luna Lovegoodtól se hallottam.

– Caramel azért nem enged minket sötét varázslatok kivédését tanulni, mert attól fél, hogy a minisztérium ellen fordítjuk az átkokat? – hitetlenkedett Hermione.

– Bizony – bólintott Sirius. – Caramel szerint Dumbledore bármi áron meg akarja szerezni a hatalmat. Napról napra súlyosabb a miniszter üldözési mániája. Előbb-utóbb elő fog rukkolni valami mondvacsinált váddal, és letartóztatja Dumbledore-t.

Ez eszébe juttatta Harrynek Percy levelét.

– Nem tudod, lesz valami Dumbledore-ról a holnapi Reggeli Prófétában? Ron bátyja, Percy valami ilyesmire célozgatott.

– Nem tudom – felelte Sirius. – Egész hétvégén senkivel nem találkoztam a Rendből. Nagyon elfoglaltak. – Keserű gúnnyal hozzátette: – Itt ülök édes kettesben Siporral...

– Akkor Hagridról se tudsz semmi újat?

– Nem... Már meg kellett volna érkeznie. Senki nem tudja, miért késik. – Harryék rémült arcát látva Sirius gyorsan hozzátette: – De Dumbledore szerint nincs semmi gond, úgyhogy ne essetek pánikba. Hagrid jól van, ez biztos.

– De hát ha már meg kellett volna érkeznie... – motyogta aggódva Hermione.

– Madame Maxime vele volt, és jelentette nekünk, hogy a visszaúton el kellett válniuk... De semmi okunk feltételezni, hogy Hagrid megsérült vagy... Szóval semmi nem utal rá, hogy bármi baja lenne.

Harryék arcáról azonban továbbra se tűnt el az aggodalom.

– Idefigyeljetek: ne nagyon kérdezősködjetek Hagridról! – folytatta sietve Sirius. – Azzal csak felhívnátok a figyelmet a távolmaradására, annak pedig Dumbledore nem örülne. Hagrid kemény legény, tud vigyázni magára. – S mikor a három jó barát ettől se derült fel, hozzátette: – Mikor lesz a következő roxmortsi hétvégétek? Arra gondoltam, hogy ha már a pályaudvaron bejött a kutyajelmez, akkor esetleg...

– Ne!!! – vágta rá Harry és Hermione, a kelleténél kicsit hangosabban.

– Nem olvastad a Reggeli Prófétát, Sirius? – sopánkodott Hermione.

– Ja, hogy az... – Sirius szája gúnyos mosolyra húzódott. – Folyton találgatnak, hogy hol lehetek. Valójában fogalmuk sincs...

– Szerintünk most tényleg szimatot fogtak – erősködött Harry. – Malfoy mondott valamit a vonaton, ami utalhatott arra, hogy felismertek. Ha nem ő, akkor az apja, Lucius Malfoy. Ő is kint volt a pályaudvaron. Szóval semmiképp ne gyere ide. Ha Malfoy megint kiszúr téged...

– Jól van, jól van, megértettem – morogta bosszúsan Sirius. – csak egy ötlet volt. Azt hittem, örülnél neki, ha találkoznánk.

– Persze, de annak nem örülnék, ha visszaküldenének az Azkabanba!

Sirius néhány másodpercig némán fürkészte Harry arcát. Mélyen ülő szemei között függőleges ránc jelent meg.

– Kevésbé hasonlítasz apádra, mint hittem – szólt végül szárazon. – Jamesnek épp a kockázat miatt tetszett volna az ötlet.

– Én csak...

– Jobb lesz, ha elbúcsúzom; Sipor megint a lépcsőn ólálkodik – vágott a szavába Sirius. Harry biztosra vette, hogy keresztapja nem mond igazat. – Majd megírom, hogy mikor tudok megint bemenni a tűzbe. Persze csak ha nem tartod túl kockázatosnak.

Halk pukkanás hallatszott, és Sirius feje párává hullott szét a táncoló lángnyelvek között.

Tizenötödik fejezet

A roxforti főinspektor

Harryék azt hitték, végig kell majd böngészniük Hermione Reggeli Prófétáját, ha meg akarják találni benne a cikket, amire Percy utalt.

Ehhez képest alig röppent fel a távozó kézbesítő bagoly a tejeskancsó pereméről, Hermione máris felsikkantott, és leterítette az újságot az asztalra. A szalagcím alatti jókora fotóról Umbridge virította rájuk békamosolyát.

A MINISZTÉRIUM OKTATÁSI REFORMOT SÜRGET,

DOLORES UMBRIDGE TÖLTI BE A ROXFORTI FŐINSPEKTOR ÚJ TISZTJÉT

Harry kezéből kiesett a félig megevett pirítós.

– Umbridge? Roxforti főinspektor? Mi ez már megint?

Hermione felolvasta a cikket:

– „A mágiaügyi miniszter tegnap este váratlanul közzétett rendeletével példátlanul széles ellenőrzési jogkört biztosított a minisztérium számára a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola fölött.

A miniszter úr már egy ideje növekvő aggodalommal figyeli a Roxfort működésének zavarait – nyilatkozta lapunknak Percy Weasley miniszteri almunkatárs. – Ezzel a rendelkezésével azoknak a szülőknek az aggályaira reagál, akik szerint az iskola az oktatás terén rossz irányba halad.

Az utóbbi hetekben volt már rá példa, hogy Cornelius Caramel miniszter új jogszabály bevezetésével pótolta a varázslóképző működésében tapasztalható hiányosságokat. Az augusztus 30-án életbe lépett 22-es számú oktatásügyi rendelet kimondja, hogy ha a mindenkori igazgató nem talál alkalmas jelöltet az iskolában megüresedő tanári állás betöltésére, akkor a minisztérium által kiválasztott személy kerül a posztra.

Ennek köszönhető, hogy Dolores Umbridge ma a Roxfort tanári karának tagja – hangsúlyozta Weasley. – Dumbledore nem talált senkit, ezért a miniszter úr delegálta Umbridge-et, aki természetesen közmegelégedésre végzi munkáját...”

– Micsoda? – horkant fel Harry.

– Várj, még nincs vége – intette le Hermione.

– „...közmegelégedésre végzi munkáját, forradalmasította a sötét varázslatok kivédése tantárgy oktatását, és közvetlen, hiteles módon informálja a miniszter urat a Roxfortban folyó munkáról.

Umbridge ez utóbbi tevékenységének ad formális keretet a most kihirdetett, a roxforti főinspektor új tisztségéről szóló 23-as számú oktatásügyi rendelet.

Ezzel a rendelkezéssel új, izgalmas szakaszába lépett a miniszter úr programja, amellyel azt a folyamatot igyekszik megállítani, amit sokan a roxforti színvonal hanyatlásaként írnak le – mutatott rá Weasley. – A főinspektor, azaz minisztériumi vizsgálóbiztos ellenőrzi pedagóguskollégái munkáját, meggyőződik róla, hogy azok az elvárható színvonalon teljesítenek. A tisztséget Dolores Umbridge-nek ajánlottuk fel, aki nagy örömünkre tanári kötelezettségei mellett is vállalta a feladatot. A minisztérium lépése lelkes fogadtatásra talált a roxforti diákok szüleinek körében.

Megkönnyebbüléssel tölt el a tudat, hogy objektív szakmai ellenőrzés alá vonják Dumbledore-t – nyilatkozta wiltshire-i kúriájában Lucius Malfoy (41). – Minket, szülőket, akik elsősorban gyermekeink érdekeit tartjuk szem előtt, az elmúlt években aggodalommal töltöttek el Dumbledore egyes bizarr döntései, és megnyugtatónak tartjuk, hogy a minisztérium lépéseket tesz a probléma orvoslására. Kétségkívül az említett bizarr döntések közé tartoznak azok a tanári kinevezések, melyekről annak idején lapunk is beszámolt – így Remus Lupin vérfarkas, Rubeus Hagrid félóriás és a paranoiás exauror, Rémszem Mordon szerződtetése.

A fenti okokból közkeletű a vélekedés, hogy Albus Dumbledore, a Mágusok Nemzetközi Szövetségének egykori elnökhelyettese és a Wizengamot exfőmágusa már nem képes felelősen irányítani a nagy múltú Roxfortot.

A vizsgálóbiztos kinevezése az első lépés afelé, hogy olyan igazgató kerüljön a Roxfort élére, akiben fenntartások nélkül megbízhatunk – jelentette ki egy magát megnevezni nem kívánó minisztériumi illetékes.

A Wizengamot két tagja, Griselda Marchbanks és Tiberius Ogden a főinspektori tisztség bevezetése elleni tiltakozás gyanánt kivált a bírói testületből.

A Roxfort egy iskola, nem pedig Cornelius Caramel koronagyarmata – jelentette ki Madam Marchbanks. – Ez a gusztustalan akció is csak Dumbledore lejáratását szolgálja. (Beszámolónk Madam Marchbanks feltételezhető kapcsolatáról bizonyos felforgató goblincsoportokkal a 17. oldalon olvasható.)”

Hermione felpillantott az újságból.

– Most már legalább tudjuk, hogyan került ide Umbridge. Caramel kiadta azt az úgynevezett oktatásügyi rendeletet, és szépen a nyakunkra ültette őt! Most pedig még arra is feljogosítja, őt hogy piszkálja a tanárainkat! – Hermione zihált az indulattól. – Ez egyszerűen hihetetlen! Felháborító!

– Persze hogy az – bólintott Harry, sötét pillantást vetve az asztalon pihenő jobb kezére, melyen még mindig kirajzolódtak az Umbridge-féle szavak.

Ron szája viszont kaján vigyorra húzódott. Két barátja megütközve nézett rá.

– Minek örülsz annyira?

– Alig várom, hogy bejöjjön McGalagony órájára szemlét tartani – felelte a kezét dörzsölgetve Ron. – Akkor majd megkapja a magáét.

– Na gyerünk, indulás! – pattant fel Hermione. – Ha bejön Binns órájára, nem kéne elkésnünk.

Umbridge professzor azonban nem látogatta meg a mágiatörténet-órát, így az pontosan olyan unalmas volt, mint előző hétfőn, és nem volt ott Piton pincetermében sem, mikor Harryék megérkeztek dupla bájitaltanra. Harry visszakapta holdkődolgozatát; a lap jobb felső sarkában nagy, fekete B betű sötétlett.

– Azt a jegyet írtam a dolgozataitokra, amit az RBF-vizsgán kapnátok rájuk – szólt sötét félmosollyal Piton, miközben az asztalok között sétálva kiosztotta a munkákat. – Azt akartam, hogy lássátok, mire számíthattok.

Mikor kiért a padsorok közül, hirtelen hátraarccal szembefordult diákokkal.

– Házi feladataitok átlagos színvonala kritikán aluli volt. Ha ezt vizsgán produkáljátok, a többség megbukott volna. Az e heti dolgozatot a kígyóméreg-ellenszérumok változatairól gondosabban készítsétek el, különben kénytelen leszek a jövőben büntetőfeladattal párosítani a B érdemjegyet.

– Vannak, akik B-t kaptak? Haha! – suttogta jó hangosan Malfoy.

Piton nem szólt rá, csak somolygott.

Harry észrevette, hogy Hermione kíváncsi oldalpillantásokat vet dolgozatára – bizonyára a jegyét akarta kilesni. Harry jobbnak látta bizalmasan kezelni ezt az információt, gyorsan a táskájába süllyesztette hát a pergamenlapot.

Eltökélte, hogy ezen az órán nem ad alkalmat Pitonnak a megszégyenítésére, úgyhogy minden lépés előtt háromszor is elolvasta a táblára írt recept megfelelő sorát. Erősítő energiafőzete nem lett ugyan tiszta türkizkék, mint Hermionéé, de legalább kék volt és nem rózsaszínű, mint Neville-é. Az óra végén dacos arccal, de valójában inkább megkönnyebbülten tette le a mintát Piton asztalára.

– Ez most nem volt olyan nehéz, mint a múlt heti – jegyezte meg Hermione, mikor felértek a pincelépcsőn a bejárati csarnokba. – És a dolgozat is egész tűrhetően sikerült, nem?

Miután se Harry, se Ron nem válaszolt, Hermione tovább ütötte a vasat:

– Persze nem számíthatunk a legjobb jegyre, ha RBF-szinten osztályoz, de így az év elején már az elégséges szint is biztató, nem?

Harry megköszörülte a torkát, de esze ágában sem volt megszólalni.

– A vizsgáig még rengeteg időnk van – folytatta kitartóan Hermione. – Addig még sokat tanulhatunk, és ezek a jegyek nagyon jó viszonyítási alapot adnak. Lemérhetjük róluk, hogy mennyit fejlődtünk...

Közben besétáltak a nagyterembe, és leültek a Griffendél asztalához.

– Persze boldog lettem volna, ha K-t kapok, de...

Ronnak elfogyott s türelme.

– Hermione – szólt élesen – ha annyira érdekel, hogy milyen jegyet kaptunk, mért nem kérdezed meg?

– Én nem... nem azért... de ha meg akarjátok mondani...

– Én H-t kaptam – mondta Ron, miközben levest mert magának. – Most elégedett vagy?

– Nem kell azt szégyellni – szólt közbe Fred, aki épp akkor ült le Harry jobbjára George és Lee Jordan társaságában. – Nincs semmi baj egy jó erős H-val.

– De hát a H... – kezdte Hermione.

– Azt jelenti: „hitvány” – bólintott Lee Jordan. – Viszont még mindig jobb, mint a B vagyis a „borzalmas”.

Harry érezte, hogy elvörösödik, úgyhogy enyhe köhögési rohamot színlelve elfordult az asztaltól. Nagy bosszúságára azonban Hermione továbbra se szállt le a témáról.

– Szóval a legjobb jegy a K, azaz a „kiváló” – csicseregte. – Utána jön az E...

– Nem, a V jön utána – javította ki George. – „Várkozáson felüli”. Szerintem nekünk Freddel mindenből V-t kellett volna kapnunk, hiszen már azzal felülmúltuk a várakozásokat, hogy beültünk vizsgázni.

Ezen mindenki nevetett, kivéve Hermionét, aki tovább lovagolt a témán:

– Jó, akkor a V után következik az E, ami „elfogadható”-t jelent. Aki annál rosszabbat kap, az megbukik, igaz?

– Aha – felelte Fred, és belemártott egy zsömlét a levesébe, hogy aztán egészben a szájába tömje.

– Az E alatt már csak a hitvány H van... – Ron széttárta karját, mintha ünnepeltetné magát. – ...meg a borzalmas B.

– És a T – szólt George.

– T? – csodálkozott Hermione. – Az még rosszabb, mint a B? Mi a jelentése?

– Troll – felelte gondolkozás nélkül George.

Harry megint nevetett, bár nem volt benne biztos, hogy George viccelt. Elképzelte, milyen lesz, ha az RBF-vizsgákon szerzett T-it kell majd rejtegetnie Hermione elől – és szentül megfogadta, hogy ezentúl gőzerővel fog tanulni.

– Nektek volt már olyan órátok, amire bement Umbridge? – kérdezte Fred.

– Nem – felelte Hermione. – És nektek?

– Épp most, ebéd előtt – mondta George. – Bűbájtan.

– És mi volt? – kérdezte kórusban Harry és Hermione.

Fred vállat vont.

– Semmi különös. Umbridge végig a sarokban álldogált és jegyzetelt. Tudjátok, milyen Flitwick; nem zavartatta magát, úgy kezelte, mint egy vendéget. Umbridge nem nagyon szólt bele semmibe. Aliciát kérdezgette róla, hogy általában milyenek Flitwick órái, Alicia meg mondta, hogy nagyon jók. Ennyi volt.

– Nem hiszem, hogy kicikizi Flitwicket – vélekedett George. – Az öreg vizsgáján mindenki simán át szokott menni.

– Kivel lesz órátok délután? – fordult Harryhez Fred.

– Trelawneyval...

– Nagy-nagy T betű...

– ...és Umbridge-dzsel is.

– Akkor fékezd a nyelved, és legyél jó kisfiú – csóválta a fejét George. – Angelina leharapja a fejed, ha még egy edzésről lemaradsz.

Harrynek azonban nem kellett a sötét varázslatok kivédése óráig várnia rá, hogy találkozzon Umbridge-dzsel. Épp elővette álomnaplóját a jóslástanterem egyik homályos zugában ülve, mikor Ron oldalba bökte. A helyiségbe vezető csapóajtó nyílásában Umbridge alakja jelent meg. Az addig vidáman cseverésző diákok egy csapásra elnémultak. Trelawney, aki épp akkor osztotta ki Az álom a jóslásban példányait, felkapta a fejét a hirtelen támadt csendre, és körülnézett.

– Jó napot, Trelawney professzor – köszönt széles mosollyal Umbridge. – Remélem, megkapta az üzenetet, amiben jeleztem óralátogatásomat.

Trelawney tartózkodóan bólintott, majd hátat fordított Umbridge-nek, és folytatta a könyvek kiosztását. Umbridge – továbbra is mosolyogva – megfogta a legközelebbi üres karosszéket, és odahúzta Trelawney széke mellé. Leült, elővette virágmintás táskájából a jegyzettömbjét, majd felnézett, és várta, hogy elkezdődjön az óra.

Trelawney professzor kissé remegő kézzel megigazította kendőjét.

– A mai órán folytatjuk a profetikus álmok tanulmányozását – fogott bele a mondókájába. Bár igyekezett hozni a tőle megszokott, sejtelmes duruzsolást, egy kicsit remegett a hangja. – Alkossatok párokat, gyermekeim, és Az álom a jóslásban segítségével értelmezzétek egymás legutóbbi éji látomásait!

Megfordult, hogy leüljön, de mikor látta, hogy székét már elfoglalta Umbridge, inkább Parvati és Lavender mellé lépett, akik már elmélyülten vitatkoztak Parvati legújabb álmáról.

Harry kinyitotta az Álom a jóslásbant, de titkon Umbridge-et figyelte. Az néhány percig jegyzetelt, aztán felállt, és Trelawney nyomába szegődött. Hallgatta a diákokkal folytatott beszélgetését, s néha közbe is szúrt egy-egy kérdést. Harry gyorsan a könyv fölé hajolt.

– Mondj egy álmot! – morogta oda Ronnak. – Lehet, hogy idejön a vén varangy...

– Én a múltkor már mondtam – tiltakozott Ron. – Most te jössz!

– Nem tudok... – Harry nem emlékezett rá, hogy az elmúlt pár napban bármit is álmodott volna. – Na jó, mondjuk, hogy... mondjuk, hogy álmomban belefojtottam Pitont egy üstbe.

Ron prüszkölve belenevetett a könyvébe.

– Jól van, hozzáadjuk a korodat az álomlátás dátumához... Hány betűből is áll az álom tárgya? Mi a tárgy? „Belefojtani”, „üst” vagy „Piton”?

– Tökmindegy, amelyik szimpatikus – felelte Harry, és lopva hátrapillantott a válla fölött. Umbridge szorosan Trelawney mellett állt és jegyzetelt. Közben a jóstanárnő kikérdezte Nevillet az álomnaplójáról.

– Melyik éjjel álmodtad ezt? – kérdezte nagy számolgatásba merülve Ron.

– Nem tom. Tegnap vagy amikor akarod – felelte szórakozottan Harry. Fülét hegyezve próbálta kihallgatni, mit mond Umbridge Trelawney professzornak. A két nő most a szomszédos asztalnál állt. Umbridge megint felírt valamit, Trelawney pedig felháborodott arcot vágott.

– Nos... – Umbridge felpillantott a tanárnőre. – Pontosan hány éve is tölti be ezt az állást?

Trelawney összevonta a szemöldökét, karba fonta a kezét, és még a vállát is összehúzta, mintha így próbálna védekezni a büszkeségét sértő kérdezősködéssel szemben. Néhány másodpercig hallgatott – ezalatt valószínűleg belátta, hogy a kérdés nem volt olyan vérlázítóan szemtelen, hogy el kelljen eresztenie a füle mellett – majd bosszúsan így felelt:

– Lassan tizenhat éve.

– Az hosszú idő – bólintott Umbridge, és megint feljegyzett valamit. – Dumbledore professzor szerződtette, igaz?

– Igen – felelte kurtán Trelawney.

Umbridge felírt valamit.

– És maga a híres látó, Cassandra Trelawney ükunokája?

– Úgy van – válaszolt Trelawney, kissé kihúzva magát.

Újabb feljegyzés.

– De úgy tudom – javítson ki, ha tévedek – hogy Cassandra óta maga az első a családban, aki rendelkezik a másik látás képességével.

– Gyakori, hogy ez a tehetség lappang öhm... három nemzedéken át.

Umbridge szája még szélesebbre húzódott.

– Hát persze – mondta, és megint felírt valamit. – Akkor hát hallhatnék egy jóslatot? – És várakozó mosollyal nézett Trelawneyre. A tanárnő döbbenten pislogott, és megmarkolta a nyaka alatt összehúzott kendőt.

– Nem értem a kérést – felelte.

– Azt szeretném, ha jósolna nekem valamit – ismételte hangosan érthetően Umbridge.

Már nemcsak Harry és Ron lestek a két nő felé a könyvük mögül. A diákok többsége várakozva meredt Trelawneyra, aki most gyöngysorait csörgetve kihúzta magát.

– A benső szemnek nem lehet megparancsolni, hogy lásson! – jelentette ki a mélységes felháborodás hangján.

Umbridge lassan bólintott.

– Értem – szólt szelíden, és felírt valamit a pergamentömbjébe.

– Ez... nem... de... Várjon! – hebegte Trelawney. Megpróbált titokzatos csengést adni szavainak, de a hatást nem kis mértékben rontotta, hogy hangja remegett a dühtől. – Azt hiszem, mégiscsak tudok valamit... Ez magáról szól... Valami közeleg... valami sötét dolog... halálos veszély...

Remegő kézzel Umbridge-re mutatott, aki szemöldökét felvonva, érdeklődő mosollyal nézett rá.

– Ó, fájdalom... szörnyű veszély fenyegeti magát! – fejezte be színpadiasan Trelawney.

A beálló csendben Umbridge egy hosszú pillanatig a jósnő arcát fürkészte.

– Értem – szólt végül, s megint lejegyzett valamit. – Nos, ha mindössze ennyit tud mondani...

Azzal elfordult, faképnél hagyva a megrökönyödött Trelawneyt.

Harry elkapta Ron pillantását, s rögtön tudta, hogy barátja ugyanazt gondolja, amit ő. Mindketten tisztában voltak vele, hogy Trelawney csaló, ugyanakkor annyira gyűlölték Umbridge-et; hogy most részvétet éreztek tanárnőjük iránt. Sajnálkozásuk azonban csak addig tartott, amíg Trelawney oda nem lépett hozzájuk.

– Na gyerünk! – ripakodott rájuk tőle szokatlan nyerseséggel a jósnő. – Hadd lássam azt az álomnaplót!

Trelawney ezután fennhangon értelmezte a Harry naplójában feljegyzett álálmokat (melyek mindegyike, még a zabkásaevés is a korai kínhalál ígéretét hordozta), s mire végzett, Harry már a legkevésbé sem sajnálta őt. Umbridge ezalatt szorgalmasan jegyzetelt, s mikor megszólalt a csengő, elsőként ereszkedett le az ezüstlétrán, hogy tíz perccel később már a saját termében fogadja a sötét varázslatok kivédése órára érkező ötödéveseket.

Dudorászva, csöndesen mosolyogva várta tanítványait. Harry és Ron, miközben előbányászták A defenzív mágia elméletét a táskájukból, gyorsan beszámoltak az előző órán történtekről Hermionénak, aki jóslástan helyett számmisztikára járt. Mielőtt azonban a lány rákérdezhetett volna a részletekre, Umbridge csöndet kért, és az osztály elnémult.

– Pálcát a táskába! – adta ki mosolyogva az utasítást a tanárnő, s azok, akik voltak olyan optimisták, hogy elővették varázspálcájukat, lelombozódva engedelmeskedtek. – A múlt órán az első fejezettel foglalkoztunk. Most lapozzatok a tizenkilencedik oldalra, és folytassátok az olvasást „A főbb defenzív elméletek és azok eredete” című fejezettel. Kérem, mellőzzétek a beszélgetést!

Ezután széles, önelégült mosollyal helyet foglalt a tanári asztal mögött. Az ötödévesek egy emberként sóhajtottak, és megadóan fellapozták a tizenkilencedik oldalt. Harry fásultan eltűnődött, vajon van-e elég fejezet a könyvben ahhoz, hogy Umbridge a tanév összes óráját végigolvastathassa velük. Épp készült megnézni a tartalomjegyzéket, mikor észrevette, hogy Hermione keze megint a magasban van.

Umbridge is látta, hogy Hermione jelentkezik, s úgy tűnt, időközben új stratégiát dolgozott ki az ilyen helyzetek kezelésére.

Nem próbált úgy tenni, mintha nem látná Hermionét, hanem felállt, odasétált a lány padjához, és suttogva így szólt:

– Tessék, Granger, hallgatlak.

– Már olvastam a második fejezetet – mondta Hermione.

– Helyes, akkor folytasd a harmadikkal.

– Azon is túl vagyok. Elolvastam az egész könyvet.

Umbridge pislogott néhányat, de gyorsan feltalálta magát.

– Nos, akkor bizonyára tudod, mit mond Fushel az ellenrontásokról a tizenötödik fejezetben.

Hermione kész volt a válasszal:

– Azt írja, hogy az ellenrontásokat nem így kellene nevezni. Szerinte csak azért hívnak az emberek egyes rontásokat ellenrontásnak, hogy jobb színben tüntessék fel őket.

Umbridge felvonta a szemöldökét, és majdhogynem elismerően nézett a lányra.

– De én nem értek egyet ezzel – tette hozzá Hermione.

Umbridge szemöldöke most még magasabbra szaladt, s az arca elkomorult.

– Nem értesz egyet ezzel? – ismételte hűvösen.

– Nem – rázta a fejét Hermione, aki Umbridge-dzsel ellentétben nem suttogott, hanem fennhangon beszélt, magára vonva az egész osztály figyelmét. – Mr. Fushel bizonyára nem szereti a rontásokat. Pedig azok szerintem nagyon hasznosak lehetnek, ha védekezésre használjuk őket.

Umbridge felegyenesedett, és most már ő se suttogott.

– Szóval ez a véleményed... Nos, sajnálom, de az órámon Mr. Fushel véleményét tekintjük mérvadónak, nem a tiédet.

– De... – kezdte Hermione.

– Elég! – hallgattatta el Umbridge, azzal sarkon fordult, visszament a padsorok elé, és szembefordult az osztállyal. Derűs hangulatának már nyoma se volt. – Öt pontot levonok a Griffendéltől, Granger.

Az osztály felmorajlott.

– Miért? – kérdezte dühösen Harry.

– Ne avatkozz bele! – szólt rá suttogva Hermione.

– Granger nem idetartozó megjegyzésével megzavarta az órát – válaszolt higgadtan Umbridge. – A minisztérium által jóváhagyott módszer, amit követek, nem ad rá lehetőséget, hogy a diákok véleményt nyilvánítsanak olyan kérdésekben, amelyekről vajmi keveset tudnak. Lehet, hogy az előző tanáraitok szántak időt az ilyesmire, de ők egy minisztériumi felülvizsgálat esetén mind elmarasztaló értékelést kaptak volna – talán Mógus professzor kivételével, aki legalább a korosztályotoknak megfelelő témákra szorítkozott...

– Persze, Mógus szuper tanár volt! – szólt közbe fennhangon Harry. – Kár, hogy Voldemort nagyúr feje lógott ki a tarkójából!

E szavakat a legmélyebb csend követte, amit Harry tanteremben valaha is hallott. Aztán...

– Azt hiszem, jót fog tenni neked még egy hét büntetőmunka, Potter – mondta mosolyogva Umbridge.

Harry kézfején a frissen begyógyult seb másnap reggel már megint vérzett. Az esti büntetést egyetlen pisszenés nélkül szenvedte végig, hogy Umbridge ne találjon annyi élvezetet a kínzásában. Újra meg újra leírta, hogy hazudni bűn, s bár a seb minden egyes betűvel mélyebb lett a kezén, egy árva hang se hagyta el az ajkát.

George-nak igaza lett: a második heti adag büntetőmunkában a legrosszabb Angelina reakciója volt. A csapatkapitány kedden a reggelinél vette elő Harryt, és olyan hangosan kiabált vele, hogy McGalagony professzor felállt a tanári asztaltól, és suhogó talárral odasietett hozzájuk.

– Johnson kisasszony, hogy merészel ilyen patáliát csapni a nagyteremben!? Öt pont a Griffendéltől!

– De tanárnő... Potter megint összehozta, hogy megbüntessék!

McGalagony Harryre szegezte a szemét.

– Mi ez már megint, Potter? – kérdezte vészjóslóan. – Ki büntette meg?

– Umbridge professzor – felelte szemlesütve Harry.

– Értsem úgy... – McGalagony halkabbra fogta hangját, hogy a kíváncsiskodó hollóhátasok a szomszéd asztalnál ne hallják; amit mond. – Értsem úgy, hogy a múlt heti figyelmeztetésem ellenére megint nem volt képes fékezni magát Umbridge professzor óráján?

– Igen – felelte a padlónak Harry.

– Össze kell szednie magát, Potter, különben nagyon ráfizet! Még öt pont a Griffendéltől!

– De... miért? Tanárnő! – Harrynek a fejébe szökött a vér. – Umbridge már megbüntetett, miért kell még pontot is levonnia!?

– Mert úgy tűnik, a büntetőmunka nincs semmiféle hatással magára – felelte szigorúan McGalagony. – Nem, Potter, egy szót se többet! Maga pedig, Johnson kisasszony, a jövőben a kviddicspályán rendezze a jeleneteit, különben lemondhat a csapatkapitányi karszalagról!

Azzal faképnél hagyta őket. Angelina vetett még egy lesújtó pillantást Harryre, aztán ő is elment, Harry pedig mérgesen ledobta magát Ron mellé.

– Öt pontot veszít a Griffendél, mert én minden este véresre metélem a kezem! Hol igazságos ez, hol?

Ron együtt érzőn csóválta a fejét.

– Teljesen igazad van. McGalagony se normális.

Hermione viszont csak megrázta újságját, és hallgatott.

– Szerinted McGalagonynak igaza volt, mi? – mordult rá Harry Cornelius Caramel fényképére, ami mögött a lány arcát sejtette.

– Nem örülök, hogy levont öt pontot, de abban igaza van, hogy fékezned kell magad Umbridge óráján – felelte Hermione, miközben Caramel vadul gesztikulálva szónokolt a címoldalon.

Harry egész bűbájtan alatt nem szólt Hermionéhoz, de mikor beléptek az átváltoztatástan-terembe, egy szempillantás alatt elfelejtette neheztelését. Az egyik sarokban ott ült Umbridge professzor a füzettömbjével, és a nő látványa minden egyebet kiűzött Harry fejéből.

– Szuper! – suttogta Ron, mikor elfoglalták szokásos helyüket. – Lássuk, hogyan kapja meg Umbridge a magáét.

A terembe lépő McGalagony professzor a legkisebb jelét se mutatta, hogy észrevette volna Umbridge jelenlétét.

– Csendet kérek! – szólt, mire az egész osztály elnémult. – Mr. Finnigan, legyen szíves, ossza ki ezeket a házi feladatokat! Miss Brown, itt ez a doboz egér – ne butáskodjon, nem bántanak – adjon mindenkinek egyet-egyet!

– Ehhem, ehhem – köhintett Umbridge, újra bevetve a módszert, amit Dumbledore beszéde közben alkalmazott az évnyitó lakomán.

McGalagony nem nézett rá. Seamus átadta Harrynek a házifeladatát. Harry fel se pillantva elvette, és megkönnyebbülten konstatálta, hogy E-t kapott rá.

– Továbbra is figyelmet kérek! Dean Thomas, ha még egyszer ezt csinálja azzal az egérrel, büntetőfeladatot kap. A többségnek most már sikerült eltüntetnie a csigát, s akinél meg is maradt a csiga egy része, az is ráérzett a bűbáj lényegére. A mai órán...

– Ehhem, ehhem.

– Tessék – fordult Umbridge felé McGalagony. Két szemöldökét annyira összehúzta, hogy azok egyetlen, vízszintes vonalban egyesültek.

– Csupán arra lennék kíváncsi, professzor, hogy megkapta-e az üzenetet, amiben közöltem az óralátogatásom...

– Természetesen megkaptam, máskülönben megkérdeztem volna, hogy mit keres a tantermemben – felelte McGalagony, és tüntetően hátat fordított Umbridge-nek. A diákok közül többen vigyorogva összenéztek. – Tehát: a mai órán továbblépünk egy nehezebb feladatra, az egér eltüntetésére. Az eltüntető bűbáj...

– Ehhem, ehhem.

– Nem egészen értem – szólt fagyos dühvel McGalagony – hogyan kíván képet alkotni a tanítási módszereimről, ha ismételt közbeszólásokkal zavarja a munkámat. Tudja, általában elvárom, hogy mindenki csöndben maradjon, amikor beszélek.

Umbridge olyan arcot vágott, mintha pofon csapták volna. Nem felelt, de megigazította a jegyzettömbjét, és vadul körmölni kezdett.

McGalagony közben ismét az osztályhoz fordult, és higgadtan folytatta:

– Tehát: az eltüntető bűbáj végrehajtása annál nehezebb, minél magasabb rendű állatot kívánunk eltüntetni. A csigával, gerinctelen állat lévén, viszonylag könnyű dolgunk volt. Az egér viszont emlős, következésképpen sokkal nagyobb kihívást jelent. Ezt a varázslatot nem tudják úgy végrehajtani, hogy közben az ebéden jár az eszük. Nos, a varázsigét ismerik, lássanak hozzá a gyakorláshoz...

– És még ő papol nekem arról, hogy fékezzem magam! – suttogta Harry, de vigyora elárulta, hogy valójában cseppet sem mérges.

Umbridge nem szegődött McGalagony nyomába úgy, ahogy Trelawneyval tette – talán mert sejtette, hogy McGalagony úgyis visszaparancsolná a sarokba. Helyette viszont rengeteget jegyzetelt, és mikor McGalagony végül elengedte az osztályt, komor arccal állt fel a székéről.

– Kezdetnek végül is nem rossz – mondta Ron, a kezében tartott, ficánkoló egérfarkat szemlélve. A farok végül a dobozban landolt, amit Lavender hordott körbe.

Már indultak volna kifelé a teremből, amikor Harry észrevette, hogy Umbridge a tanári asztal felé tart. Megbökte Ront, aki ugyanígy tett Hermionéval, és mindhárman megálltak hallgatózni.

– Mióta tanít a Roxfortban? – kérdezte Umbridge.

– Decemberben lesz harminckilenc éve – válaszolt szárazon McGalagony, és becsapta táskáját.

Umbridge feljegyzett valamit.

– Rendben – szólt – tíz nap múlva megkapja a felülvizsgálat eredményét.

– Kíváncsian várom – felelte gúnyos közönnyel McGalagony, és indult az ajtó felé. – Menjenek, menjenek! – szólt rá Harryékre, kiterelve őket az ajtón.

Harry önkéntelenül megeresztett egy villanásnyi mosolyt a tanárnő felé, és meg mert volna esküdni rá, hogy McGalagony hasonlóval válaszolt.

Azt hitte, legközelebb az esti büntetőmunkán találkozik Umbige-dzsel, de tévedett. Mikor barátaival megérkeztek legendás lények gondozása órára, Suette-Pollts professzor oldalán ott találták a főinspektort és jegyzettömbjét.

– Magát csak helyettesítésre szerződtették, igaz? – hallotta Umbridge kérdését Harry, mikor Ronnal és Hermionéval megálltak a kecskelábú asztalnál, melyen a befogott bólintérek, mint megannyi életre kelt gallyacska, ide-oda mászkáltak fatetvek után kutatva.

– Úgy van – felelte Suette-Pollts hátratett kézzel, előre-hátra hintázva sarka és lábujjhegye között. – Hagrid professzort helyettesítem a távollétében.

Malfoy, Crak és Monstro sutyorogni kezdtek. Harry nyugtalan pillantást váltott barátaival. Mindhárman tisztában voltak vele, hogy Draco örömmel mesélne rémtörténeteket Hagridról a minisztériumi főinspektornak.

– Hmmm... – Umbridge halkabbra fogta hangját, de azért Harry hallotta a folytatást. – Az igazgatótól nem kaptam erre választ... de talán maga is fel tud világosítani... Érdekelne, hol késik ilyen sokáig Hagrid professzor.

Harry a mardekárosok felé sandított. Látta, hogy Malfoy érdeklődve felkapta a fejét, s tekintete a két tanárnő között ingázik.

– Sajnos nem tudom – felelte könnyedén Suette-Pollts. – Kaptam egy baglyot Dumbledore-tól, hogy volna-e kedvem néhány hétig tanítani. Igent mondtam. Akkor hát... Elkezdhetem az órát?

– Igen, legyen szíves – bólintott Umbridge, s közben feljegyzett valamit.

Ezen az órán Umbridge új módszerrel gyűjtötte az információkat: a tanulók között sétált, és kérdéseket tett fel nekik a varázslényekről. Legtöbbször helyes válaszokat kapott, s ettől Harry kicsit jobb kedvre derült: a diákok nem hoztak szégyent Hagridra.

Umbridge, miután hosszasan faggatta Dean Thomast, végül visszatért Suette-Polltshoz.

– Megkérdezhetném, hogy magának, aki csak átmenetileg dolgozik itt – tehát bizonyos mértékig kívülálló – mi a véleménye a Roxfortról? Elegendő támogatást kap az iskolavezetéstől?

– Ó igen, Dumbledore kitűnő igazgató – felelte derűsen Suette-Pollts. – Elégedett vagyok a munkahelyi környezettel. Tökéletesen elégedett.

Umbridge udvariasan kétkedő arcot vágott. Apró jelet biggyesztett a jegyzetlapjára, majd folytatta:

– Milyen anyagot készül leadni a tanév során? – feltéve persze, hogy Hagrid professzor nem tér vissza.

– Azokra a lényekre összpontosítunk, amelyekről gyakran esik szó az RBF-vizsgán – felelte Suette-Pollts. – Nem sok dolgunk maradt – az unikornist meg az orrontó furkászt már tanulták, de esetleg foglalkozhatunk a porlokkal és a murmánccal, szót ejthetünk a krupról és az acsarkáról...

– Nos, úgy látom, maga érti a dolgát – mondta Umbridge, és látványosan kipipált valamit a pergamenjén. Az erős hangsúly a maga szón nem tetszett Harrynek, az pedig még kevésbé, hogy következő kérdését Umbridge Monstróhoz intézte.

– Igaz az, hogy a múltban történtek balesetek a legendás lények gondozása órán?

Monstro bután elvigyorodott. Malfoy sietve megválaszolta helyette a kérdést.

– Igen, például én is megsérültem egyszer. Megtámadott egy hippogriff.

– Egy hippogriff? – ismételte Umbridge, és sebesen írni kezdett.

– Mert nem volt annyi esze, hogy betartsa Hagrid utasításait! – szólt közbe dühösen Harry.

Ron és Hermione felnyögtek. Umbridge lassan Harry felé fordította a fejét.

– Még egy esti büntetőmunka – szólt szelíden. – Nos, nagyon köszönöm, Suette-Pollts professzor. Azt hiszem, nincs is több dolgom itt. A felülvizsgálat eredményét tíz nap múlva kapja meg.

– Remek – bólintott Suette-Pollts, s Umbridge elindult a kastély felé.

Aznap este Harry nem sokkal éjfél előtt szabadult ki Umbridge dolgozószobájából. A keze olyan erősen vérzett, hogy teljesen eláztatta a kötésként használt kendőt. Azt hitte, ilyen késői órán már senkit nem talál a klubhelyiségben, de tévedett. Két barátja megvárta őt. Örült a gesztusnak, főként mivel Hermione szokatlan módon nem rosszalló, hanem együtt érző arccal fogadta.

– Tessék! – szólt a lány, és egy kis edényben valamilyen sárga folyadékot nyújtott felé – áztasd bele a kezdet. Pácolt futkárloboncoldat, biztosan segíteni fog.

Harry belemártotta sebes kezét a folyadékba, és fájdalma azon nyomban enyhülni kezdett. Csámpás dorombolva odadörgölőzött a lábához, majd felugrott az ölébe, s ott összegömbölyödött. Harry baljával megvakarta a macska fülét, és hálás pillantást vetett Hermionéra.

– Köszönöm.

– Még mindig azt mondom, hogy panaszt kéne tenned Umbridge-re – szólt fejcsóválva Ron.

– Nem – felelte makacsul Harry.

– McGalagony akkora botrányt csinálna...

– Biztos – dörmögte Harry. – És szerinted meddig tartana Umbridge-nek rendeletet hozatni arról, hogy aki kritizálja a főinspektort, azt rögtön kirúgják?

Ron kinyitotta a száját, hogy ellenkezzen, aztán újra becsukta, mert nem jutott az eszébe ellenérv.

– Szörnyű egy némber... – füstölgött Hermione. – Szörnyű! Amikor jöttél, épp arról beszéltünk Ronnal, hogy ez nem mehet így tovább.

– Javasoltam, hogy mérgezzük meg – morogta Ron.

– Nem... Úgy értem, nem törődhetünk bele, hogy ilyen rossz sötét varázslatok kivédése tanárunk van.

– Mit tehetnénk ellene? – Ron ásítva vállat vont. – Ez már így marad. Megkapta az állást, és Caramel úgy bebetonozta, hogy nem szabadulunk meg tőle.

– Az igaz, de... – kezdte óvatosan Hermione. – Arra gondoltam... – Tétovázva rápillantott Harryre, aztán még egyszer belevágott: – Arra gondoltam, hogy ideje lenne... önállósítani magunkat.

Harry felpillantott futkárloboncoldatban ázó kezéről.

– Mire gondolsz? – kérdezte rosszat sejtve.

– Úgy értem, tanuljuk önállóan a sötét varázslatok kivédését – bökte ki Hermione.

– Na ne! – hördült fel Ron. – Azt akarod, hogy még különmunkát vállaljunk? Harry meg én már megint el vagyunk maradva a leckéinkkel! Pedig ez még csak a második hét!

– Ez sokkal fontosabb a házi feladatoknál! – jelentette ki Hermione.

A két fiú elhűlve meredt rá.

– Azt hittem, a házi feladatoknál semmi nem fontosabb – mondta Ron.

– Ugyan már, dehogynem! – vágta rá Hermione. Arca – Harry nem kis aggodalmára – azt a fanatikus lelkesedést tükrözte, amit addig csak a házimanók felszabadításának témája tudott felszítani benne. – Ahogy Harry Umbridge első óráján mondta: fel kell készülnünk arra, ami az iskolán kívül vár ránk. Gyakorolnunk kell az önvédelmet! Ha egy egész évig semmit sem tanulunk...

– Tanár nélkül nem jutunk semmire – legyintett borúlátóan Ron.

– Jó, persze, kinézhetünk a könyvekből egypár rontást, és megpróbálhatjuk gyakorolni őket...

– Nem, igazad van, ezen a szintem már nem lehet csak könyvekből tanulni – folytatta Hermione. – Rendes tanárra van szükségünk, aki megmutatja, hogyan kell használni a bűbájokat, és segít a gyakorlásban.

– Ha Lupinra gondolsz... – kezdte Harry.

– Nem, nem Lupinra gondolok – rázta a fejét Hermione. – Neki épp elég dolga van a Rendben, és különben is, vele legfeljebb a roxmortsi hétvégéken találkozhatnánk.

– Hát akkor ki tanítson minket? – kérdezte Harry.

Hermione mélyet sóhajtott.

– Szerintem egyértelmű – mondta. – Te vagy az alkalmas ember, Harry.

A kijelentést néhány másodperces csend követte. A tűz halkan ropogott, s Ron háta mögött egy fuvallat megzörgette az ablak üvegét.

– Mire vagyok én alkalmas...? – kérdezte pislogva Harry.

– Arra, hogy sötét varázslatok kivédésére taníts minket.

Harry rábámult Hermionéra. Utána Ronra nézett, készen arra, hogy fájdalmas pillantást váltson vele, ahogy azt a lány valóságtól elrugaszkodott ötletei hallatán mindig szokták. Ron azonban, nagy ijedségére, nem fintorodott el, hanem töprengve ráncolta a homlokát, majd így szólt:

– Nem is rossz ötlet...

– Mi nem rossz ötlet...?! – kérdezte Harry.

– Hát az, hogy te taníts minket.

– Na ne...

Harry elvigyorodott; most már biztos volt benne, hogy barátai csak ugratják.

– Én nem vagyok tanár, nem tudok...

– Harry, te vagy a legjobb az évfolyamunkban sötét varázslatok kivédéséből – szögezte le Hermione.

– Én? – Harry még szélesebb vigyorra húzta a száját. – Hiszen minden vizsgán jobb voltál nálam...

– Még ez se stimmel – rázta a fejét a lány. – Harmadikban te voltál a jobb – és az volt az egyetlen év, amikor mindketten vizsgáztunk és normális tanárunk volt. De most nem vizsgaeredményekről beszélek, hanem mindarról, amit tettél!

– Miért, mit csináltam?

Ron Hermionéhoz fordult.

– Lehet, hogy tényleg nem sokra megyünk egy ilyen tespedt agyú tanárral – mondta huncut mosollyal, aztán a töprengő Monstrót utánozva összeráncolta arcát. – Hogy is volt... elsős korunkban... megakadályoztad, hogy Tudodki megkaparintsa a bölcsek kövét.

– Az nem a tudásomon múlott – vetette ellen Harry. – Szerencsém volt...

– Másodikban – vágott a szavába Ron – megölted a Baziliskust és végeztél Denemmel.

– Igen, de Fawkes segített...

– Harmadikban – emelte fel a hangját Ron – elkergettél vagy száz dementort...

– Tudod, hogy akkor is mázlim volt. Ha nincs az időnyerő...

– Tavaly – harsogta Ron – megint megvédted magad Tudodkivel szemben!

– Hallgassatok már végig! – csattant fel Harry. – Ez nagyon jól hangzik így felsorolva, de minden esetben szerencsém volt! Csak sodródtam az eseményekkel, nem volt tervem, azt tettem, ami ép eszembe jutott, és majdnem mindig segített valaki vagy valami.

Ron és Hermione somolyogtak. Harryt egyre jobban elfutotta méreg, bár nem is igazán tudta, miért.

– Ne vigyorogjatok úgy, mintha jobban tudnátok! Én voltam ott nem ti! Én tudom, hogy történtek ezek a dolgok! Egyszer sem azért menekültem meg, mert olyan jól értek az önvédelemhez, hanem azért, mert a megfelelő pillanatban segítséget kaptam, vagy mert ráhibáztam valamire – az események irányítottak engem, nem én irányítottam az eseményeket... Ne nevessetek!

A futkároldatos edény a padlóra zuhant, és összetört. Harry azon kapta magát, hogy áll, de nem emlékezett rá, mikor pattant fel. Csámpás bemenekült egy kanapé alá, Ron és Hermione arcáról pedig most már eltűnt a mosoly.

– Fogalmatok sincs, milyen érzés életveszélyben lenni! Egyikőtöknek se kellett még soha szembenézni Voldemorttal! Azt hiszitek annyi az egész, hogy bemagolunk egy csomó átkot, aztán a képébe szórjuk? Az nem olyan, mint az órán! Ott állsz, és tudod, hogy semmi más nem választ el a haláltól, csak a... csak az eszed vagy a lélekjelenléted vagy mit tudom én! Még gondolkozni se tud rendesen az ember, amikor fél másodpercre van attól, hogy megöljék vagy megkínozzák, vagy a szeme láttára meggyilkolják a barátait! Arra senki nem tanít meg minket, hogy mit kell tennünk ilyen helyzetben! Szó sincs róla, hogy Diggory béna volt, én meg ügyes voltam, és azért maradtam életben. Értsétek már meg, fordítva is történhetett volna! Rám még szüksége volt Voldemortnak, azért nem ölt meg rögtön...

– Egy szót se szóltunk Diggoryról – védekezett Ron. – Nem mondtunk semmi ilyesmit, Harry... Teljesen félreérted!

Segélykérően pillantott Hermionéra, aki viszont elkerekedett szemmel nézte Harryt.

– Hát nem érted? – szólt az őszinte tisztelet hangján. – Pontosan ért van szükségünk rád... Azt akarjuk tudni, hogy valójában milyen szembenézni... V... Voldemorttal.

Hermione talán életében először mondta ki a gonosz varázsló nevét, s ha más nem, ez lecsillapította Harryt. Zihálva visszaroskadt a székére. Most jutott csak el a tudatáig, hogy jobb keze megint rettenetesen fáj. Már bánta, hogy dühében kiöntötte a futkárloboncoldatot.

– Szóval... kérlek, gondolkodj a dolgon – mondta csendesen Hermione. – Megteszed?

Harry most már szégyellte magát kirohanása miatt. Rábólintott a kérésre, bár szinte fel se fogta, mibe egyezett bele.

Hermione felállt.

– Megyek lefeküdni – szólt megjátszott könnyedséggel. – Hát... Jó éjt!

Ron is kikászálódott a karosszékéből.

– Te nem jössz? – kérdezte félszegen.

– De – felelte Harry. – Majd mindjárt... Ezt még feltakarítom.

Rámutatott az összetört edényre. Ron bólintott, és elindult.

– Reparo! – motyogta Harry, pálcájával a porceláncserepek felé bökve. Azok egy szempillantás alatt összeálltak edénnyé. A kiömlött futkárloboncoldatot viszont már semmilyen varázslat nem gyűjthette össze.

Harry egyszerre halálosan kimerültnek érezte magát. Erős kísértést érzett, hogy egyszerűen hátradőljön a székében, és lehunyja a szemét. Végül mégis összeszedte magát, feltápászkodott, és követte Ront a hálóterembe. Ezen az éjszakán is hosszú folyosókról és zárt ajtókról álmodott, s reggel arra ébredt, hogy megint sajog a feje.

Tizenhatodik fejezet

A Szárnyas Vadkanban

A következő két hétben Hermione nem hozta újra szóba ötletét, hogy Harry sötét varázslatok kivédése órákat tartson nekik. Harrynek közben végre-valahára lejárt a büntetőmunkája (de félő volt, hogy a bekarcolt felirat most már élete végéig ott marad a kézfején). Ron részt vett további négy kviddicsedzésen, és a második kettőn már egyszer se kiabáltak vele. Idővel mindhárman megtanulták bűbáj segítségével eltüntetni az egeret (Hermionénak pedig már kismacskával is sikerült a mutatvány). Aztán egy csúnya, szeles, szeptember végi estén, mikor mindhárman a könyvtárban ültek, és bájital-hozzávalók leírását tanulmányozták Piton órájára, újra szóba került a téma.

– Mondd csak, Harry – szólalt meg váratlanul Hermione – gondolkoztál a dolgon? A sötét varázslatok kivédésén?

– Persze... – morogta Harry – az a banya tesz róla, hogy minden óráját megemlegessük.

– Nem, én arra a dologra gondolok, amit Ronnal mondtunk...

Ron riadt-fenyegető pillantást vetett Hermionéra, de a lány csak legyintett.

– Jó, amit én mondtam... hogy taníthatnál minket.

Harry nem válaszolt rögtön. Úgy tett, mintha egy nagyon érdekes bekezdésre bukkant volna az Ázsiai ellenszérumok című könyvben, mert nem akarta hangosan kimondani, ami most átfutott a fején.

Az elmúlt két hétben nagyon is sokat rágódott Hermione javaslatán. Néha, csakúgy mint első hallásra, képtelen ötletnek érezte, máskor viszont azon kapta magát, hogy gondolatban gyűjtögeti azokat a varázslatokat, amelyek jó szolgálatot tettek neki a sötét bestiákkal és halálfalókkal való találkozásai során – vagyis elkezdett órákat tervezgetni...

– Igen... – szólalt meg vonakodva, mikor már nem tudott tovább úgy tenni, mintha érdekesnek találná az Ázsiai ellenszérumokat – igen, gondolkodtam rajta.

– És?

– Nem tom.

Harry Ronra pillantott.

– Én mindig is jó ötletnek tartottam – jelentette ki Ron. Látva, hogy Harry nem készül ordibálni, most már hajlandó volt részt venni a beszélgetésben.

Harry nyugtalanul fészkelődni kezdett.

– Ugye, megértettétek, amit akkor mondtam? Hogy nagyrészt a szerencsén múltak ezek a dolgok?

– Persze, Harry – hagyta rá szelíden Hermione – de akkor sincs értelme tagadni, hogy jó vagy a sötét varázslatok kivédésében. Tavaly te voltál az egyetlen, akinek sikerül teljesen leküzdeni az Imperius-átkot. Patrónust tudsz megidézni, képes vagy egy csomó olyan dologra, amire a felnőtt varázslók közül se mindenki... Viktor is azt mondta, hogy...

Ron olyan hirtelen fordította a fejét Hermione felé, hogy beleroppant a nyaka.

– Igen? – kérdezte a tarkóját masszírozva. – Mit mondott Vikike?

– Kac-kac! Jaj de vicces! – vágott egy mérges fintort Hermione – azt mondta, Harry olyanokat tud, amit még ő se. Pedig ő végzős volt a Durmstrangban.

Ron gyanakodva fürkészte a lányt.

– Nehogy azt mondd, hogy még mindig tartod vele a kapcsolatot!

– És ha igen, akkor mi van? – Hermione hangja hűvös-dacos volt, de az arcán piros foltocska jelent meg. – Azzal levelezem, akivel akarok...

– De ő nem csak levelezni akart veled – mondta szemrehányóan Ron.

Hermione sóhajtva megcsóválta a fejét, majd ismét Harryhez fordult:

– Na, mi a válaszod? Tanítasz minket?

– Csak téged meg Ront, igaz?

– Hát... – Hermione megint zavarba jött egy kicsit. – Légy szíves, ne kezdj megint tombolni... de szerintem mindenkit tanítanod kéne, akit érdekel a dolog. Végül is arról van szó, hogy megtanulnánk védekezni Vo-Voldemorttal szemben... Szóval nem lenne igazságos elzárni mások elől ezt a lehetőséget.

Harry eltöprengett a dolgon, aztán így felelt:

– Nem hiszem, hogy rajtatok kívül bárki is kíváncsi lenne rám. Ha nem tudnád, dilis vagyok.

– El se hinnéd, hány embert érdekelnek a tapasztalataid – mondta komolyan Hermione. – Figyelj... – Odahajolt Harryhez. Ron, aki még mindig gyanakodva figyelte őt, most szintén közelebb húzódott, hogy hallja a folytatást. – Október első hétvégéjén lemehetünk Roxmortsba. Mit szólnál, ha a faluban összeülnénk az érdeklődőkkel, és megbeszélnénk a részleteket?

– Miért nem lehet itt az iskolában összeülni? – kérdezte Ron.

– Azért – felelte Hermione, miközben újra a kínai falókáposzta rajza fölé hajolt – mert Umbridge nem lelkesedne, ha megtudná, mire készülünk.

Harry örömmel várta a roxmortsi hétvégét, bár egy dolog aggasztotta. Sirius a szeptember eleji kandallós beszélgetés óta nem hallatott magáról – bizonyára megsértődött, amiért szinte megtiltották, hogy elmenjen Roxmortsba – de Harry tartott tőle, hogy keresztapja a veszélyre fittyet hányva mégiscsak tiszteletét teszi majd a faluban. Mihez kezdenek, ha mint nagy fekete kutya egyszer csak szembejön velük Roxmorts főutcáján, talán épp Draco Malfoy szeme láttára?

– Végül is normális, hogy néha ki akar szabadulni abból a házból – mondta Ron, mikor Harry megosztotta aggodalmát barátaival. – Bujdosnia sem lehetett valami kellemes, de akkor legalább szabad volt. Most meg ott kuksolhat egy házban, összezárva azzal a lökött manóval.

Hermione csupán egy rosszalló pillantással reagált a Siport becsmérlő jelzőre.

– Az a gond – fordult Harryhez – hogy amíg V-Voldemort... Jaj, Ron, maradj már! Szóval amíg le nem leplezi magát, addig Siriusnak lapítania kell. Azok az ostobák a minisztériumban nem fogják elismerni az ártatlanságát, amíg be nem látják, hogy Dumbledore végig igazat mondott. De amint elkezdenek az igazi halálfalókra vadászni, rögtön kiderül, hogy Sirius nem tartozik közéjük... Hiszen például nincs rajta a Jegy.

– Sirius nem olyan bolond, hogy ekkorát kockáztasson – vélekedett Ron. – Különben is, Dumbledore nagyon bepöccenne, ha eljönne, és Sirius hallgat Dumbledorera, még ha bosszantja is, hogy utasításokat kap.

Harry továbbra is aggódó arcot vágott, úgyhogy Hermione témát váltott. – Figyelj, Ronnal puhatolóztunk azoknál, akikről úgy gondoltuk, hogy szívesen tanulnának önvédelmet, és egypár ember tényleg érdeklődött. Azt mondtuk nekik, hogy Roxmortsban találkozunk.

– Aha – felelte szórakozottan Harry, akinek még mindig Siriuson járt az esze.

– Ne aggódj érte, Harry – mondta csendesen Hermione. – Van elég gondod Sirius nélkül is.

Hermionénak ebben teljesen igaza volt. Harry még mindig nem érte utol magát a házi feladatokkal, bár mióta nem kellett minden estéjét Umbridge-nél töltenie, sokat ledolgozott a lemaradásból.

Most Ron volt állandó időzavarban, hiszen neki a heti kétszeri kviddicsedzés mellett még prefektusi feladatait is el kellett látnia.

Viszont Hermione, aki több órára járt, mint a fiúk, nemcsak hogy mindig elkészült a házi feladataival, de arra is maradt ideje, hogy további manóruhákat kössön. Harrynek el kellett ismernie, hogy a lány kézimunkatudása fejlődik: egyre több elkészült művéről lehetett megállapítani hogy sapka-e vagy zokni.

A roxmortsi kirándulás napja derült, de szeles idővel köszöntött rájuk. Reggeli után sorba álltak Frics előtt, aki ellenőrizte, hogy rajta van-e a nevük azoknak a diákoknak a listáján, akiknek valamelyik szülőjük vagy a gondviselőjük írásban engedélyezte Roxmorts meglátogatását. Harry némi bűntudattal gondolt rá, hogy ha nincs Sirius most nem mehetne le a faluba.

Amikor ő lépett Frics elé, a gondnok mélyet szippantott a levegőből, mintha valamiféle szagot keresne. Aztán mogorván biccentett – pofazacskói beleremegtek – és Harry kisétált a napsütötte bejárati kőlépcsőre.

– Öhm... miért szagolt meg téged Frics? – kérdezte Ron, miután a három jó barát sietős léptekkel elindult a roxforti birtok kapuja felé vezető széles úton.

– Ellenőrizte, hogy nincs-e trágyaszagom – felelte nevetve Harry. – Nem is meséltem nektek...

Azzal beszámolt róla, hogyan támadt rá Frics a bagolyházban, az állítólagos trágyagránát-rendelést keresve rajta. Meglepetésére Hermione kifejezetten érdekesnek találta a történetet.

– Azt mondta, fülest kapott róla, hogy trágyagránátokat rendelsz? De hát ki mondhatta neki ezt?

– Nem tom – vonta meg a vállát Harry. – Lehet, hogy az a mókamester Malfoy.

Áthaladtak a szárnyas vadkanszobrokkal díszített kapuoszlopok között, majd rákanyarodtak a faluba vezető útra.

– Malfoy? – ismételte kétkedve Hermione. – Hát... igen... lehet...

Ezután gondolataiba merült, és az út hátralevő részében egy szót se szólt.

– Hova megyünk? – kérdezte Harry, mikor beértek a faluba. – A Három Seprűbe?

– Öhm... nem – felelte felocsúdva Hermione. – Nem, az mindig tele van, és nagyon zajos. Azt beszéltem meg a többiekkel, hogy a Szárnyas Vadkanban találkozunk. Tudjátok, a másik kocsmában, ami egy mellékutcában van. Elég ócska hely, a diákok nem nagyon járnak oda, szóval nem kell félni, hogy kihallgatnak minket.

Végigsétáltak a főutcán; elhagyták Zonko Csodabazárát, ahol – cseppet sem meglepő módon – megpillantották Fredet, George-ot és Lee Jordant, elhaladtak a postahivatal mellett, ahonnan szabályos időközönként baglyok röppentek ki. Végül befordultak egy kis zsákutcába, s hamarosan megérkeztek a keresett fogadó elé.

A kocsma ajtaja fölött rozsdás vasrúd állt ki a falból; azon viharvert facégér lógott, egy elejtett szárnyas vadkan képével. A disznó sebéből szivárgott a vér. A három jó barát habozva megállt az ajtó előtt.

– Hát akkor... menjünk be – szólt kissé megszeppenve Hermione.

Harry kinyitotta az ajtót, és belépett rajta.

A kocsma a legkevésbé sem hasonlított a tágas, csillogóan tiszta és hívogatóan világos Három Seprűhöz. A Szárnyas Vadkant egyetlen szűk, barátságtalan és rémesen piszkos helyiség alkotta, amiben ráadásul átható kecskeszag terjengett. Az ablakok olyan koszosak voltak, hogy csak halvány derengés hatolt be rajtuk.

A kocsmát így elsősorban a durva faasztalokon égő gyertyacsonkok világították meg. A padló ránézésre egyszerű döngölt földnek tűnt, de belépve Harry érezte, hogy kőlapokon jár – pontosabban a követ borító, évszázadosnak tűnő koszrétegen.

Harry emlékezett rá elsős korából, hogy Hagrid említette neki ezt a helyet. „Sok fura figura fordul meg a Szárnyas Vadkanban” – mondta a vadőr, mikor arról mesélt, hogyan nyert itt egy sárkánytojást egy kámzsás idegentől. Harry annak idején nem értette, miért nem furcsállta Hagrid, hogy az idegen egész idő alatt nem mutatta meg neki az arcát. Most viszont látta, hogy a Szárnyas Vadkanban divat az arc elrejtése. Az italmérő pultnál állt egy férfi, akinek az egész feje piszkos, szürke pólyába volt csavarva – igaz, a szája előtt volt egy rés, s azon át megszámlálhatatlan pohárnyit töltött magába valamilyen füstölgő, tüzes folyadékból. Az egyik ablakfülkében álló asztalnál két csuklyás alak gubbasztott; Harry dementoroknak vélte volna őket, ha nem hallja erős yorkshire-i tájszólásukat. Egy női vendég pedig, aki a kandalló melletti sötét sarokban ült, földig érő, vastag, fekete fátylat viselt. Csak az orra hegye látszott, s az is csak azért, mert ott kissé kidudorodott a fátyol.

– Hát, nem tudom, Hermione... – dörmögte Harry, miközben átvágtak a helyiségen. A sok furcsa alak közül neki a lefátyolozott boszorkány volt a leggyanúsabb. – Nem gondolod, hogy az alatt akár Umbridge is rejtőzhet?

Hermione szemügyre vette a boszorkányt.

– Umbridge alacsonyabb, mint az a nő – felelte halkan. – De még ha ő lenne is az, akkor se tehetne semmit. Többször elolvastam az iskola házirendjét. Egy: nem vagyunk területen kívül. Kettő: direkt megkérdeztem Flitwick professzort, hogy diákok látogathatják-e a Szárnyas Vadkant. Azt mondta, nyugodtan, csak vigyünk saját poharat. Három: utánanéztem, hogy szabad-e tanulókört alakítani meg közösen dolgozni a házi feladaton, és egyértelműen szabad. Épp csak úgy gondolom, hogy nem kell nagydobra verni, mit csinálunk.

– Nem – felelte szárazon Harry – főleg mivel nem leckeírásra készülünk.

A kocsmáros kioldalazott egy hátsó szobából, és a pult mögött feléjük indult. Magas, sovány, mogorva képű öregember volt, hosszú szürke hajjal és szakállal. Harrynek az volt az érzése, hogy találkozott már vele valahol.

– No...? – morogta az öreg.

– Három vajsört kérünk – rendelt Hermione.

A kocsmáros benyúlt a söntés alá, kiemelt három nagyon poros és koszos palackot, és lecsapta őket Harryék elé.

– Hat sarló – vetette oda.

– Én fizetek – mondta gyorsan Harry, és leszámolta az ezüstöket.

A kocsmáros végigmérte őt – tekintete egy fél másodpercig elidőzött a villám alakú sebhelyen – aztán elfordult, és betette a pénzt egy ősrégi, fadobozos pénztárgépbe, aminek automatikusan kinyílt a fiókja. Harry, Ron és Hermione fogták a vajsörüket, leültek a söntéstől legtávolabb álló asztalhoz, és körülnéztek. A bepólyált fejű férfi a pultra koppintott, mire a kocsmáros lerakott elé egy újabb pohár füstölgő italt.

Ron izgatottan pislogott a söntés felé.

– Figyeljetek! – suttogta. – Itt azt rendelhetnénk, amit csak akarunk! Az öreg biztos kiszolgálna minket. Végre megkóstolhatnám a Lángnyelv whiskyt...

– Prefektus vagy, Ron! – pirított rá Hermione.

Ron csalódottan legyintett.

– Szóval kiket is várunk? – kérdezte Harry, miután eltávolította vajsörös palackja rozsdás kupakját, és megkóstolta az italt.

– Csak pár embert. – Hermione az órájára nézett, majd aggódó pillantásokat vetett az ajtó felé. – Mostanra beszéltük meg velük, és biztos, hogy mind tudják, hol van ez a hely... Na, ezek ők lesznek!

A kocsmaajtó kitárult. Egy másodpercig porral teli, széles napfénynyaláb szelte át a helyiséget – aztán a fény útját állta az ajtón betóduló csapatnyi ember.

Elsőként Neville lépett be, oldalán Deannel és Lavenderrel; őket Parvati és Padma Patil követte, valamint (Harry gyomra csinált egy hátraszaltót) Cho és az egyik vihogós barátnője. Aztán jöttek a többiek: Luna Lovegood (egyedül és olyan álmodozó arccal, mintha véletlenül vetődött volna oda), Katie Bell, Alicia Spinnet és Angelina Johnson, Colin és Dennis Creevey, Ernie Macmillan, Justin Finch-Fletchley, Hannah Abbott, egy hosszú, fonott copfos hugrabugos lány, három hollóhátas fiú, akiket Harry emlékezete szerint Anthony Goldsteinnek, Michael Cornernek és Terry Bootnak hívtak; utánuk Ginny lépett be, szorosan a sarkában egy magas, sovány, szőke hajú és pisze orrú fiúval, akiben Harry a Hugrabug kviddicscsapatának egyik tagját vélte felismerni. A sort Fred, George és Lee Jordan zárták – mindhárman csodabazárbeli árukkal megtömött, nagy papírtáskákkal érkeztek.

– Pár ember? – hüledezett Harry. – Ez neked pár ember!?

– Hát igen, elég nagy sikert aratott az ötlet – felelte elégedett mosollyal Hermione. – Hoznál még néhány széket, Ron?

A kocsmáros, aki épp egy poharat készült szárazra törölni egy évek óta mosásra váró ronggyal, félbehagyta a mozdulatot, és az újonnan érkezettekre bámult. Valószínűleg még sose látott egyszerre ennyi embert a kocsmájában.

– Jó napot! – köszönt neki Fred, aki elsőként ért a söntéshez.

Gyorsan megszámolta társait. – Huszonöt üveg vajsört kérnénk szépen.

A kocsmáros gyilkos pillantást vetett rá, aztán mérgesen eldobta a rongyot – mintha igen fontos munkában zavarták volna meg – és előbányászott a pult alól huszonöt poros palackot.

– Egészségetekre! – mondta Fred, miközben kiosztotta az italokat. – Adakozzatok, mert ennyi ezüstöm nincsen...

Az újonnan érkezettek cseverésztek, a sörüket bontogatták, és pénz után kotorásztak a zsebükben. Harry a döbbenettől némán meredt rájuk. El se tudta képzelni, minek jött ez a sok ember – aztán az a szörnyű gyanúja támadt, hogy valamiféle beszédet várnak tőle, és akkor gyorsan Hermionéhoz fordult.

– Mit mondtál nekik? – kérdezte fojtott hangon. – Mire számítanak?

– Mondtam már, a tapasztalataidra kíváncsiak – felelte Hermione, majd mikor Harry továbbra is mérgesen nézett rá, sietve hozzátette: – De egyelőre semmit nem kell csinálnod. Először én beszélek hozzájuk.

– Szia, Harry! – köszönt Neville, és leült Harryvel szemben.

Harry suta mosollyal válaszolt. Megszólalni sem tudott, annyira kiszáradt a szája. Cho ugyanis rámosolygott, mielőtt leült Ron mellé. A barátnője viszont, akinek vörösesszőke, göndör haja volt, mélységes bizalmatlansággal nézett Harryre, jelezve, hogy nem saját jószántából jött el.

Az újonnan érkezettek két-három fős fürtökben elhelyezkedtek Harry, Ron és Hermione körül. Egyesek arca izgalmat tükrözött, másoké kíváncsiságot, Luna Lovegood pedig merengve bámult a semmibe. Miután az utolsó ember is megtalálta a helyét, a társaság elcsendesedett, és mindenki Harryre függesztette a tekintetét.

– Hát akkor... – szólalt meg Hermione, a lámpaláztól kicsit cincogó hangon – sziasztok.

A hallgatóság figyelme most őrá fordult, bár a tekintetek rendszeresen visszatértek Harryre.

– Hát... öhm... Tudjátok, miért vagyunk itt. Öhm... öö... Harry arra gondolt... (Harry csúnyán nézett rá.) pontosabban eredetileg én gondoltam rá... hogy jó lenne, ha azok, akik sötét varázslatok kivédését akarnak tanulni – mármint akik rendesen akarják tanulni, nem úgy, ahogy Umbridge gondolja... – Hermione hangja egyszerre sokkal erősebben és magabiztosabban csengett – ...mert amit ő tart, az nem nevezhető sötét varázslatok kivédése órának...

– Úgy van! – helyeselt Anthony Goldstein, amire Hermione még jobban kihúzta magát.

– Szóval arra gondoltam, jó lenne, ha önállósítanánk magunkat.

Szünetet tartott, váltott egy pillantást Harryvel, majd folytatta:

– Ez alatt azt értem, hogy szervezzünk magunknak önvédelmi tanfolyamot. Nem elméletit, hanem olyat, ahol gyakoroljuk az igazi varázslatokat...

– De azért az RBF-et is meg akarjátok szerezni sötét varázslatok kivédéséből, ugye? – kérdezte Michael Corner.

– Persze – vágta rá a lány. – De szerintem annál most több kell nekünk. Valóban képesnek kell lennünk rá, hogy megvédjük magunkat, mert... – Itt nagy levegőt vett. – ...mert Voldemort nagyúr visszatért.

A reakció azonnali volt és cseppet sem meglepő. Cho barátnője felsikoltott, és leöntötte magát a vajsörével, Terry Boot egész testében összerándult; Padma Patil megborzongott, Neville pedig fura nyikkanást hallatott, amit aztán köhögésnek próbált álcázni: Közben mindenki állhatatosan és szinte éhes tekintettel Harryre meredt.

– Szóval ez a terv – folytatta Hermione. – Ha benneteket is érdekel a dolog, meg kell beszélnünk, hogyan fogunk...

– Mi bizonyítja, hogy Tudodki visszatért? – kérdezte meglehetősen barátságtalanul a szőke hugrabugos kviddicsező.

– Dumbledore hisz benne... – kezdte Hermione.

– Mármint Dumbledore hisz neki – vágta rá a szőke fiú, Harry felé biccentve.

– Ki vagy? – mordult rá gorombán Ron.

– Zacharias Smith – felelte a fiú – és szerintem jogunk van tudni, miből gondolja Potter, hogy Tudodki visszatért.

– Várjatok! – avatkozott közbe sietve Hermione. – Most nem ezt kell megbeszélnünk...

– Semmi baj, Hermione – szólalt meg Harry.

Lassan derengeni kezdett neki, miért sereglett oda annyi ember.

Hermionénak számítania kellett volna erre: sok diákot – talán a többséget – az csábította a kocsmába, hogy első kézből hallhatják Harry történetét.

– Azt kérded, miből gondolom, hogy Tudodki visszatért? – ismételte Zacharias szemébe nézve. – Abból, hogy találkoztam vele. Dumbledore tavaly az egész iskolának elmondta, mi történt. Ha neki nem hittetek, nekem sem fogtok, és nem akarom azzal tölteni a napomat, hogy győzködjelek titeket.

Mindenki visszafojtott lélegzettel hallgatta őt. Harrynek az volt a benyomása, hogy a kocsmáros is fülel, ugyanis már jó ideje ugyanazt a poharat törölgette a koszos ruhával – amitől a pohár csak egyre piszkosabb lett.

Zacharias nem szeppent meg.

– Dumbledore tavaly csak annyit mondott, hogy Tudodki megölte Cedric Diggoryt, és te visszahoztad Diggory holttestét a Roxfortba. Nem árult el részleteket, nem derült ki, pontosan hogyan halt meg Diggory, pedig szerintem mindenkit érdekelt volna...

– Akit csak az érdekel, milyen, mikor Voldemort megöl valakit, az hiába jött ide – felelte Harry. Kezdett kijönni a béketűrésből, ami mostanában nem volt szokatlan nála. – Nem fogok Cedric Diggoryról beszélni. Érthető? Úgyhogy nyugodtan elmehetsz, ha akarsz.

Harry dühös pillantást vetett Hermione felé. Úgy érezte, a lány közszemlére tette őt, mint valami furcsa torzszülöttet – és persze mindenki eljött, hátha a bolond előadja a meséjét.

Zacharias Smith nem állt fel, de azért továbbra is szúrós szemmel nézte Harryt.

– Hát akkor... – vette ismét magához a szót Hermione (s hangja megint elvékonyodott egy kissé) – ...ahogy mondtam... ha akartok rendes önvédelmet tanulni, akkor meg kell beszélnünk, hogyan csináljuk, milyen gyakran találkozunk, és hol legyen a...

– Igaz az – szakította félbe Hermionét a hosszú copfos lány Harryre nézve – hogy tudsz patrónust megidézni?

A csoporton az érdeklődés moraja futott végig.

– Igen – felelte tartózkodóan Harry.

– Inkarnálódott patrónust?

A szó egy emléket ébresztett Harryben.

– Öhm... nem ismered te véletlenül Madam Bonest? – kérdezte a lánytól.

A lány elmosolyodott.

– Ő a nagynéném – felelte. – Susan Bones vagyok. Mesélt nekem a tárgyalásodról. Szóval... tényleg igaz? Szarvas alakú a patrónusod?

– Igen.

– Tyű, Harry! – álmélkodott Lee Jordan. – Nem is tudtam!

– Anya azt mondta Ronnak, hogy ne terjesszük – magyarázta vigyorogva Fred. – Szerinte így is épp eléggé reflektorfényben vagy.

– Jól mondta – dörmögte Harry, mire néhányan felnevettek.

A lefátyolozott boszorkány kicsit fészkelődni kezdett.

– És tényleg te ölted meg a Baziliskust? Azzal a karddal, ami Dumbledore szobájában van? – folytatta Harry faggatását Terry Boot. – Az egyik festmény mesélte nekem még tavaly...

– Igen – felelte zavartan Harry.

Justin Finch-Fletchley elismerően füttyentett, a Creevey fivérek ámulva összenéztek, Lavender Brown pedig eltátotta a száját.

Harrynek kezdett melege lenni a gallérja alatt; eltökélte, hogy még véletlenül se néz Cho felé.

– És mikor elsősök voltunk – tódította Neville – megmentette azt a bölcs követ...

– A bölcsek kövét – javította ki Hermione.

– Igen, azt... Megmentette Tudjátokkitől – fejezte be Neville.

Hannah Abbott szeme akkora lett, mint egy aranygalleon.

– És azt se felejtsük el – szólalt meg Cho Chan, Harry azonnal felé fordult; a lány mosolyogva nézett rá, (amitől neki újabb szaltót ugrott a gyomra) – hogy kiállta a Trimágus Tusa próbáit. Kijátszotta a sárkányokat, a sellőket, az akromantulát...

A diákok elismerően sustorogtak és bólogattak. Harry igyekezett szerényen mosolyogni, de közben minden belső szerve ficánkolt az örömtől. Cho dicsérő szavai után egyenesen nehezére esett elmondani azt, amit megfogadott, hogy mindenképp tisztázni fog:

– Figyeljetek! – szólt, mire a társaság nyomban elcsendesedett – nem akarom, hogy álszerénynek tartsatok, de... minden esetben kaptam valamilyen segítséget...

– A sárkánynál nem – vágta rá Michael Corner. – Az káprázatos repülés volt...

– És idén nyáron se segített neked senki elkergetni a dementorokat – jegyezte meg Susan Bones.

– Nem – ismerte el Harry. – Jól van, tudom, hogy bizonyos dolgok segítség nélkül sikerültek. Csak azt akarom mondani...

– Kimagyarázod magad, hogy ne kelljen semmit megmutatnod nekünk? – vágott a szavába Zacharias Smith.

– Van egy ötletem – szólalt meg Ron, mielőtt Harry válaszolhatott volna. – Mi lenne, ha befognád végre a szádat?

Úgy nézett a fiúra, mintha legszívesebben páros lábbal ugrálna a fején. Zacharias elvörösödött.

– Azért jöttünk, hogy tanuljunk tőle, erre most azt mondja, hogy nem is tud semmit – felelte.

– Nem azt mondta! – mordult rá Fred.

– Szeretnéd, ha kipucolnánk a füledet? – kérdezte George, és az egyik csodabazáros táskából előhúzott egy hosszú, vékony szerszámot.

– Ha kéred, máshova is szívesen bedugjuk, nekünk mindegy – tódította Fred.

– Haladjunk tovább! – szólt közbe gyorsan Hermione. – Először is: egyetértünk abban, hogy tanulni akarunk Harrytől?

A társaság igenlő morajjal felelt. Zacharias összefonta a karját, és konokul hallgatott, de talán csak mert túlzottan lekötötte a figyelmét a veszedelmesnek tűnő szerszám Fred kezében.

– Helyes – bólintott megkönnyebbülten Hermione. Szemlátomást örült, hogy végre valamiben sikerült megegyezniük. – A következő kérdés az, hogy milyen gyakran találkozzunk. Szerintem úgy van értelme, ha legalább heti egy közös gyakorlást tartunk.

– Egy pillanat! – szólt közbe Angelina. – Úgy kell intézni, hogy; ne ütközzön a kviddicsedzéseinkkel.

– Meg a miénkkel se – mondta Cho.

– A miénkkel se – tette hozzá Zacharias Smith.

– Biztosan találunk olyan estét, ami mindenkinek megfelel – mondta kissé türelmetlenül Hermione. – De szerintem kevés fontosabb dolog van, mint az, hogy megtanuljunk védekezni Voldemorttal meg a halálfalókkal szemben...

– Úgy van! – harsogta Ernie Macmillan, akinek Harry várakozása szerint már sokkal korábban meg kellett volna szólalnia. – Szerintem is nagyon fontos dolog, talán a legfontosabb minden idei feladatunk közül, az RBF-vizsgákat is beleértve!

Kihívóan körülnézett, de mivel senki nem szállt vitába vele, folytatta:

– A magam részéről érthetetlennek tartom, hogy a minisztérium ebben a válságos helyzetben ilyen lehetetlen tanárt ültetett a nyakunkra. Ők persze tagadják, hogy Tudjátokki visszatért, na de mégis, olyan tanárt küldeni nekünk, aki egyenesen meg akarja akadályozni, hogy védekező bűbájokat használjunk...

– Úgy tudjuk, Umbridge azért nem akarja, hogy önvédelmet tanuljunk – szólt Hermione – mert az a rögeszméje, hogy Dumbledore magánhadsereget szervez az iskola diákjaiból, vagyis mozgósítani akar minket a minisztérium ellen.

Ettől a hírtől mindenkinek elállt a szava – kivéve Luna Lovegoodot, aki cseppet sem lepődött meg.

– Hát igen, ez logikus. Végül is Cornelius Caramelnek is van magánhadserege.

– Mi? – nyögte Harry, akit teljesen letaglózott a váratlan információ.

– Van egy héliopátokból álló serege – jelentette ki ünnepélyes komolysággal Luna.

– Nincs – vágta rá Hermione.

– De van! – mondta Luna.

– Mik azok a héliopátok? – kérdezte pislogva Neville.

– Tűzszellemek – felelte Luna. Szeme a szokásosnál is jobban dülledt, s arcán a megszállottság egyértelmű jelei mutatkoztak. – Hatalmas, lángoló lények, amelyek mindent felégetnek maguk körül, amerre csak...

– Héliopátok nem léteznek, Neville – jelentette ki Hermione.

– De igenis léteznek! – méltatlankodott Luna.

– Hol a bizonyíték? – kérdezte ingerülten Hermione.

– Rengeteg szemtanú számol be róluk. Csak azért, mert te olyan szűkült vagy, hogy mindent az orrod alá kell dugni...

– Ehhem, ehhem. – Ginny olyan jól utánozta Umbridge professzort, hogy többen riadtan körülnéztek – aztán persze jót nevettek. – Nem azt akartuk megbeszélni, hogy milyen gyakran tartsunk..

– De igen! – kapott a szaván Hermione. – Igen, Ginny, teljesen igazad van.

– Hetente egyszer oké – mondta Lee Jordan.

– De csak ha... – kezdte Angelina.

– Igen, tudjuk, csak ha nem ütközik a kviddicsedzéssel – legyintett Hermione. – Akkor most azt döntsük el, hogy hol találkozunk.

Ez már nehezebb kérdés volt. Mindenki néma töprengésbe merült.

– A könyvtár nem jó? – kérdezte nagy sokára Katie Bell.

– Madam Cvikker nem repesne az örömtől, ha rontásokat szórnánk egymásra a könyvtárban – felelte Harry.

– Használjunk egy üres tantermet – indítványozta Dean.

– Az jó ötlet – bólogatott Ron. – McGalagony biztos beenged a termébe. Harrynek is kölcsönadta, mikor a Trimágus Tusára edzett.

Harry azonban sejtette, hogy McGalagony ezúttal nem lenne olyan készséges. Hiába mondta Hermione, hogy szabad tanulókört meg leckeíró csoportot szervezni, Harry gyanította, hogy amire ők készülnek, azt senki nem sorolná ezekbe kategóriákba.

– Jól van, majd megpróbálunk termet szerezni – zárta le a témát Hermione. – Ha meglesz az első találkozónk helye és időpontja, mindenkit értesítünk.

Pergament és pennát kotort elő a táskájából, aztán egy pillanatig habozott, mintha kellemetlen bejelentést készülne tenni.

– Arra gondoltam, írja fel mindenki a nevét erre a lapra, hogy tudjuk, ki volt itt. És szerintem... – Itt nagy levegőt vett. – nem kéne szétkürtölni, hogy mit csinálunk. Úgyhogy aki feliratkozik, egyben megígéri, hogy nem szól a dologról se Umbridge-nek senkinek.

Fred magához ragadta a lapot, és vidáman ráfirkantotta a nevét. Az arcokat figyelve Harry észrevette, hogy nem mindenki lelkesedik az ötletért. Zacharias nem vette át George-tól a felé nyújtott lapot.

– Öhm... Ernie majd szól nekem, hogy mikor találkozunk.

Csakhogy szemlátomást Ernie-nek se akaródzott feliratkoznia:, Hermione szúrós pillantással nézett rá.

– Mi... mi prefektusok vagyunk – bökte ki Ernie. – És ha valaki megszerzi ezt a listát... szóval... Ti is mondtátok, hogy Umbridge-nek nem kéne megtudnia...

– Te meg azt mondtad, hogy ez a dolog a legfontosabb feladatunk – emlékeztette Harry.

– Persze, az is, csak...

– Ernie, komolyan azt hiszed, hogy kiadom a kezemből a listát? – méltatlankodott Hermione.

– Nem... dehogy. – Ernie összeszedte magát. – Aláírom.

Ezután már senki nem emelt kifogást, bár Harry elkapta a szemrehányó pillantást, amit a vihogós barátnő vetett Chóra, mikor aláírta az ívet. Miután az utolsó ember – Zacharias – neve is felkerült a listára, Hermione gondosan összecsavarta és a táskájába süllyesztette a pergament. A csoporton sajátos hangulat lett úrrá: valamennyien úgy érezték, hogy titkos szövetséget kötöttek.

– Ketyeg az óra – jegyezte meg Fred, és felállt. – George-dzsal meg Lee-vel még be kell szereznünk néhány kényesebb természetű cikket, úgyhogy mi most lelépünk.

A társaság kettes-hármas csoportokban szállingózni kezdett kifelé a kocsmából. Cho fekete hajának függönye mögé rejtette arcát, és hosszasan bíbelődött táskája csatjával. Mivel azonban barátnője megállt mellette, karba tette a kezét, és türelmetlenül ciccegett, Cho végül kénytelen volt elindulni vele. Az ajtóból azonban még visszafordult, és integetett Harrynek.

– Ez egészen jól ment – szólt elégedetten Hermione, mikor pár perc múltán két barátjával az oldalán kilépett a napsütötte utcára.

Harry és Ron a vajsörüket is magukkal vitték.

– Micsoda egy patkány az a Zacharias Smith! – füstölgött Ron, sötét pillantást küldve a távolodó fiú után.

– Nekem se túl szimpatikus – ismerte el Hermione – de ő is ott volt a hugrabugos asztalnál, mikor Ernie-vel és Hannah-val beszéltem, és nagyon érdekelte a dolog. Mit mondhattam volna neki? Végül is minél többen vagyunk, annál jobb... Michael Corner is csak azért jött el a barátaival együtt, mert Ginnyvel jár...

Ron, aki épp szájához emelte a palackot, hogy megigya utolsó korty vajsörét, most az egészet a talárjára köpte, a füle pedig a nyers marhahús színét öltötte.

– Micsoda!? – hördült fel. – A húgom... Ginny... jár... mi van Michael Cornerrel!?

– Szerintem Michael és a barátai azért jöttek el, mert Ginny elmondta nekik – ismételte türelmesen Hermione. – Persze azért valamennyire biztos érdekli is őket a dolog...

– Mióta... mikor...? – hüledezett tovább Ron.

– A karácsonyi bálon ismerkedtek meg, és tavaly év végén jöttek össze.

Időközben kiértek a főutcára, és Hermione megállt a Calamus Pennabolt kirakata előtt, hogy megszemléljen néhány fácántollból készült, szép írószerszámot. – Hm... kellene már egy új penna.

Azzal bement a boltba. Harry és Ron követték.

– Melyik volt az a Michael Corner? – kérdezte feldúltan Ron.

– Az a fekete hajú fiú – felelte Hermione.

– Annak nem tetszett a képe – vágta rá Ron.

– Nahát, ki hitte volna? – dörmögte Hermione.

Ron kiskutyaként követte a lányt a réztartókba dugott tollak sora mentén.

– De hát azt hittem, Ginny bele van zúgva Harrybe! – mondta szinte kétségbeesetten.

Hermione lesajnáló pillantást vetett rá, és megcsóválta a fejét, aztán tovább vizsgálgatott egy hosszú, fekete-arany pennát.

– Az régen volt – mondta, majd Harrynek címezve hozzátette – Persze most is kedvel téged.

Harry lelki szemei előtt még mindig az integető Cho képe lebegett, úgyhogy közel sem találta olyan érdekesnek a témát, mint a felháborodott barátja. Rádöbbent viszont valamire, ami addig fel se tűnt neki.

– Szóval ezért hallom a hangját – fordult Hermionéhoz. – Azelőtt soha nem szólalt meg, ha én is jelen voltam.

– Aha – felelte szórakozottan a lány. – Igen, azt hiszem, ezt veszem meg...

A pénztárhoz lépett, és leszámolt tizenöt sarlót meg két knútot.

Ron még mindig ott lihegett a sarkában.

– Ron! – szólt szigorúan Hermione, miután megfordult, és rálépett a fiú lábára – Ginny pont azért nem mondta el neked, hogy jóban van Michaellel, mert tudta, hogy jelenetet fogsz rendezni. Nagyon kérlek, hagyd abba végre a sápítozást. Nem tudom, miért kell ezen kiakadni.

– Mi az, hogy... Ki sápítozik? Miért lennék kiakadva...

Időközben ismét kiléptek az utcára. Ron menet közben is kitartóan motyogta átkait Michael Cornerre. Hermione megcsóválta a fejét, és Harryhez fordult:

– Ginnyékről jut eszembe... Mi van veled és Chóval?

– Hogyhogy mi van? – kérdezett vissza gyorsan Harry. Olyan érzése támadt, mintha forró víz zubogna fel a tagjaiban, s arcát egyszerre szúrni kezdte a hideg levegő – hát ennyire látszik rajta, mit érez?

Hermione finoman elmosolyodott.

– Cho le se tudja venni rólad a szemét.

Harry még soha nem látta ilyen gyönyörűnek Roxmorts falut...

Tizenhetedik fejezet

A 24-es számú oktatásügyi rendelet

Harrynek év eleje óta nem volt ilyen vidám hétvégéje. Jóllehet a vasárnap nagy része arra ment rá, hogy Ronnal házi feladatokat körmöltek – ami nem volt túl szívderítő elfoglaltság – de mivel a napos idő kitartott, ahelyett, hogy a klubhelyiségben gubbasztottak volna, kiköltöztek a tó partjára egy árnyas bükkfa alá. Hermione, akinek természetesen nem volt lemaradása a házi feladatokkal, egy gombolyag gyapjúfonalat vitt ki magával, s megbűvölt kötőtűi egész idő alatt ott csattogtak mellette, újabb és újabb sapkákat meg sálakat gyártva.

Harryt most már határozottan elégtétellel töltötte el a tudat, hogy kulcsszerepet játszik egy olyan akcióban, amivel borsot törnek Umbridge és a minisztérium orra alá. Újra meg újra felidézte magában a szombati megbeszélés képeit: a kocsmába besereglő diákokat, akik mind tanáruknak akarták őt; a bámulatot, ami kiült az arcokra, mikor szóba kerültek a kalandjai... Chót, amint a Trimágus Tusán nyújtott teljesítményét méltatta... Vannak hát emberek, nem is kevesen, akik nem nagyotmondó félnótásnak, hanem igazi hősnek tartják őt! Ez a gondolat annyira fellelkesítette Harryt, hogy még a rémesnek ígérkező hétfői nap reggelén is virágos hangulatban ébredt.

Együtt indultak el Ronnal reggelizni. A csigalépcsőn lefelé baktatva az esti kviddicsedzésről beszélgettek, amelyen Angelina egy új trükköt, a lajhárlendülést készült gyakoroltatni velük.

Annyira elmerültek a témában, hogy csak a napsütötte klubhelyiség közepére érve tűnt fel nekik a hirdetőtáblánál összeverődött csoport.

A táblán egy új pergamenlap függött, de akkora, hogy eltakart minden korábban kitűzött hirdetményt: az eladó használt tankönyvek címeit, Árgus Frics intelmeit, a kviddicsedzések rendjét, a cserére felkínált csokibékás kártyák listáját, a Weasley ikrek legújabb ajánlatát a pénzhiányban szenvedőknek, a roxmortsi hétvégék dátumait és az elveszett, illetve talált tárgyak listáját. Az új hirdetményt nagy fekete betűkkel nyomtatták, s az alján a cikornyás írás mellett hivatalosnak tűnő pecsét díszelgett.

A ROXFORTI FŐINSPEKTOR RENDELKEZÉSE

A Roxfort tanulóinak körében működő minden szervezet, egyesület, egylet, társaság, csapat és kör ezennel feloszlatásra kerül.

Szervezet, egyesület, egylet, társaság, csapat és kör alatt jelen rendelkezés szempontjából három vagy több diák rendszeres találkozása értendő.

A fenti egyesülések újbóli megszervezésére a főinspektor (Umbridge professzor) adhat engedélyt.

Az iskolában nem működhet semmiféle szervezet, egyesület, egylet, társaság, csapat vagy kör a főinspektor tudta és beleegyezése nélkül.

Az a tanuló, aki a főinspektor engedélye nélkül szervezetet, egyesületet, egyletet, társaságot, csapatot vagy kört alakít, illetve ilyenbe tagként belép, eltanácsoltatik az iskolából.

Jelen intézkedés alapját a 24-es számú oktatásügyi rendelet képezi.

Dolores Jane Umbridge

főinspektor s. k.

Harry és Ron néhány megszeppent másodéves feje fölött olvasták el a hirdetményt.

– Ez azt jelenti, hogy megszűnik a köpkőklub? – kérdezte az egyik másodikos a barátjától.

– A köpkövezést talán nem fogják betiltani – morogta sötéten Ron, a kérdező nagy ijedségére. – De asszem, nekünk nem sietnek engedélyt adni – tette hozzá Harryhez fordulva, miután a másodikosok elmentek.

Harry újra elolvasta a rendelkezést. Jókedve nyomtalanul eltűnt, és már remegett a gyomra a dühtől.

– Ez nem véletlen – morogta ökölbe szorult kézzel. – Umbridge tudja.

– Kizárt dolog – vágta rá Ron.

– Más vendégek is voltak a kocsmában rajtunk kívül. És akik eljöttek a megbeszélésre... Honnan tudhatnánk, hogy megbízhatók? Bármelyik elmehetett Umbridge-hez beköpni minket.

Hogy is ringathatta magát abba a hitbe, hogy az a sok ember mind kedveli őt és felnéz rá...?

Ron öklével a tenyerébe csapott.

– Zacharias Smith! – sziszegte. – De annak a Michael Cornernek is olyan alattomos képe volt...

Harry a lányok hálói felé vezető ajtóra pillantott.

– Hermione vajon már látta ezt?

– Gyerünk, beszéljünk vele! – vágta rá Ron, azzal az ajtóhoz ugrott, kinyitotta, és elindult felfelé a csigalépcsőn.

Már a hatodik fokon járt, mikor egyszerre vijjogó szirénaszó harsant fel, és a lépcső egy szempillantás alatt meredek, sima kőcsúszdává változott. Ron még egy-két másodpercig kézzel-lábbal kapálózva küzdött, aztán hanyatt esett, lecsúszott, és háton fekve csúszott Harry lába előtt.

– Öhm... úgy rémlik, nekünk nem szabad felmenni a lányok szobáiba – szólt Harry, és nevetését visszafojtva talpra segítette barátját.

A kőcsúszdán két negyedéves lány szánkázott le kacagva.

– Ki próbált meg feljönni? – kérdezték, miután talpra szökkentek.

– Én – felelte a még mindig kissé zilált Ron. – Nem tudtam, hogy ez a lépcső ilyen... Ez felháborító! – tette hozzá, miután a két lány vihogva továbbment a portrélyuk felé. – Ha Hermione feljöhet a mi hálótermünkbe, akkor mi miért nem...

– Hát igen, kissé idejétmúlt szabály – szólt Hermione, aki épp akkor csusszant le Harryék mellé. – A Roxfort története szerint az alapítók a lányokat megbízhatóbbnak tartották, mint a fiúkat. Egyébként miért akartatok feljönni?

– Hogy szóljunk neked... Ezt nézd meg! – Ron a hirdetőtáblához vonszolta Hermionét.

Hermione átfutotta a szöveget, s közben egyre jobban elkomorodott.

– Valaki köpött Umbridge-nek! – dühöngött Ron.

– Az ki van zárva – felelte halkan Hermione.

– Ne légy már ilyen naiv! Csak mert te becsületes és szavatartó vagy...

– Nem arról van szó – rázta a fejét Hermione. – Rontást tettem a pergamenre, amit aláírtunk. Higgyétek el, ha a társaságból valaki feljelentett minket Umbridge-nél, látni fogjuk, ki volt az, és nagyon megbánja.

– Miért, mi lesz vele? – kérdezte felcsillanó szemmel Ron.

– Fogalmazzunk úgy, hogy Eloise Midgeon legnagyobb pattanása is bájos kis szeplő ahhoz képes, ami az ő arcára kerül. Gyertek, menjünk le reggelizni, és derítsük ki, mit szólnak a többiek. Vajon mindegyik házban kitették a rendeletet?

Mikor beléptek a nagyterembe, azonnal rájöttek, hogy a hirdetmény nemcsak a Griffendél-toronyban volt olvasható. A teremben a szokásosnál is nagyobb volt a hangzavar. A diákok csoportokba verődve beszélgettek az asztalok mellett, és a téma mindenhol a rendelet volt. Alighogy Harryék leültek, máris odasietett hozzájuk Neville, Dean, Fred, George és Ginny.

– Olvastátok?

– Szerintetek megtudta?

– Most mit lesz?

Mindannyian Harrytől várták a választ. Ő körülnézett, hogy nincs-e tanár a közelben, majd csendesen így szólt:

– Akkor is csináljuk.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani – vigyorgott George, és vállon veregette Harryt.

– A prefektusok is benne vannak? – kérdezte Fred, Ronra és Hermionéra pillantva.

– Persze – felelte higgadtan a lány.

– Jön Ernie és Hannah Abbott – szólt hátrapillantva Ron. – Plusz azok a hollóhátasok meg Smith... de egyikük se túl pattanásos.

Hermione riadtan nézte a közeledőket.

– Nem a pattanás az érdekes! Tiszta bolondok! Most nem jöhetnek ide, az nagyon gyanús lenne!... Üljetek le! – Hermione ezt már csak hangtalanul tátogta, és közben vadul integetett Ernie-nek és Hannah-nak, hogy maradjanak a Hugrabug asztalánál. – Később! Majd... később... beszélünk!

– Szólok Michaelnek – pattant fel Ginny. – Nem normális!

Azzal elsietett a Hollóhát asztala felé. Harry is arra nézett. Cho nem messze ült, és azzal a göndör hajú barátnőjével beszélgetett, akit a Szárnyas Vadkanba is magával hozott. Vajon Cho mer-e még találkozni velük ezek után?

A rendelet valódi súlyára azonban csak reggeli után döbbentek rá, mikor elindultak mágiatörténet-órára.

– Harry! Ron!

Angelina szaladt feléjük, kétségbeesett arccal.

– Semmi baj – szólt fojtott hangon Harry, mikor a lány a közelükbe ért. – Akkor is találkozunk...

– Felfogtátok, hogy ebbe a kviddics is beletartozik? – vágott a szavába Angelina. – Külön engedélyt kell kérnünk, hogy újra összeállhasson a Griffendél kviddicscsapata!

– Micsoda...?! – hüledezett Harry.

– Az nem lehet... – mondta döbbenten Ron.

– Olvastátok a hirdetményt, nem? A csapatokat is írja! Harry... kérlek, könyörgök, ne feleselj Umbridge-dzsel, különben soha többet nem enged minket játszani!

– Jól van, jól van... – csitította Harry a lányt, aki szemlátomást a könnyeivel küszködött. – Ne félj, nem csinálok semmit...

– Fogadjunk, hogy Umbridge bejön mágiatörténetre! – mondta mogorván Ron, mikor elindultak felfelé a márványlépcsőn. – Binnst még nem ellenőrizte. Tuti, hogy ma bejön.

De tévedett. Mikor beléptek a mágiatörténet terembe, egyetlen tanárt találtak ott: Binns professzort, aki szokása szerint néhány centivel a széke fölött lebegett, és már várta, hogy folytathassa altató hatású monológját az óriások háborúiról. Ez alkalommal Harry meg se próbált figyelni, csak szórakozottan firkálgatott a pergamenjére. Mit sem törődött Hermione szemrehányó pillantásaival és bökdösésével, mígnem végül egy különösen fájdalmas bökés után dühösen felpillantott.

– Mit akarsz!?

Hermione az ablak felé mutatott. Harry odanézett, és megpillantotta Hedviget, aki a keskeny ablakpárkányon üldögélt, lábán egy levéllel, és őt nézte. Harry nem értette a dolgot. Nemrég volt reggelizni. Miért nem akkor, a szokásos időben kézbesítette Hedvig a levelet? A teremben már többen is észrevették, és egymásnak mutogatták a madarat.

– Úgy szeretem ezt a baglyot, olyan gyönyörű – hallotta Harry Lavender sóhaját.

Rápillantott Binns professzorra, aki kitartóan folytatta végtelennek tűnő felolvasását. Nem tűnt fel neki, hogy a szokásosnál is kevesebben figyelnek rá. Harry zajtalanul felállt, legörnyedve az ablakhoz osont, és óvatosan kinyitotta.

Arra számított, hogy Hedvig odanyújtja majd neki a lábát, hogy aztán a levéltől megszabadulva továbbrepüljön a bagolyházba. De nem így történt. Amint az ablak elég szélesre nyílt, a bagoly panaszosan huhogva beugrott rajta. Harry újra Binns felé pillantott – a professzor nem nézett fel, aztán becsukta az ablakot, és Hedviggel a vállán visszaosont a helyére. Ott aztán az ölébe vette madarát, és hozzálátott, hogy leoldozza lábáról a levelet.

Ekkor vette csak észre, hogy Hedvig kissé lógatja az egyik szárnyát, és a tollazata is borzas, rendezetlen.

– Megsérült! – súgta oda barátainak.

Hermione és Ron közelebb hajoltak. Hermione még a pennáját is letette.

– Nézzétek... valami történt a szárnyával.

Hedvig reszketett, s mikor Harry megérintette beteg szárnyát, összerándult, és szemrehányóan nézett gazdájára.

– Binns professzor úr – szólalt meg fennhangon Harry. A teremben mindenki felé fordult. – Nem érzem jól magam.

Binns felnézett a jegyzeteiből, és mint mindig, csodálkozva konstatálta, hogy a terem tele van emberekkel.

– Nem érzed jól magad? – ismételte értetlenül.

– Egyáltalán nem – bizonygatta Harry, és Hedviget a háta mögé rejtve felállt. – Szeretnék elmenni a gyengélkedőre.

– Hogyne – bólogatott szórakozottan Binns. – Hogyne... hogyne, a gyengélkedőre... persze, menj csak, menj csak, Perkins...

Harry kisietett a teremből. Miután becsukta maga mögött az ajtót, visszaültette a baglyot a vállára, aztán gyorsan elindult a folyosón, és csak akkor állt meg gondolkozni, miután befordult az első sarkon. Ha teheti, természetesen Hagridhoz vitte volna Hedviget, de mivel a vadőr nem volt elérhető közelségben, jobb híján Suette-Polltstól kellett segítséget kérnie.

A egyik ablakon át kinézett a széljárta parkba. A tanárnőnek nyoma sem volt Hagrid kunyhója környékén. Ha nem volt órája, a tanári szobában kellett lennie. Harry elindult lefelé az erőtlenül huhogó s kissé szédelgő Hedviggel a vállán.

A tanári szoba ajtaját két oldalról egy-egy szárnyas kőszörny őrizte. A közeledő Harry láttán az egyik károgó hangon megszólalt:

– Nem kellene órán lenned, kis barátom?

– Sürgős ügyben jöttem – felelte kurtán Harry.

– Hohó, sürgős ügyben – sipította a másik szörny. – Hogy oda ne rohanjunk!

Harry bekopogott a tanáriba. Közeledő léptek zaját hallotta, majd kinyílt az ajtó, és szemben találta magát McGalagony professzorral.

– Már megint büntetést kapott!? – csattant fel a tanárnő, s szögletes szemüvege vészesen megvillant.

– Nem, nem kaptam – sietett leszögezni Harry.

– Akkor miért nincs órán?

– Sürgős ügyben jött – kotyogott közbe az egyik szörny.

– Suette-Pollts professzort keresem – mondta Harry. – A baglyom miatt. Azt hiszem, megsérült.

– Jól hallom, megsérült egy bagoly?

McGalagony válla mögött feltűnt Suette-Pollts, szájában pipával, kezében a Reggeli Prófétával.

– Igen – bólintott Harry, és óvatosan leemelte a válláról Hedviget. – A többi postabagoly után érkezett meg, és olyan furcsa a szárnya, nézze...

Suette-Pollts a foga közé szorította pipáját, és átvette a baglyot.

– Hmm... úgy tűnik, valami megtámadta – szólt. A pipa kissé remegett a szájában, ahogy beszélt. – El se tudom képzelni, mi lehetett. A thesztrálok ugyan elejtenek néha madarakat, de a roxfortiakat Hagrid kiképezte rá, hogy ne bántsák a baglyokat.

Harry nem tudta, mik azok a thesztrálok, de nem is törődött vele.

Pillanatnyilag csak az érdekelte, milyen súlyos Hedvig sérülése.

McGalagony viszont szúrós pillantással így szólt:

– Tudja, hogy milyen messziről jött ez a bagoly, Potter?

– Hát... azt hiszem, Londonból.

McGalagony két szemöldöke összetalálkozott az orra fölött. Ebből Harry kitalálta, hogy a tanárnő a Londont Grimmauld 12-ként értelmezte.

Suette-Pollts professzor előhúzott egy monoklit valahonnan a talárja alól, a szemére illesztette, és vizsgálgatni kezdte Hedvig szárnyát.

– Azt hiszem, rendbe tudom hozni, de itt kell hagynod nálam – jelentette ki végül. – Néhány napig nem szabad hosszabb távra repülnie.

– Öhm... értem – bólintott Harry. Ekkor felhangzott az óra végét jelző csengő. – Köszönöm.

– Nincs mit – morogta Suette-Pollts, és visszaindult a tanári szobába.

– Egy pillanat, Wilhelmina! – szólt utána McGalagony. – Potter levele!

– Jaj, persze! – kapott észbe Harry. Teljesen elfeledkezett a bagoly lábára erősített kis pergamentekercsről. Suette-Pollts átadta neki a levelet, aztán eltűnt Hedviggel a tanáriban. Távolodtában a bagoly csalódottan nézett Harryre: nyilván fájt neki, hogy gazdája ilyen könnyen lemondott róla. Harry enyhe lelkifurdalással elfordult, és már menni készült, de McGalagony megállította.

– Potter!

– Tessék, tanárnő.

McGalagony körülnézett a folyosón. Mindkét irányból diákok közeledtek.

– Ne felejtse el – szólt sietve – hogy az információs csatornákat figyelhetik.

– Én... – kezdte Harry, de a gyorsan közeledő diákok miatt inkább elhallgatott. McGalagony kimért biccentéssel elköszönt tőle, és visszament a tanáriba, Harry pedig hagyta, hogy az emberáradat magával sodorja a udvarra. Odakint hamar észrevette Ront és Hermionét, akik gallérjukat fázósan felhajtva álldogáltak egy többé-kevésbé szélvédett sarokban. Harry feléjük vette az irányt, és menet közben kibontotta a pergamentekercset. A levelet Sirius írta, s az mindössze három szóból állt:

Ma, ugyanott, ugyanakkor.

– Hogy van Hedvig? – érdeklődött aggódva Hermione, mikor Harry odaért hozzájuk.

– Hova vitted? – kérdezte Ron.

– Suette-Polltshoz – felelte Harry. – És találkoztam McGalagonnyal is. Azt mondta...

Azzal beszámolt McGalagony figyelmeztetéséről. Meglepetésére Ront és Hermionét nem döbbentette meg a hír, sőt sokatmondó pillantást váltottak.

– Mi van? – csodálkozott Harry, egyik barátjáról a másikra nézve.

– Épp azt mondtam Ronnak, hogy talán valaki megpróbálta elfogni Hedviget. Még soha nem fordult elő, hogy útközben megsérült volna.

– Ki írt neked? – kérdezte Ron, és kivette Harry kezéből a levelet.

– Szipák – felelte halkan Harry.

– Ugyanott, ugyanakkor? A kandallóra gondol a klubhelyiségben?

– Nyilván – bólintott Hermione, miután ő is rápillantott a szűkszavú üzenetre. – Nagyon remélem, hogy más nem olvasta ezt...

– Le volt pecsételve meg minden – mondta Harry, önmaga megnyugtatására is. – És egyébként is csak annak mond valamit a levél, aki tudja, hol beszéltünk vele legutóbb.

– Hát, nem is tudom – csóválta a fejét Hermione. Közben a vállára vetette táskáját, mert megszólalt a csengő. – Nem túl nehéz bájjal visszazárni egy levelet... És ha valaki figyeli a Hop Hálózatot... Viszont fogalmam sincs, hogyan figyelmeztethetnénk Szipákot anélkül, hogy azt is megtudnák.

Gondolataikba merülve indultak el bájitaltanórára. Mikor azonban a pincelépcső aljába értek, kizökkentette őket töprengésükből Draco Malfoy hangja. A mardekáros fiú Piton termének ajtaja előtt állt, és egy hivatalos iratnak tűnő pergament lobogtatott. Olyan harsány hangon beszélt, hogy Harryék a távolból is minden szavát halloták.

– Igen, reggel rögtön elmentem Umbridge-hez, és a Mardekár csapata gond nélkül meg is kapta az engedélyt. Apám sokat jár be a minisztériumba, és jól ismeri Umbridge-et. Majd meglátjuk, hogy Griffendél is alakíthat-e csapatot...

– Ne guruljatok be! – figyelmeztette Hermione a két fiút, akik ölbe szorult kézzel, fogcsikorgatva meredtek Malfoyra. – Pont ezt akarja.

– Ha azon múlik – folytatta Malfoy, még jobban felemelve hangját, és gonosz pillantásokat vetve Harryék felé – hogy van elég támogatójuk a minisztériumban, akkor szerintem nincs sok esélyük. Apám azt mondja, Arthur Weasleyt évek óta ki akarják rúgni. Pottert meg apám szerint előbb-utóbb el fogják szállítani Szent Mungóba... Úgy hallottam, van ott egy külön osztály azoknak, akiknek valamilyen varázslattól megzápult az agyuk.

Malfoy ernyedten eltátotta a száját, és bamba, bámulós képet vágott. Crak és Monstro szokásuk szerint engedelmesen röhögtek főkolomposuk viccén, s Pansy Parkinson is visítva nevetett.

Harry megtántorodott: valami nekiütközött a vállának. Mikor felocsúdott meglepetéséből, látta, hogy Neville robogott el mellette, egyenesen Malfoy felé tartva.

– Neville, ne!

Harry a fiú után ugrott, és elkapta a talárját. Neville hadonászva kapálózott – szemlátomást iszonyatosan dühös volt Malfoyra, aki ijedten hőkölt hátra.

– Segítsetek! – kiáltott barátainak Harry, miközben hátulról átkarolta Neville nyakát, hogy elhúzza őt a mardekárosok közeléből.

Crak és Monstro Malfoy elé léptek, és harcra készen feszegették izmaikat. Ron elkapta Neville mindkét karját, s Harryvel sikerült is visszavonszolniuk őt a griffendélesek közé. Neville arca rákvörös volt; Harry karja elszorította a torkát, így szinte csak hörögni tudott.

– Nem... vicces... ne... Mungo... majd én... megkeserülöd...

Az alagsori tanterem ajtaja kinyílt, és megjelent Piton. Fekete szeme végigsiklott a griffendélesek során, és megállt a Neville-lel birkózó Harryn és Ronon.

– Potter, Weasley, Longbottom? Verekedtek? – szólt, száját gonosz félmosolyra húzva. – Tíz pont a Griffendéltől. Ereszd el Longbottomot, Potter, különben büntetőfeladatot is kapsz. Befelé, mindenki!

Harry elengedte Nevillet, aki zihálva, dühösen meredt rá.

– Nem engedhettelek oda – magyarázta halkan Harry, miközben felemelte a földről a táskáját. – Crak és Monstro széttéptek volna.

Neville nem válaszolt; fogta a táskáját, és Harryt faképnél hagyva becsörtetett a terembe.

– Merlin szent szakálla! – szólt hüledezve Ron, miközben barátaival Neville után indultak. – Mi a fene volt ez?

Harry nem felelt. Nagyon jól tudta, miért érintette érzékenyen Nevillet, hogy Malfoy kigúnyolta a Szent Mungónak azokat a betegeit, akik mágikus eredetű agykárosodásban szenvednek. Megesküdött azonban Dumbledore-nak, hogy senkinek nem árulja el Neville titkát – maga Neville se sejthette, hogy mindent tud.

Harry, Ron és Hermione elfoglalták szokásos helyüket a terem hátuljában. Pennát és pergament vettek elő, s a padra készítették bűvös fű és gomba című tankönyvüket. Az osztály suttogva tárgyalta Neville dühkitörését, mikor azonban Piton döngve becsukta a terem ajtaját, azonnal csend lett.

– Amint látjátok – szólalt meg halk, gunyoros hangon a tanár – vendégünk van a mai órán.

Azzal a terem egyik homályba burkolózó sarka felé mutatott.

Ott ült Umbridge, jegyzettömbbel az ölében. Harry felvonta szemöldökét, s rápillantott barátaira. Piton és Umbridge: egy teremben a két tanár, akiket a legjobban utál. Nehezen tudta eldönteni, melyiknek drukkoljon.

– Folytatjuk az erősítő energiafőzet elkészítését. Keverékeiteket úgy találjátok, ahogy a múlt óra végén hagytátok őket. Aki jól dolgozott, annak a főzete összeért az elmúlt napok alatt. A további tudnivalókat... – Meglegyintette a pálcáját. – ...a táblán olvashatjátok. Lássatok munkához!

Az első félórában Umbridge fel se állt a helyéről, csak szorgalmasan jegyzetelt. Harryt nagyon érdekelte, milyen kérdéseket tesz fel Pitonnak – olyan nagyon, hogy megint figyelmetlenül bánt a főzetével.

– Szalamandravért, Harry! – Hermione elkapta Harry csuklóját, nehogy harmadszor is rossz anyagot öntsön az üstjébe. – Szalamandravér kell bele, nem gránátalmalé!

– Ja, persze – bólintott szórakozottan Harry. Letette a gyümölcsleves palackot, de tekintete továbbra is a sötét sarkot fürkészte.

Umbridge épp akkor állt fel.

– Na most – morogta, mikor a tanárnő megcélozta Pitont, aki éppen Dean Thomas üstje fölé hajolt.

– A tanítványai elismerésre méltó tudással rendelkeznek – szólította meg Piton hátát Umbridge. – Mindazonáltal nem feltétlenül látom jónak, hogy épp az erősítő energiafőzet elkészítését tanulják. A minisztériumi irányelvek szellemében ezt a bájitalt törölni kellene a tananyagból.

Piton lassan felegyenesedett, és Umbridge felé fordult.

– Nos... mióta is tanít a Roxfortban? – kérdezte Umbridge pergamenre támasztva pennáját.

– Tizennégy éve – válaszolta kifürkészhetetlen arccal Piton.

Harry feszülten figyelte őt, s közben belecsöpögtetett valamit az üstjébe. A főzet vészjóslóan sziszegett, és türkizkékből narancssárgára színeződött.

– Maga eredetileg a sötét varázslatok kivédését szerette volna tanítani, igaz? – folytatta a kérdezősködést Umbridge.

– Igen – felelte csendesen Piton.

– De nem kapta meg a tantárgyat, ugye?

Piton szája széle megrándult.

– Amint látja, nem.

Umbridge felírt valamit a pergamenjére.

– De mióta itt tanít, ha jól tudom, újra meg újra megpályázta a posztot.

– Igen – válaszolt halkan, s szinte mozdulatlan szájjal Piton.

Most már nagyon dühösnek tűnt.

– Dumbledore azonban következetesen elutasította a kérését. Sejti, hogy minek köszönhető ez?

– Erről nála kellene érdeklődnie – felelte ingerülten Piton.

– Fogok is – bólintott negédes mosollyal Umbridge.

Piton szeme összeszűkült.

– Lényeges kérdésnek tartja ezt? – kérdezte.

– De még mennyire! – felelte Umbridge. – A minisztérium alaposan meg kívánja ismerni a tanárok... öhm... személyes és szakmai hátterét.

Azzal Umbridge elfordult, odalépett Pansy Parkinsonhoz, és kezdte kérdezgetni a lányt a bájitaltanórákról. Piton szintén megfordult, s egy pillanatra találkozott a tekintete Harryével. Harry gyorsan lesütötte a szemét, és belebámult főzetébe, ami időközben zselés állagúvá vált, és orrfacsaró égettgumi-bűzt árasztott.

– Ez a munkája is értékelhetetlen, Potter – förmedt rá Piton, egy pálcalegyintéssel kiürítette az üstöt. – A következő órára ír nekem egy dolgozatot a főzet helyes elkészítéséről és a hibákról, amelyeket elkövetett. Megértette?

– Igen – morogta dühösen Harry. Piton más leckét is adott fel nekik, és este kviddicsedzése volt, tehát ez a pluszmunka újabb átvirrasztott éjszakákat jelentett. – Lehet, hogy lógni fogok jóslástanról – dörmögte csüggedten, mikor barátaival ebéd után megálltak az udvaron. Élénk, hideg szél cibálta talárjuk szegélyét és süvegük karimáját. – Majd azt mondom, rosszul vagyok. Inkább megírom Pitonnak a dolgozatot, akkor nem kell megint reggelig ott lennem.

– Nem lóghatsz jóslástanról – jelentette ki szigorúan Hermione.

– Pont te beszélsz, aki le is adtad a jóslástant, mert utálod Trelawneyt! – támadt rá Ron.

– Nem utálom – felelte méltóságteljesen Hermione. – Csak rémesen rossz tanárnak és persze csalónak tartom. De Harry már mágiatörténetről is kiment, úgyhogy ma már több órát nem kellene leadnia.

Ebben sok igazság volt, így hát fél órával később Harry – az egész világra dühösen – elfoglalta helyét a fülledt és túlillatosított jóslástanteremben. Trelawney professzor ezúttal is kiosztotta az Álom a jóslásbant. Harry még mindig úgy vélte, értelmesebb elfoglaltság lenne Piton büntetődolgozatát írni, mint kitalált álmok kitalált jelentésén törni a fejét.

Úgy tűnt azonban, nem ő a jóslástan óra egyetlen zaklatott kedélyű résztvevője. Trelawney professzor lecsapta Az álom a jóslásbant Harry és Ron asztalára, majd dühösen összeszorított szájjal továbbcsörtetett. Seamus és Dean elé is ledobott egy könyvet – majdnem eltalálta vele Seamus fejét – az utolsó példányt pedig olyan erővel vágta Nevillehez, hogy a fiú leesett a puffjáról.

– Folytassátok a munkát! – parancsolta Trelawney visító, kissé hisztérikus hangon. – Tudjátok, mi a dolgotok! Vagy olyan csapnivaló tanár vagyok, hogy egy könyvet se tanultatok meg kinyitni!?

A csoportból mindenki döbbenten rámeredt, aztán egymásra néztek. Harry ekkor már sejtette, mi lehet a baj. Mikor Trelawney szemében óriás könnycseppekkel – visszarohant magas támlájú tanári székéhez, Harry közelebb hajolt Ronhoz, és odasúgta neki:

– Szerintem megkapta a felülvizsgálat eredményét.

– Tanárnő – szólalt meg fojtott hangon Parvati Patil (ő és Lavender már kezdettől fogva Trelawney csodálói voltak). – Tanárnő, valami... valami baj van?

– Baj! – fakadt ki a felindultságtól remegő hangon a jósnő. – Már hogy lenne baj!? Igaz, hogy megsértettek... jogtalan kritikával illettek... alaptalanul megvádoltak... de nem, nincs semmi baj, dehogyis van!

Trelawney nagy, szaggatott lélegzetet vett, és elfordult Parvatitól. Könnyei kicsordultak a szemüvege alól.

– Nem fogom felemlegetni – folytatta elfúló hangon – tizenöt év odaadó munkáját... látszólag úgysem érdekel senkit... Nem fogok megsértődni, nem és nem!

– De hát ki akarja megsérteni a tanárnőt? – kérdezte félénken Parvati.

– A hatalmaskodók! – felelte drámaian mély, zengő hangon Trelawney. – Azok, akik nem látnak úgy, ahogy én, akik nem tudják, amit én, mert szemüket elhomályosítja az evilági lét múló káprázata... De hát ez sosem volt másként, tőlünk, látóktól mindig féltek a tudatlanok, mindig üldöztek minket... ó fájdalom, ez a sorsunk!

Trelawney nyelt egy nagyot, hímzett kendője sarkával felitatta könnyeket arcáról, majd trombitálva kifújta az orrát.

Ron kuncogott, amiért Lavender lesújtó pillantással büntette.

– Tanárnő... – szólt Parvati – talán arról van szó... hogy Umbridge professzor...

– Ne mondd ki előttem annak a nőnek a nevét! – Trelawney megcsörrenő gyöngysorokkal és villogó szemüveggel felpattant. – Folytassátok a munkát!

Az óra fennmaradó részében a jósnő az asztalok között járkált; félig érthetetlen fenyegetéseket motyogott, és néha megtörölte a szemét.

– ...itt kellene hagynom őket... megérdemelnék... felháborító. Próbaidőre, engem... arcátlan nőszemély...

– Úgy tűnik, egy dologban egyetértetek Umbridge-dzsel – mondta Harry Hermionénak, mikor megint találkoztak sötét varázslatok kivédése óra előtt. – Trelawney szerinte is csaló... próbaidőre tette.

Miközben beszélt, Umbridge belépett a terembe. A fekete masnija volt rajta, és roppant önelégült arcot vágott.

– Jó napot mindenkinek!

– Jó napot, Umbridge professzor! – válaszolt unottan a kórus.

– Pálcát a táskába!

Az utasítást ezúttal nem követte mocorgás, mivel már senki nem vette elő a pálcáját.

– Lapozzatok A defenzív mágia elmélete harmincnegyedik oldalára, és olvassátok el a harmadik fejezetet! A címe: „Mágikus támadások békés kivédése”. Kérem...

– ...mellőzzétek a beszélgetést – motyogta kórusban a három jó barát.

– A kviddicsedzés elmarad – mondta csüggedten Angelina, mikor Harry, Ron és Hermione vacsora után beléptek a klubhelyiségbe.

– De hát nem feleseltem! – védekezett Harry. – Esküszöm, Angelina, egész órán egy szót se szóltam...

– Tudom, tudom – legyintett fásultan a lány. – Umbridge azt mondta, meg kell fontolnia a dolgot.

– Mit kell megfontolnia? – dühöngött Ron. – A mardekárosok megkapták az engedélyt! Mi miért nem?

Harry átlátott a szitán. El tudta képzelni, mennyire élvezi Umbridge, hogy a végleges tilalom rémével ijesztgetheti a Griffendél csapatát, így hát értette, miért nem akar a tanárnő első kérésre lemondani erről a fegyverről.

– Tudod mit? – szólt Hermione. – Nézd a dolog jó oldalát: lesz időd megírni a dolgozatot Pitonnak.

– Ez a jó oldala!? – csattant fel Harry, és Ron is elborzadva nézett Hermionéra. – Hogy kviddicsedzés helyett büntetődolgozatot írhatok?

Harry lezuttyant egy székre, undorodva elővette a pergamenjét, és munkához látott. Nehezére esett összpontosítania. Bár tudta jól, hogy Sirius csak jóval később fog megjelenni, akaratlanul is újra meg újra a kandalló felé pillantott. Emellett jó nagy zsivaj is volt a helyiségben: Fred és George nyilván elkészültek valamelyik Maximuláns termékükkel, mert most felváltva mutatták be a hatását a lelkes közönségnek.

Fred leharapta egy puha valami narancssárga felét, majd látványosan belehányt az elé állított vödörbe. Utána nagy nehezen legyűrte a piros színű részt, amitől azonnal abbahagyta a hányást.

Lee Jordan, aki segédként vett részt a bemutatón, időről időre kiürítette a vödröt, ugyanazt a bűbájt használva, amivel Piton főzeteit tüntette el.

Az ismétlődő öklendezéssel, a közönség ujjongásával és az előrendeléseket felvevő Fred és George hangjával a fülében Harry igencsak nehezen tudott az erősítő energiafőzet elkészítésének helyes módjára koncentrálni. Hermione se könnyítette meg a dolgát: rosszalló hümmögései még az előbbi zajoknál is jobban zavarták Harryt.

– Miért nem mész és szólsz rájuk? – fakadt ki ingerülten, miután negyedszerre is rosszul írta le a szárított griffkarom szükséges mennyiségét.

– Azért, mert nem sértik meg a házirendet! – felelte tehetetlen dühvel Hermione. – Joguk van hozzá, hogy egyék azt a vacakot, és azt sem tiltja semmiféle szabály, hogy megvegye tőlük a többi ütődött. Veszélyes anyagot persze nem árulhatnának, de ez látszólag nem az.

A három jó barát némán végignézte, amint George sugárban belehányt a vödörbe, majd lenyelte az ellenmérget, felegyenesedett, és kitárt karokkal, vigyorogva meghajolt.

– Nem is értem, miért csak három RBF-et szereztek az ikrek – jegyezte meg Harry, miközben Fred, George és Lee begyűjtötték vevőik aranyait. – Végül is nagyon jól értik a dolgukat.

– Amit tudnak, az csak szemfényvesztés, senkinek nincs hasznára – jelentette ki becsmérlően Hermione.

– Nincs senkinek hasznára? – ismételte fájdalmasan Ron. – Hermione, már eddig összeszedtek vagy huszonhat galleont!

Sok idő telt el, mire feloszlott a Weasley ikreket körülvevő tömeg.

Fred, George és Lee ezután még hosszasan számolták a bevételt, így aztán a három jó barát csak jóval éjfél után maradt magára a klubhelyiségben. Fred ment el utolsóként, büszkén zörgetve galleonokkal teli pénzesdobozát, amivel rosszalló szemöldökráncolásra késztette Hermionét. Harry, aki alig haladt a dolgozatával, úgy döntött, aznapra feladja. Miközben elrakta könyveit, a bóbiskoló Ron egy mordulással felébredt, és pislogva belebámult a kandallóba.

– Sirius! – nyögött fel.

Harry azonnal megfordult. A tűz közepén ismét ott állt Sirius fésületlen üstöke.

– Szervusztok! – szólt szélesen mosolyogva a varázsló.

– Szervusz – köszönt kórusban Harry, Ron és Hermione, s mindhárman letérdeltek a kandalló előtti szőnyegre. Csámpás hangosan dorombolt, a tűzhöz sétált, s a forróság ellenére megpróbálta odadugni a fejét a varázslóéhoz.

– Hogy vagytok? – kérdezte Sirius.

– Nem túl jól – felelte Harry, miközben Hermione visszahúzta a megpörkölődött bajszú macskát. – A miniszter megint hozott egy rendeletet, úgyhogy már kviddicscsapatunk se lehet...

– Se titkos önvédelmi szakkörötök? – kérdezte Sirius.

A mondatot döbbent csend fogadta.

– Honnan tudsz róla? – kérdezte riadtan Harry.

– Legközelebb ügyesebben válasszátok meg a találkozóhelyeteket – felelte széles vigyorral Sirius. – Hogy jutott eszetekbe pont a Szárnyas Vadkanba menni?

– Még mindig jobb volt, mint a Három Seprű! – védekezett Hermione. – Az mindig zsúfolva van...

– Vagyis ott nehezebb lett volna kihallgatni benneteket – nézett rá Sirius feje. – Sokat kell még tanulnod, Hermione.

– Ki hallgatott ki minket? – kérdezte Harry.

– Hát Mundungus – felelte csevegő hangon Sirius, majd Harryék meghökkent arcát látva elnevette magát. – Mondjam úgy, hogy a fátylas boszorkány?

– Az Mundungus volt? – hüledezett Harry. – Mit keresett a Szárnyas Vadkanban?

– Hármat találhatsz! – mordult fel türelmetlenül Sirius. – Téged figyelt, mi mást csinált volna?

– Hát még mindig megfigyelés alatt állok? – mérgelődött Harry.

– Úgy bizony. De ne is csodálkozz rajta, ha te az első szabad hétvégéden rögtön illegális önvédelmi tanfolyamot indítasz.

Sirius ezt nem szemrehányóan, még csak nem is aggódva mondta. Ellenkezőleg, látható büszkeséggel nézett Harryre.

– Miért nem fedte fel magát Dung? – kérdezte csalódottan Ron. – Szívesen beszéltünk volna vele.

– Húsz éve kitiltották a Szárnyas Vadkanból – felelte Sirius – és a kocsmárosnak jó a memóriája. Mordon tartalék láthatatlanná tévő köpenyét elvesztettük, mikor Sturgist letartóztatták, úgyhogy Dung az utóbbi időben boszorkányjelmezben jár... de nem ez a fontos... először is, Ron: szavamat adtam édesanyádnak, hogy átadom az üzenetét.

– Igen? – fintorodott el Ron.

– Azt mondta, semmi esetre se járj illegálisan szervezett önvédelmi tanfolyamra, mert ki fognak csapni az iskolából, és akkor minden kapu bezárul előtted. Lesz még elég alkalmad rá, hogy védekező bűbájokat tanulj, most még korai ezzel foglalkoznod. Mellesleg – itt Harryhez és Hermionéhoz fordult – nektek is azt tanácsolja, hogy mondjatok le a csoportról. Tudja, hogy titeket nem utasíthat semmire, de kéri, higgyétek el, hogy a javatokat akarja. Mindezt meg is írná nektek, de ha a baglyát elfognák, még nagyobb bajba kerülnétek. Személyesen pedig nem mondhatja el, mert ma éjjel szolgálatban van.

– Miféle szolgálatban? – kérdezte gyorsan Ron.

– Az ne érdekeljen, a Rend ügye – felelte Sirius. – Szóval rám hárult a feladat, hogy mindezt közöljem veletek. Ron, értesítsd majd édesanyádat, hogy megtettem, amire kért, mert nemigen bízik bennem.

Ismét szünet következett. Csámpás nyávogva nyújtogatta a mancsát Sirius feje felé, Ron pedig a kandallószőnyeg egyik lyukát babrálta.

– Szóval ígérjem meg neked, hogy kiszállok az önvédelmi csoportból? – dörmögte végül. – Azt akarod?

– Dehogyis! – méltatlankodott Sirius. – Kitűnő ötletnek tartom!

– Tényleg? – kapta fel a fejét Harry.

– Hát persze! – bólogatott Sirius. – Azt hiszed, apád behúzta volna a nyakát, és hagyta volna, hogy egy olyan banya, mint Umbridge, parancsolgasson neki?

– De hát tavaly mást se mondtál nekem, csak hogy legyek óvatos és ne kockáztassak...

– Tavaly biztosra vettük, hogy valaki a Roxfortban az életedre tör – hadarta türelmetlenül Sirius. – Idén az a helyzet, hogy valaki a Roxforton kívül tör mindnyájunk életére, úgyhogy nagyon is jó ötlet felkészülni a védekezésre.

– Nem félsz, hogy tényleg kicsapnak minket? – kérdezte fürkésző pillantással Hermione.

– De hisz az egész a te ötleted volt! – csattant fel Harry.

– Tudom, csak kíváncsi vagyok Sirius véleményére – felelte vállat vonva a lány.

– Inkább csapjanak ki, és legyél képes megvédeni magad, mint hogy tudatlanul üldögélj az iskolában – mondta Sirius.

– Így van! Így van! – helyeselt a két fiú.

– Na és hogy működik a csoport? – érdeklődött Sirius. – Hol találkoztok?

– Azt még nem sikerült kitalálnunk – válaszolt Harry. – Fogalmunk sincs, hova menjünk.

– Mit szóltok a Szellemszálláshoz? – vetette fel Sirius.

– De jó ötlet! – kapott a szaván Ron. Hermione viszont tagadóan hümmögött, mire mindhárman ránéztek.

– Mikor ide jártál, Sirius, négyen találkoztatok a Szellemszálláson. Mind a négyen át tudtatok alakulni állattá, és gondolom, szükség esetén befértetek egyetlen láthatatlanná tévő köpeny alá. Mi viszont huszonnyolcan vagyunk, és egyetlen animágus sincs köztünk. Nemhogy egy láthatatlanná tévő köpeny, de egy láthatatlanná tévő sátor is kicsi lenne nekünk...

– Ez igaz – bólintott lelombozódva Sirius. – De majd csak kitaláltok valamit. Volt egy elég tágas titkos folyosó a negyedik emeleten, a nagy tükör mögött. Abban talán lenne elég hely a gyakorláshoz.

– Az ikrek szerint az már nincs meg – rázta a fejét Harry. – Beomlott, vagy ilyesmi.

– Aha. – Sirius töprengő arcot vágott. – Jó, gondolkodom a problémán, aztán...

Hirtelen elhallgatott; riadt kifejezés jelent meg rajta, és oldalt fordult, mintha belenézne a kandalló téglafalába.

– Sirius? – szólt aggódva Harry.

A varázsló azonban már eltűnt. Harry egy pillanatig döbbenten bámult az üres lángokba, aztán barátaihoz fordult.

– Miért...

Hermione rémülten felsikkantott, és szemét a kandallóra szögezve felpattant a szőnyegről.

A lángnyelvek között egy tapogatózó kéz jelent meg – egy húsos kéz, kurta ujjain ósdi, giccses gyűrűkkel.

A három jó barát egy szempillantás alatt eliszkolt a kandalló elől. Harry még visszanézett a hálószobák felé vezető ajtóból. Umbridge keze akkor is ott tapogatózott a lángok között, vakon kutatva Sirius feje után.

Tizennyolcadik fejezet

Dumbledore serege

– Umbridge elolvasta Sirius levelét. Más magyarázat nincs.

– Szerinted ő támadta meg Hedviget? – kérdezte Harry.

– Szinte biztos vagyok benne – felelte komoran Hermione. – Vigyázz a békádra, megszökik.

Harry az asztal széle felé ugráló kecskebékára szegezte pálcáját.

– Invito! – szólt, mire a béka búsan visszaröppent a kezébe.

A bűbájtanóra volt az egyik legalkalmasabb időpont bizalmas beszélgetések folytatására. A nagy zsivajban és nyüzsgésben Harryéknek nem kellett attól tartaniuk, hogy kihallgatják őket. Ez alkalommal kecskebékák brekegésétől és hollók károgásától visszhangzott a terem, s az ablakokon hangosan dobolt az eső – úgyhogy Harry, Ron és Hermione veszélytelenül megtárgyalhatták Umbridge tűzbeli rajtaütését.

– Akkor fogtam gyanút, mikor mesélted azt a dolgot Friccsel meg a trágyagránátokkal – suttogta Hermione. – Rosszindulatú tréfának túl ügyetlen volt, hiszen ha elolvassák a leveledet, rögtön kiderül, hogy nem rendeltél semmit, tehát meg se büntettek volna. Akkor meg hol a vicc? Aztán eszembe jutott, hogy bizonyára arra ment ki a játék, hogy valaki el akarja olvasni a leveledet. Umbridge ilyen módon könnyedén megtehette volna: rád uszítja Fricset, az elvégzi a piszkos munkát, elkobozza a levelet, aztán Umbridge vagy ellopja tőle, vagy egyszerűen szól, hogy ő is látni akarja – Frics biztos nem ellenkezett volna, nem szokása kiállni a diákjogok mellett. Vigyázz, Harry, agyonnyomod a békádat!

Harry lenézett. Valóban olyan erősen markolta szegény állatot, hogy annak majdnem kiugrott a szeme. Gyorsan letette hát a békát az asztalra.

– Ez a kandallós dolog nagyon meleg helyzet volt – folytatta Hermione. – Kíváncsi lennék, Umbridge sejti-e, milyen közel járt sikerhez. Silencio!

A kecskebékának, amin a némító bűbájt gyakorolta, a torkára forrott a brekegés.

– Ha elkapta volna Szipákot...

Harry befejezte helyette a mondatot.

– Akkor Szipák már az Azkabanban lenne. – Oda se figyelve meglendítette pálcáját. A békája felfúvódott, akár egy kis zöld léggömb, majd magas, fütyülő hang tört ki belőle.

– Silencio! – szólt gyorsan Hermione, s a béka most már némán eresztette ki a levegőt. – Szipák többé nem próbálkozhat ezzel. Csak azt nem tudom, hogyan értesítsük. Baglyot nem küldhetünk.

– Szerintem enélkül sem kockáztatja meg újra. – rázta a fejét Ron – Neki is van esze, tudja, hogy kis híján lebukott. Silencio!

Az előtte álldogáló nagy, csúnya holló megvetően tovább károgott.

– Silencio! Silencio!

A holló még hangosabban károgott.

– A pálcamozdulatoddal van baj – szólt Hermione, kritikus szemmel figyelve Ron próbálkozásait. – Nem inteni kell vele, hanem döfni egyet.

– A hollóval nehezebb, mint a békával – felelte sértődötten Ron.

– Jó, akkor cseréljünk! – bólintott Hermione, és Ron elé rakta a békáját. – Silencio!

A holló továbbra is nyitogatta a csőrét, de hangot már nem tudott kiadni.

– Nagyon szép, Granger kisasszony! – sipította Flitwick professzor. A három jó barát összerezzent. – És most lássuk, mit tud Mr. Weasley!

– Hogy...? Ja... igen – hebegte elpirulva Ron. – Öhm... Silencio!

Akkorát bökött a pálcájával, hogy belekapott vele a béka szemébe. Az állat fájdalmas brekegéssel leugrott az asztalról.

Egyikük sem csodálkozott rajta, hogy Harry és Ron a némító bűbáj további gyakorlását kapta kiegészítő házi feladat gyanánt.

Az eső miatt a tanulóknak nem kellett kimenniük a szünetben az udvarra. Némi téblábolás után Harryék beültek egy első emeleti zajos és zsúfolt tanterembe, ahol a zsibongó diákokon kívül ott volt Hóborc is. A kopogószellem révedező arccal lebegett a csillár mellett, és időnként kilőtt egy-egy tintás galacsint a diákok felé.

Alighogy Harryék leültek, megpillantották Angelinát, aki a beszélgető csoportok között oldalazva feléjük közeledett.

– Megvan az engedély! – újságolta a lány. – Újra összeállhat csapat!

– Szuper! – ujjongott a két fiú.

– Aha! – bólogatott sugárzó arccal Angelina. – Szóltam McGalagonynak, ő meg szerintem jelentette a dolgot Dumbledore-nak. A lényeg az, hogy Umbridge beadta a derekát. Haha! Figyeljetek; szorít minket az idő, úgyhogy este hétkor legyetek a pályán! Gondoljatok bele: csak három hetünk van az első meccsig!

Azzal Angelina sarkon fordult, félrehajolt Hóborc tintás galacsinja elől – ami így egy elsőst talált el – és eltűnt a tömegben.

Ron a kívül vizes, belül párás ablak felé nézett, és mosolya kissé elhalványodott.

– Remélem, estére jobb idő lesz. Mi van, Hermione?

A lány is az ablak felé nézett, de nem úgy, mintha látna is valamit. Tekintete ködös volt, s arcára aggodalmas kifejezés ült ki.

– Csak elgondolkoztam... – szólt.

– Siri... Szipákról? – kérdezte Harry.

– Nem... illetve: is – felelte bizonytalanul Hermione. – Nem vagyok biztos benne... Ugye, jó, amit csinálunk? Mert talán... Hát, nem tudom.

Harry és Ron egymásra néztek.

– Köszönjük! – szólt gúnyosan Ron. – Rendes tőled, hogy ilyen értelmesen elmagyaráztad a problémát.

Hermione úgy nézett rá, mintha most venné csak észre, hogy ott van.

– Azon gondolkoztam – ismételte, már összeszedettebben – hogy tényleg jó ötlet-e elkezdeni ezt a defenzív mágiai szakkört.

– Micsoda?! – hüledezett kórusban a két fiú.

– A te ötleted volt, Hermione! – csattant fel Ron.

– Tudom – bólintott kezeit tördelve a lány – de most, hogy beszéltünk Szipákkal...

– Ő is támogatta! – szólt közbe Harry.

– Igen. – Hermione tekintete megint az ablakra vándorolt. – Éppen azért jutott eszembe, hogy talán mégsem kellene csinálnunk...

Hóborc hason fekve, lövésre kész fúvócsővel beúszott föléjük.

Mindhárman automatikusan a fejük fölé emelték a táskájukat, úgy várták, hogy a kopogószellem lőtávolságon kívülre érjen.

– Tisztázzuk ezt a dolgot! – szólt mérgesen Harry, miután a táskák visszakerültek a padlóra. – Sirius egyetért velünk, ezért azt mondod, hogy mégse csináljuk?

Hermione arca kínzó tanácstalanságot tükrözött. Két kezére meredt, úgy kérdezett vissza:

– Szerinted lehet az ő véleményére hagyatkozni ilyen dolgokban?

– Igen! – vágta rá Harry. – Mindig nagyon jó tanácsokat kaptunk tőle!

Elröppent mellettük egy galacsin, hogy aztán Katie Bell fülében érjen célt. Hermione odafordult, és szórakozottan bámulta Katie-t, aki felpattant, és Hóborc felé hajigált mindent, ami a keze ügyébe került. Így telt el néhány másodperc. Amikor Hermione újra megszólalt, nagyon óvatosan válogatta meg a szavait:

– Szerintem Szipák... eléggé... meggondolatlan lett, mióta be van zárva az anyja házába. Nem érzed úgy, hogy... szeretné, ha egy kicsit... helyette élnénk?

– Mi az, hogy szeretné, ha helyette élnénk? – kérdezett vissza ingerülten Harry.

– Úgy értem... nagyon örülne, ha ő alapíthatna titkos önvédelmi köröket egy minisztériumi ember bosszantására. Megviseli őt, hogy tétlenül kell ülnie... és ezért minket próbál mindenfélére...

Ron megütközve pislogott a lányra.

– Jól mondta Sirius: tényleg úgy beszélsz, mint az anyám.

Hermione az ajkába harapott, és nem felelt. Hamarosan megszólalt a csengő – épp mikor Hóborc besuhant Katie fölé, és ráöntött egy egész üveg tintát a lány fejére.

Az idő a nap hátralevő részében se lett jobb, így Harry és Ron egykettőre bőrig áztak, ahogy hét óra előtt nem sokkal elindultak az ázott füvön a kviddicspálya felé. A égbolt haragosszürkén terpeszkedett fölöttük, s ők fellélegeztek, mikor végre beértek a meleg, világos öltözőbe, bár tudták, hogy nem sokáig maradhatnak e menedékhelyen. Odabent Fred és George épp azon tanakodtak, bevessék-e valamelyik Maximuláns terméküket az edzés szabotálására.

– Nem tudnánk átverni Angelinát – súgta ikertestvérének Fred – Tegnap neki is felkínáltam a Rókázó Rágcsát.

– De Lázralobbantót bevehetnénk – motyogta George. – Azt még senki se ismeri.

– És működik? – kérdezte reménykedve Ron. A tetőn még szaporább dobolásba kezdett az eső, és a szél viharosan zúgott odakint.

– Hát persze! – felelte Fred. – Egy perc alatt felmegy tőle a lázad – És pluszban még szép gennyes keléseid is lesznek – tette hozzá George. – Most épp azoknak az eltüntetésén dolgozunk.

Ron megbámulta az ikreket.

– Nem látok rajtatok keléseket.

– Persze hogy nem látod őket – morogta sötéten Fred. – Olyan helyen vannak, amit nem szoktunk mutogatni társaságban.

– Viszont a seprűlovaglást elég fájdalmassá teszik...

– Figyelem, játékosok! – csendült fel Angelina hangja. A lány a csapatkapitányi szobából lépett az öltözőbe. – Tudom, hogy a körülmények nem épp ideálisak, de mivel elképzelhető, hogy a Mardekár ellen is rossz időben kell játszanunk, használjuk ki az alkalmat, és dolgozzuk ki a stratégiát erre az esetre. Harry, ha jól emlékszem, annak idején, mikor viharban játszottunk a Hugrabug ellen, csináltál valamit a szemüvegeddel.

– Az Hermione műve volt – pontosított Harry. Elővette a pálcáját, megkoccintotta vele szemüvegét, és így szól: – Leperex!

– Jó lesz, ha mindnyájan alkalmazzuk a bűbájt – mondta Angelina. – Ha csak az arcunkat meg tudjuk védeni az esőtől, már akkor is jobban fogunk látni. Na gyerünk, mondjuk együtt... Leperex! Jól van, indulás kifelé!

A csapat tagjai visszadugták varázspálcájukat talárjuk belső zsebébe, vállukra vetették a seprűt, és Angelina nyomában kivonultak az öltözőből.

A mély sárban cuppogó cipővel a pálya közepére baktattak.

Leperex-bűbáj ide vagy oda, a látási viszonyok rémesek voltak. Gyorsan alkonyodott, és az eső sűrű, szürke függönyt eresztett a horizont elé.

– Sípszóra felszállunk! – kiáltotta Angelina.

Harry sarat fröcskölve elrúgta magát a talajtól, és a szélben kissé imbolyogva a magasba röppent. Fogalma sem volt, hogyan fogja ilyen időben megtalálni a cikeszt; az edzéshez használt egyetlen gurkót is alig látta – az már a második percben majdnem fejbe kólintotta – csak lajhárlendüléssel tudott az utolsó pillanatban kitérni. Az ügyes mutatványnak sajnos egyetlen tanúja sem volt – mivel a játékosok nem látták egymást az esőben. A szél megint viharossá erősödött, s Harry a jelentős távolság ellenére is hallotta a tó hullámzó vizébe csapódó esőcseppek zaját.

Angelina közel egyórás szenvedés után végre feladta az elemekkel vívott kilátástalan harcot, és mikor az öltözőbe vezette ázott, zúgolódó játékosait, már csak félhangosan merte megjegyezni, hogy szerinte az edzés nem volt haszontalan. Fred és George különösen ingerültek voltak. Mindketten terpeszben jártak, és minden lépéshez fájdalmasan nyögtek egyet. – Nekem néhány ki is fakadt siránkozott Fred.

– Nekem nem – felelte összeszorított fogakkal George – de lüktetnek, mint a fene... és szerintem meg is nőttek.

– Au! – jajdult fel Harry.

Arcára nyomta a törülközőt, s alatta összeszorította a szemét kínjában. Megint belehasított a fájdalom a sebhelyébe – élesebben, mint az elmúlt hetekben bármikor.

– Mi baj? – kérdezte több hang is.

Harry leeresztette a törülközőt. Csak homályosan látta az öltözőt maga körül, mert nem volt rajta a szemüvege, de annyit így is ki tudott venni, hogy minden arc felé fordul.

– Semmi... – motyogta. – Csak belekaptam a szemembe.

Ronra azonban vetett egy jelentőségteljes pillantást, s mikor a többiek köpenybe burkolózva, mélyen az arcukba húzott süvegben kisorjáztak az öltözőből, Ron hátramaradt vele.

– Mi történt? – kérdezte Ron, miután a sereghajtó Alicia is eltűnt az ajtóban. – A sebhelyed volt?

Harry bólintott.

– De hát... – Ron homlokát ráncolva az ablakhoz lépett, és kipislogott az esőbe – most nem lehet itt a közelünkben. Vagy igen?!

– Nem – motyogta Harry. Visszaroskadt az öltözőpadra, és megdörzsölte homlokát. – Valószínűleg messze jár. Azért fájt a homlokom, mert... mert... dühös.

Gépiesen mondta ki ezeket a szavakat, s maga is elcsodálkozott rajtuk: mintha valaki más beszélt volna helyette. Ugyanakkor tudta, hogy amit mondott, igaz: Voldemort dühös, borzalmasan dühös. Fogalma sem volt, honnan tudja, de tudta.

– Láttad őt? – kérdezte rémülten Ron. – Látomásod volt, vagy valami ilyesmi?

Harry mozdulatlanul meredt maga elé. Várta, hogy elméje és emlékezete kiheverje a sokkoló fájdalmat. Egymásba folyó alakok, hangok zúgó összevisszasága...

– Valamit nagyon akar, és az nem teljesül elég gyorsan... – válaszolt.

Ismét meglepődött saját szavain, és megint érezte, hogy igaz amit mondott.

– De hát... honnan tudod? – értetlenkedett Ron.

Harry megrázta a fejét, és tenyerét az arcára szorította. A nyomástól káprázni kezdett a szeme. Nem látta, csak érezte, hogy Ron leül mellé a padra, és aggódva nézi őt.

– A múltkori is ugyanez volt? – kérdezte fojtott hangon Ron. – Amikor Umbridge szobájában megfájdult a homlokod? Tudodki akkor is dühös volt?

Harry a fejét rázta.

– Hát akkor?

Harry megpróbálta felidézni azt a jelenetet. Ránézett Umbridge-re... megfájdult a sebhelye... és furcsa érzése támadt a gyomra alatt... mintha csuklott volna... Örült... – akkor azért nem jött rá erre, mert közben rémesen érezte magát...

– Voldemort legutóbb örült – felelte Ronnak. – Nagyon örült valaminek. Azt gondolta, hogy valami jó fog történni. És mielőtt visszajöttünk a Roxfortba, az utolsó este – visszagondolt rá, hogyan fájdult meg a sebhelye a Grimmauld téri házban – akkor is dühöngött.

Felemelte a fejét, és ránézett Ronra, aki tátott szájjal bámulta őt.

– Megpályázhatod Trelawney állását, barátom.

– Ez nem jóslás.

– Valóban nem. Tudod, mit csinálsz? – Ron hangjában félelemmel vegyes ámulat csendült. – Olvasol Tudodki gondolataiban!

– Nem, nem – rázta a fejét Harry. – Ezek csak az érzelmei. Időnként megérzem, milyen hangulatban van. Dumbledore szerint tavaly is valami ilyesmi történt. Azt mondta, az hat rám, ha Voldemort a közelemben van, vagy ha fellángol benne a gyűlölet. Hát most már azt is érzem, amikor örül.

Néhány másodpercig mindketten hallgattak. Az eső szaporán kopogott az öltöző tetején.

– El kéne mondanod valakinek – szólalt meg végül Ron.

– A múltkor elmondtam Siriusnak.

– Hát mondd el neki ezt is!

– Hogyan? – morogta bosszúsan Harry. – Umbridge figyeli a baglyokat meg a tüzet is.

– Akkor szólj Dumbledore-nak!

– Mondom, hogy ő úgyis tudja – utasította el az ötletet Harry, azzal felállt, és a vállára kanyarította köpenyét. Ron is felöltözött, s közben tűnődve nézte Harryt.

– Hidd el, Dumbledore-t érdekelné ez a dolog – jegyezte meg.

Harry vállat vont.

– Gyere, menjünk. Még gyakorolnunk kell a némító bűbájt.

Kisiettek a stadionból, és botladozva, csúszkálva elindultak felfelé a füves, sártengerré változott domboldalon. Útközben nem esett több szó köztük. Harry azon töprengett, vajon mi lehet az, amit Voldemort annyira akar, s ami nem történik meg elég gyorsan.

Vannak olyan tervei, amelyeket feltűnés nélkül, egyedül is meg tud valósítani... Olyasmi, amit csak lopással szerezhet meg... Egy fegyverre gondolok. Olyan fegyverre, ami legutóbb nem volt a birtokában. – Harry hosszú idő óta most először gondolkozott el azon, amit a Grimmauld téri házban hallott. Az elmúlt hetekben a roxforti események kötötték le minden figyelmét: Umbridge-dzsel vívott csatája, a minisztérium övön aluli húzásai... De most újra eszébe jutottak Sirius szavai, és eltöprengett rajtuk. Voldemort dühe érthető, ha még mindig nem sikerült megszereznie, amit akart. Talán a Rend meghiúsította a terveit? Megakadályozták, hogy rátegye a kezét a titokzatos fegyverre? De hol lehet az a fegyver? Ki őrzi?

– Mimbulus mimbeltonia – szólalt meg Ron. Harry felocsúdott mély töprengéséből, és gyorsan bemászott a portrélyukon.

A jelek szerint Hermione korán lefeküdt: Csámpás magányosan hevert egy karosszékben, s a kandalló előtti asztalon csinosnak még mindig nem mondható, kötött manósapkák sorakoztak. Harry örült, hogy nincs ott a lány. Így nem kellett se újra beszélnie fájós sebhelyéről, se újra meghallgatnia a tanácsot, hogy forduljon Dumbledore-hoz. Ron, nyugtalan pillantásaiból ítélve, még mindig nem tért napirendre a dolog fölött, ezért Harry gyorsan elővette bájitaltankönyveit. Hozzálátott, hogy befejezze dolgozatát, de csak tettette, hogy a munkára koncentrál: mikor Ron szólt, hogy felmegy lefeküdni, még mindig az első mondatnál tartott.

Eljött és elmúlt az éjfél, s Harry változatlanul a kalánfű, a lestyán és a cickafark felhasználásáról szóló bekezdést olvasta újra meg újra.

– Ezen növények kiváltképpen alkalmasok az agynak gyullasztására, ennek okán gyakorta használtatnak az elmét megbomlasztó vagy zavarossá tévő főzetekben, mikoron a bűbájos vágya nem más, mint forrófejűséget kelteni s meggondolatlanságot... – olvasta a régi-régi szöveget.

...Hermione azt mondta, Sirius meggondolatlan lett, mióta be van zárva a Grimmauld téri házba...

...kiváltképpen alkalmasok az agynak gyullasztására, ennek okán gyakorta használtatnak...

De a Reggeli Próféta azt írná, agygyulladása van, ha hírét vennék, hogy tudja, mit érez Voldemort...

...az elmét megbomlasztó vagy zavarossá tévő főzetekben...

...igen, zavaros ez az egész. Miért tudja, mit érez Voldemort?

Mi köti össze kettejüket? Mi ez a furcsa kapcsolat, amit Dumbledore se tudott igazán megmagyarázni?

...mikoron a bűbájos vágya nem más...

...nincs más vágya, csak aludni egy kicsit...

...mint forrófejűséget kelteni...

...jó meleg és kényelmes ez a karosszék. A eső dobol az ablakon, Csámpás dorombol, a kandallóban pattog a tűz...

A könyv kicsúszott Harry kezéből, és tompa puffanással a kandalló előtti szőnyegre esett. Harry feje oldalra billent...

Megint egy ablaktalan folyosón sétált. A csöndet csak lépéseik visszhangzó zaja törte meg. Ahogy közeledett az ajtóhoz, szíve egyre szaporábban dobogott... ha ki tudná nyitni... ha beléphet rajta...

Kinyújtotta a kezét... ujjai csak centiméterekre voltak az ajtótól...

– Harry Potter, uram!

Harry felriadt álmából. A klubhelyiségben már egyetlen gyertya égett, a tűz is csak pislákolt, de a homályban mozgott valami.

Harry ijedten kihúzta magát.

– Ki az?

– Dobby elhozta a baglyodat, uram! – felelte egy sipító hang.

Harry a hang forrása felé pislogott. A kandalló előtti asztalnál ott állt Dobby, a házimanó. Nagy, hegyes fülei között egész sapkahegy tornyosult – ránézésre az összes kötött fejfedő rajta volt, amit Hermione a hetek során a klubhelyiségben hagyott. Egymásra húzva viselte őket – úgyhogy a feje vagy egy méterrel hosszabbnak tűnt – s a legfelső sapka tetején ott üldögélt a derűsen huhogó, szemlátomást gyógyult Hedvig.

– Dobby önként jelentkezett, hogy visszahozza Harry Potter baglyát – magyarázta csillogó szemmel a manó. – Suette-Pollts professzor azt üzeni, uram, hogy a madár teljesen egészséges.

Azzal mélyen meghajolt, úgyhogy ceruzaszerű orra a kopott kandallószőnyeget súrolta. Hedvig méltatlankodó huhogással leröppent a billenő sapkatoronyról, és átszállt Harry székének karfájára.

– Köszönöm, Dobby.

Harry megcirógatta baglyát, s közben pislogva igyekezett megszabadulni az álombeli ajtó kellemetlen emlékétől. Mikor valamennyire kitisztult a feje, jobban szemügyre vette Dobbyt, és látta, hogy a manó a sapkákon kívül jó pár sálat és számtalan zoknit is visel. Ez utóbbiaktól a lábfeje aránytalanul nagynak tűnt a testéhez képest.

– Öhm... nálad van az összes holmi, amit Hermione kitett?

– Nem, uram, nem – felelte vidáman a manó. – Dobby adott belőlük Winkynek is.

– Tényleg, hogy van Winky? – kérdezte Harry.

Dobby lesütötte teniszlabda méretű, zöld szemeit, s a fülei is lekonyultak kissé.

– Winky még mindig sokat iszik, uram – válaszolta szomorúan. – És még mindig nem akar ruhát. Ahogy a többi házimanó se. Egyikük se akar már a Griffendél-toronyban takarítani, az eldugott sapkák meg zoknik miatt. Sértésnek érzik, hogy ruhákat tukmálnak rájuk. Dobby egyedül végez itt minden munkát, uram, de nem bánja, mert mindig reméli, hogy találkozik Harry Potterrel, és ma éjjel teljesült is a vágya! – Újra meghajolt, aztán félénken pislogva folytatta: – De Dobby úgy látja, Harry Potternek nincs jó kedve. Motyogtál álmodban, uram. Harry Potter talán rosszat álmodott?

– Nem érdekes – felelte ásítva Harry, és megdörzsölte a szemét.

– Volt már rosszabb álmom is.

A manó néhány másodpercig fürkészve nézett rá óriási szemével, aztán lelógatta a fülét, és nagyon komolyan így szólt:

– Dobby azt kívánja, bár segíthetne Harry Potteren, mert Harry Potter felszabadította Dobbyt, és Dobby azóta nagyon boldog.

Harry elmosolyodott.

– Nem tudsz segíteni rajtam, Dobby, de azért köszönöm.

Lehajolt, felvette a szőnyegről a bájitaltankönyvet, és arra gondolt, hogy a dolgozat befejezését most már másnapra hagyja.

Ahogy becsukta a könyvet, a pislákoló tűz megvilágította kézfejét, s rajta a vékony, fehér forradásokat – az Umbridge-nél végzett büntetőmunka emlékét...

– Várj csak, Dobby! – szólt tűnődve. – Mégiscsak tehetnél értem valamit.

A manó arca felderült.

– Mondd, hogy mit, uram, mondd!

– Kellene egy olyan hely, ahol huszonnyolc ember titokban gyakorolhatja a sötét varázslatok kivédését. Egy olyan hely, ahol nem talál meg minket senki... – Harry erősen megmarkolta a könyvet, amitől még jobban kirajzolódtak kezén a forradások – ...a legkevésbé Umbridge professzor.

Arra számított, hogy Dobby elkomorodik, lelógatja a fülét, és azt feleli, hogy nem tud segíteni, vagy hogy majd körülnéz, de nem hiszi, hogy talál megfelelő helyet. Ezzel szemben az történt, hogy a manó ugrott egyet, vidáman meglengette a fülét, és összecsapta kezeit.

– Dobby tudja a legjobb helyet, uram! – sipította boldogan. – Dobby hallott róla a többi házimanótól, mikor a Roxfortba jött! Jössz és Mész Szobának hívják, vagy más néven a Szükség Szobája.

– Miért ez a neve? – kérdezte kíváncsian Harry.

– Mert olyan szoba – felelte nagy komolyan Dobby – amibe csak akkor tudunk belépni, ha igazán szükségünk van rá. Egyszer a helyén van, máskor nincs ott, de ha megjelenik, mindig az van benne amire a keresgélőnek épp szüksége van. Dobby is használta már, uram. – A manó lehalkította hangját, és bűntudatosan pislogott. – Mikor Winky egyszer nagyon részeg volt, Dobby a Szükség szobájában rejtette el őt. Volt ott vajsörre való gyógyszer meg egy szép, manónak való ágy, amin Winky kialudhatta a mámorát... és Dobby tudja, hogy egyszer Frics úr is talált ott tisztítószereket, mikor kifogyott a készletből, uram...

– És ha épp vécét keres az ember – szólt közbe Harry, felidézve a történetet, amit Dumbledore mesélt az előző tanévben a karácsonyi bálon – akkor a Szükség Szobája megtelik éjjeliedényekkel?

– Biztosan, uram – bólintott Dobby. – Csodálatos szoba az, Harry feljebb csúszott a széken.

– Hányan tudnak róla? – kérdezte.

– Nagyon kevesen, uram. A legtöbben csak betévednek, mikor szükségük van rá, de aztán soha többet nem találják meg, mert nem tudják, hogy mindig készen áll, s csak arra vár, hogy segítségül hívják.

– Ez nagyon jól hangzik – mondta izgatottan Harry. – Mikor tudnád megmutatni, hol van?

– Bármikor, uram! – felelte a manó, Harry örömén fellelkesülve. – Ha kívánod, akár most azonnal!

Harry erős kísértést érzett, hogy nyomban a csodás szobához siessen. Felállt, és már indult volna a láthatatlanná tévő köpenyéért, mikor egy hang, ami nagyon hasonlított Hermionééra, a fülébe vágta: meggondolatlan vagy. És hát valóban: későre járt, kimerült volt, és a Pitonnak írandó dolgozatot se fejezte be.

– Inkább majd máskor, Dobby – felelte kissé kedveszegetten, visszaült a székbe. – Ez nagyon fontos dolog, rendesen meg kell tervezni, nehogy elszúrjak valamit. Nem tudnád inkább elmondani, pontosan hol van ez a Szükség Szobája, és hogyan lehet eljutni oda?

A szél vadul tépkedte a három jó barát talárját, mikor a sarat dagasztva átkeltek a zöldségeskerten dupla gyógynövénytanórára menet. Az órán alig értettek valamit Bimba professzor magyarázatából, olyan hangosan verte az eső az üvegház tetejét. A délutáni legendás lények gondozása órát a parkból áthelyezték egy szabad földszinti tanterembe, s a kviddicscsapat tagjainak nagy megkönnyebbülésére Angelina az ebédnél bejelentette, hogy az aznapi edzés elmarad.

– Helyes – felelte halkan Harry a lánynak – ugyanis találtam egy helyet, ahol megtarthatjuk az első önvédelmi foglalkozás Este nyolckor találkozunk a hetediken, annál a gobelinnél, amin A trollok Badar Barnabást verik. Értesítsd Katie-t és Aliciát, jó?

Angelinát kissé meghökkentette a hír, de azért megígérte, hogy szól a két lánynak. Harry ismét a kolbásszal és krumplipürével megrakott tányérja fölé hajolt. Mikor újra felpillantott, hogy igyon egy korty töklevet, észrevette, hogy Hermione homlokráncolva nézi őt.

– Mi van? – kérdezte tele szájjal.

– Semmi... csak arra gondoltam, hogy én nem bíznék Dobby ötleteiben. Egyszer a fél karod összes csontját elvesztetted miatta, nem emlékszel?

– Ez a szoba nem Dobby fejéből pattant ki. Dumbledore is ismeri – mesélt róla a karácsonyi bálon.

Hermione arca felderült.

– Dumbledore mesélt róla neked?

– Említette – felelte vállvonogatva Harry.

– Akkor jó – bólintott Hermione, s több fenntartást nem fogalmazott meg a tervvel szemben.

A nap további része javarészt azzal telt, hogy Harryék megkeresték a listára feliratkozott embereket, és szóltak nekik az esti találkozóról. Cho Changot és barátnőjét Ginny találta meg előbb – ennek Harry nem örült annyira, annak viszont annak igen, hogy a vacsora végére mind a huszonöt embert sikerült értesíteniük.

Fél nyolckor Harry, Ron és Hermione elhagyta a Griffendél klubhelyiségét – Harry egy bizonyos régi pergamennel a kezében. Mint ötödévesek, kilenc óráig a folyosókon tartózkodhattak, most mégis nyugtalanul nézelődve indultak céljuk felé.

A hetedik emeletre vezető lépcső tetejére érve Harry egyszerre megállt. – Egy pillanat – szólt, és lekuporodott. Kiterítette a régi pergament a legfelső lépcsőfokra, megérintette pálcájával, és ezt motyogta: – Esküszöm, hogy rosszban sántikálok!

Erre az üres pergamenen kirajzolódott a Roxfort különleges térképe. Névvel ellátott apró, fekete, mozgó pöttyök jelölték rajta különböző emberek tartózkodási helyét.

– Frics a másodikon van – jelentette a térkép fölé hajolva Harry. – Mrs. Norris pedig a negyediken.

– És Umbridge? – kérdezte aggódva Hermione.

– A szobájában – mutatta Harry. – Jól van, mehetünk.

Elindultak a folyosón, s hamarosan megtalálták a helyet, amit Dobby leírt: egy üres falszakaszt azzal a jókora falikárpittal szemben, amin a trollokat balettozni tanító Badar Barnabás megpróbáltatásait örökítették meg.

– Jól van – szólt halkan Harry. Az egyik molyrágta troll a jövevényeket észrevéve felfüggesztette a botcsinálta balett-tanár kitartó püfölését. – Dobby azt mondta, menjünk el háromszor ez előtt a fal előtt, s közben koncentráljunk arra, amire szükségünk van.

Így is tettek. Az üres falszakaszt egyik végén egy ablak, a másikon egy embermagasságú váza határolta; ezek között járkáltak fel-alá. Ron összehúzott szemmel koncentrált, Hermione folyamatosan motyogott valamit, Harry ökölbe szorította a kezét, és leszegte a fejét.

Kell egy hely, ahol gyakorolhatjuk a harcot, gondolta. Gyakorolnunk kell valahol... ahol nem találnak meg minket...

– Harry! – szólalt meg a harmadik forduló után Hermione.

A falban gyönyörű, míves ajtó jelent meg. Ron kissé tartózkodóan bámult rá, Harry ellenben habozás nélkül megfogta a rézkilincset, kinyitotta az ajtót, és bevezette rajta barátait.

Fáklyákkal megvilágított, tágas terembe értek. A falakat könyvespolcok szegélyezték, a padlón – székek helyett – nagy selyempárnák feküdtek, a terem távoli végében pedig egy polcos szekrényen különös műszerek sorakoztak: gyanúszkópok, Subrosaszenzorok és egy megrepedt malíciamutató tükör – az vagy annak szakasztott mása, amit Harry előző évben az ál-Mordon szobájában látott.

– Ezek jól jönnek majd, mikor a kábító átkot gyakoroljuk – szólt örvendezve Ron, és lábával megbökte az egyik selyempárnát.

– És nézzétek ezt a sok könyvet! – lelkendezett Hermione, végigfuttatva ujjait a nagy, bőrkötésű kötetek gerincén. – Az alap átkok és ellenvarázsaik kompendiuma... A feketemágia megszelídítése... A varázsló önvédelme... Nahát! – Sugárzó arccal nézett körül.

Úgy tűnt, hogy a több száz könyv végleg eloszlatta Hermione minden kételyét. – Ez csodálatos, Harry! Itt minden megvan, amire szükségünk lehet!

Azzal levette a polcról Az ártásokról ártatlanoknak című kötetet, leült az egyik párnára, és olvasni kezdett.

Halkan kopogtattak az ajtón. Harry odafordult: Ginny, Neville, Lavender, Parvati és Dean léptek a terembe.

– Tyűha! – álmélkodott Dean. – Miféle hely ez?

Harry belekezdett a magyarázatba, de mielőtt a végére ért volna, további emberek érkeztek, és elölről kellett kezdenie. Nyolc órakor már minden párnán ült valaki. Harry az ajtóhoz lépett, és elfordította a kulcsot. A zár jó hangosan kattant – erre a zajra mindenki elhallgatott, és Harryre nézett. Hermione megjelölte, hol tart Az ártásokról ártatlanoknak-ban, és félretette a könyvet.

– Hát szóval... – kezdte kicsit lámpalázasan Harry – ez volna az a hely, amit a gyakorláshoz találtunk, és hát... úgy látom, nektek is tetszik.

– Fantasztikus! – mondta Cho, s a többiek bólogatva helyeseltek.

– Hát ez fura! – csóválta a fejét Fred. – Egyszer elbújtunk itt Frics elől, emlékszel, George? De akkor csak egy kis kamra volt.

– Azok micsodák, Harry? – kérdezte Dean, a gyanúszkópok meg a malíciamutató felé bökve.

– Álságdetektorok – felelte Harry, és a párnák között a műszerekhez sétált. – Elméletileg jelzik, ha sötét varázsló vagy ellenség van a közelben, de nem szabad feltétlenül megbízni bennük, mert manipulálhatók.

Futólag belepillantott a megrepedt malíciamutatóba – abban felismerhetetlen árnyalakok mozogtak – aztán hátat fordított a tükörnek.

– Gondolkoztam rajta, hogy mivel kellene kezdenünk, és hát... – Észrevett egy magasba emelt kezet. – Tessék, Hermione.

– Vezetőt kellene választanunk – mondta a lány.

– Harry a vezetőnk – jelentette ki Cho, s úgy nézett Hermionéra, mint egy ütődöttre. Hermione azonban nem adta meg magát ilyen könnyen.

– Rendben, de ezt rendesen meg is kell szavaznunk – folytatta. – Attól határozattá válik, és tekintélyt ad Harrynek. Jelentkezzen, aki Harryre szavaz!

Mindenki feltette a kezét, még Zacharias Smith is, bár ő nem túl magasra

– Öhm... köszönöm – motyogta elpirulva Harry. – Akkor hát... tessék, Hermione.

– Szerintem név is kellene a csoportnak – mondta vidoran a lány, le se eresztve a kezét. – Az erősítené az összetartást és a csapatszellemet, nem gondoljátok? Lehetnénk Umbridge-ellenes Liga? – kérdezte reménykedve

– Vagy legyünk Mulya a Mágiaügyi Minisztérium Csoport – javasolta Fred.

– Inkább olyan név kellene – szólt Hermione, miközben lesajnáló pillantást vetett Fredre – amit mások előtt is nyugodtan kimondhatunk, mert nem árulja el, hogy mit csinálunk.

– Akkor legyünk Defenzív Szakkör – mondta Cho. – Vagy csak röviden DS, és akkor senki nem értheti, miről beszélünk.

– Igen, a DS jó – szólt Ginny. – De a jelentése Dumbledore Serege legyen, hiszen attól fél a legjobban a minisztérium, nem?

A javaslatot nevetés és helyeslő, egyetértő moraj fogadta.

– Ki támogatja a DS-t? – kérdezte Hermione, és feltérdelt a párnákra, hogy megszámolja a kezeket. – Ez a többség – indítvány elfogadva!

Hermione felállt, a falhoz lépett, és kitűzte rá az aláírásokkal teli pergament. Aztán felírta a lap tetejére:

DUMBLEDORE SEREGE

– Jól van – szólt Harry, miután Hermione visszaült a helyére. – most már munkához láthatunk, ugye? Arra gondoltam, hogy a capitulatusszal kellene kezdenünk, tudjátok, a lefegyverző bűbáj. Tudom, hogy alapvarázslat, de én nagyon hasznosnak talál...

– Jaj, nee... ! – szólt közbe Zacharias Smith. Karba tette a kezét, és elfintorodott. – Szerinted a Capitulatusszal meg tudjuk védeni magunkat Tudodkivel szemben?

– Használtam ellene – felelte csendesen Harry. – Júniusban megmentette az életemet.

Smith némán hápogott. A többiek meg se pisszentek.

– De ha alacsonynak találod a színvonalat, nyugodtan elmehetsz – tette hozzá Harry.

Smith nem mozdult.

– Jól van – folytatta Harry. Egy kicsit kiszáradt a szája a szereplés izgalmától. – Akkor hát álljatok fel párokban, és gyakoroljatok.

Furcsa érzés volt utasításokat adni, de még furcsább volt látni, hogy az emberek engedelmeskednek. Mindenki habozás nélkül felállt, és párt keresett magának. Amint az megjósolható volt, Neville maradt egyedül.

– Te majd velem gyakorolsz – szólt oda neki Harry, majd ismét a társasághoz fordult. – Rendben, akkor háromra kezdjétek! Egy, kettő, három!

A következő másodpercben huszonnyolc szájból hangzott el varázsige. A teremben pálcák röpködtek szanaszét, és a célt tévesztett átkok nyomán könyvek bucskáztak le a polcokról. Harry fürgébb volt, mint Neville, így a fiú pálcája felrepült a magasba, szikrát hányva visszapattant a mennyezetről, és egy könyvszekrény tetején landolt. Harry begyűjtő bűbájjal magához hívta, és visszaadta Nevillenek.

A teremben körülpillantva Harry megállapította, hogy valóban célszerű volt az alapokkal kezdeni a gyakorlást. Nem egy „tanítványa” kimondottan ügyetlen volt: többen lefegyverzés helyett csupán meglökték vagy épp csak súrolták ellenfelüket bágyadt bűbájukkal.

– Capitulatus! – kiáltotta Neville, s Harry, akit váratlanul ért a támadás, érezte, hogy a pálca kiröppen a kezéből.

– Sikerült! – ujjongott Neville. – Életemben először... sikerült!

– Ügyes vagy! – dicsérte mosolyogva Harry, s úgy döntött, eltekint annak megemlítésétől, hogy igazi párbajban az ellenfél valószínűleg nem háttal és nem leeresztett pálcával fog állni. – Figyelj; Neville, most egy pár percig Ronnal és Hermionéval gyakorolj! Én körüljárok, megnézem, hogy megy a többieknek.

Elindult a terem közepe felé. Az első ember, akin megakadt a tekintete, Zacharias Smith volt. A fiúval igen furcsa dolog történt: Amikor kinyitotta a száját, hogy kimondja Anthony Goldsteinre a lefegyverző bűbájt, az ő kezéből röppent ki a pálca, és Anthony nem csinált semmit. Harrynek nem kellett sokáig küzdenie, hogy megtalálja a rejtély megoldását: Fred és George egy méterre álltak Smithtől, és felváltva a fiú hátára szegezték tekintetüket.

– Bocs, Harry! – szabadkozott George, mikor Harry elkapta a pillantását. – Túl nagy volt a kísértés.

Harry sorban megszemlélte a többi páros munkáját is, és tanácsokat adott azoknak, akik rosszul hajtották végre a bűbájt. Ginny Michael Cornerrel gyakorolt; ő maga jól csinálta a lefegyverzést, Michael viszont vagy nagyon ügyetlen volt, vagy nem akarta eltalálni Ginnyt. Ernie Macmillan látványosan, de feleslegesen nagyot lendített a pálcáján, így partnere könnyedén meg tudta előzni.

Creevey fivérek lelkesen, de igen pontatlanul szórták a bűbájokat, a legtöbb könyv az ő jóvoltukból röppent le a polcokról. Luna Lovegood is ingadozó teljesítményt nyújtott: néha szépen lefegyverezte Justin Finch-Fletchleyt, máskor épp csak megremegett a pálca a fiú kezében.

– Jól van, elég! – kiáltotta Harry. – Állj! Állj!

Kellene egy síp, gondolta, és azonnal meg is pillantott egyet a közelebbi könyvespolcon. Felkapta, és jó erősen belefújt. Ők azonnal leeresztették pálcájukat.

– Kezdetnek nem volt rossz – szólt Harry – de azért van még mit fejlődnötök. – Zacharias Smith mérgesen rámeresztette a szemét. – Folytassátok a gyakorlást!

Újabb körútra indult a teremben. Itt-ott megállt, tanácsokat osztott, s ahogy múlt az idő, az általános színvonal észrevehetően javulni kezdett. Harry sokáig szándékosan nem ment Cho és barátnője közelébe, de miután már kétszer elhaladt az összes többi pár mellett, úgy érezte, nem kerülgetheti őket tovább.

– Jajistenem... – motyogta Cho, mikor észrevette a közeledő Harryt. – Capitulus! Vagyis capitullatius! Nem... jaj, bocsánat, Marietta!

A göndör barátnő talárjának ujja lángra lobbant. A lány eloltotta a tüzet pálcájával, aztán dühösen Harryre nézett, mintha ő okozta volna a balesetet.

– Izgultam, mert néztél – magyarázkodott Cho. – Eddig nagyon jól ment.

– Ez se volt rossz – mondta Harry, de mikor a lány felvonta szemöldökét, visszavonta a suta hazugságot. – Na jó, ez rossz volt, de láttam, hogy meg tudod csinálni. Figyeltelek távolabbról.

Cho nevetett. Marietta sértődött pillantást vetett kettejükre, tüntetően hátat fordított nekik.

– Ne törődj vele! – mondta halkan Cho. – Csak azért van, mert elráncigáltam. A szülei ráparancsoltak, hogy legyen jó Umbridge-dzsel. Az édesanyja a minisztériumban dolgozik.

– És a te szüleid? – érdeklődött Harry.

– Ők is ugyanazt mondták nekem – felelte Cho, és büszkén kihúzta magát. – De ha azt képzelik, hogy nem fogok harcolni tudodki ellen azután, amit Cedrickel tett...

Cho zavartan elhallgatott. Kínos csend következett. Közben Terry Boot pálcája elsuhant Harry füle mellett, és orron találta Alicia Spinnetet.

– Az én apám támogat mindenféle minisztériumellenes akciót. – csendült Luna Lovegood dicsekvő hangja Harry háta mögött. – A lány ezek szerint hallgatózásra használta fel a kényszerszünetet, amíg Justin Finch-Fletchley összegabalyodott talárját igyekezett lehúzni a fejéről. – Mindig azt mondja, hogy Caramelről bármit el tud képzelni. Milyen ember az, aki ennyi koboldot meggyilkol? Mindenki tudja, hogy a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályon borzalmas mérgeket kevernek a miniszter úr számára, hogy titokban eltehessen láb alól mindenkit, aki ellentmond neki. És persze ott van a Mordacsargi Gulubánc is...

– Ne kérdezd meg! – súgta oda Chónak Harry, mikor a lány már nyitotta volna a száját. Cho észbe kapott, és kuncogott.

– Harry! – kiáltott át Hermione a terem túlsó végéből. – Tudod, mennyi az idő?

Harry az órájára nézett, és döbbenten látta, hogy tíz perccel elmúlt kilenc – vagyis azonnal vissza kellett indulniuk a hálókörleteikbe, ha nem akarták, hogy Frics elkapja és megbüntesse őket a késői kószálásért. Harry megfújta sípját, mire néhány másodperc múlva az utolsó Capitulatus-kiáltás is elhalt, és zörögve a padlóra esett az utolsó néhány pálca.

– Jól ment a gyakorlás – szólította meg a társaságot Harry – de kifutottunk az időből, úgyhogy most abba kell hagynunk. A jövő héten ugyanebben az időben ugyanitt?

– Előbb! – kiáltotta lelkesen Dean Thomas. Többen szaporán tapsoltak.

Angelina azonban gyorsan közbeszólt:

– Kezdődik a kviddicsidény, edzenünk is kell!

– Akkor maradjunk a jövő szerda estében – döntött Harry. – további időpontokat majd akkor megbeszéljük. És most menjünk, mert késő van.

Újra elővette a Tekergők Térképét, és ellenőrizte, hogy tartózkodik-e tanár a hetediken. Hármas-négyes csoportokban engedte ki az embereket, s a térképen figyelte, hogy pöttyeik baj nélkül elérik-e a hálókörleteket: a hugrabugosok a konyha felé vezető folyosót, a hollóhátasok a kastély nyugati oldalán emelkedő tornyot, griffendélesek pedig a Kövér Dáma portréját.

– Ez nagyon-nagyon jó volt, Harry – szólt Hermione, mikor már csak ő, Ron és Harry maradtak a Szükség Szobájában.

– Igen, szuper! – bólogatott lelkesen Ron. Kisurrantak a teremből, s megnézték, hogyan változik vissza az ajtó tömör kőfallá. – Láttad, milyen gyönyörűen lefegyvereztem Hermionét?

– Egyszer – felelte Hermione. – Én sokkal többször találtalak el, mint te engem.

– Mi az, hogy egyszer? Legalább háromszor lefegyvereztelek...

– Persze, ha azt is beleszámoljuk, amikor elbotlottál a saját lábadban, és kiütötted a kezemből a pálcát...

Egész úton vitatkoztak, de Harry nem figyelt rájuk: egyrészt, mert a Tekergők Térképét nézte, másrészt mert végig Cho egy mondata járt a fejében: Izgultam, mert néztél...

Tizenkilencedik fejezet

Az oroszlán és a kígyó

A következő két hétben Harry úgy érezte, csodás talizmán rejtőzi a lelkében – egy gyógyerejű titok, ami tartja benne a lelket Umbridge óráin, s még arra is képessé teszi, hogy udvariasan mosolyogjon, mikor a tanárnő csúf, dülledt szemébe néz. Ő és a DS többi tagja kijátszották Umbridge-et, s megtették azt, amitől a miniszter a legjobban félt. Mikor a sötét varázslatok kivédése órákon az osztály Wilbert Fushel könyve fölé görnyedt, Harry olvasás helyett a DS edzéseiről őrzött kellemes emlékeken merengett: felidézte, hogyan fegyverezte le Neville Hermionét; Colin Creevey-re gondolt, aki három edzést végiggyakorolt, és végül a hátráltató rontás mestere lett; maga előtt látta a jelenetet, mikor Parvati Patil a poroló átokkal porszemmé zsugorította az összes gyanúszkópot...

A DS közös gyakorlásaihoz továbbra sem sikerült állandó időpontot találniuk, mivel a három kviddicscsapat, melyekhez alkalmazkodniuk kellett, a gyakori rossz idő miatt változó napokon edzett. Harry ezt nem is bánta: úgy okoskodott, hogy könnyebb megőrizni az ellenség előtt titkukat, ha nem mindig ugyanabban időpontban találkoznak.

Hermione arra is kidolgozott egy agyafúrt módszert, hogy gyorsan értesíteni tudják a tagokat, ha a gyakorlás tervezett időpontja megváltozik. Feltűnő lett volna ugyanis, ha a különböző házakhoz tartozó DS-tagok túl gyakran átmennek egymás asztalához a nagyteremben. Hermione a negyedik közös gyakorlás végén minden résztvevőnek adott egy hamis galleont (Ron nagyon izgatott le amikor meglátta a kosárnyi pénzt – azt hitte, Hermione igazi aranyat készül osztogatni).

– Látjátok a számokat az érme széle mentén? – Hermione mutatta az egyik álaranyat. Az sárgán csillogott a fáklyák fényében. – Az igazi galleonokon ez annak a koboldnak az azonosító száma, aki a pénzt öntötte. A mi aranyainkon viszont a számok mindig a következő találkozásunk napját és óráját jelzik majd. Az érme felforrósodik, mikor megváltoznak rajta a számok, úgyhogy akkor is észreveszitek majd, ha a pénz a zsebetekben van. Mikor Harry kitalál egy új időpontot, átírja a számot a saját érméjén, és mivel Próteusz-bűbájjal kezeltem az összes aranyat, a többi utánozni fogja a változást.

Szavait furcsa csend fogadta. Hermione végignézett a felé forduló arcokon.

– Nekem jó ötletnek tűnt – szólt elbizonytalanodva. – Gondoltam, ha Umbridge kipakoltatja a zsebünket, akkor se bukunk le, hiszen lehet az embernél egy galleon, nem? De ha... ha nem akarjátok használni őket...

– Te el tudod végezni a Próteusz-bűbájt? – kérdezte Terry Boot.

– Igen – felelte Hermione.

– De hát... az RAVASZ-szintű varázslat – pislogott a fiú.

– Ó... igen? – szerénykedett Hermione. – Igen... tényleg.

Harry csodálattal nézett Hermionéra.

– Miért nem vagy te hollóhátas, ha ilyen agyad van?

– Hát, négy éve a Teszlek Süveg is fontolgatta, hogy a Hollóháthoz oszt be – válaszolt felderülve Hermione. – De aztán mégis a Griffendél mellett döntött. Szóval akkor használjuk a galleonokat?

A többiek bólogattak, és mindenki odalépett a kosárhoz, hogy vegyen magának egy érmét. Harry a szeme sarkából Hermionéra pillantott.

– Tudod, mire emlékeztetnek ezek engem?

– Nem. Mire?

– A halálfalók Sötét Jegyére. Ha Voldemort megérinti az egyiket, mindegyikük jegye égni kezd. Abból tudják, hogy a főnökük hívja őket.

– Hát igen – válaszolt csendesen Hermione. – Onnan van az ötlet... De fontos különbség, hogy én fémbe karcoltam a számokat, nem pedig emberek bőrébe.

– Aha... ez szimpatikusabb megoldás – vigyorodott el Harry, és zsebébe süllyesztette az álaranyat. – Csak nehogy véletlenül elcseréljem.

– Én nem fogom – szólt savanyú képpel Ron. – Nincs igazi galleonom, amivel összetéveszthetném.

Az idény első kviddicsmérkőzése, a Griffendél-Mardekár találkozó közeledtével fel kellett függeszteni a DS közös gyakorlását, mert Angelina ragaszkodott hozzá, hogy a csapat szinte naponta eddzen. A mérkőzés iránti érdeklődést jócskán fokozta a tény, hogy a kviddicskupát már rég nem nyerte el senki. A hugrabugosoknak és a hollóhátasoknak se volt közömbös a találkozó kimenetele, hiszen az év folyamán mindkét csapattal meg kellett küzdeniük. Az ellenfelek házvezető tanárai – bár a higgadt sportszerűség álarca mögé rejtőztek – mindenáron a maguk csapatának győzelmét akarták látni. Harryt az döbbentette rá, milyen fontosnak tartja McGalagony a Mardekár feletti diadalt, hogy a tanárnő a meccs előtti héten nem adott fel leckét nekik.

– Tudtommal most amúgy is épp elég elfoglaltak vagytok mondta szigorú képpel McGalagony. Senki nem akart hinni a fülnek, amíg a tanárnő rá nem nézett Harryre és Ronra, s hozzá nem tette: – Hozzászoktam, hogy a kviddicskupa a szobámban áll, igen rosszul esne, ha át kellene adnom Piton professzornak. Úgyhogy, ha lehet, felkészülésre használják az ajándékba kapott szabadidejüket.

Piton sem volt kevésbé részrehajló; csak hogy a Griffendél felkészülését megnehezítse, szinte minden szóba jöhető időpontban lefoglalta csapata számára a kviddicspályát. Emellett következetesen eleresztette a füle mellett a gyakori panaszokat, amelyek a Griffendél játékosait a folyosókon rontásokkal támadó mardekárosokról érkeztek. Mikor Alicia Spinnet a gyengélkedőn kötött ki, mert olyan bozontosra nőtt a szemöldöke, hogy ki se látott mögüle, Piton kijelentette, hogy a lány bizonyára hajdúsító bűbájjal próbálkozott, és válaszra se méltatta a tizennégy szemtanú állítását, miszerint a Mardekár őrzője, Miles Bletchley hátulról rontást küldött Aliciára, mikor a lány a könyvtárban ült.

Harry derűlátóan ítélte meg a Griffendél esélyeit, elvégre Malfoy csapata ellen még sosem veszítettek. Ron ugyan még mindig nem nyújtott olyan teljesítményt, mint elődje, Wood, de nagyon keményen dolgozott, és folyamatosan fejlődött. Legnagyobb hibája az volt, hogy ha elkövetett egy baklövést, elveszítette az önbizalmát: az első beengedett góltól zavarba jött, s utána hibát hibára halmozott. Ha viszont formában volt, néha egyenesen káprázatos megmozdulásokat produkált. Az egyik edzésen fél kézzel a seprűjén lógva lábbal védett ki egy támadást, s olyan jól találta el a kvaffot, hogy gólt rúgott vele. A csapat tagjai egyetértettek abban, hogy a lövés vetekedett azzal, amit az Ír Nemzeti Klub őrzője, Barry mutatott be a lengyel sztárhajtó, Ladislaw Zamojski egyik támadásakor. Fred odáig ment, hogy megjegyezte: George és ő egyszer talán még büszkék is lesznek öccsükre, ennélfogva fontolóra veszik, hogy a jövőben elismerjék, amit négy éve kitartóan tagadnak, nevezetesen hogy rokonságban állnak Ronnal.

Ron várható teljesítményével kapcsolatban Harry egyedül attól tartott, hogy barátjánál túl jól beválik az ellenfél puhító taktikája, s Ron hagyja magát felidegesíteni a meccs előtt. Neki négy év alatt sikerült felvérteznie magát a mardekárosok piszkálódásával szemben, így mikor azt hallotta, hogy: „Hé, Potty, Warrington megesküdött, hogy szombaton legurkóz a seprűdről!”, csak nevetett egy jót. „Warrington olyan vacak terelő, hogy jobban félnék, ha két méterrel mellém célozna” – felelte, mire Pansy Parkinson képéről lehervadt a vigyor, Ron és Hermione pedig nevettek.

Ron viszont kimondottan rosszul tűrte a sértő, gúnyos és fenyegető megjegyzések áradatát. Mikor egy csapat mardekáros, akik között nagydarab hetedévesek is voltak, a folyosón odamorogta neki: „Foglaltál már magadnak ágyat a gyengélkedőn, Weasley?”, Ron nem nevetett, hanem látványosan elzöldült. Valahányszor Draco Malfoy utánozta, hogyan csúszik ki a kvaff Ron kezéből (amit egyetlen találkozásukkor sem mulasztott el megtenni), Ronnak mindig lángvörösre gyúlt a füle, és olyan remegés fogta el, hogy félő volt, azt is elejti, ami épp a kezében van.

Az október szélviharokkal és heves esőkkel búcsúzott, az érkező november pedig meghozta a reggeli fagyokat, s jeges szélrohamai alaposan próbára tették a kviddicsezők csupasz kezét és arcát. Az ég és a nagyterem mennyezete fényesszürkére változott, a Roxfort körüli hegyek hósipkát öltöttek, s a kastélyban olyan hideg lett, hogy sok diák az órák között sárkánybőr védőkesztyűjében közlekedett a folyosón.

A mérkőzés napja derűs, hideg idővel köszöntött rájuk. Mikor ébredés után körülnézett a hálóteremben, meglepődve látta, hogy Ron térdét átölelve ül az ágyán, és a semmibe mered.

– Jól vagy? – kérdezte.

Ron némán bólintott. Harrynek eszébe jutott az a régi eset, amikor barátja véletlenül csigahányás-rontást küldött saját magára. Ron akkor pontosan ilyen tüneteket mutatott: falfehér volt, kiverte a verejték, és nem akarta kinyitni a száját.

– Ha eszel valamit, jobban leszel – szólt Harry. – Gyere, menjünk le!

A nagyteremben a szokásosnál pezsgőbb hangulat fogadta őket, Ahogy elhaladtak a Mardekár asztala mellett, ott egyszerre megélénkült a zsivaj. Harry a szeme sarkából odapillantva észrevette, hogy a mardekárosok az elmaradhatatlan zöld-ezüst sálon és süvegen kívül egy-egy korona alakú ezüstjelvényt is viselnek. Valami okból többen közülük vigyorogva integettek Ronnak, s ezen a többiek jót derültek. Harry megszaporázta lépteit, hogy minél előbb biztos távolságban tudja barátját az ellenfél szurkolóitól, úgyhogy az ezüstjelvények feliratát már nem sikerült kibetűznie.

A piros-aranyban feszítő griffendélesek ujjongva üdvözölték őket, de Ron ebből se tudott erőt meríteni. Épp ellenkezőleg. A lelkes fogadtatástól mintha maradék önbizalma is szertefoszlott volna; olyan arccal huppant le az asztalhoz, mintha élete utolsó reggelijét készülne elfogyasztani.

– Nem vagyok normális, hogy belementem ebbe – suttogta rekedten. – Nem vagyok normális.

– Az nem normális, hogy ilyeneket beszélsz – pirított rá Harry, és Ron elé tolta a gabonapelyhes tálat. – Az viszont normális, hogy izgulsz. Nagyon jó leszel a pályán, meglátod.

– Dehogy leszek – morogta Ron. – Béna vagyok. Akkor se tudnék rendesen játszani, ha az életem függne tőle. Hogy lehettem ilyen idióta!?

– Szedd már össze magad! – mérgelődött Harry. – Gondolj a múltkori védésedre, amikor gólt rúgtál. Arra még az ikrek is azt mondták, hogy profi volt.

Ron megkínzott arccal nézett rá.

– Az is bénázás volt – suttogta megsemmisülten. – Lecsúsztam seprűről, és véletlenül rúgtam bele a kvaffba, amikor vissza akartam mászni.

Harrynek többé-kevésbé sikerült eltitkolnia meghökkenését, sietve válaszolt:

– Még néhány ilyen véletlen, és a miénk a meccs.

Megérkezett az asztalhoz Hermione és Ginny. Mindketten piros-arany sálat, kesztyűt és kokárdát viseltek.

– Hogy vagy? – kérdezte Ginny a bátyjától, aki úgy meredt a gabonapelyhes tálka alján maradt kevéske tejre, mintha bele akarná fojtani magát.

– Eléggé izgul – vázolta a helyzetet Harry.

– Az biztató jel – szólt vidáman Hermione. – Vizsgán is jobban teljesít az ember, ha előtte izgul egy kicsit.

– Sziasztok! – köszönt rájuk egy réveteg hang.

Harry hátranézett: Luna Lovegood sétált át hozzájuk a Hollóhát asztalától. Jó páran megbámulták a lányt, sőt sokan nevettek rajta ami nem is volt csoda, Luna ugyanis életnagyságú oroszlánfejet formáló díszsüveget viselt.

– A Griffendélnek szurkolok – jelentette ki bizarr fejdíszére bökve. – Megmutatom, mit tud...

Pálcájával rákoppintott az oroszlánfejre, mire az kitátotta a száját, és rémisztően életszerű bömbölést hallatott.

– Ugye, milyen jó? – mosolygott Luna. – Akartam egy félig felfújt Mardekár-kígyót is a szájába, de azt már nem volt időm megcsinálni... Hát akkor... sok sikert, Ronald!

Azzal ellibegett. Harryék szinte még magukhoz se tértek megrökönyödésükből, mikor odasietett hozzájuk Angelina, Katie és a szemöldökburjánzásból immár kigyógyított Alicia.

– Ha végeztetek – szólt a csapatkapitány – azonnal gyertek le a pályára. Átöltözünk, és felmérjük a körülményeket.

– Mindjárt megyünk – bólintott Harry. – Csak Ronnak még ennie kéne valamit.

Mivel azonban Ron a következő tíz percben se mutatott hajlandóságot az evésre, Harry úgy döntött, jobb lesz, ha elindulnak. Velük együtt Hermione is felállt az asztaltól, s egy alkalmas pillanatban félrevonta Harryt.

– Ne engedd, hogy Ron meglássa, mi van a mardekárosok jelvényén – suttogta komoran.

Harry értetlenül nézett a lányra, de Hermione figyelmeztetően megrázta a fejét: közeledett feléjük lógó orrú barátjuk.

– Kéz-és lábtörést, Ron! – mondta Hermione, azzal lábujjhegyre állt, és egy puszit nyomott a fiú arcára. – Neked is, Harry...

A váratlan gesztus egy kissé magához térítette Ront. Miközben kifelé mentek a nagyteremből, csodálkozva tapogatta arcát, mintha bizonyítékot keresne rá, hogy Hermione valóban megpuszilta. Ez a probléma annyira lekötötte a figyelmét, hogy nem nézett se jobbra, se balra. Harry viszont ezúttal alaposabban szemügyre vette a mardekárosok korona alakú jelvényét, és most sikerült is elolvasnia annak feliratát:

Weasley a gólkirály.

Sejtve, hogy ez nem jelenthet jót, Harry gyorsan kiterelte Ront a nagyteremből. Átvágtak a bejárati csarnokon, majd a tölgyajtón át kiléptek a metsző hidegbe.

Talpuk alatt ropogott a zúzmarás fű, ahogy a lejtős pázsiton a stadion felé siettek. Teljes szélcsend volt, s a napot gyöngyházfehér égi fátyol takarta el, vagyis a látási viszonyok ideálisnak ígérkeztek. Harry biztatásképpen fel is hívta erre Ron figyelmét, de mintha egy süketnek beszélt volna.

Mikor beléptek az öltözőbe, Angelina már javában beszélt a többiekhez. Harry és Ron átöltöztek (Ron hosszú percekig próbált fordítva belebújni a talárjába, míg végül Alicia megsajnálta, és segített neki), aztán leültek hallgatni az eligazítást. Eközben odakintről egyre hangosabb zsibongás szűrődött be, jelezve, hogy az első nézők is megérkeztek.

– Végre sikerült megtudnom az ellenfél összeállítását – mondta Angelina, s egy pergamenlapot vett elő. – A tavalyi terelők, Derrick és Bole elmentek, de úgy tűnik, Montague mardekáros szokás szerint nem jó repülőket, hanem megint két gorillát állított be. Crak és Monstro a nevük, nem sokat tudok róluk...

– Mi igen – mondta kórusban Harry és Ron.

– Ahogy elnéztem őket, a seprű két végét se tudják megkülönböztetni – folytatta Angelina, és zsebre tette a pergament. – Persze én már azon is csodálkoztam, hogy Derrick és Bole felismerték a stadiont.

– Crak és Monstro ugyanaz a kategória – bólogatott Harry.

Odakint a lelátókon most már cipők százai dübörögtek. Énekszó is behallatszott, de Harry nem ismerte fel a dalt. Ő maga is izgulni kezdett, de tudta, hogy szapora szívdobogása semmi ahhoz képest, amit barátja érez: Ron halványszürke arccal markolta a gyomrát, összepréselte ajkait, és maga elé meredt.

– Idő van – szólt csendesen Angelina, miután megnézte az óráját. – Indulás... és mindent bele.

A játékosok felálltak, vállukra vették seprűjüket, és egyes oszlopban kivonultak a fényben fürdő pályára. Robajló hangorkán fogadta őket; Harry most is hallotta az énekszót, de már csak a füttyögés és kurjongatás tompa háttérzajaként.

A mardekáros játékosok már a pályán álltak. Az ő talárjukon is ott csillogott a korona alakú ezüstjelvény. Új csapatkapitányuk, Montague, Dudley Dursley alkati jegyeit viselte; olyan alkarjai voltak, akár egy-egy szőrös sonka. Mögötte két, szintén tagbaszakadt figura ácsorgott bambán hunyorogva, ütővel a kezében: Crak és Monstro. Malfoy a csapatkapitány mellett állt – tejfölszőke haja csillogott a napfényben. Mikor tekintete találkozott Harryével, elvigyorodott, és megtapogatta jelvényét.

– Kapitányok, fogjatok kezet! – rendelkezett a játékvezető, Madam Hooch. Angelina Montague elé lépett. Harry látta, hogy a mardekáros kapitány teljes erőből megszorítja a lány ujjait, de Angelina meg se nyikkant. – Csapatok, seprűre!

Madam Hooch megfújta sípját, majd kiengedte ládájukból a labdákat. Ezzel egyidejűleg a tizennégy játékos elrugaszkodott a földtől. Harry a szeme sarkából látta, hogy Ron elrepül a karikák felé.

Ő maga a magasba tartott. Kitért egy gurkó elől, aztán nagy ívű körbe kezdett, tekintetével a cikesz aranyló foltja után kutatva.

A stadion túlsó végében Draco Malfoy ugyanezt tette.

– Johnson mutatkozik be... – hallatszott a közvetítés – megszerezte a kvaffot. Csodás hajtó ez a lány, évek óta mondom neki, mégse akar járni velem...

– Jordan! – csattant fel McGalagony.

– Csak érdekességnek szántam, tanárnő... Johnson kicselezi Warringtont, elhalad Montague mellett is, és... juj, hátba találja Crak gurkója... Montague elkapja a kvaffot, gyorsan ellentámadást indít... szép gurkóütést látunk George Weasleytől, sikerült fejbe találnia Montague-t. Megint gazdátlan a kvaff, nem, már Katie Bellnél van. A griffendéles hajtólány a háta mögött lepasszolja Alicia Spinnetnek, Spinnet továbbviszi...

Lee Jordan kommentárja zengve visszhangzott a stadionban. Harry igyekezett odafigyelni rá, de a fülében fütyülő menetszél, meg a szurkolók kiabálása, füttyögése és éneke miatt csak mind második mondatot értette.

– ...kijátssza Warringtont, kitér egy gurkó elől – hű, de szép volt, Alicia! Ez tetszik a közönségnek! Hallgassuk csak meg, mit énekelnek!

Lee szünetet tartott, hogy meghallgassa a dalt, ami most tisztán és érthetően zengett fel a mardekárosok zöld-ezüst tengeréből:

Weasleyt nézni szinte fáj!

Lyukas kéz és málé száj!

Béna, mint egy vak sirály a gólkapó király!

Weasley a mi emberünk!

velünk van, nem ellenünk!

Ha itt van, csak nyerhetünk!

Ő a gólkirály!

– Alicia visszapasszolja a kvaffot Angelinának! – harsogta Lee Jordan, s Harry, akiben fortyogott a düh a gonosz gúnydal hallatán, tudta, hogy Lee igyekszik elnyomni mágikusan felerősített hangjával az éneket. – Gyerünk, Angelina... úgy látom, már csak az őrző áll az útjában! És lő! És... úúúú...

Bletchley, a mardekárosok őrzője kivédte a lövést. Előredobta a labdát Warringtonnak, aki elszlalomozott vele Alicia és Katie mellett. Ahogy közeledett Ron felé, odalent egyre hangosabban harsogta a mardekáros tábor:

Ő a gólkirály!

Ő a gólkirály!

Béna, mint egy vak sirály a gólkapó király!

Harry, bár tudta, hogy nem volna szabad, felhagyott a cikesz keresésével, és Ront kezdte figyelni. Barátja magányosan lebegett a pálya távoli végében a karikák előtt, farkasszemet nézve a felé száguldó, nagydarab Warringtonnal.

– ...még mindig Warringtonnál a kvaff, lassan eléri a büntetőzónát, gurkók nem fenyegetik, csak az őrző állíthatja meg...

A mardekárosok ordítva zengték:

Weasleyt nézni szinte fáj!

Lyukas kéz és málé száj!

– ...első komoly megmérettetése előtt áll a Griffendél őrzője, Ron Weasley, Fred és George terelők öccse, aki ígéretes új tehetségként került a csapatba. Hajrá, Ron!

Az örömujjongás azonban végül a mardekárosok soraiból hangzott fel: Ron széttárt karokkal vetődött, és a kvaff a két keze között zuhanva berepült a középső karikába.

– Gólt szerzett a Mardekár! – kiáltotta Lee a közönség ujjongása illetve pfujolása közepette. – Tíz null a Mardekár javára. Hát, ez nem jött össze, Ron.

Odalent ismét felharsant a gúnydal:

Weasley a mi emberünk!

velünk van, nem ellenünk!

– ...és megint a Griffendélnél a kvaff, Katie Bell száguld vele előre. – harsogta elszántan Lee, de már alig-alig tudta túlkiabálni a Mardekárosok mennydörgő kórusát:

Ha itt van, csak nyerhetünk!

Ő a gólkirály!

– Mi van veled!? – kiabált rá Harryre Angelina, mikor Katie nyomában elszáguldott mellette. – Csináld a dolgod!

Harry mintha kábulatból tért volna magához; egyszerre rádöbbent, hogy már több mint egy perce egy helyben lebeg, és ahelyett, hogy a cikesz után kutatna, megbabonázva nézi a pályán zajló eseményeket. Gyorsan lebukott, és folytatta a körözést. A cikesznek nyoma se volt; Malfoy is cél nélkül rótta a köröket. Ellenkező irányban repültek Harryvel, s mikor elhaladtak egymás mellett, Harry fülét megütötte a mardekáros fiú éneke:

Weasley a mi emberünk!

– ...és megint Warringtont látjuk a kvaffal! – bömbölte torkaszakadtából Lee. – Lepasszolja Puceynak, Pucey elhúz Spinnet mellett! Gyerünk, Angelina, szerelni tudod!... Mégse tudod... de érkezik egy gurkó Fred Weasleytől, nem, George Weasleytől... mindegy, szóval valamelyik Weasleytől, és Warrington elejti kvaffot. Katie Bell... hopp, ő is elejti, most Montague-nál van kvaff, a Mardekár csapatkapitánya szerezte meg, és már repül vele... Gyerünk, Griffendél, állítsátok meg!

Harry nagy ívben visszakanyarodott a Mardekár karikái mögött. Ezúttal sikerült erőt vennie magán, és nem nézett a griffendéles karikák felé. Mikor elsuhant Bletchley mellett, hallotta, hogy mardekáros őrző is zengi a dalt:

Weasleyt nézni szinte fáj!

– ...Pucey megint kicselezi Aliciát, és továbbrepül a karikák felé; Védj, Ron!

Harrynek nem kellett odanéznie, hogy megtudja, mi lett a támadás kimenetele. A Griffendél szurkolói bosszúsan felhördültek, a mardekárosok pedig ismét éljeneztek és tapsoltak. Harry lenézett rájuk, és megpillantotta a rókaképű Pansy Parkinsont, aki a lelátó előtt állt, és a pályának hátat fordítva vezényelte a mardekáros kórust.

Ha itt van, csak nyerhetünk!

Ő a gólkirály!

De a húsz nulla nevetséges hátrány volt; a Griffendél könnyűszerrel behozhatta. Néhány gól, és vezetni fogunk, mint mindig... Így biztatta magát Harry, miközben a játékosok között cikázva üldözőbe vett egy csillogó tárgyat, ami aztán Montague fémszíjas órájának bizonyult.

Ron azonban ezután még két gólt beengedett. Harry ekkor már riadtabban kutatott a cikesz után: szeretett volna minél előbb véget vetni a mérkőzésnek.

– ...a griffendéles Katie Bell elhúz Pucey mellett, kicselezi Montague-t, szép csavar volt, Katie! Passzol Johnsonnak, Angelina Johnson átveszi a kvaffot, túljut Warringtonon, közeledik a karikákhoz, gyerünk, Angelina!... És gólt szerez a Griffendél! Negyven tízre módosult az állás! Negyven tíz a Mardekár javára, Puceynál van a kvaff...

A Griffendél szurkolótábora ujjongott, s ott bömbölt köztük Luna oroszlánfej sapkája. Harry megint egy kicsit derűlátóbban élte meg a helyzetet. Már csak harminc pont a hátrányuk, az semmi, könnyen behozható. Kitért egy gurkó elől, amit Crak küldött felé, aztán folytatta a kutatást a cikesz után. Közben időnként Malfoyra nézett, hogy észrevegye, ha ellenlábasa üldözni kezdi az aranylabdát. Malfoy azonban ugyanolyan céltalanul keringett, mint ő...

– ...Pucey továbbít Warringtonnak, Warrington Montague-nak, Montague vissza Puceynak – Johnson elfogja a passzt, megszerzi a kvaffot, átadja Bellnek. Ebből lehet valami! Már nem, Bellt eltalálja a mardekáros Monstro gurkója, és a kvaff megint Puceyhoz kerül.

Weasley a mi emberünk!

Velünk van, nem ellenünk!

Ha itt van, csak nyerhetünk!

És ekkor Harry végre meglátta a cikeszt! Az apró, szárnyas labdácska a Mardekár térfelének végén lebegett, harminc centivel a föld fölött.

Harry bukórepülésbe kezdett...

Két másodperc múlva megjelent balján a seprűjére dőlő Malfoy zöld-ezüst alakja...

A cikesz körberepülte az egyik gólpóznát, aztán eliramodott a túloldali lelátók felé. Ez az irány kedvezett Malfoynak, aki így be tudott előzni. Harry éles kanyart írt le, és máris fej fej mellett suhantak Malfoyjal...

Földközelbe érve Harry bal kezével elengedte a seprűt, és a cikesz után nyúlt... tőle jobbra Malfoy szintén kinyújtotta a kezét...

Két vad és viharos másodperc múlva a versenyfutás véget ért: Harry ujjai összezáródtak a csapkodó szárnyú kis labda körül – Malfoy már csak az ő kézfejébe mélyeszthette a körmét – aztán Harry felhúzta seprűjét, és a griffendéles szurkolótábor ujjongani kezdett...

Megmenekültek – már nem számított, hogy Ron beengedte azokat a gólokat. Arra senki nem fog emlékezni, hiszen győzött a Griffendél...

Bamm!

Az egyik gurkó Harry háta közepének ütközött, és ő orral előre lebukfencezett a seprűjéről. Szerencsére csak két méter magasan repült, de azért elakadt a lélegzete, mikor háta a fagyos földnek ütközött. Ezután egy ideig csak a hangokat hallotta: Madam Hooch sípszavát, a griffendéles szurkolók felháborodott moraját, dühös kiáltásokat, majd egy dobbanást és végül Angelina rémült hangját.

– Jól vagy?

– Persze – nyögte Harry, és megfogta Angelina felé nyújtott kezét, hagyva, hogy a lány felsegítse. Madam Hooch odarepült az egyik mardekáros játékoshoz – abból a távolságból nem látszott, kihez.

– Az a disznó Crak volt! – dühöngött Angelina. – Feléd ütötte a gurkót, mikor látta, hogy elkaptad a cikeszt – de győztünk, Harry, győztünk!

Harry gúnyos horkantást hallott. Markában a cikesszel megfordult, és látta, hogy Draco Malfoy szállt le a háta. mögött. A fiú most is sötéten vigyorgott, pedig sápadt volt a dühtől.

– Örülsz, hogy megmentetted Weasley barátodat? – sziszegte. – Sose láttam még ilyen rossz őrzőt... Tudtam én, hogy lyukas a keze... Tényleg, Potter, tetszett a dalom?

Harry nem válaszolt. Hátat fordított Malfoynak, és fogadta csapattársait, akik egymás után landoltak a közelben, és kurjongatva bokszolták a levegőt. Mind ott voltak, kivéve Ront, aki a karikáknál szállt le a földre, és magányosan elkullogott az öltöző felé.

– Irtunk volna még egy pár strófát – kiáltotta oda Malfoy, mikor Katie és Alicia Harry nyakába borultak. – Csak nem találtunk rímet a „ronda kövér”-re. Merthogy az anyjáról is akartunk énekelni...

– Savanyú neki a szőlő – mondta Angelina, undorodó pillantást vetve Malfoyra.

– És az se fért bele, hogy „vén balek”, azért maradt ki az apja is...

Fred és George most jöttek rá, miről beszél a mardekáros fiú.

Miközben gratuláltak Harrynek, egyszerre mindketten elkomorodtak, és Malfoy felé fordultak.

– Ne törődj vele! – szólt közbe gyorsan Angelina, és megfogta Fred karját. – Hagyd, hadd óbégasson. Nem tud veszteni a nagyszájú kis...

– ...de te imádod Weasleyéket, mi, Potter? – folytatta vicsorogva Malfoy. – Náluk szoktál nyaralni, mint hallom. Nem is értem, hogy bírod azt a szagot. Persze akit muglik nevelnek fel, annak a Weasley-putri bűze meg se kottyan...

Harry gyorsan elkapta George-ot. Közben Angelina, Alicia és Katie már csak együttes erővel tudták megakadályozni, hogy Fred rávesse magát Malfoyra, aki harsogva kacagott rajtuk. Harry körülnézett, hogy segítségül hívja Madam Hoochot, de a tanárnő még mindig Crakot szapulta fent a magasban.

Malfoy hátrálni kezdett, de közben tovább járt a szája:

– Vagy talán még emlékszel rá, milyen büdös volt otthon az anyádnál, és Weasleyék óla arra emlékeztet...

Harry azon kapta magát, hogy elengedte George-ot, és mindketten Malfoy felé rohannak. Teljesen megfeledkezett róla, hogy az összes tanár őket nézi; egyetlen cél vezérelte: annyi fájdalmat okozni Malfoynak, amennyit csak tud. A pálcáját nem volt ideje elővenni, egyszerűen hátralendítette hát a cikeszt szorongató öklét, és teljes erőből gyomorszájon vágta Malfoyt...

– Harry! George! Neee!

Mindent hallott: a lányok sikoltozását, Malfoy jajgatását, George szitkozódását, a sípszót és a tömeg üvöltését – de semmi nem érdekelte. Csak akkor hagyott fel Malfoy püfölésével, mikor valaki a közelében elkiáltotta magát: „Obstructo!” – és az ártás ereje hanyatt lökte őt.

– Meg vagytok őrülve!? – harsogta Madam Hooch, miközben Harry feltápászkodott. Úgy tűnt, ő szórta a hátráltató ártást: egyik kezében a sípját tartotta, a másikban a varázspálcáját. Seprűje néhány méterrel odébb hevert. Malfoy nyöszörögve, véres orral feküdt a földön. George-nak feldagadt a szája, Fredet pedig még mindig erővel tartotta vissza a három hajtólány. Crak a háttérben heherészett.

– Miféle minősíthetetlen viselkedés ez!? Mind a ketten felmentek a kastélyba, és jelentkeztek a házvezető tanárotoknál! Indulás!

Harry és George nyomban sarkon fordultak, és zihálva levonultak a pályáról. Egyikük se szólt a másikhoz. A tömeg moraja egyre halkult, ahogy közeledtek kastély felé, s a bejárati csarnokba érve már csak saját lépteik zaját hallották. Harry ekkor érzékelte csak hogy jobbjában – ami a Malfoy állkapcsával való találkozás látható nyomait viselte – mozog valami. Lenézett, és ujjai között megpillantotta a cikesz kilógó ezüstszárnyacskáját.

Alighogy megérkeztek McGalagony dolgozószobája elé, fel is tűnt mögöttük a folyosón a tanárnő. Szeme szikrát szórt, s kezében remegett a griffendéles sál, amit menet közben lerántott nyakáról.

– Befelé! – parancsolta haragosan, és az ajtóra mutatott.

Harry és George engedelmeskedtek. McGalagony becsörtetett íróasztala mögé, dühösen a padlóra hajította a sálat, és szembefordult a fiúkkal.

– Ketten egy ellen! – förmedt rájuk. – Undorító! Magyarázatot várok!

– Malfoy provokált minket – mondta dacosan Harry.

– Provokálta magukat! – kiabálta McGalagony, s öklével akkorát csapott az íróasztalra, hogy a skót kockás doboz a padlóra bucskázott, kinyílt, és kiszóródtak belőle a Gyömbéres Gyíkok. – Malfoy elvesztette a mérkőzést! Persze, hogy provokálni akarta magukat! De mi olyat mondhatott, ami feljogosítja magukat rá, hogy...

– Kigúnyolta a szüleimet! – csattant fel George. – És Harry édesanyját!

– És maguk ahelyett, hogy Madam Hoochra bízták volna a dolgot, úgy döntöttek, hogy nyilvános bemutatót rendeznek muglipárbajozásból, igaz!? – tajtékzott McGalagony. – Van fogalmunk róla, hogy...

– Ehhem, ehhem.

Harry és George megpördültek a tengelyük körül. Az ajtóban ott állt Dolores Umbridge. Zöld szövetből készült köpenyt viselt – ezáltal még inkább hasonlított egy óriás varangyhoz – és az az émelyítő, undok mosoly ült az arcán, amit Harry már reflexszerűen a várható kínszenvedéssel társított.

– Segíthetek, McGalagony professzor? – kérdezte legszörnyűbb mézesmázos modorában a főinspektor.

McGalagonynak az arcába szökött a vér.

– Hogy segíthete? – kérdezett vissza indulattól remegő hangon. – Elárulná, miben óhajt segíteni?

– Gondoltam, szívesen fogad némi felsőbb támogatást.

Harry nem csodálkozott volna, ha McGalagony orrából lángnyelvek törnek elő.

– Rosszul gondolta – sziszegte a tanárnő, és újra Harryékhez fordult. – Jól figyeljenek rám: nem érdekel, mivel provokálta magukat Malfoy; az se érdekel, ha a teljes rokonságukat kigúnyolta. Akkor is visszataszító, amit csináltak! Egy hét büntetőmunka mindkettejüknek. Ne nézzen így rám, Potter, mert megérdemli! És valamelyikük még egyszer...

– Ehhem, ehhem.

McGalagony behunyta szemét, mintha az égiekhez fohászkodna béketűrésért, s ismét Umbridge felé fordult.

– Tessék.

– Úgy gondolom, ennél szigorúbb büntetést érdemelnek – mondta fülig érő szájjal Umbridge.

McGalagony szeme felpattant. Megpróbálkozott valamiféle elnéző mosollyal, amitől aztán úgy festett, mintha szájzára lenne.

– Attól tartok, Dolores – felelte – hogy ez esetben az számít, amit én gondolok, mivel a házamba tartozó tanulókról van szó.

– Nos, Minerva – mosolygott Umbridge – be fogja látni, hogy igenis számít a véleményem. Hova is tettem? Nemrég érkezett Corneliustól, akarom mondani... – Itt beiktatott egy kis kuncogást, s közben a táskájában kotorászott – ...nemrég érkezett a minisztertől... Á, meg is van.

Elővett egy pergamentekercset, kibontotta, majd körülményesen megköszörülte a torkát, és hangosan olvasni kezdett.

– Ehhem, ehhem... „25-ös számú oktatásügyi rendelet.”

–Már megint egy!? – fakadt ki dühösen McGalagony.

– Hát igen – bólintott mosolyogva Umbridge. – Őszintén szólva épp maga döbbentett rá, hogy szükség van még egy kiegészítő rendelkezésre... Felülbírált engem, mikor nem akartam játékengedélyt adni a Griffendél kviddicscsapatának. Dumbledore elé vitte az ügyet, és az igazgató ragaszkodott hozzá, hogy a csapat játszhasson. Nos ebbe nem nyugodhattam bele. Azonnal kapcsolatba léptem a miniszter úrral, aki egyetértett velem abban, hogy ha a főinspektornak nincs joga kedvezményeket megvonni a diákoktól, akkor annyi hatalma sincs, mint az egyszerű tanároknak. És ugye most már belátja, Minerva, hogy igazam volt, mikor elleneztem a griffendéles csapat újjáalakítását. Szörnyen erőszakosak... No, de térjünk vissza a rendeletre... ehhem, ehhem... „A főinspektor legfelsőbb döntési joggal rendelkezik a Roxfort diákjait érintő büntetések, megtorló intézkedések és kedvezménymegvonások terén; így jogában áll megváltoztatni az iskola más tanárai által előírt büntetéseket, megtorló intézkedéseket és kedvezménymegvonásokat.” Aláírás: „Cornelius Caramel mágiaügyi miniszter, aranyfokozatú Merlin-díjas” satöbbi, satöbbi.

Umbridge összecsavarta a pergament, és mosolyogva visszadugta a kézitáskájába.

– Nos... úgy vélem, örökre el kell tiltanunk ezt a két fiút a kviddicsezéstől – jelentette ki Harryre, George-ra majd megint Harryre nézve.

A cikesz kétségbeesett ficánkolásba kezdett Harry markában.

– Örökre... eltilt... a kviddicsezéstől?

Harry távoli motyogásként hallotta saját hangját.

– Úgy van, Potter, az örökös eltiltást tartom célravezetőnek. – Umbridge még szélesebbre húzta a száját, úgy figyelte a hatást, amit ítéletével Harryre gyakorolt. – Weasley, esetedben úgyszintén. Továbbá megelőző jelleggel a fiatalember ikertestvére is ezt a büntetést kapja. Ha a csapattársai nem tartják vissza, bizonyára ő is rátámadt volna az ifjú Malfoyra. Természetesen mindhármuk seprűjét elkobzom. A szobámban fogom őrizni őket, nehogy megszeghessék a tilalmamat. – Most újra McGalagonyhoz fordult, aki olyan dermedten meredt rá, akár egy jégszobor. – De mivel az ésszerű büntetések híve vagyok, Minerva, a csapat többi tagjának engedélyezem a további játékot. Az ő részükről nem tapasztaltam erőszakos viselkedést. Nos... minden jót.

Umbridge elégedett mosollyal sarkon fordult, és távozott, a döbbenet mély csendjét hagyva maga után.

– Eltiltás...

Este a klubhelyiségben Angelina megrökönyödve ismételgette a szörnyű szót.

– Eltiltás. Nincs fogónk, nincsenek terelőink... Mi a ménkűt fogunk csinálni?

A hangulat mindent tükrözött, csak azt nem, hogy aznap meccset nyert a Griffendél. Bármerre nézett Harry, csak szomorú dühös arcokat látott. A csapat tagjai a kandalló előtt gubbasztottak, kivéve Ront, aki a mérkőzés vége óta nem került elő.

– Ilyen igazságtalanságot... – Alicia megrendülten csóválta a fejét. – És Crak, aki a sípszó után még Harryre küldte azt a gurkót? Umbridge őt is eltiltotta?

– Nem – motyogta Ginny. Ő és Hermione Harry két oldalán ültek. – Neki csak írnia kell. Hallottam, mikor Montague röhögve mesélte a vacsoránál.

Alicia saját térdét püfölte tehetetlen dühében.

– De Fredet, aki nem is csinált semmit, bezzeg eltiltotta!

– Nem rajtam múlott, hogy nem csináltam semmit – vicsorgott Fred. – Ha nem fogtok le, ízekre szedtem volna azt az undorító kis szemétládát.

Harry csüggedten meredt a sötét ablakra. Odakint nagy pelyhekben hullott a hó. A cikesz, amit magával hozott a meccsről, most ott röpködött a klubhelyiségben. Többen bambán követték a tekintetükkel, mintha hipnotizálta volna őket a kis labda, Csámpás pedig székről székre ugrálva vadászott rá.

– Megyek lefeküdni – motyogta Angelina, és lassan felállt. – Talán lidérces álom ez az egész... Remélem, holnap arra ébredek, hogy még nem is játszottunk.

Alicia és Katie követte Angelina példáját, majd valamivel később Fred és George is elindult – gyilkos pillantást vetettek mindenkire, aki mellett elhaladtak – a következő távozó pedig Ginny volt. Harry és Hermione ketten maradtak a kandallónál.

– Nem tudod, hol van Ron? – kérdezte csendesen Hermione.

Harry a fejét rázta.

– Szerintem bujkál előlünk – folytatta a lány. – De most már...

Ebben a pillanatban megnyikordult a hátuk mögött a Kövér Dáma festménye, és a portrélyukban megjelent Ron. Feltűnően sápadt volt, és hópelyhek ültek a haján. Mikor megpillantotta Harryéket, megtorpant.

Hermione felpattant a székből.

– Hol voltál? – kérdezte aggódva.

– Sétálni – motyogta Ron. Még mindig a kviddicstalárja volt rajta.

– Teljesen át vagy fagyva! – sopánkodott Hermione. – Gyere, ide a tűzhöz!

Ron odaballagott. Kerülte Harry pillantását, s a legtávolabbi székre ült le. Közben a fejük fölött ott körözött az ellopott cikesz.

– Bocsánatot kérek – dörmögte a cipőjét bámulva Ron.

– Miért? – kérdezte Harry.

– Amiért azt hittem, hogy tudok kviddicsezni. Holnap kilépek a csapatból.

– Ha kilépsz – mondta hangsúlyosan Harry – akkor csak hárman maradnak. – Megvárta Ron értetlenkedő pillantását, és csak akkor tette hozzá: – Fredet, George-ot és engem örökre eltiltottak a játéktól.

– Micsoda!? – köhögte Ron.

Harry nem volt hajlandó még egyszer elmondani büntetésük történetét, úgyhogy a feladat Hermionéra hárult. Mikor befejezte, Ron az addiginál is keserűbb képet vágott.

– Erről is én tehetek...

– Ugyan már, nem te uszítottál rá Malfoyra! – csattant fel Harry.

– Ha nem játszottam volna olyan rosszul...

– Ennek ahhoz semmi köze!

– Attól a daltól készültem ki...

– Más is kikészült volna tőle.

Hermione felállt, a vitatkozókat hátrahagyva az ablakhoz lépett, és bámulni kezdte a kavargó hópelyheket.

– Könyörgök, Ron, hagyd abba! – fakadt ki Harry. – Elég rossz ez anélkül is, hogy te itt a bűnbakot játszanád!

Ron nem felelt, csak bámulta talárja átnedvesedett szegélyét.

– Ez életem legszörnyűbb napja-dörmögte hosszú szünet után.

– Ezt más is mondta már ma – felelte keserűen Harry.

– Elhiszitek – szólalt meg kissé remegő hangon Hermione – hogy tudok olyat mondani, amitől jobb kedvetek lesz?

– Nem – morogta Harry.

Hermione elfordult a sötét, hófoltos ablaktól, és fülig érő vigyorra húzta a száját.

– Megérkezett Hagrid.

Huszadik fejezet

Hagrid története

Harry felrohant a láthatatlanná tévő köpenyért és a Tekergők Térképéért. Olyan gyorsan megjárta a fiúhálót, hogy ő és Ron már öt perce készen álltak az indulásra, mikor Hermione sálban, kesztyűben, s az egyik maga kötötte manósapkával a fején visszaért a klub elé.

– Hideg van odakint! – védekezett a lány, mikor Ron türelmetlenül csettintgetni kezdett neki.

Kimásztak a portrélyukon, sietve magukra kanyarították a láthatatlanná tévő köpenyt – a langaléta Ronnak le kellett görnyednie, hogy ne látsszon ki alóla a lába – és elindultak. Lassú, óvatos léptekkel haladtak lefelé a számos lépcsőn, s időről időre megálltak, hogy ellenőrizzék a térképen Frics és Mrs. Norris tartózkodási helyét. Szerencséjük volt: egész úton csak Félig Fej Nélküli Nickkel találkoztak. A kísértet lassan siklott az egyik folyosón, és közben dudorászott valamit, ami ijesztően emlékeztetett a „Weasleyt nézni szinte fáj...” kezdetű dalra.

A jó barátok végül elérték a tölgyajtót, és kiléptek a néma, hófödte parkba. Harry szíve nagyot dobbant, mikor megpillantotta a kicsi, aranyló fénykockákat és a vadőrkunyhó kéményéből felszálló füstöt. Gyorsan továbbindult, magával vonszolva botladozó barátait. Talpukkal a friss havat ropogtatva lesiettek a lejtőn, és hamarosan megérkeztek a kunyhóhoz. Harry hármat koppintott az ajtóra. Odabent nyomban kutyaugatás hangzott fel.

– Mi vagyunk, Hagrid! – szólt be Harry a kulcslyukon.

– Gondolhattam volna! – felelte egy brummogó hang.

Harryék egymásra nevettek a köpeny alatt. A válaszból érezték, hogy Hagrid örül nekik.

– Egy perce érkeztem meg. Menj már az utamból, bolond kutya. Nem hallod, Agyar? Nyughass!

Csattant a retesz, az ajtó félig kinyílt, és megjelent benne Hagrid feje.

Hermione felsikoltott.

– Szent szalamandra, csendesebben! – szólt rá ijedten Hagrid, kémlelni kezdte a sötétséget a gyerekek feje fölött. – A trükkös köpeny van rajtatok, mi? Na gyertek befelé, szaporán!

– Ne haragudj ! – suttogta Hermione, miután beoldalaztak Hagrid mellett a házba, és ledobták magukról a láthatatlanná tévő köpenyt. – De hát... jaj, Hagrid!

– Semmiség ez, semmiség – legyintett a vadőr. Becsukta az ajtót, majd sietve összehúzta a függönyöket. Hermione még mindig borzadva meredt rá.

Hagrid haja csatakos volt az alvadt vértől, s a bal szeme vízszintes réssel kettéosztott lila-fekete dudorrá változott. Arcát és kezeit sebek tömkelege borította el – némelyik még mindig vérzett. Néhány bordája is eltörhetett – Harry legalábbis erre következtetett óvatos mozgásából. Minden arról árulkodott, hogy a vadőr nemrég érkezett meg: vastag, fekete utazóköpenye az egyik szék támláján lógott, az ajtó mellett a fal tövében pedig egy tarisznya hevert – de akkora, hogy egy teljes óvodáscsoport elfért volna benne. Maga Hagrid, aki kétszer olyan magas volt, mint egy átlagos ember, most a tűzhöz bicegett, és vízzel teli rézkannát akasztott fölé.

– Mi történt veled? – kérdezte aggódva Harry, miközben eltolta magától Agyart, aki Ron és Hermione után az ő arcát is mindenáron meg akarta nyalni.

– Mondom, hogy semmi – felelte nyomatékosan Hagrid. – Kértek teát?

– Mi az, hogy semmi!? – háborgott Ron. – Egy merő seb vagy!

– Jól vagyok, no, higgyétek el! – Hagrid kihúzta magát, és vigyorogni próbált, de felszisszent a fájdalomtól. – A mindenit, de jó látni titeket! Hogy telt a nyár?

– Téged megtámadtak, Hagrid! – erőltette a témát Ron.

– Utoljára mondom: nem történt semmi! – mordult rá a vadőr.

– Akkor is ezt mondanád, ha közülünk látnál valakit darált hússal az arca helyén? – kérdezte Ron.

– El kell menned Madam Pomfreyhoz, Hagrid – szólt fejcsóválva Hermione. – Némelyik sebed elég csúnya.

– Kikúrálom én magamat.

Hagrid odacammogott a szoba közepén álló hatalmas asztalhoz, és elemelt róla egy konyharuhát, ami alól autókeréknél valamivel nagyobb, zöldes árnyalatú, véres hússzelet bukkant elő.

– Ugye, nem akarod ezt megenni, Hagrid? – kérdezte Ron, közelebb hajolva a húshoz. – Ételmérgezést kapnál tőle.

– Nem azért zöld, mert romlott, hanem mert sárkányhús – felelte a vadőr. – És nem megenni vettem.

Azzal felemelte a húst, és rácsapta arca bal felére. Zöldes vér csordult le a szakállán.

– Így ni – szólt jóleső morgással. – Mindjárt nem szúr annyira.

– Elmondanád végre, hogy mi történt veled? – kérdezte Harry.

– Nem lehet, Harry. Hétpecsétes titok. Egy szót sem szólhatok.

– Az óriások vertek meg? – kérdezte csendesen Hermione.

A hús kicsúszott Hagrid keze alól, és elindult lefelé a mellkasán.

– Óriások? – A vadőr még a derékszíja fölött elkapta a hússzeletet, és visszacsapta az arcára. – Szóltam én egy szót is óriásokról? Honnan veszitek ezt? Ki mondta nektek, hogy én... Ki mondta meg, hogy hova... He?

– Kitaláltuk – felelte bocsánatkérő mosollyal Hermione.

Hagrid gyanakodva méregette őt azzal a szemével, amit nem takart sárkányhús.

– Szóval kitaláltátok...

– Eléggé... nyilvánvaló volt – mondta óvatosan Ron. Harry rábólintott.

Hagrid a fiúkra fordította a szemét, majd egy horkantás kíséretében visszadobta a húst az asztalra, és odament a kannához, ami időközben fütyülni kezdett.

– Ti mindig többet tudtok, mint kéne – morogta, miközben forró vizet töltött négy vödörszerű bögrébe. – És ezt nem azért mondom hogy dicsérjelek benneteket. Minden lében kanál – másutt így nevezik az ilyen kölyköket. – De azért mosolyra rándult a szakálla.

– Szóval tényleg az óriásokhoz mentél? – kérdezte Harry, és leült az asztalhoz.

Hagrid kiosztotta a bögréket, majd leült, és visszatette arcára sárkányhús pakolást.

– Jól van: igen – morogta.

– És megtaláltad őket? – kérdezte fojtott hangon Hermione.

– Az nem túl nehéz feladat – válaszolt Hagrid – mivelhogy nagyok.

– És hol vannak? – kíváncsiskodott Ron.

– A hegyekben – felelte kurtán a vadőr.

– Akkor a muglik miért nem...

– Páran találkoznak velük – komorodott el Hagrid. – De azokról mindenki azt hiszi, hogy leestek hegymászás közben, és szörnyethaltak.

– Jaj, Hagrid, mondd már el, hogy mi volt! – türelmetlenkedett Ron. – Ha mesélsz az óriásokról, akkor Harry is elmondja, hogyan támadták meg a dementorok.

Hagrid beleköhögött a bögréjébe, és elengedte a hússzeletet.

A következő másodpercekben tekintélyes mennyiségű nyál, tea és sárkányvér spriccelt az asztalra: Hagrid prüszkölt és krákogott, a hús pedig nedves csattanással szétterült a padlón.

– Micsoda? – hüledezett a vadőr. – Megtámadtak a dementorok!?

– Nem is hallottál róla? – csodálkozott Hermione.

– Nem hallottam én semmiről, mióta útnak indultam. Titkos küldetésen voltam, nem hagyhattam, hogy baglyok röpködjenek utánam... Dementorok, a hitvány mindenségüket! Komolyan mondod, hogy próbálkoztak veled?

– Igen. Egyszer csak megjelentek Little Whingingben, és megtámadtak engem meg Dudleyt. Aztán a minisztérium kicsapott az iskolából...

– Micsoda!?

– És fegyelmi tárgyalás is volt meg minden, de előbb mesélj az óriásokról.

– Kicsaptak az iskolából?

– Mondd el a kalandjaidat, akkor én is elmondom az enyémeket.

Hagrid bosszúsan meredt a fiúra épen maradt szemével. Harry ártatlanul, mégis elszántan nézett farkasszemet vele.

– Jó, nem bánom – adta be a derekát Hagrid.

Lehajolt, és kirángatta Agyar szájából a sárkányszeletet.

– Jaj, Hagrid, ne csináld, ez nem higiéni... – kezdte Hermione, a vadőr addigra már vissza is tette feldagadt szemére a húst.

Hagrid belekortyolt a teájába, hogy erőt merítsen, aztán belefogott az elbeszélésébe:

– Rögtön azután indultunk, hogy véget ért a tanév...

– Szóval Madame Maxime is veled ment? – vágott közbe Hermione.

– Igen, együtt mentünk – felelte Hagrid, s nosztalgikus kifejezés jelent meg arcának azon a kis részén, amit nem takart szakáll vagy zöld hús. – Kettesben. És annyit mondhatok nektek, hogy Olympe nem ijedt meg a rögös úttól. Pedig finom úrinő, szép ruhákban... hisz ismeritek. Féltem, hogy mit fog szólni hozzá, ha majd hegyeken mászunk át meg barlangokban alszunk, de nem, soha szóval se panaszkodott.

– Pontosan tudtátok, hova kell mennetek? – kérdezte Harry. – Tudtátok, hol vannak az óriások?

– Dumbledore tudta, és megmondta nekünk.

– Bujdosniuk kell? – érdeklődött Ron. – Titok, hogy hol élnek?

– Titoknak épp nem titok – felelte Hagrid. – De a legtöbb varázsló úgy van vele, hogy mindegy neki, hol vannak az óriások, csak jó messze legyenek tőle. Olyan helyen élnek, ahova elég nehéz eljutni, legalábbis embereknek, azért kellett Dumbledore tanácsa. Egy hónapig utaztunk...

– Egy hónapig? – hüledezett Ron, mintha nem értené, hogy tarthat egy utazás ilyen nevetségesen hosszú ideig. – De hát... miért nem használtatok zsupszkulcsot vagy valamit?

Hagrid ép szemében furcsa, szánakozásféle kifejezés jelent meg.

– Figyelnek minket, Ron – dörmögte.

– Hogyhogy?

– Te nem tudhatod, de a minisztérium szemmel tartja Dumbledore-t meg mindenkit, akiről tudják, hogy vele tart...

– Igen, igen, tudjuk – vágott Hagrid szavába Harry, aki inkább a történet folytatását akarta hallani. – Tudjuk, hogy a minisztérium figyeli Dumbledore-t...

– Szóval nem használhattatok varázslatot? – kérdezte elborzadva Ron. – Egész úton el kellett játszanotok, hogy muglik vagytok?

– Az túlzás, hogy egész úton – felelte Hagrid. – De óvatosnak kellett lennünk, mert hát minket Olympe-pal azért megnéznek emberek...

Ron a horkantás és a szipogás közé eső hangot hallatott, és gyorsan ivott egy korty teát.

– ...szóval könnyű észrevenni minket. Az volt a mesénk, hogy nyaralni megyünk. Átkeltünk Franciaországba, és úgy tettünk, mintha Olympe iskolája felé készülnénk, mert tudtuk, hogy a minisztérium embere követ minket. Lassan utaztunk, mert ugye én nem varázsolhatok, és nem akartunk ürügyet adni rá Caramelnek, hogy lecsukathasson. De aztán sikerült lerázni a minisztérium kopóját valahol Di-Zsanban...

– Ó, Dijonban? – csicseregte lelkesen Hermione. – Voltam ott nyaralni! Láttátok a...

Ron egy pillantással elhallgattatta a lányt.

– Utána már megreszkíroztunk néha egy kis mágiát, és nem is volt rossz utunk. A lengyel határon összefutottunk pár bolond trollal, egy minszki kocsmában volt egy kis nézeteltérésem egy vámpírral, de különben simán ment minden. Szépen megérkeztünk oda, ahova kellett és kutatni kezdtünk utánuk a hegyekben...

– Mikor már a közelükben jártunk, megint nem varázsolhattunk, Azért sem, mert az óriások nem szeretik a varázslókat, meg azért se, mert Dumbledore figyelmeztetett, hogy Tudjátokki is biztos elküldte a maga követeit az óriásokhoz. Vigyáznunk kellett, hogy ha halálfalók vannak arrafelé, ne vegyenek észre minket.

Hagrid szüntetet tartott, és kortyolgatni kezdte a teáját.

– Mondd tovább! – sürgette Harry.

– Meg is találtuk őket – folytatta higgadtan Hagrid. – Egyik este, mikor felértünk egy hegygerincre, egyszer csak ott voltak alattunk. Kis tüzek és körülöttük hatalmas árnyékok... olyan volt, mintha a sziklák mozognának odalent.

– Mekkorák az óriások? – kérdezte suttogva Ron.

– Átlag hat méter magasak – felelte Hagrid. – De volt köztük hét és fél méteres is.

– És hányan voltak? – kérdezte Harry.

– Olyan hetven-nyolcvanan.

– Többen nincsenek is? – kérdezte Hermione.

Hagrid szomorúan rázta a fejét.

– Nincsenek... Ennyien maradtak, pedig valamikor régen vagy száz törzsük volt szerte a világon. De már hosszú ideje több hal meg, mint születik. A varázslók is megöltek párat, de főként egymást gyilkolták le. Most meg aztán még gyorsabban fogynak. Nem bírják, hogy így egy kupacban kell élniük. Dumbledore azt mondta mi tehetünk róla. A varázslók üldözték el őket oda a világ végére, nekik meg ha tetszik, ha nem, össze kellett állniuk a maguk védelmére.

– Szóval megtaláltátok őket – bólintott Harry. – És aztán mi történt?

– Először is vártunk reggelig. Volt annyi sütnivalónk, hogy nem mentünk oda hozzájuk sötét éjjel. Hajnali három körül aludtak el, mindegyik ott, ahol éppen ült. Mi nem mertünk aludni. Egyrészt féltünk, hogy valamelyik följön, és megtalál minket, másrészt meg olyan hangosan horkoltak, hogy hajnalban még egy lavina is elindult tőle. Aztán mikor felkelt a nap, lementünk hozzájuk.

– Csak úgy? – álmélkodott Ron. – Csak úgy besétáltatok az óriások táborába?

– Dumbledore kiokosított minket – felelte Hagrid. – Mondta, hogy adjunk ajándékot a gurgnak, legyünk tisztelettudóak.

– Kinek adjatok ajándékot? – kérdezte Harry.

– Hát a gurgnak, a főnöküknek.

– És honnan tudtátok, hogy melyik a gurg? – kérdezte Ron.

Hagrid nevetett.

– Azt rögtön láttuk – felelte. – Ő volt a legnagyobb, a legrondább és a leglustább. Fel se emelte a fenekét, a többi óriás hordta neki az ételt. Kecskét meg efféléket. Karkusz volt a neve. Olyan hat és fél, hét méteres lehetett. Biztos nyomott annyit, mint két elefántbika, a bőre meg olyan volt, mint az orrszarvúé.

– És ti odamentetek hozzá? – kérdezte elkerekedett szemmel Hermione.

– Inkább lementünk hozzá, oda, ahol feküdt, a völgybe. Négy jó magas hegy között volt a tábor, egy tó mellett. Karkusz ott hevert a parton, és néha ráordított a többi óriásra, hogy etessék őt meg a feleségét. Olympe-pal leereszkedtünk a hegyoldalon...

– És nem akartak rögtön megölni, amikor megláttak? – kérdezte hitetlenkedve Ron.

Hagrid vállat vont.

– Némelyiknek eszébe jutott, az biztos, de úgy csináltuk, ahogy Dumbledore mondta: magasra emeltük az ajándékot, és csak gurgot néztük, a többivel nem is törődtünk. El is hallgattak, és csak bámultak minket. Karkusz lábánál aztán megálltunk, meghajoltunk, és letettük az ajándékot.

– Mit lehet ajándékozni egy óriásnak? – kérdezte kíváncsi Ron. – Kaját?

– Nem, azt tud szerezni magának eleget. Varázslatot viszek neki. Merthogy magát a mágiát szeretik az óriások, az nem tetszik nekik, ha ellenük fordítják... Na szóval az első napon egy gubraithiai tűzzel égő ágat adtunk neki.

– Ejha! – suttogta Hermione. Harry és Ron ellenben értetlenül pislogtak.

– Mivel égő ágat?

– Soha ki nem alvó tűzzel égőt – hadarta mérgesen Hermione. – Ismernetek kellene a gubraithiai tüzet, Flitwick professzor már legalább kétszer említette órán.

– A lényeg az – folytatta gyorsan Hagrid, megelőzve Ron ingerült visszavágását – hogy Dumbledore megigézte azt az ágat, hogy örökké égjen – ezt nem tudja ám akárki megcsinálni! – én meg le tettem a hóba Karkusz lábához, és azt mondtam: „Ajándékot hoztunk az óriások gurgjának Albus Dumbledore-tól, aki tiszteletteljes üdvözletét küldi.”

– És mit felelt erre Karkusz? – kérdezte mohón Harry.

– Semmit – felelte Hagrid. – Egy kukkot sem értett az egészből.

– Na ne!

– Nem volt gond – legyintett Hagrid. – Dumbledore sejtette, hogy ez lesz. Karkusz odakurjantott két óriásnak, akik tudtak a nyelvünkön, és utána azok fordítottak nekünk.

– És tetszett Karkusznak az ajándék? – kérdezte Ron.

– Miután megértette, mi az, nagyon örült neki. – Hagrid megfordította a hússzeletet, s a hűvösebb oldalát nyomta az arcára. – Úgyhogy utána azt mondtam: „Albus Dumbledore arra kéri a nagy gurgot, hallgassa meg követét, mikor az holnap újabb ajándékkal visszatér!

– Miért nem tudtatok már aznap beszélni vele? – kérdezte Hermione.

– Dumbledore azt mondta, szépen, lassan csináljuk. Először is hadd lássák, hogy megtartjuk, amit ígérünk. Holnap visszatérünk egy újabb ajándékkal, és aztán másnap tényleg viszünk neki még egy ajándékot – ez jó benyomást tesz, nem? Meg hát ha van idejük kipróbálni az első ajándékot, és látják, hogy jó, akkor akarnak még. Az ilyen Karkusz-féle behemóthoz meg különben se jó egyszerre túl sokat beszélni, mert akkor megzavarodik, és agyoncsapja az embert, csak hogy egyszerűsítse a helyzetet. Na szóval meghajoltunk, és elhúztuk a csíkot. Kerestünk egy kényelmes kis barlangot éjszakára, aztán másnap megint lementünk a völgybe. Karkusz akkor már fel is ült, és úgy várt minket.

– És akkor beszéltetek vele?

– Bizony. Először is adtunk neki egy szép harci sisakot – koboldok csinálták, szétverhetetlen – aztán leültünk, és mondtuk, amit kellett.

– És mit szólt?

– Szólni nem sokat szólt, inkább csak figyelt. De voltak jó jelek. Hallott már Dumbledore-ról, és emlékezett rá, hogy az igazgató úr ellenezte az utolsó nagy-britanniai óriások lemészárlását. Úgy látszott, érdekli is őt Dumbledore ajánlata. Pár másik óriás is odajött, és hallgatta, amit mondtunk. Szóval a végén reménykedve mentünk el. Megígértük, hogy másnap reggel megint megyünk, és megint viszünk ajándékot. Csak hát aznap este befuccsolt a dolog.

– Hogyhogy? – kérdezte Ron.

– Ahogy már mondtam, az óriások nem szeretnek egy kupacban lenni – folytatta szomorúan Hagrid. – Mármint ilyen sokan. Nem tehetnek róla, olyan a természetük, hogy pár hetente félholtra verik egymást. A férfiak összevesznek a férfiakkal, a nők a nőkkel, a régi törzsek maradékai egymással. Nem is az ételen, a tüzeken vagy a főbb alvóhelyeken, hanem csak úgy, ok nélkül. Azt várná az ember, hogy kímélik egymást, ha már félig kipusztult a fajtájuk. – Hagrid mélyet sóhajtott. – Aznap este is egymásnak estek. A barlangunk szája a völgyre nézett, úgyhogy láttuk az egészet. Órákon át csépelték egymás, olyan zaj volt, hogy el se hinnétek. Aztán mikor felkelt a nap, a hó csupa piros volt a vértől, és a fejét a halak rágták a tó fenekén.

– Kinek a fejét? – kérdezte rémülten Hermione.

– Karkuszét – felelte komoran Hagrid. – Egy Golgomát nevű óriás lett az új gurg. – Sóhajtott egyet, és folytatta: – Az nem volt benne a pakliban, hogy összebarátkozunk a főnökkel, aztán két nap múlva már a következőnek kell udvarolni. Meg valamiért az volt az érzésünk, hogy Golgomát nem fog olyan türelmesen végighallgatni minket. De hát meg kellett próbálnunk.

– Lementetek hozzá? – kérdezte elképedve Ron. – Azok után, hogy a szemetek láttára letépte egy másik óriás fejét?

– Persze hogy lementünk – felelte Hagrid. – Nem azért kutyagoltunk annyit, hogy két nap után feladjuk! Levittük az ajándékot, amit eredetileg Karkusznak szántunk.

– Még ki se nyitottam a számat, már tudtam, hogy baj lesz. Golgomát ott trónolt Karkusz sisakjában, és csak meresztgette ránk a szemét. Szörnyű nagy férfi, az egyik legnagyobb a hordában. Fekete haja van, ugyanolyan színű foga, a nyakában meg zsinórra fűzött csontokat hord. Úgy láttam, embercsont is akad közöttük... Én azért mindenesetre felmutattam a nagy tekercs sárkánybőrt, amit vittünk, és belefogtam a mondókámba: „Ajándékot hoztunk az óriások gurgjának...” Aztán azon kaptam magam, hogy fejjel lefelé lógatnak a lábamnál fogva. A két legénye kapott el.

Hermione felsikkantott.

– Na és ebből hogy vágtad ki magad? – kérdezte Harry.

– Biztos otthagytam volna a fogam, ha Olympe nem segít. De segített: úgy forgatta a pálcáját, hogy olyat még nem is láttam. Mint a villám! Szemen lőtte a két legényt kötőhártyagyújtó átokkal. El is engedtek rögtön. No de akkor már bajban voltunk, hisz varázslatot használtunk ellenük, annál jobban meg semmit nem utálnak az óriások. Nyúlcipőt kellett húznunk, és tudtuk, hogy többet nem sétálhatunk be a táborba.

– Azt a mindenit... – suttogta Ron.

– Három napig voltatok ott, és mégis csak most értél haza? – csodálkozott Hermione.

– Dehogyis jöttünk el három nap után! – fortyant fel Hagrid. – Dumbledore számított ránk!

– De hát most mondtad, hogy nem mehettetek vissza!

– Nappal nem, az igaz. Új tervet kellett kieszelnünk. Pár napig csak figyeltük a gurgot a barlangunkból. És amit láttunk, nem volt szép.

– Még több társával végzett? – kérdezte émelygős hangon Hermione.

– Nem – felelte Hagrid. – Bár azt csinálta volna.

– Hát akkor?

– Kiderült, hogy nem minden varázslót akar kinyuvasztani, csak minket.

– Halálfalók? – kérdezte Harry.

– Bezony – bólintott Hagrid. – Ketten voltak. Minden nap megjelentek a táborban, ajándékot vittek a gurgnak, és őket nem lógatták fel a lábuknál fogva.

– Honnan tudtátok, hogy halálfalók? – kérdezte Ron.

– Onnan, hogy felismertem az egyiket – felelte a vadőr. – Macnair volt. Emlékeztek rá? Őt küldték ide, hogy vágja le Csikócsőrt. Őrült az az ember. Élvezi, ha gyilkolhat, ugyanúgy, mint Golgomát. Nem csoda hát, hogy jól megértették egymást.

– Szóval Macnair rábeszélte az óriásokat, hogy álljanak Tudodki mögé? – kérdezte elkeseredve Hermione.

– Fékezd a futkárt, Hermione, még nincs vége a történetnek! – méltatlankodott Hagrid, aki kezdeti ódzkodásához képest mostanra igencsak belejött a mesélésbe. – Meghánytuk-vetettük a dolgot Olympe-pal, és arra jutottunk, hogy rendben, a gurgnak Tudjátokki kell, de nem biztos, hogy minden óriás így van ezzel. Meg kellett próbálnunk a magunk oldalára állítani azokat, akik nem Golgomátot akarták gurgnak.

– És honnan tudtátok, hogy melyek azok az óriások? – kérdezte.

– Hát onnan, hogy őket verték péppé – válaszolta türelmesen Hagrid. – Akiknek volt egy kis sütnivalójuk, messze elkerülték Golgomátot, elbújtak a völgy körüli barlangokban, akárcsak mi. Elhatároztuk hát, hogy éjjelenként kirándulásokat teszünk a többi barlangba, és legalább néhánynak beszélünk a fejével.

– Éjszakánként óriásokat kerestetek sötét barlangokban? – kérdezte borzongva Ron.

– Nem az óriások aggasztottak minket, hanem a halálfalók. Mielőtt elindultunk, Dumbledore a lelkünkre kötötte, hogy ha el lehet kerülni, ne kerüljünk szembe velük. Csakhogy ezek a halálfalók tudták, hogy a közelben vagyunk. Gondolom, Golgomát mesélt nekik rólunk. Éjjel, mikor az óriások aludtak, és mi elindultunk a barlangokba, Macnair meg a társa utánunk kutattak a hegyekben. Olympe egyszer majdnem nekik ugrott, alig tudtam visszafogni. – Hagrid bozontos bajusza megemelkedett a szája sarkánál. – Remegett érte, hogy elintézhesse őket. Tüzes egy teremtés... hiába, francia vér...

Hagrid fátyolos tekintettel a tűzbe meredt. Harry harminc másodperc nosztalgiázást engedélyezett neki, aztán hangosan megköszörülte a torkát.

– Na és mi lett? Végül találtatok óriásokat?

– Tessék? Ja... igen, igen, találtunk. Három nappal azután, hogy Karkuszt megölték, kiosontunk a barlangunkból, és elindultunk völgy felé. Közben persze nyitva volt a szemünk, nehogy meglepjenek a halálfalók. Bementünk néhány barlangba – semmi. Aztán úgy a hatodikban találtunk három óriást.

– Zsúfolt lehetett az a barlang – jegyezte meg Ron.

– Egy pixi sem fért volna el benne – hagyta rá Hagrid.

– És nem támadtak rátok, amikor bementetek? – kérdezte Hermione.

– Ha van annyi erejük, biztos megtámadtak volna – felelte vadőr. – De Golgomát bandája nagyon csúnyán helybenhagyta mind a hármat. Ájultra verték őket, és miután magukhoz tértek, elmásztak az első barlangba, amit találtak. Az egyik értett valamennyire a nyelvünkön, az fordított a másik kettőnek. Tetszett nekik valamennyire, amit hallottak. Visszajártunk hát hozzájuk, meg találtunk más sebesülteket is... Már úgy volt, hogy hatot vagy hetet is sikerült meggyőzni.

– Hatot vagy hetet? – örvendezett Ron. – Az nem is kevés! És ők el fognak jönni, hogy velünk harcoljanak Tudodki ellen?

Hermione nem várta meg a választ.

– Miért mondtad, hogy úgy volt? – kérdezte.

Hagrid szomorúan nézett rá.

– Golgomát bandája lecsapott a barlangokra. Akik életben maradtak, utána már szóba se álltak velünk.

– Akkor... egy óriás se fog eljönni? – kérdezte csalódottan Ron.

– Nem. – Hagrid bús sóhajjal megfordította a sárkányszeletet. – De amit kellett, megtettük: átadtuk Dumbledore üzenetét. Sok óriás megértette, és szerintem pár nem is felejti el. Lehet, hogy azok, akik nem komálják Golgomátot, lejönnek a hegyekből, és ki tudja; talán eszükbe jut, hogy Dumbledore jót akar nekik... És még az is lehet, hogy eljönnek.

Az ablak alját lassan belepte a hó. Harry most vette csak észre, a térdénél átázott a talárja: a folyamatosan nyáladzó Agyar az ölében nyugtatta a fejét.

– Hagrid? – szólalt meg hosszú szünet után Hermione.

– Mmm?

– Esetleg... nem volt... nem hallottál valamit... az édesanyádról? – Hagrid a lányra szegezte ép szemét, s Hermione ijedten visszakozott – Bocsáss meg... én csak... Nem érdekes.

– Meghalt – dörmögte a vadőr. – Jó pár éve. Elmondták.

– Ó... részvétem, Hagrid – suttogta Hermione. – Ne haragudj, hogy szóba hoztam.

Hagrid vállat vont.

– Semmi baj – felelte közönyösen. – Alig emlékszem rá. Nem volt valami jó anya.

Megint csend ült a szobára. Hermione a fiúkra pislogott, mintegy kérdezésre biztatva őket.

– Még mindig nem tudjuk, mitől kerültél ilyen állapotba – mondta Ron, Hagrid véres arcára mutatva.

– És hogy miért csak most értél haza – tette hozzá Harry. – Sirius azt mondta, Madame Maxime már rég megjött...

– Ki támadott meg? – kérdezte Ron.

– Senki nem támadott meg! – felelte nyomatékosan Hagrid. – A választ erőteljes kopogtatás szakította félbe. Hermione halkan sikkantott, és elejtette bögréjét, ami ripityára tört a padlón. Agyar felnyüszített. Mind a négyen az ablakra meredtek; a vékony függöny mögött egy alacsony, kövér ember árnyéka rajzolódott ki.

– Ez ő! – suttogta Ron.

– Bújjunk el! – Harry felkapta a láthatatlanná tévő köpenyt, és Hermione meg a saját fejére kanyarította. Ron megkerülte az asztalt, és ő is bebújt a köpeny alá. Így együtt aztán a sarokba hátráltak. Agyar dühösen ugatta az ajtót, Hagrid pedig szemlátomást teljesen megzavarodott.

– Tedd el a bögréket, Hagrid!

A vadőr felkapta Harry és Ron bögréjét, és bedugta a kutya kosarába, a párna alá. Agyar közben már az ajtót ostromolta. Hagrid odalépett, félretolta a lábával, és ajtót nyitott.

Umbridge professzor állt ott zöld szövetköpenyében és egy hozzá való fülvédős sapkában. Száját szigorúan csücsörítve hátradőlt kicsit, hogy szemügyre vegye Hagrid arcát. A köldökéig is alig ért a vadőrnek.

– Nocsak! – szólalt meg jó hangosan, mintha sükethez beszélne. – Szóval maga Hagrid.

Választ sem várva besétált az ajtón, és dülledt szemét szaporán forgatva körülnézett.

– Menj innen! – förmedt rá Agyarra, aki odaszaladt hozzá, hogy megnyalja az arcát.

Hagrid meghökkenve bámult Umbridge-re.

– Nem akarok gorombának tűnni – szólt – de ki a rosseb maga?

– Dolores Umbridge a nevem.

A főinspektor szeme továbbra is a kunyhót pásztázta. Kétszer megbámulta azt a sarkot, ahol Harry és két barátja állt.

– Dolores Umbridge? – Hagrid értetlenkedő arcot vágott. – Azt hittem, maga a minisztériumban... Maga nem Caramelnek dolgozik?

– Valóban a Miniszteri Hivatal államtitkára voltam – felelt Umbridge. Járkálni kezdett a kunyhóban, alaposan megszemlélt mindent, a tarisznyától a széken lógó utazóköpenyig. – Most én tanítom a Roxfortban a sötét varázslatok kivédését...

– Az derék – bólogatott Hagrid. – Nem sokan merik elvállalni azt az állást.

– ...valamint roxforti főinspektor vagyok – fejezte be a mondatot Umbridge, eleresztve a füle mellett Hagrid megjegyzését.

– Az meg mi? – húzta össze a szemöldökét a vadőr.

– Én is pontosan ezt akartam kérdezni – felelte Umbridge Hermione bögréjének maradványaira mutatva.

Hagrid vetett egy veszélyes oldalpillantást Harryék felé.

– Az? Hát az... azt Agyar csinálta. Levert egy bögrét. Azért kellett elővennem azt a másikat.

Miközben egyik kezével még mindig az arcára szorította a sárkányhúst, a másikkal saját bögréjére mutatott. Umbridge szembefordult vele, és holmijai helyett őt magát vette szemügyre.

– Hangokat hallottam idebentről.

– Agyarhoz beszéltem – sietett a válasszal Hagrid.

– És a kutya válaszolt magának?

– Hát... úgy a maga módján – pislogott a vadőr. – Mondom is, hogy Agyar szinte ember...

– A kastélytól három pár lábnyom vezet a kunyhó ajtaja elé – folytatta a vallatást Umbridge.

Hermione rémülten megnyikkant; Harry a lány szájára szorította kezét. Szerencsére Agyar épp hangosan szimatolt Umbridge talárszegélyénél. A főinspektor nem mutatta, hogy hallott volna valamit.

– Nemrég értem haza – magyarázta Hagrid, a tarisznya felé bökve.

– Lehet, hogy valaki korábban keresett, de még nem talált itthon.

– Visszafelé nem vezetnek nyomok.

– Hát... akkor én sem értem a dolgot. – Hagrid zavartan húzogatta a szakállát, és megint Harryék búvóhelye felé pillantott, mintha segítséget kérne. – Öhm...

Umbridge sarkon fordult, és újabb szemlekörútra indult a kunyhóban. Benézett az ágy alá, kinyitotta a szekrényt... egy ízben olyan közel haladt el a rejtőzködők előtt, hogy Harrynek be kellett húznia a hasát. Miután a főzőedényül szolgáló hatalmas üstbe is belenézett, a főinspektor megint Hagridhoz fordult:

– Mi történt magával? Hol szerezte ezeket a sérüléseket?

Hagrid gyorsan levette arcáról a sárkányhúst, ami Harry megítélése szerint hiba volt, mivel Umbridge így már a bedagadt szemét láthatta, nem beszélve az arcán elmaszatolódott friss és alvadt vértől.

– Öhm... volt egy kis balesetem – felelte sután a vadőr.

– Miféle balesete?

– El... elbotlottam.

– Elbotlott – ismételte szárazon Umbridge.

– Igen... egy barátom seprűjében. Én magam nem szoktam repülni. Látja, mekkora vagyok, nincs az a seprű, ami elbírna. A barátom meg abraxán lovakat tenyészt. Látott már olyat? Hatalmas jószágok. Felültem az egyikre, és hát...

– Merre járt? – szakította félbe higgadtan Umbridge.

– Hogy merre...

– ...járt, igen – bólintott Umbridge. – A tanév két hónapja elkezdődött. Helyettesítő tanárnak kellett megtartania az óráit. Egyetlen kollégája se tudott felvilágosítást adni a maga hollétéről. Értesítési címet nem hagyott. Ezért kérdezem, hogy hol járt.

A beálló csendben Hagrid Umbridge-ra meredt – immár mindkét szemével. Harry szinte hallotta, hogyan zakatolnak a vadőr agyának kerekei.

– Ehm... elutaztam... egészségügyi okokból.

– Egészségügyi okokból – ismételte Umbridge, és megint ránézett Hagrid feldagadt és elszíneződött arcára, amiről még mindig csöpögött a zöld sárkányvér. – Értem.

– Kellett egy kis friss levegő...

– Mint vadőr bizonyára ritkán jut friss levegőhöz – jegyezte meg negédesen Umbridge. Hagrid arcának az a része, ami nem fekete vagy lila volt, most vörösre színeződött.

– Úgy értem levegőváltozás kellett...

– Hegyi levegő, esetleg? – szúrta be a kérdést Umbridge.

Tudja, gondolta megrökönyödve Harry.

– Hegyi? – ismételte Hagrid, és most nem hebegett. – Dehogy mentem én hegyre. Dél-Franciaország, napsütés, tenger...

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Umbridge. – Nem mondhatni, hogy lebarnult.

– Nem, mert... érzékeny a bőröm – vágta ki magát Hagrid, ő megpróbálkozott egy bizalmat ébresztő mosollyal. Harry most látta csak, hogy két foga is hiányzik. Umbridge jeges pillantással válaszolt, s Hagrid arcáról lehervadt a mosoly.

A főinspektor a könyökhajlatába csúsztatta kézitáskája fülét, – Természetesen értesíteni fogom a miniszter urat a késéséről.

– Persze – bólintott Hagrid.

– Tájékoztatnom kell, hogy nekem, mint főinspektornak, kellemetlen, de fontos kötelességem tanártársaim szakmai teljesítményének ellenőrzése. Úgyhogy minden bizonnyal hamarosan ismét találkozunk.

Azzal megfordult, és elindult az ajtó felé.

– Ellenőrzés? – ismételte meghökkenve Hagrid.

Umbridge már fogta a kilincset, úgy nézett vissza a vadőrre.

– Jól hallotta – bólintott negédes mosollyal. – A minisztériumnak feltett szándéka kigyomlálni a tanári karból a szakmailag alkalmatlan kollégákat. Jó éjszakát, Hagrid.

Azzal kiment, és lendületesen becsukta maga mögött az ajtót.

Harry le akarta dobni a láthatatlanná tévő köpenyt, de Hermione elkapta a csuklóját.

– Várj még! Nem biztos, hogy elment.

Hagrid is így vélekedhetett, mert az ablakhoz bicegett, és kissé előrehúzta a függönyt.

– Elindult vissza a kastélyba – szólt halkan. – A ménkűbe... Ellenőrzi a tanárokat?

– Igen – felelte Harry, miközben kibújt a köpeny alól. – Trelawneyt már próbaidőre is tette.

Hermione összehúzott szemmel nézett a vadőrre.

– Mondd csak, Hagrid... Milyen állatokat készülsz bemutatni az órán? – kérdezte.

Hagrid arca nyomban felderült.

– Nem árulom el előre – felelte huncut mosollyal, majd ismét a szemére nyomta a sárkányhúst. – Már jó néhány órát megterveztem. Pár dolgot direkt az RBF-évre tartogattam nektek. Majd megtudjátok! Igazi különlegességek.

– Milyen szempontból különlegesek? – puhatolózott Hermione.

– Nem mondok semmit – rázta a fejét vidáman a vadőr. – Meglepetés!

Hermione belátta, hogy nyíltan kell beszélnie.

– Figyelj, Hagrid... Umbridge-nek nagyon nem fog tetszeni, ha veszélyes állatokat mutatsz be az óráidon.

– Veszélyes állatokat? – nevetett a vadőr. – Már hogy mutatnám meg őket, ha veszélyesek lennének! Na persze meg tudják védeni magukat...

Hermione a fejét csóválta.

– Hagrid, nagyon fontos, hogy megfelelj a felülvizsgálaton. Inkább azt tanítsd nekünk, hogy mit kell csinálni a porlokkal, mi a különbség az acsarka és a sündisznó között, szóval efféléket.

– De hát azok unalmas dolgok, Hermione! – ellenkezett Hagrid. – Amit én mutatok, azt öröm lesz nézni. Évek óta nevelem őket. Az enyém az egyetlen megszelídített állomány egész Nagy-Britanniában.

– Hagrid... – Hermione könyörgőre fogta a dolgot. – Umbridge ügyet keres rá, hogy elküldhesse azokat a tanárokat, akik szerinte egy követ fújnak Dumbledoreral. Kérlek, Hagrid, taníts nekünk valami unalmas dolgot, amit biztosan kérdeznek majd az RBF vizsgán.

A vadőr azonban csak ásított, és vetett egy vágyakozó pillantást hatalmas ágya felé.

– Hosszú volt a nap, és későre jár – mondta, azzal gyengéden vállon veregette Hermionét, aki nyögve térdre roskadt. – Ó, bocsánat... – Talárja nyakánál fogva felemelte a lányt. – Nem kell aggódnod. Hidd el, nagyon jó kis órákat fogok tartani nektek. Most pedig menjetek szépen vissza a kastélyba, és ne felejtsétek el elsimítani a lábnyomaitokat!

– Nem vagyok biztos benne, hogy felfogta, amit mondtál – jegyezte meg nem sokkal később Ron, mialatt a három jó barát már a kastély felé baktatott. Ezúttal is láthatatlanok voltak, és – Hermione eltörlő bűbájának köszönhetően – nyomokat sem hagytak a mélyülő hóban.

– Akkor holnap is elmegyek hozzá – jelentette ki eltökélten Hermione. – Ha kell, meg is tervezem helyette az óráit. Felőlem Trelawneyval azt csinál Umbridge, amit akar, de Hagridot nem fogja kidobatni, az biztos!

Huszonegyedik fejezet

Kígyószem

Hermione vasárnap reggel félméteres hóban gázolt vissza Hagrid kunyhójához. Harry és Ron szívesen vele mentek volna, de a leküzdésre váró házifeladat-hegy miatt kénytelenek voltak klubhelyiségfogságra ítélni magukat. Legszívesebben betapasztották volna a fülüket, hogy ne hallják a befagyott tavon korcsolyázó s a lejtőn szánkázó roxfortosok vidám zsivaját. A legjobban azonban a Griffendéltorony ablakainak csapódó, távrepülésre bűvölt hógolyók zavarták őket.

– Elég! – kiáltott fel végül türelmét vesztve Ron. Dühösen felhajtotta az egyik ablakot, és kidugta rajta a fejét. – Prefektus vagyok! Ha még egy hógolyót meglátok... Au!

Gyorsan behúzta a fejét, és törölgetni kezdte arcáról a havat.

– Fred és George – morogta keserűen, miután becsapta az ablakot. – Lököttek...

Hermione ebéd előtt ért vissza Hagridtól. Vacogott, és talárja a térdéig csuromvizes volt.

– Na? – nézett rá Ron. – Megtervezted az óráit?

– Megpróbáltam – felelte fásultan a lány, és lehuppant a Harry melletti székre. Elővette a pálcáját, és kacskaringós legyintést mutatott be vele, mire a pálca hegyéből forró levegő tört ki. Hermione talárjára irányította a meleget, s a ruha gőzölögve száradni kezdett. – Nem is volt otthon, amikor leértem. Legalább fél órája kopogtattam már, amikor kisántikált az erdőből...

Harry felmordult. A Tiltott Rengeteg nyüzsgött az olyan lényektől, amelyekkel Hagrid magára haragíthatta Umbridge-et.

– Vajon mit rejteget az erdőben? Nem mondta?

– Nem. – Hermione csüggedten csóválta a fejét. – Kitartott amellett, hogy meglepetésnek szánja. Hiába magyaráztam neki, mit akar Umbridge – mintha meg se hallotta volna. Azt hajtogatta, hogy épeszű ember nem vesződik acsarkákkal, ha kimérája is lehet... Nem, nem hiszem, hogy az van neki – tette hozzá gyorsan Harry és Ron döbbenetét látva. – Ő maga mondta, hogy képtelenség kimératojást szerezni... Kérleltem, hogy inkább Suette-Pollts tantervét kövesse, de szerintem fel se fogta, mit akarok. Nagyon fura hangulatban van, és még mindig nem hajlandó elárulni, hogy sérült meg.

A másnapi reggelinél megjelenő Hagridot nem fogadta osztatlan lelkesedés a diákok részéről. Páran, így Fred, George és Lee, kurjongattak örömükben, és hanyatthomlok rohantak megszorongatni a vadőr lapátkezét; mások, például Parvati és Lavender, fintorogva összenéztek, és a fejüket csóválták. Az igazság az, hogy pár roxfortos jobban szerette Suette-Pollts óráit, s nem is véletlenül: tanárnőnél ugyanis az „érdekes” tanóra nem volt szükségszerűen életveszélyes is.

Harry, Ron és Hermione kedden kicsit aggódva indultak el mély hóban Hagrid kunyhója félé. Harry nemcsak attól félt, hogy Hagrid esetleg rosszul mutatkozik be, hanem attól is, amit Malfoytól és bandájától számíthattak a főinspektori ellenőrzés során.

Hagrid azonban egy szál magában várta tanítványait az erdő szélen. Még mindig nem volt valami jó bőrben: zúzódásai, amelyek szombat este még lilák voltak, időközben zöldessárgára színeződtek, s egyik-másik sebéből változatlanul szivárgott a vér. Harryt ez különösen nyugtalanította. Talán olyan lény támadta meg Hagridot, aminek a mérge akadályozza a sebek gyógyulását.

A baljós kép kiegészítéseként a vadőr egy tehén vagy valami hasonló állat félbevágott tetemét tartotta a vállán.

– Ma az erdőben tartjuk az órát! – kurjantott oda vidáman a közeledő diákoknak, és fejével a fák sűrűje felé bökött. – Ott kellemesebb az idő. Meg hát a sötétet szeretik...

– Mik szeretik a sötétet? – hallotta Harry Malfoy társaihoz intézett kérdését. A mardekáros fiú hangja kissé riadtan csengett. – Mit mondott, mi szereti a sötétet? Ti hallottátok?

Malfoy egyetlenegyszer járt a Tiltott Rengetegben, és akkkor se viselkedett valami bátran. Harry elmosolyodott magában: a meccs óta ujjongva fogadott mindent, ami Malfoynak rossz.

Hagrid derűs képpel nézett végig tanítványain.

– Készen álltok? – kérdezte. – Helyes... A kirándulást a Tiltott rengetegbe az ötödik évre tartogattam nektek. Legjobb, ha természetes élőhelyükön nézzük meg a kis bestiáinkat. A mai témánk egy igen ritkán látható faj. Úgy tudom, az országban csak nekem sikerült megszelídíteni őket.

– Biztos, hogy szelídek? – kérdezte az előbbinél is riadtabban Malfoy. – Volt már olyan, hogy vérszomjas állatokkal kellett dolgoznunk az órán...

A mardekárosok helyeslően morogtak, és néhány griffendéles arcáról is lerítt, hogy osztja Malfoy aggodalmát. Hagrid összehúzta a szemöldökét, és kicsit feljebb rántotta a fél tehenet a vállán.

– Persze hogy szelídek! – felelte méltatlankodva.

– Akkor meg mitől sebes az arca? – kérdezte szemtelenül.

– Semmi közöd hozzá! – fortyant fel Hagrid. – Elég a buta kérdésekből! Gyertek utánam!

Azzal megfordult, és bevette magát a fák közé. A csoport egyetlen tagja sem sietett követni őt. Harry rápillantott Ronra és Hermionéra, akik sóhajtva bólintottak, és elindultak Hagrid után.

A többiek sorban ugyanígy tettek.

Tíz perc gyaloglás után elértek egy helyre, ahol olyan sűrűn álltak a fák, hogy koronáik felfogták a havat, sőt a fény nagy részét is. Alattuk szinte esti sötétség honolt. Hagrid nyögve ledobta válláról a tehéntetemet, majd néhány lépésnyire eltávolodott tőle, és az érkező diákok felé fordult. Azok fától fáig osonva, riadt arccal követték.

– Gyertek csak, gyertek! – biztatta őket Hagrid. – A hússzag is idecsalogatná őket, de azért szólok nekik, hogy tudják, kik vagyunk.

A vadőr megfordult, loboncos haját hátravetve felszegte fejét, majd különös rikkantást hallatott. A hang úgy szállt a fák között, mint egy hatalmas madár torz éneke. Mégse nevetett rajta senki – a diákok megnyikkanni se mertek a félelemtől.

Hagrid megismételte a rikoltást. A következő egy perc azzal telt, hogy mindenki nyugtalanul pislogott a fák közé, az érkező vadat várva. Aztán – épp mikor Hagrid harmadszor is felszegte fejét, nagy levegőt vett – Harry megbökte Ront, és két göcsörtös fa közé mutatott.

Először két fénylő, fehér szem jelent meg, aztán kibontakozott a sötétből egy nagy, fekete szárnyas ló sárkányfeje, nyaka, csontsovány teste. Az állat néhány másodpercig fekete farkát lengetve fürkészte a diákokat, aztán lehajtotta a fejét, és hegyes fogakkal marcangolni kezdte a fél tehenet.

Harry hatalmas megkönnyebbülést érzett. Végre hát itt volt a bizonyíték, hogy a szárnyas bestiák nem csupán képzeletének szüleményei, hanem valóban léteznek. Izgatottan ránézett Ronra, de barátja még mindig a sötét fák felé tekingetett, és hamarosan oda súgta neki:

– Miért nem hívja őket újra Hagrid?

A diákok többsége Ronhoz hasonlóan értetlenkedő és félős-izgatott arcot vágott, s mindenhova néztek, csak az előttük álló lóra nem. Úgy tűnt, Harryn kívül csak két ember látja az állatot: Monstro mögött álló nyúlánk, mardekáros fiú, aki undorodó arcot vágott, és Neville, aki a bestia lengő farkát követte pillantásával.

– Aha, ott jön egy másik is! – örvendezett Hagrid.

A fák közül újabb fekete ló lépett ki. Menet közben behúzta bőr redős szárnyát, majd fejét leszegve falatozni kezdett.

– Tegye fel a kezét, aki látja őket!

Harry jelentkezett; nagyon örült neki, hogy végre hallhatja a rémlovak rejtélyének megoldását. Hagrid ránézett, és bólintott.

– Igen... igen, tudtam, hogy te látni fogod őket, Harry – szólt komoly arccal. – Te is, Neville? És...

– Elnézést kérek – nyekeregte Malfoy – de megmondaná, hogy mit kell látnunk?

Hagrid válasz helyett a tehénre bökött. A diákok bámulni kezdték a tetemet, majd rémülten felnyögtek, Parvati felsikoltott. Harry sejtette, miért: elég furcsa látvány lehetett, hogy a tehén csontjairól falatnyi adagokban elpárolog a hús.

– Mi csinálja ezt? – kérdezte rémülten Parvati, miután bemenekült a legközelebbi fa mögé.

– Thesztrálok – felelte büszkén Hagrid. A Harry mellett álló Hermione halk „Ó!”-val jelezte, hogy most már érti a dolgot. – Roxfortnak egész ménese van belőlük. Ki tudja megmondani...

– De hát azok szerencsétlenséget hoznak! – vágott a szavába a rettegő Parvati. – Aki látja őket, azt mindenféle szörnyűségek érik! Trelawney professzor mondta egyszer...

– Ugyan, dehogy! – nevetett Hagrid. – Az csak babona! Dehogyis hoznak szerencsétlenséget. Nagyon jó eszű állatok, és hasznosak is! Igaz, ezeknek itt nincs sok munkájuk, csak az iskolai kocsikat húzzák, meg Dumbledore viszi el őket néha, ha messzire utazik, és nem akar hoppanálni... Nézzétek, jön még egy pár...

További két ló lépett ki zajtalanul a fák rejtekéből. Az egyik egészen közel haladt el Parvati mellett – a lány megborzongott, és még jobban a fához lapult.

– Éreztem valamit! Itt van a közelemben!

– Ne félj, nem bánt – nyugtatta meg Hagrid. – Na, ki tudja megmondani, hogy miért csak néhányan látják őket?

Hermione jelentkezett.

– Hadd halljam! – nézett rá mosolyogva a vadőr.

– A thesztrálokat csak azok látják – szólt Hermione – akik találkoztak már a halállal.

Hagrid ünnepélyes komolysággal bólintott.

– Pontosan így van. Tíz pont a Griffendélnek. Nos, a thesztrálokkal végeztünk.

– Ehhem, ehhem.

Harrytől alig két méterre ott állt Umbridge professzor. Már ismert zöld süvege és köpenye volt rajta, s karjában dajkálta szeretett jegyzettömbjét. Hagrid, aki még nem ismerte Umbridge köhécselését, aggódva pillantott a legközelebbi thesztrálra – nyilván azt hitte, a ló kehesedett meg.

– Ehhem, ehhem.

– Á, jó napot! – köszönt mosolyogva a vadőr, miután végre azonosította a hang forrását.

– Megkapta az üzenetet, amit reggel a kunyhójába küldtem? – kérdezte Umbridge. Ezúttal is hangosan és lassan beszélt, mintha nehéz felfogású külföldihez szólna. – Értesítettem benne, hogy ma óralátogatást tartok magánál.

– Hogyne, megkaptam – bólogatott vidáman Hagrid. – Örülök, hogy megtalált minket. Hát, amint látja... vagyis hát, nem tudom... látja? Szóval ma a thesztrálokkal foglalkozunk...

– Tessék? – Umbridge összehúzta a szemöldökét, és a füléhez emelte kezét. – Mit mondott?

Hagrid megzavarodott egy kissé.

– Öhm... Thesztrálok! – ismételte jó hangosan. – Nagy... öhm... szárnyas lovak, tudja!

És biztató mosollyal meglengette hatalmas karjait. Umbridge felvonta a szemöldökét, és hangosan motyogva feljegyezte a pergamenjére: Óráján... primitív... jelbeszéddel... érteti... meg... magát.

Hagrid kissé elpirult, s megint a csoporthoz fordult.

– Na... szóval... Hol is tartottam?

– Rövid... távú... emlékezete... gyenge – motyogta mindezt mindenki számára érthetően Umbridge. Draco Malfoy olyan arcot vágott, mintha előre hozták volna egy hónappal a karácsonyt; Hermione viszont elvörösödött a dühtől.

– Öhm, szóval... – dörmögte Hagrid. Vetett egy nyugtalan pillantást Umbridge jegyzettömbjére, aztán összeszedte magát, és folytatta: – Azt akartam elmondani nektek, hogyan lett az iskolának ménese. Az elején egy csődörünk és öt kancánk volt. Ez Tenebrusz... – Itt megcsapkodta az elsőnek érkezett ló hátát. – Ő a kedvencem, az első thesztrál, amelyik itt született az erdőben.

– Tudatában van annak – szólt közbe harsány hangon Umbridge – hogy a Mágiaügyi Minisztérium a thesztrálokat veszélyes bestiáknak minősítette?

Harrynek elszorult a torka, Hagrid viszont csak kuncogott.

– Dehogy veszélyesek a thesztrálok! Nem mondom, odakapnak ha felbosszantják őket...

– Látható... élvezettel... beszél... az... erőszakról... – motyogta sercegő pennával Umbridge.

– Nem... Ugyan, dehogy! – Hagrid most már tényleg megrémült. – A kutya is harap, ha bántják, nem igaz? A thesztráloknak a haláldolog miatt rossz a hírük... Tudom, hogy sokan baljós előjelnek tartják őket, de ez alaptalan hiedelem!

Umbridge nem válaszolt. Befejezte, amit éppen írt, azután felnézett Hagridra, és hangosan, tagoltan így szólt:

– Folytassa az órát! Én körbejárok... – Két ujjával utánozta a járást. (Malfoy és Pansy Parkinson rázkódtak az elfojtott nevetéstől.) – ...a tanulók között... (Itt rámutatott néhány diákra.) ...és kérdéseket teszek fel nekik. – Azzal a szájára bökött, a beszédre utalva.

Hagrid értetlenül meredt rá – nyilván fogalma se volt, miért beszél vele úgy Umbridge, mintha tökéletesen süket lenne. Hermionénak a könnye is kicsordult dühében.

– Gonosz vén banya! – suttogta, mikor Umbridge elsétált Pansy Parkinson felé. – Tudom, mire készülsz, te alattomos, undok...

– Öhm... na szóval... – Hagrid igyekezett újra felvenni magyarázata fonalát. – Szóval a thesztrálok... Nagyon sok jó tulajdonságuk van...

– Áruld el nekem – szólalt meg zengő hangon Umbridge, Pansy Parkinsonhoz intézve szavait – általában érteni szoktátok Hagrid professzor beszédét?

Hermionéhoz hasonlóan Pansynek is könnyes volt a szeme, de neki a nevetéstől.

– Nem, mert... sokszor... olyan, mintha... csak brummogna... – felelte a vihogástól elcsukló hangon.

Umbridge feljegyzett valamit. Hagrid elvörösödött arcának ép részein, de igyekezett úgy tenni, mintha nem hallotta volna Pansy szavait.

– Öh... szóval... sok jó tulajdonságuk van a thesztráloknak. Ha az ember megszelídíti őket, úgy, mint ezeket, akkor többet biztosan nem téved el utazás közben. Prímán tájékozódnak, csak megmondom nekik, hova akarok menni, és...

– Ha ugyan megértik, amit mond – szólt közbe fennhangon Malfoy. Pansy Parkinson ettől megint nevetőgörcsöt kapott.

Umbridge professzor elnézően rájuk mosolygott, aztán Nevillehez fordult.

– Te látod a thesztrálokat, Longbottom, igaz?

Neville bólintott.

– Kit láttál meghalni? – kérdezte részvétlen közönnyel.

– A... a nagyapámat – felelte Neville.

– És mit szólsz hozzájuk? – A főinspektor húsos ujjával a lovak felé bökött. Azok időközben a tetem nagy részét bekebelezték.

– Hát... – Neville félős pillantást vetett Hagrid felé. – Hát... hm... jók...

– A tanulók... nem merik... bevallani... hogy... félnek. – motyogta Umbridge, miközben jegyzetelt.

– Nem! – méltatlankodott Neville. – Egyáltalán nem félek tőle!

– Nem kell szégyellned. – Umbridge vállon veregette Nevillet, és megnyugtatónak szánt, ám inkább ijesztőre sikeredett mosolyt virított rá. Majd megint Hagridhoz fordult, és hangosan, lassan folytatta: – Azt hiszem, bőven eleget láttam. Tíz nap múlva... (feltartotta tíz kövér ujját) ...megkapja... (Úgy csinált, mintha elvenne valamit a levegőből.) ...a felülvizsgálat eredményét. – Rámutatott a jegyzettömbre, majd legszélesebb varangymosolyával arcán elfordult, és távozott. Malfoy és Pansy Parkinson a hasukat fogva nevettek, Hermione remegett a dühtől, Neville pedig döbbenten pislogott.

– Hazug, álnok, rosszindulatú vén szörnyeteg! – fakadt ki Hermione fél órával később, mikor már a kastély felé taposták a havat. – Tudjátok, miért csinálta ezt? Mert pikkel a félemberekre. Csak mert Hagrid édesanyja óriás volt, úgy akarja beállítani őt, mintha valami iszapagyú troll lenne... Ráadásul ez egyáltalán nem is volt rossz óra! Azt hittem, megint durrfarkú szurcsókokat vagy hasonlókat fog hozni, de a thesztrálokkal nem volt semmi baj. Hagrid tényleg kitett magáért.

– Umbridge azt mondta, veszélyes bestiák. – jegyezte meg Ron.

Hermione türelmetlenül legyintett.

– Meg tudják védeni magukat, ahogy Hagrid is mondta. Persze egy olyan tanár, mint Suette-Pollts biztos csak a RAVASZ előtt mutatná meg őket, de hát tényleg izgalmas állatok, nem? Bár láttam volna őket!

– Tényleg azt kívánod? – kérdezte csendesen Harry.

Hermione észbe kapott, és megborzongott.

– Jaj, Harry... ne haragudj! Nem, dehogy kívánom. Butaságot mondtam.

– Semmi baj – felelte sietve Harry.

– Én azon csodálkozom, hogy ilyen sokan látták őket – mondta Ron. – Hárman a csoportból...

– Ne álmodozz, Weasley – szólt egy undok hang. Harryék most vették csak észre, hogy Malfoy, Crak és Monstro ott lépkednek a nyomukban. – Hiába néznéd végig, ahogy valaki kinyiffan, a kvaffot utána se látnád jobban.

A mardekáros hármas nagyot röhögött, s miután előretolakodtak Harryék között, kórusban zengeni kezdték a Weasleyt nézni szinte jó! kezdetű indulót. Ron a füléig elvörösödött.

– Ne foglalkozz velük! – harsogta éneklő hangon Hermione, aztán elővette pálcáját, és újra elvégezte a forró levegőt készítő bűbájt, hogy utat olvasszon hármuknak az üvegházak felé.

A december még több havat hozott, az ötödéveseknek pedig házifeladat-lavinát. Karácsony közeledtével Ron és Hermione prefektusi teendői is megszaporodtak. Nekik kellett felügyelniük a kastély feldíszítését (- Próbáld ki, milyen úgy aranyszalagot aggatni, hogy Hóborc a nyakadra tekeri, és meg akar fojtani vele! – dühöngött Ron.), kordában kellett tartaniuk az első-és másodéveseket, akik a kemény hideg miatt az épületben töltötték a szüneteket (- Ha hallanád, milyen szemtelenek azok a kis taknyosok! – háborgott Ron. – Mi tiszteltük a nagyobbakat elsős korunkban!), és rendszeresen folyosói őrjáratra kellett menniük Árgus Friccsel, akinek rögeszméjévé vált, hogy a karácsonyi hangulat varázslópárbaj-hullámot fog elindítani a diákok között. (- Sárkánytrágya van a fejében, komolyan! – mérgelődött Ron.) Annyi dolguk volt, hogy Hermione felhagyott a manósapkák készítésével, pedig – mint mondta – már csak három darab volt neki raktáron.

– Azok a szerencsétlenek, akiket még nem szabadítottam fel, most itt tölthetik a karácsonyt, mert nincs elég sapka! – sopánkodott Hermione.

Harry, aki azóta se közölte Hermionéval a kiábrándító igazságot a félkész mágiatörténet-dolgozata fölé hajolt. Az egész karácsony téma kellemetlen volt számára. Tanulóévei során most először mindenképp a Roxforttól távol akarta tölteni az ünnepeket.

A kviddicseltiltás és a Hagridot fenyegető intézkedések az egész iskolát ellenszenvessé tették számára. Az egyetlen dolog, aminek őrülni tudott, a DS volt; az önvédelmi edzéseket azonban fel kellett függeszteni a szünet idejére, hiszen szinte minden résztvevő otthon készült tölteni az ünnepnapokat. Hermione bejelentette, hogy síelni megy a szüleivel, Ron az Odúba készült – Harry napokig csak némán irigykedett rá, de mikor végül megkérdezte Ront, hogyan fog hazamenni, barátja így felelt:

– De hiszen te is jössz! Nem mondtam? Anya azt írta, hívjalak meg!

Hermione rosszallóan csóválta a fejét, Harryt viszont egy csapásra felvidította a gondolat, hogy az Odúban karácsonyozhat.

Ugyanakkor némi bűntudata támadt, amiért a szünetben magára hagyja Siriust. Arra gondolt, majd megpróbálja rábeszélni Mrs. Weasleyt, hogy keresztapját is hívja meg az Odúba – bár nemigen bízott a sikerben, hiszen Sirius és Mrs. Weasley kapcsolata nem volt épp felhőtlen. Abban is kételkedett, hogy Dumbledore engedélyezné a kiruccanást Siriusnak. Utolsó tűzbeli megjelenése óta keresztapja nem jelentkezett, s bár Harry tudta, hogy Umbridge miatt mindenfajta kapcsolatfelvételi kísérlet igen kockázatos lenne, mégis fájt arra gondolnia, hogy Sirius karácsonykor egyedül gubbaszt majd anyja régi házában, vagy épp Siporral húzogatja a pukkantós bonbonokat.

A szünet előtti utolsó DS-találkozó előtt Harry korán felment a Szükség Szobájába. Nem is bánta meg, hogy így tett: mikor kigyúltak a fáklyák, döbbenten látta, hogy a terem sajátos karácsonyi díszbe öltözött. A titkos akció elkövetője csak Dobby lehetett: a mennyezetről vagy száz aranygömb lógott alá, s azok mindegyike Harry arcképét, valamint a következő feliratot viselte: „BOLDOG KARÁCSONYT, HARRY POTTER, URAM!” Harry épp végzett a gömbök eltüntetésével, mikor kinyílt az ajtó, és belépett rajta az álmodozó arcú Luna Lovegood.

– Szervusz – szólt, és réveteg lassúsággal végignézett a megmaradt díszeken. – Szépek. Te tetted fel őket?

– Nem – felelte Harry. – Dobby, a házimanó szórakozott.

– Fagyöngy – motyogta Luna, egy csokor fehér bogyós növényre mutatva, ami épp Harry feje fölött lógott. Harrynek eszébe jutott a mondás, miszerint „fagyöngy alatt szabad a csók”, és gyorsan kiugrott a növénydísz alól.

– Helyes – bólintott nagy komolyan Luna. – Sokszor laknak bennük narglik.

Harry nem tudta meg, mik azok a narglik, mert ekkor megérkezett Angelina, Katie és Alicia. Mindhárman ziháltak, és szemlátomást át voltak fázva.

– Megvan az utódod – szólt rosszkedvűen Angelina, és a sarokba dobta köpenyét.

– Az utódom? – értetlenkedett Harry.

– Igen, meg Fredé és George-é – magyarázta ingerülten Angelina. – Kiválasztottuk az új fogót!

– Ki lett az? – kérdezte gyorsan Harry.

– Ginny Weasley – válaszolta Katie.

Harry eltátotta a száját.

– Persze, tudom... – legyintett Angelina. Előhúzta varázspálcát, és bemelegítő karhajlításokat végzett. – Különben egyáltalán nem rossz a kislány. Neked persze a nyomodba se ér, de mivel rád nem számíthatunk...

A mondatot lesújtó pillantással fejezte be. Harry lenyelte az ingerült választ, ami már a nyelve hegyén volt, s inkább tovább érdeklődött. – És kik a terelők?

– Andrew Kirke és Jack Sloper – felelte fintorogva Alicia. – Egyik se valami nagy szám, de a többi jelentkezőhöz képest zsenik.

A borús hangulatú beszélgetésnek Ron, Hermione és Neville érkezése vetett véget.

– Jól van, figyeljetek! – szólította meg Harry a zsibongó társaságot. – Arra gondoltam, hogy ma ismételjük át az eddig gyakorolt varázslatokat. Ez az utolsó edzés a szünet előtt. Nincs értelme új dologba kezdenünk, hiszen három hétig nem találkozunk...

– Nem csinálunk semmi újat? – morogta az örökké elégedetlen Zacharias Smith. – Ha ezt tudom, el se jöttem volna.

– Akkor nagyon sajnáljuk, hogy Harry nem értesített előre – felelte neki fennhangon Fred.

Többen kuncogtak a frappáns válaszon. Harry látta, hogy Cho is nevet, és megint olyan érzése támadt, mintha ledöccent volna egy láthatatlan lépcsőn.

– Párokban fogunk dolgozni. Először tíz percig gyakoroljuk a hátráltató ártást, aztán elővesszük a párnákat, és újra megpróbáljuk a kábító átkot.

A társaság párokra oszlott – Harry partnere, mint mindig, Neville lett. Hamarosan felhangzottak az első Obstructo!-kiáltások; akit eltalált az ártás, körülbelül egy percre harcképtelenné vált – addig partnere a többieket nézegette – azután folytathatta a gyakorlást.

Neville-re rá se lehetett ismerni, olyan sokat fejlődött az első edzés óta. Harry, miután háromszor dermedt meg egymás után, átküldte Ronékhoz Nevillet, ő maga pedig ellenőrző körútra indult a teremben. Mikor elhaladt Cho mellett, a lány rámosolygott – Harry ezután alig tudott ellenállni a kísértésnek, hogy még jó párszor arra menjen.

Miután letelt a hátráltató ártásra szánt tíz perc, előkerültek a párnák, és következett a kábítás. Ezt az átkot helyszűke miatt egyszerre csak a csoport fele tudta gyakorolni. Harry dagadt a büszkeségtől, ahogy elnézte tanítványait. Igaz, Neville Deanre célzott, mégis végül Padma Patilt kábította el, de nála ezt is sikerként lehetett elkönyvelni, és a többiek is nagyon sokat fejlődtek.

Egy óra elteltével Harry leállította a gyakorlást.

– Már nagyon jók vagytok – szólt széles mosollyal. – A szünet után megpróbálkozunk pár komolyabb dologgal, esetleg akár a patrónus-bűbájjal is.

A bejelentést izgatott moraj fogadta. Aztán mindenki szedelőzködni kezdett, majd a DS-tagok a szokásos módon, kettes-hármas csoportokban útnak indultak hálókörleteik felé. A legtöbben búcsúzóul boldog karácsonyt kívántak Harrynek, s ő jókedvűen hozzálátott a párnák elpakolásához. Ron és Hermione segítettek neki, aztán elmentek – Harry eltéblábolt még a teremben, remélve, hogy Chótól is kap egy karácsonyi jókívánságot.

– Nem, menj csak – hallotta a lány hangját.

A mondat, bár a Marietta nevű barátnőnek szólt, nagy hatással volt Harryre: szíve egyszerre felugrott az ádámcsutkája mögé. Továbbra is úgy tett, mintha a párnakupacot igazgatná, pedig jól tudta, hogy már csak ketten vannak a teremben. Arra várt, hogy Cho megszólítsa – de helyette hangos szipogást hallott.

Harry megfordult. Cho a terem közepén állt, s könnyek csorogtak le az arcán.

– Mi...

Harrynek fogalma sem volt, mit csináljon a némán zokogó lánnyal.

– Mi baj? – kérdezte szinte suttogva.

Cho a fejét rázta, és megtörölte szemét a talárja ujjával.

– Ne haragudj – szólt rekedten. – Tudod... ezekről a dolgok. amiket tanulunk... mindig az jut az eszembe, hogy... hogy ő is gyakorolta volna ezeket... akkor még ma is élne.

Harry szíve sebesen süllyedni kezdett lefelé, és végül valahol a köldöke tájékán állapodott meg. Tudhatta volna... Cho Cedricről akart beszélni vele.

– Jól tudta ezeket a bűbájokat – felelte sóhajtva. – Nagyon is jól, különben nem jutott volna el a labirintus közepéig. De akit Voldemort meg akar ölni, annak nincs esélye.

Voldemort nevét hallva Cho csuklott egyet, de azért pislogás nélkül nézett Harryre.

– Te is túlélted, kisbaba korodban – mondta csendesen.

– Igen, persze – sóhajtott Harry, és egy lépést tett az ajtó felé. – De hogy miért, azt nem tudom, és más se tudja, úgyhogy nincs mit büszkélkednem vele.

– Jaj, ne menj el! – kiáltott fel sírós hangon Cho. – Ne haragudj, hogy így kiborultam... nem akartam...

Újra csuklott egyet. Még így, vörös és megdagadt szemmel is nagyon szép volt. Harry borzalmasan érezte magát. Mennyivel jobban örült volna egy egyszerű karácsonyi jókívánságnak!

– Tudom, hogy szörnyű lehet neked – folytatta Cho, és megint megtörölte a szemét. – Szörnyű lehet, hogy Cedricről beszélek, hisz láttad, amikor meghalt... Biztosan szeretnéd inkább elfelejteni.

Harry nem válaszolt. Igent kellett volna felelnie erre, de nem akarta megbántani Chót.

– Nagyon jó tanár vagy – mondta könnyes mosollyal a lány. – Eddig soha senkit nem sikerült elkábítanom.

– Köszönöm – motyogta zavartan Harry.

Egy hosszú pillanatig egymás szemébe néztek. Harry égető vágyat érzett, hogy kirohanjon a teremből, ugyanakkor képtelen volt akár csak megmozdítani a lábát.

– Fagyöngy – szólt halkan Cho, és a mennyezet felé mutatott.

– Aha – motyogta kiszáradt szájjal Harry. – Biztos tele van narglikkal.

– Mi az a nargli?

– Fogalmam sincs – felelte Harry. Cho még közelebb ment hozzá, s ő úgy érezte, mintha egy kósza kábító átok fejen találta volna.

– Kérdezd meg Lükét... akarom mondani, Lunát.

Cho egy csuklós-nevetős hangot hallatott. Vészesen fogyott köztük a távolság – Harry már meg tudta volna számolni a szeplőt a lány orrán.

– Nagyon kedves fiú vagy.

Harry fejéből az utolsó gondolat is elszállt. Bizsergés áradt a testében, megbénítva a kezét, a lábát és az agyát. Cho már nagyon közel volt hozzá. Jól látta a lány szempilláján ülő összes kis könnycseppet...

Fél órával később, mikor Harry bemászott a Griffendél-toronyba, a klubhelyiség már szinte üres volt, de Hermionét és Ront még ott találta. Hermione a kandalló előtti asztalnál ült, és hosszú levelet körmölt; a pergamentekercs teleírt része már lelógott az asztalról.

Ron a kandallószőnyegen hasalt, és átváltoztatástan-házifeladatát próbálta befejezni.

– Hol voltál ilyen sokáig? – kérdezte, mikor Harry lehuppant Hermione mellé.

Harry nem felelt. A folyamatos döbbenet állapotában volt. Lényének egyik fele el akarta mondani, hogy mi történt, a másik fele viszont magával akarta vinni a titkot a sírba.

– Jól vagy, Harry? – kérdezte pennája mögül kilesve Hermione.

Harry erőtlenül vállat vont. Igazság szerint fogalma se volt, hogy jól van-e.

– Mi baj? – kérdezte Ron, s feltámaszkodott a könyökére, hogy jobban lássa Harryt. – Mi történt?

Harry nemcsak azt nem tudta, mondjon-e valamit, hanem azt se, hogy ha igen, akkor mit mondjon. Már épp eldöntötte, hogy a hallgatást választja, mikor Hermione átvette a beszélgetés irányítását.

– Chóval voltál? – kérdezte kertelés nélkül. – Odament hozzád az edzés után?

Harry bágyadt csodálkozással bólintott. Ron kuncogni kezdett, de Hermione egy szemvillanással elhallgattatta.

– Na és... mit akart tőled? – kérdezte komolykodva Ron.

– Hát... – kezdte rekedten Harry. Megköszörülte a torkát, aztán újra nekifutott. – Hát... öö...

– Csókolóztatok? – kérdezett rá Hermione.

Ron egy szempillantás alatt felült fektéből. Közben felrúgta a tintásüvegét, de nem törődött vele, csak bámulta Harryt.

– Na?

Harry először barátja izgatott-nevetős arcára pillantott, aztán ránézett Hermionéra – aki szemöldökráncolva fürkészte őt – és végül bólintott.

– Juhééé!

Ron a levegőbe bokszolt, majd harsogó kacagásban tört ki. Ezzel sikerült alaposan ráijesztenie az ablaknál üldögélő másodévesekre. Harry bizonytalan mosollyal nézte a barátját, aki ezután fetrengeni kezdett a kandallószőnyegen. Hermione mélységesen megvető pillantást küldött Ron felé, aztán folytatta a levélírást.

– Na és? – szólalt meg végül Ron. – Milyen volt?

Harry elgondolkodott.

– Nedves – felelte végül őszintén.

Ron erre olyan hangot hallatott, amiről nem lehetett eldönteni, hogy az tetszés vagy az undor kifejezése-e.

– Mert sírt – magyarázta búsan Harry.

– Igen? – Ron mosolya kissé elhalványult. – Olyan rosszul csókolózol?

– Nem tom – felelte Harry. Erre a lehetőségre eddig nem gondolt, s most nyugtalanság fogta el. – Lehet.

– Dehogy csókolózol rosszul – szólt oda Hermione, fel se pillantva a levélből.

– Azt meg honnan tudod? – kérdezte Harry.

– Onnan, hogy Cho mostanában folyton sír – hangzott a felelet.

– Sír evés közben, sír a vécén, sír mindenhol.

– Azért a csókolózás felvidíthatta volna – jegyezte meg vigyorogva Ron.

– Vedd tudomásul, Ron – szólt Hermione, miközben megmártotta pennáját – hogy te vagy a legérzéketlenebb fafej, akivel valaha összehozott a balsors.

– Ezt most mért mondod? – méltatlankodott Ron. – Mondd meg: kinek jut eszébe sírni, mikor csókolózik valakivel?

– Így van: kinek? – erősítette meg a kérdést Harry.

Hermione sajnálkozva nézett a két fiúra.

– Komolyan fogalmatok sincs róla, mit érez mostanában Cho?

– Nincs – felelték kórusban a fiúk.

Hermione sóhajtott, és letette pennáját.

– Akkor elmondom. Nagyon szomorú, mert Cedric meghal Plusz meg van zavarodva, mert szerette Cedricet, most pedig Harryt szereti, és nem tudja eldönteni, melyikük a fontosabb neki. Emellett bűntudata is van, mert azt hiszi, megsérti Cedric emlékét, ha csókolózik Harryvel, meg járni kezd vele. És gondolom, attól is fél, hogy mit fognak szólni hozzá a többiek. Egyébként se tudja pontosan, mit érez Harry iránt, mivel Harry volt ott, amikor Cedric meghalt... Úgyhogy az egész dolog nagyon zavaros és fájdalmas neki. Ja, és még attól is fél, hogy kiteszik a Hollóhát kviddics csapatából, mert rosszul játszik.

A monológot néhány másodperces döbbent csend fogadta. Aztán Ron megszólalt:

– Egyszerre ennyi mindent nem érezhet valaki, mert felrobbanna.

– Csak azért, mert te egy teáskanál érzelmi színvonalán állsz, nem kell másokról is ezt feltételezned – válaszolta gonoszul Hermione, és megint kézbe vette a pennáját.

– De hát ő kezdte – védekezett Harry. – Én nem is... Odajött hozzám, és aztán csak sírt... Nem tudtam, mit csináljak vele...

Ron rémült arcot vágott.

– Semmi gond, ne vádold magad – sietett megnyugtatni Harryt.

– Csak kedvességet várt tőled. – Hermione összeráncolta a homlokát. – Kedves voltál vele, ugye?

– Hát... – Harry érezte, hogy kellemetlen forróság önti el az arcát. – Igen... megveregettem a hátát.

Hermione szemlátomást nagyon nehezen tudta fékezni bosszús rángásba kezdő arcizmait.

– Az is valami – felelte. – Találkoztok majd?

– Persze – bólintott Harry. – A DS-edzéseken biztos.

– Tudod, hogy nem úgy gondolom – legyintett türelmetlenül Hermione.

Harry nem válaszolt. Hermione kérdése zavarba ejtő kilátások egész sorát villantotta fel a fejében. Elképzelte, hogy elmegy valahova, például Roxmortsba Chóval, és ott órákig kettesben van vele. Azután, ami történt, Cho biztosan elvár valamilyen meghívást... A gondolattól Harry gyomra öklömnyire zsugorodott.

– Nem baj – szólt szórakozottan Hermione, és megint a levelébe temetkezett – rengeteg lehetőséged lesz még randira hívni őt.

– És mi van, ha nem akarja randira hívni? – kérdezte Ron, szokatlanul ravasz arccal figyelve Harryt.

– Ne beszélj butaságokat! – legyintett Hermione. – Harrynek már nem is tudom, mióta tetszik Cho. Így van?

Harry hallgatott. Igen, régóta tetszik neki a lány, de esetleges együttlétüket mindig úgy képzelte el, hogy Cho jól érzi magát – nem úgy, hogy végig csorognak a könnyei.

– Kinek írod azt a regényt? – kérdezte Ron. Megpróbált belepillantani az immár a földet söprő pergamenbe, de Hermione gyorsan válaszolt.

– Viktornak.

– Krumnak?

– Hány Viktort ismerünk még?

Ron nem felelt, csak duzzogó arcot vágott. A következő húsz percben egyikük sem szólalt meg. Ron hosszú horkantások és gyakori dühös satírozás közepette befejezte az átváltoztatástan-dolgozatát, Hermione pedig a pergamentekercs fennmaradó részét is teleírta. Akkor aztán összecsavarta, és gondosan lepecsételte a levelet. Harry ezalatt a tűzbe bámult; most nagyon örült volna, ha megjelenik Sirius feje, és bölcs tanácsokat ad neki a lányokkal kapcsolatban. A lángnyelvek azonban üresen lobogtak, majd lassan kihunytak. Azután a vöröslő zsarátnokok is hamuvá hűltek.

Megint ők maradtak utolsónak a klubhelyiségben.

– Na, jó éjszakát – szólt nagyot ásítva Hermione, és már indult is a lányok lépcsője felé.

– Szerinted mit eszik Krumban? – fordult Harryhez Ron, mikor már ők is a csigalépcsőt taposták.

– Hát... – Harry elgondolkozott a problémán. – Gondolom, ő már felnőttebb... és hát nemzetközi hírű kviddicsező...

– Jó, de azon kívül – türelmetlenkedett Ron. – Hiszen egy szörnyű, mogorva alak!

– Hát igen, egy kicsit zárkózott – hagyta rá Harry, s közben Chóra gondolt.

Odafent csendben átöltöztek pizsamába. Dean, Seamus és Neville már aludtak. Harry letette a szemüvegét az éjjeliszekrényre, aztán bebújt a takaró alá. Az ágyfüggönyt nem húzta be, inkább kibámult arra a csillagos égdarabra, amit a Neville ágya melletti ablak látni engedett. Ha előző este tudta volna, hogy huszonnégy óra múlva túl lesz az első csókolózáson Cho Changgal...

– Jó éjszakát – morogta Ron a sötétből.

– Jó éjszakát.

Legközelebb... ha ugyan lesz legközelebb... Cho talán vidámabb lesz. Meg kellett volna hívnia őt valahova; Cho biztos el is várta volna, és most nagyon dühös rá... vagy álmatlanul fekszik az ágyában, és Cedricet siratja. Harry nem tudta, mit higgyen, Hermione magyarázata nem segített neki, csak még jobban összekuszált mindent a fejében.

Kéne egy „női észjárás” tantárgy, gondolta Harry, és az oldalára fordult. Sokkal hasznosabb lenne, mint a jóslástan...

Harry álmában újra a DS-teremben állt... Cho a szemére hányta, hogy hazugsággal odacsalta őt: százötven csokibékás kártyát ígért... – Cedrictől ilyen sok csokibékás kártyát kaptam! – kiabálta a lány, és a levegőbe szórt több marék kártyát, amit a talárjából kapkodott elő. Aztán átváltozott Hermionévá, aki azt mondta: – Megígérted, Harry... Adnod kell neki valamit helyette... mondjuk a Tűzvillámodat. – Harry magyarázni kezdte, hogy nem tudja Chónak adni a seprűjét, mert Umbridge elvette, de különben se ígért semmit, és csak azért ment fel a DS-terembe, hogy Dobby fejét mintázó karácsonyi gömböket aggasson fel...

Az álom elúszott, és egy másik jött helyette...

Sima, erős és hajlékony volt a teste... Hason csúszva haladt egy hideg kőpadlón, fényes rácsok között... Sötét volt, mégis látta maga körül a tárgyakat: azok különös, vibráló színekben derengtek... Fejét elfordította, körülnézett... a folyosó üresnek tűnt... de mégsem... a sötétben felsejlettek egy ember körvonalai... a folyosót lezáró ajtó előtt egy férfi ült, mellére bukott fejjel...

Harry kidugta a nyelvét... megérezte az ember szagát... a férfi élt, csak elnyomta az álom...

Jó volna megharapni a férfit... de uralkodnia kell ösztönein... fontosabb dolga van...

A férfi azonban most megmozdult... talpra szökkent, és lábáról ezüstszínű köpönyeg hullott a földre. Harry látta vibráló, elmosódott körvonalú alakját... A férfi fölé tornyosult, és pálcát húzott elő az övéből... most már nem volt választása... villámgyorsan felemelkedett a földről, és odacsapott a fejével... egyszer, kétszer, háromszor... fogai beletéptek a férfi testébe... állkapcsai között bordák ropogtak, szájában érezte a vér ízét...

A férfi ordított kínjában... aztán elcsendesedett... hátratántorodott, és összeroskadt a fal tövében...

Harrynek borzalmasan fájt a homloka... mintha fel akarna robbanni.

– Harry! Harry!

Kinyitotta a szemét. Érezte, hogy arca jeges verejtékben úszik, a lepedő rácsavarodott a testére, akár egy kényszerzubbony, s a homlokához mintha izzó vasat nyomtak volna.

– Harry!

Ron rémült arcát látta maga előtt, s az ágy lábánál is állt két ember. Az arcára szorította a kezét; elvakította a fájdalom... az oldalára fordult, és lehányta az ágy szélét.

– Nagyon rosszul van – csendült egy ijedt hang. – Nem kéne hívni valakit?

– Harry! Harry!

Meg kell mondania Ronnak, nagyon fontos, hogy elmondja neki.

Harry mélyeket lélegzett, s a hányingerrel küszködve, nagy nehezen felült az ágyban. Még mindig káprázott a szeme a fájdalomtól.

– Édesapád... – zihálta elfúló hangon. – Édesapádat... megtámadták.

– Micsoda!?

– Apádat megtámadták, nagyon súlyos a sebe, minden tele volt vérrel...

– Hívok valakit – mondta az előző ijedt hang, és Harry szapora léptek zaját hallotta.

– Harry, figyelj...! – szólt bizonytalanul Ron. – Csak álmodtál...

– Nem! – csattant fel Harry. Nagyon fontos volt, hogy Ron megértse. – Ez nem álom volt... Nem egyszerű álom... Ott voltam, láttam... én tettem...

Hallotta Seamus és Dean sutyorgását, de nem törődött vele.

A homlokát égető fájdalom lassan lohadni kezdett, de a verejtékezés és lázas reszketés nem múlt el. Megint hányt, úgyhogy Ronnak félre kellett ugrania.

– Beteg vagy, Harry... Neville mindjárt hoz segítséget.

– Nem vagyok beteg! – Harry reszkető kézzel megtörölte a száját. – Semmi bajom. Édesapádat kell megmenteni... Meg kell tudnunk, hol van. Iszonyúan vérzik... Egy nagy... egy nagy kígyó voltam.

Megpróbált kimászni az ágyból, de Ron szelíd erőszakkal visszanyomta. Seamus és Dean még mindig ott sugdolóztak valahol a közelben. Harry nem tudta, hogy egy perc telt el, vagy tízenegy, csak ült remegő tagokkal, a múló fájdalomra figyelve. Aztán egyszerre lábdobogás hangzott fel a lépcsőn, majd megint Neville hangja hallatszott.

– Erre, tanárnő!

McGalagony professzor sietett be a hálószobába. Skót kockás pongyola volt rajta, szemüvege csontos orra közepére csúszott.

– Mi baja, Potter? Hol fáj?

Harry még sose örült ennyire McGalagonynak. Éppen rá, a Főnix Rendjének egyik tagjára volt most szüksége, nem valami ápolónőre, aki vacak gyógyitalokat tukmál rá.

– Ron édesapjáról van szó – mondta, és megint felült az ágyban. – Megtámadta egy kígyó, és súlyosan megsérült. Láttam az egészet.

McGalagony összehúzta sötét szemöldökét.

– Mi az, hogy látta?

– Nem tudom... Aludtam, és egyszer csak ott voltam...

– Úgy érti, álmodta?

– Nem! – vágta rá dühösen Harry. Hát senki nem akarja megérteni!? – Előtte álmodtam, valami egészen mást, egy butaságot... aztán ez a dolog félbeszakította az álmot. Ez a valóság volt! Mr. Weasley a földön ülve aludt, és megtámadta egy hatalmas kígyó. Fröcskölt a vér, és ő összeesett... Meg kell tudni, hol van... – McGalagony professzor döbbenten meredt rá ferde szemüvegén át.

– Nem hazudok, és nem vagyok bolond! – Harry már szinte ordított. – Higgye el, tanárnő, hogy láttam, és megtörtént!

– Hiszek magának, Potter – felelte szárazon McGalagony. – Vegye fel a hálóköntösét! Megyünk az igazgató úrhoz.

Huszonkettedik fejezet

A Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotály

Harry nyomban erőre kapott az örömtől, hogy McGalagony komolyan veszi, amit mond. Habozás nélkül kiugrott az ágyból, belebújt köntösébe, és felkapta a szemüvegét.

– Maga is jöjjön, Weasley! – szólt McGalagony.

Harryék követték a tanárnőt. Elhaladtak a némán álldogáló Neville, Dean és Seamus mellett, kimentek a hálószobából, lesiettek a csigalépcsőn a klubhelyiségbe, átkeltek a portrélyukon, és a Kövér Dáma tekintetétől kísérve elindultak a holdfényben fürdő folyosón. Harry úgy érezte, szétrobban a mellkasa a kínzó aggodalomtól: rohanni szeretett volna, és Dumbledore-ért kiáltani. Ráérően sétálnak itt, miközben Mr. Weasley testéből ömlik a vér... És mi van, ha azok a fogak (Nem, nem az én fogaim!, gondolta dühösen) méregfogak voltak?... Elmentek Mrs. Norris mellett; a macska rájuk nézett lámpaszemével, és halkan sziszegett. – Sicc! – szólt rá McGalagony, mire a macska eliszkolt a folyosó sötétjében. Néhány perc múlva aztán megérkeztek a Dumbledore dolgozószobáját őrző kőszörny elé.

– Bűvös Bizsere – mondta McGalagony professzor.

A kőszörny nyomban életre kelt, és félreugrott. Mögötte kinyílt a fal, és láthatóvá vált a kőből épített, mozgó csigalépcső.

McGalagony, Harry és Ron ráléptek egy-egy lépcsőfokra. A fal döngve bezárult mögöttük, ők pedig spirális ívet követve haladtak felfelé, mintha a lépcső egy dugóhúzó szárán siklott volna. Végül megérkeztek egy fényesre csiszolt tölgyfa ajtó elé, amit griffmadár alakú rézkopogtató díszített.

Jóval elmúlt már éjfél, Harry mégis zsivajt hallott kiszűrődni az igazgatói szobából. A hangzavar arra utalt, hogy Dumbledore legalább tucatnyi embert lát vendégül.

McGalagony háromszor az ajtóhoz verte a griffmadaras kopogtatót. Erre odabent nyomban néma csönd lett, mintha valaki varázsszóval elnémította volna a bent lévőket. Az ajtó magától kinyílt, és McGalagony bevezette a két fiút.

A szobában félhomály volt. Az asztalokon sorakozó különleges ezüstszerkezetek nem zümmögtek, ketyegtek és puffogtak, mint rendesen, hanem némán, mozdulatlanul álltak. A falakon lógó festmények lakói – a Roxfort egykori igazgatói és igazgatónői – csendesen szunyókáltak kereteikben. Az ajtó mögötti arany ülőrúdon, szárnya alá dugott fejjel egy hattyú nagyságú, piros-arany madár aludt.

– Á, maga az, McGalagony professzor... és... ah!

Dumbledore az íróasztala mögött ült. Ahogy előredőlt magas támlájú székében, arcát megvilágította az előtte heverő pergamenlapoknak szánt gyertyafény. Hófehér hálóinget, azon pedig pirossal és arannyal átszőtt, díszes mintázatú köntöst viselt, de öltözéke ellenére cseppet sem tűnt álmosnak: elevenen csillogó, világoskék szemét érdeklődve szegezte McGalagonyra.

– Dumbledore professzor, Potternek... nos, rémálma volt – szólt McGalagony. – Azt mondja...

– Nem álom volt – vágott közbe Harry.

McGalagony kissé neheztelve nézett rá.

– Rendben van, Potter, mondja el maga!

– Hát... valóban aludtam... – kezdett bele Harry. Feldúlt volt, és másra se vágyott, csak hogy megértesse Dumbledoreral, mi történt – mégis bosszantotta, hogy az igazgató nem néz rá, hanem összefűzött ujjait szemléli. – De nem úgy láttam ezt, mint egy álmot... hanem mint a valóságot... Végignéztem, mi történik... – Vett egy nagy levegőt. – Ron édesapját, Mr. Weasleyt... megtámadta egy hatalmas kígyó.

Szavai mintha egy ideig még ott lebegtek volna a levegőben, és így utólag valahogy nevetségesnek tűntek. Dumbledore hátradőlt, s tűnődve a mennyezetre nézett. Ron az igazgató és Harry között kapkodta a tekintetét, arca falfehér volt a döbbenettől.

– Hogyan láttad a történteket? – kérdezte csendesen Dumbledore, s még mindig nem nézett Harryre.

– Hát... nem tudom – felelte alig leplezett ingerültséggel Harry. Mit számít, hogyan látta!? – Úgy a fejemben volt az egész... – Bökte ki végül.

– Félreértetted a kérdést – folytatta higgadtan Dumbledore. – Arra lennék kíváncsi, hogy emlékszel-e, milyen szemszögből láttad az eseményeket. Az áldozat mellett álltál, vagy esetleg felülről nézted a dolgot?

Harrynek egy pillanatra a szava is elállt a meghökkenéstől. Lehetséges, hogy Dumbledore tudja...?

– Én voltam a kígyó – felelte. – A kígyó szemszögéből láttam az egészet.

Csend ült a szobára. Aztán Dumbledore ránézett a még mindig sápadt Ronra, és új, szigorúbb hangon megkérdezte:

– Súlyosan megsebesült Arthur?

– Igen! – felelte dühös nyomatékkal Harry. Miért ilyen lassú mindenkinek a felfogása? Mintha nem tudnák, mennyire vérzik valaki, akinek ujjnyi hosszú fogak hatolnak a testébe! És Dumbledore miért nem képes legalább egyszer a szemébe nézni?

Az öreg varázsló azonban most felállt – olyan hirtelen, hogy Harry összerezzent – és a mennyezet alatt lógó egyik portréhoz lépett.

– Everard? – szólt élesen. – És maga, Dilys!

Egy sárgásfakó arcú, fekete szakállas varázsló és keretszomszédja, egy idősebb, őszes fürtű boszorkány, akik eddig mintha az igazak álmát aludták volna, most azonnal kinyitották a szemüket.

– Hallották? – kérdezte Dumbledore.

A varázsló bólintott, a boszorkány így felelt:

– Természetesen.

– Vörös hajú, szemüveges férfiról van szó – folytatta Dumbledore. – Everard! Riassza a megfelelő embereket, és gondoskodjon róla, hogy rátaláljanak!

A varázsló és a boszorkány bólintottak, majd kicsusszantak a keretükből. Azonban ahelyett, hogy megjelentek volna a szomszédos képben (ahogy az a Roxfortban szokásos volt), egyikük sem bukkant fel újra. Az egyik festményen csupán egy sötét drapéria maradt, a másikon pedig egy üres, bőr karosszék. Harry észrevette, hogy a szorgalmasan horkoló és szuszogó portréalakok közül többnek is résnyire nyitva van a szeme, és őt figyeli. Most már sejtette, hogy kik beszélgettek érkezésük előtt a szobában.

– Everard és Dilys a Roxfort legkiválóbb igazgatói közé tartoznak – magyarázta Dumbledore, miközben vendégeit megkerülve az ajtó mellett alvó madárhoz lépett. – Hírnevüknek köszönhető más fontos varázsvilágbeli intézményekben is őrzik a portréjukat. Mivel saját arcképeik között szabadon mozoghatnak, tájékoztatni tudnak minket másutt lezajló eseményekről...

– De hát Mr. Weasley bárhol lehet! – vetette ellen Harry.

– Kérlek, üljetek le, fiúk, és maga is, McGalagony professzor. – mondta Dumbledore, eleresztve a füle mellett Harry megjegyzését. – Beletelik néhány percbe, amíg Everard és Dilys visszatérnek. Kedves tanárnő, kérem, gondoskodjon székekről.

McGalagony előhúzta pálcáját, és intett egyet vele. Azonnal előtűnt a semmiből három szék: egyszerű, egyenes támlájú, fa ülőalkalmatosságok, nem olyan kényelmes, puha karosszékek, mint amiket Dumbledore varázsolt elő Harry fegyelmi tárgyalásán.

Harry leült, s a válla fölött hátranézve figyelte az igazgatót: Dumbledore mutatóujjával megsimogatta Fawkes aranysárga nyakát. A főnix azonnal felébredt. Büszkén felemelte gyönyörű fejét, és csillogó, fekete szemével Dumbledorera nézett.

– Figyelmeztetésre lesz szükségünk – mondta neki halkan az igazgató.

Lángcsóva villant fel, és a madár eltűnt.

Dumbledore most az egyik ismeretlen rendeltetésű ezüstszerkezethez lépett. Felemelte, az íróasztalához vitte, majd miután visszaült a székébe, pálcája hegyével finoman rákoppintott.

A szerkezet ritmikus kattogással beindult, s a tetején kiálló vékony ezüstcsövön apró, halványzöld füstfelhőcskéket kezdett eregetni. Dumbledore szemöldökráncolva figyelte a füstöt. Néhány másodperc múlva a gép már felhőcskék helyett egyenletes füstoszlopot fújt, mely a magasba emelkedve összesűrűsödött, kanyarogni kezdett... és tátott szájú kígyófej alakját öltötte fel. Harry várakozón nézett Dumbledorera, mivel feltételezte, hogy a jelenség valamiképpen kapcsolatban van beszámolójával. Az igazgató azonban egyre csak a kígyózó füstoszlopot figyelte.

– Hát persze, hát persze... – motyogta. – De lényegükben egyek-e?

Harry nem tudta mire vélni a kérdést. A füst most két tekergő kígyóra oszlott. Dumbledore – arcán komor elégedettséggel – felegyenesedett, és ismét rákoppintott a szerkezetre. A kattogás lelassult majd elhalt, s a füstkígyók egykettőre semmivé foszlottak.

Dumbledore visszavitte a szerkezetet eredeti helyére. Harry látta, hogy a portréalakok közül többen tekintetükkel követik őt – de ha észrevették, hogy Harry figyeli őket, gyorsan megint alvást színleltek. Harry meg akarta kérdezni, mire adott választ a kis füstmasina, de mielőtt megtehette volna, kiáltás hangzott fel. Az Everard nevű varázsló visszatért a keretébe. Zihált egy kicsit, és igen zaklatottnak tűnt.

– Dumbledore!

– Mi hír? – kérdezte rögtön az igazgató.

– Addig kiabáltam, amíg oda nem szaladt valaki – felelte Everard, s közben megtörölte izzadt homlokát a mögötte lógó drapériával. – Azt mondtam, lépteket hallottam lentről. Nem nagyon mert hinni nekem, de azért lement körülnézni. Odalent sajnos nincsenek portrék. Aztán pár perc múlva fel is hozták őt. Nagyon rossz bőrben van, mindene csupa vér volt. Átszaladtam Elfrida Cragg portréjába, hogy jobban lássam őket, mikor kimennek.

– Köszönöm – bólintott Dumbledore. Ron arca megrándult a hír hallatán. – Gondolom, Dilys látja majd őket megérkezni...

Néhány másodperc múlva a fürtös hajú, ősz boszorkány is visszatért keretei közé. Köhögve leroskadt karosszékébe, majd így folytatta.

– Igen, Dumbledore, elvitték a Szent Mungóba. A portrém előtt haladtak el vele. Nagyon rossz állapotban van.

– Köszönöm – mondta Dumbledore, és McGalagonyhoz fordult: – Minerva, legyen szíves, keltse fel a többi Weasley gyereket.

– Megyek.

McGalagony felállt, és sebes léptekkel elindult az ajtó felé. Harry vetett egy oldalpillantást Ronra; barátja zihált a rémülettől.

– Mi lesz Mollyval, Dumbledore? – kérdezte az ajtóból visszafordulva McGalagony.

– Fawkes majd értesíti, ha végzett az őrködéssel. De talán már tudja is, mi történt. Van az a remek órája...

Harry tudta, hogy Dumbledore arra az odúbeli órára céloz, ami nem az időt, hanem a Weasley család tagjainak hollétét és állapotát jelzi. Elszorult a szíve, mikor arra gondolt, hogy Mr. Weasley mutatója most bizonyára a „halálos veszély” felirat fölött áll. De Mrs. Weasley ilyen későn feltehetőleg már aludt, és nem nézett az órára.

Harry megborzongott, mert eszébe jutott a jelenet, mikor a mumus a zokogó asszony előtt a halott Arthur Weasleyvé változott: az élettelen test, a félrecsúszott szemüveg, a véres arc... De nem, Mr. Weasley nem halhat meg... Az képtelenség...

Dumbledore most a fiúk mögött álló szekrényben keresgélt. Elvett belőle egy megfeketedett, régi üstöt, letette az íróasztalára, felemelte pálcáját.

– Transportus – dörmögte, mire az üst remegni kezdett, és élénken felizzott. A jelenség csupán néhány másodpercig tartott, utána kihunyt a fény, és az edény nem mozdult többé.

Dumbledore most odalépett egy másik portré elé, aminek hátterén a Mardekár két színe, a zöld és az ezüst dominált. A kép lakója egy hegyes szakállú, ravasz arcú varázsló látszólag olyan mélyen aludt, hogy Dumbledore szólítására se ébredt fel.

– Phineas... Phineas!

A többi portréalak most már nem színlelt alvást: mozgolódni kezdtek vásznaikon, hogy jobban lássák, mi történik. Miután a sunyi képű varázsló továbbra se volt hajlandó kinyitni a szemét, némelyikük segített az ébresztgetésben.

– Phineas! Phineas! Phineas!!!

A portrévarázsló most már nem színlelhetett tovább. Hirtelen kerekre tárta a szemét, mintha felriadt volna.

– Szólított valaki?

– Megint fel kell keresnie a másik képét, Phineas – mondta Dumbledore. – Újabb üzenetem van.

– Menjek el a másik portrémba? – A festett varázsló magas, nyafogó hangon beszélt. Bemutatott egy hosszú műásítást, s közben tekintete végigpásztázta a termet, majd megállapodott Harry arcán.

– Nem, Dumbledore, ma fáradt vagyok a szaladgáláshoz.

Phineas hangja ismerősen csengett Harrynek. Vajon hol hallotta? Nem volt ideje eltűnődni a dolgon, mert a többi portré nyomban felháborodott tiltakozásba kezdett.

– Ez fegyelemsértés, uram! – harsogta az öklét rázva egy festett vörös orrú varázsló. – Tűrhetetlen engedetlenség! Szent kötelességünk a Roxfort jelenlegi igazgatójának rendelkezésére állni! – kiabálta egy törékeny alkatú, öreg varázsló, akiben Harry felismerte Dumbledore elődjét, Armando Dippetet. – Szégyellje magát, Phineas!

– Meggyőzzem őt, Dumbledore? – kérdezte egy szúrós tekintetű boszorkány, felemelve szokatlanul vastag és hosszú, fűzfavesszőhöz hasonlatos varázspálcáját.

– Jól van, na – morogta Phineas, nyugtalan pillantásokat vetve a pálcára. – Bár lehet, hogy már a szemétben van a portrém. A többi felmenőjét is elintézte.

– Sirius nem dobja ki a maga portréját, Phineas – rázta a fejét.

Harry egyszerre rádöbbent, honnan volt ismerős neki Phineas hangja: az szólt a látszólag üres képből a Grimmauld téri hálószoba falán.

– A következő üzenetet adja át neki: Arthur Weasley súlyosan megsebesült. A felesége, a gyermekei és Harry Potter hamarosan megérkeznek a házába. Megértette, Phineas?

– Arthur Weasley megsebesült, feleség, gyerekek és Harry Potter mennek – darálta unottan a portréalak. – Megjegyeztem, átadom.

Azzal kioldalazott a képből, és eltűnt. Ugyanabban a pillanatban nyílt a dolgozószoba ajtaja, és McGalagony kíséretében megérkezett Fred, George és Ginny. Mindhárman hálóruhában voltak, és szemlátomást meg voltak zavarodva.

– Mi történt, Harry? – kérdezte rémülten Ginny. – McGalagony professzor azt mondja, láttad, hogy apa megsebesült...

– Apátok megsérült a Főnix Rendjének végzett szolgálata közben – előzte meg Harryt a válasszal Dumbledore. – Beszállították a Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotályba. Most Sirius házába küldelek benneteket, mert onnan könnyebb elérni a kórházba, mint az Odúból. Édesanyátok is oda érkezik majd.

– Hogyan megyünk? – kérdezte megrendülten Fred. – Hop-porral?

– Nem – felelte Dumbledore. – A Hop Hálózatot figyelik, úgyhogy a por pillanatnyilag nem biztonságos. Zsupszkulccsal utaztok. – Rámutatott az íróasztalán békésen álló, régi üstre. – De még megvárjuk, hogy Phineas Nigellus visszaérjen... Meg akarok bizonyosodni róla, hogy a ház biztonságos, mielőtt útnak indítalak benneteket.

A szoba közepén ekkor lángnyelv villant a levegőben, s nyomban egy arany madártoll hullott lassan a padló felé.

– Ez Fawkes figyelmeztető jelzése – szólt Dumbledore, s röptében elkapta a tollat. – Umbridge professzor megtudta, hogy nem vagytok ágyban... Minerva, menjen, és magyarázza ki a dolgot... Találjon ki valami mesét...

McGalagony egy skót kockás suhanással eltűnt.

– Azt üzeni, szívesen látja őket – csendült egy unott hang Dumbledore háta mögött. Phineas visszatért mardekáros dísze elé. – Az ükunokám mindig is furcsa ízléssel válogatta meg a vendégeit.

– Gyertek hát! – szólította Dumbledore Harryt és a Weasley gyerekeket. – Gyorsan, mielőtt hívatlan látogatónk érkezik.

A gyerekek az íróasztal köré gyűltek.

– Valamennyien használtatok már zsupszkulcsot? – kérdezte Dumbledore. Mindenki bólintott, és kinyújtották kezüket a megfeketedett üst felé. – Helyes. Akkor hát háromra... Egy... kettő...

A dolog a másodperc töredékéig tartott: mielőtt Dumbledore kimondta a hármas számot, Harry felpillantott rá – nagyon közel álltak egymáshoz – az igazgató kék szeme pedig a zsupszkulcstól Harry arcára fordult.

Harry sebhelye azon nyomban tüzesen felizzott, mintha felszakadt volna a régi seb. Lelkében hívatlanul, akaratlanul, mégis rémisztő erővel lángolt fel a gyűlölet. Egy pillanatig nem volt más vágya, csak támadni, harapni...

– ...három.

Harry hatalmas rántást érzett a köldöke mögött. A padló eltűnt a lába alól, s keze mintha hozzánőtt volna az üsthöz. Teste össze-összeütközött a többiekével, ahogy együtt suhant velük a zúgó szélben, elmosódott, kavargó színfoltok között.

Aztán Harry talpa egyszer csak a talajnak ütközött, de olyan keményen, hogy összeroskadt tőle. Az üst zörögve földet ért, és valahol a közelben így szólt egy hang:

– Na tessék, visszajöttek az árulókölykök. Igaz, hogy az apjuk halálán van?

– Kifelé! – csattant egy másik, haragos hang.

Harry feltápászkodott, és körülnézett: a Grimmauld téri ház félhomályos, alagsori konyhájába érkeztek meg. A tűz derengő fénye az egyetlen szál, csöpögő gyertya magányosan elköltött vacsora maradékait világította meg. Sipor már az ajtóban állt; mielőtt kiment, felrántotta ágyékkötőrongyát, és vetett még egy dühös pillantást az érkezőkre. Sirius aggódó arccal sietett feléjük. Borostás képet, hálóruha helyett nappali öltözékét viselte, s némi alkoholszag érződött rajta.

– Mi történt? – kérdezte, miközben felsegítette Ginnyt. – Phineas Nigellus azt mondta, Arthur súlyos sebet szerzett...

– Harryt kérdezd – mondta Fred.

– Igen, én is szeretném végre megtudni, mi ez az egész – bólogatott George.

Az ikrek és Ginny Harryre meredtek. Sipor távolodó lépteinek zaja egyszerre megszűnt odakint.

– Úgy volt, hogy... – fogott bele Harry. Most még rémesebb volt számára felidézni az élményt, mint korábban, amikor McGalagonynak és aztán Dumbledore-nak számolt be róla. – Volt egy... egy látomásom...

Elmondott mindent, de ezúttal úgy adta elő a történetet, mintha valahonnan kívülről nézte volna végig a támadást, nem pedig a kígyó szemszögéből. Ron, aki még mindig falfehér volt, csupán egy pillantással jelezte, hogy észrevette a ferdítést, de nem szólalt meg.

Miután Harry elhallgatott, Fred, George és Ginny egy hosszú pillanatig még rámeredtek. Harry szemrehányást vélt felfedezni a tekintetükben. Ha már azért is hibáztatják, hogy látta a támadást – gondolta – akkor jó ötlet volt nem hangoztatni, hogy látomása során végig a kígyó fejével gondolkodott.

– Anya már itt van? – fordult Siriushoz Fred.

– Valószínűleg még nem is tudja, mi történt – felelte a varázsló. – Mindenekelőtt ki kellett csempészni titeket az iskolából, mielőtt Umbridge közbeléphetett volna. Gondolom, Dumbledore ezekben percekben értesíti Mollyt.

– El kell mennünk a Szent Mungóba – jelentette ki eltökélten Ginny, és pizsamában ácsorgó bátyjaira nézett. – Sirius, kölcsön tudsz adni nekünk egy-egy köpenyt vagy valamit?

– Álljon meg a menet! – emelte fel a kezét a varázsló. – Nem rohanhattok el rögtön a kórházba!

– De igenis elrohanhatunk – felelte komoran Fred. – Ott van az apánk!

– És mit mondtok majd, honnan tudtok az esetről, ha még nem volt idő, hogy a kórház értesítse a beteg feleségét?

– Ki a fene törődik most azzal? – heveskedett George.

– Igenis törődünk vele! – felelte mérgesen Sirius. – Ugyanis nem akarjuk nagydobra verni, hogy Harry több száz mérföldre lezajló eseményeket lát vízió formájában! Van fogalmad róla, mit tenne a miniszter, ha ezt megtudná?

Fred és George arckifejezése elárulta, hogy a legkevésbé sem aggasztja őket, mit csinálna a miniszter. Ron még mindig sápadt volt, és hallgatott. Végül Ginny szólalt meg:

– Mondhatjuk, hogy mástól tudtuk meg... nem Harrytől.

– Igen? És vajon kitől? – Sirius a fejét rázta. – Figyeljetek, apátok a Rendtől kapott feladatát teljesítette, amikor megsebesült A körülmények épp elég gyanúsak anélkül is, hogy a gyerekei másodpercekkel a történtek után odasereglenének a kórházba... nagyon sokat árthattok az ügyünknek...

– Nem érdekel minket a hülye Rendetek! – csattant fel Fred.

– Az apánk érdekel, aki haldoklik! – kiabálta George.

– Apátok tudta, hogy mire vállalkozik, és nem fogja megköszönni nektek, ha tönkreteszitek a munkánkat! – vágott vissza kisebb dühvel Sirius. – Látjátok, pontosan ezért nem léphettek be a Rendbe! Mert nem tudjátok felfogni, hogy bizonyos dolgokért érdemes az életünket adni!

– Te könnyen beszélsz, mikor itt dekkolsz a házadban! – vágott vissza Fred. – Te nem viszed vásárra a bőrödet!

Sirius arcából eltűnt az a kevés vér is, ami még volt benne. Egy pillanatig úgy látszott, legszívesebben felpofozná Fredet, de mikor végül megszólalt, hangja fegyelmezetten, nyugodtan csengett:

– Tudom, hogy nehéz dolgot kérek, de egyelőre úgy kell tennünk, mintha nem tudnánk a dologról. Itt kell maradnunk legalább addig, amíg anyátok jelentkezik.

Fred és George, arckifejezésükből ítélve, még folytatták volna a lázongást, Ginny viszont odament a legközelebbi székhez, és lehuppant rá. Harry ránézett Ronra. Barátja furcsa mozdulatot tett, valahova a vállrándítás és a bólintás közé lehetett sorolni, és ő is leült. Az ikrek még vagy egy percig izzó tekintettel meredtek egymásra, azután letelepedtek Ginny mellé.

– Így van ez jól – bólintott a varázsló. – Addig is... igyunk, hogy gyorsabban teljen az idő. Invito vajsör!

Beszéd közben felemelte a pálcáját, mire fél tucat palack röppent ki a tálalószekrényből. Az üvegek csúszva landoltak az asztalon, félrelökték Sirius vacsorájának romjait, és megálltak hatuk előtt. Ezután ki-ki belekortyolt az italába, s egy ideig nem hallatszott más zaj, csak a tűz ropogása meg a palackok koppanása az asztalon.

Harry csak azért ivott, hogy kezdjen valamit a kezével. A gyomra fortyogó bűntudattal volt tele. Ha ő nincs, most nem itt ülnének, hanem békésen aludnának roxforti ágyukban. Még azzal se vigasztalta magát, hogy a látomása talán megmentette Mr. Weasley életét, hiszen ő maga volt az, aki rátámadt a varázslóra.

Ne légy ostoba, hiszen neked nincs kígyófogad! – vitatkozott saját magával, de hiába igyekezett megnyugodni: a vajsörös palackot tartó keze remegett az idegességtől. Az ágyadban feküdtél, nem rontottál rá senkire...

És amit Dumbledorera nézve éreztem? Őt is meg akartam támadni.

Egy kicsit keményebben tette le az üveget, mint akarta, s annak tartalma az asztalra loccsant. Senki nem törődött vele. Aztán egyszerre lángcsóva lobbant a levegőben, s miközben a gyerekek ijedten felkiáltottak, egy pergamentekercs meg egy aranysárga főnixtoll hullott az asztalra.

– Ez Fawkes volt! – szólt izgatottan Sirius, és felkapta a levelet. – Nem Dumbledore írása... akkor biztosan édesanyátoktól jött.

Azzal George kezébe nyomta a pergamentekercset. A fiú gyorsan kibontotta, és felolvasta az üzenetet:

– Apa még életben van. Indulok a Szent Mungóba. Maradjatok ahol vagytok! Amint tehetem, értesítelek benneteket. Anya.

George segélykérő pillantással nézett körül.

– Még életben van – ismételte lassan. – Vagyis akkor...

Nem kellett befejeznie a mondatot. Az üzenetből Harry is azt vette ki, hogy Mr. Weasley állapota még mindig válságos. A sápadt és néma Ron úgy meredt a pergamenlap hátsó oldalára, mintha vigasztaló szavakat remélne találni rajta. Fred kivette a levelet George kezéből, ő is elolvasta, azután Harryre nézett, aki most nagyon erősen markolta a palackot, hogy fékezze kézremegését.

Harry nem emlékezett rá, hogy valaha is lett volna ilyen hosszú éjszakája. Sirius egy ponton felvetette ugyan, hogy talán le kell feküdniük, de a Weasley gyerekek arckifejezését látva nem erőltette a dolgot. Az idő nagy részében hallgatásba burkolózva nézték a viasztóban úszó gyertyakanócot, s időről időre szájukhoz emelték a vajsörös üveget. Néha egyikük-másikuk megkérdezte, hány óra.

Többször szóba került, hogy vajon mi lehet a helyzet, s olyankor mindig abban maradtak, hogy ha baj lenne, gyorsan megtudnák, hiszen Mrs. Weasley bizonyára már rég megérkezett a Szent Mungóba.

Fred végül oldalra bukott fejjel elbóbiskolt. Ginny mint egy macska összegömbölyödött a székén, de a szemét nem hunyta le. Ron a tenyerébe temette arcát, így nem látszott, hogy alszik-e vagy ébren van. Harry és Sirius, akik kívülállók voltak a családi gyászban, gyakran egymásra néztek, és vártak... vártak...

Ron órája szerint hajnali öt óra tíz perckor kitárult a konyha ajtaja, és belépett Mrs. Weasley. Riasztóan sápadt volt, de mikor a várakozók ránéztek – Fred, Ron és Harry félig fel is emelkedtek székükről – erőtlenül elmosolyodott.

– Fel fog épülni – szólt a kimerültségtől rekedten. – Most alszik. Később mindnyájan bemehetünk hozzá. Bill mellette maradt. Délelőtt nem megy be dolgozni.

Fred az arca elé kapta a tenyerét, és visszahuppant a székére. George és Ginny édesanyjukhoz léptek, és megölelték őt. Ron remegős kis nevetést hallatott, majd egy hajtásra megitta vajsöre maradékát.

– Reggeli! – kurjantotta Sirius, és talpra szökkent. – Hol az átkozott házimanó? Sipor! Sipor!

A manó azonban nem jelentkezett a szólításra.

– Vigye el az ördög – motyogta Sirius, és megszámolta a jelenlévőket. – Akkor hát... reggeli hét személyre. Szalonnás tojás, pirítós...

Harry segítőkészen a tűzhelyhez sietett. Nem akarta jelenlétével megzavarni Weasleyék örömét, és rettegett a pillanattól, mikor Mrs. Weasley megkéri majd, hogy mesélje el a látomást. Azonban, ahogy elővett néhány tányért a tálalószekrényből, Mrs. Weasley odalépett hozzá, és átölelte.

– Nem is tudom, mi történt volna, ha nem segítesz, Harry – szólt elfúló hangon a boszorkány. – Talán csak órák múltán találtak volna rá Arthurra, mikor már elvérzett. De hála neked, él, és Dumbledore-nak is sikerült kimagyaráznia, hogyan került oda, ahol volt. El se tudod képzelni, mekkora baj lehetett volna ebből, gondolj csak szegény Sturgisre...

Harryt szörnyen zavarba hozta a hálálkodás. Mrs. Weasley szerencsére hamar kiengedte őt öleléséből, hogy köszönetet mondjon Siriusnak, amiért egész éjjel vigyázott a gyerekeire. A varázsló azt felelte, örült, hogy segíthet, és reméli, hogy vendégül láthatja valamennyiüket, amíg Mr. Weasley kórházban van.

– Jaj, Sirius, olyan hálás vagyok... Azt mondják, egy darabig bent kell tartaniuk, és olyan jó volna a közelében lenni... Persze akkor a karácsonyt is itt töltenénk.

– Együtt szép az ünnep – felelte Sirius, s látszott rajta, hogy ezt nem udvariaskodásból mondja. Mrs. Weasley hálásan ránevetett, és már kötötte is a kötényét, hogy munkához lásson a konyhában.

Harry úgy érezte, egy percig se bír tovább várni.

– Sirius – dörmögte – beszélhetnék veled... most rögtön?

Behúzódott a sötét kamrába, és Sirius követte. Köntörfalazás nélkül beszámolt keresztapjának a vízió minden egyes részletéről, beleértve azt is, hogy a látomásban ő maga volt a kígyó.

Mikor szünetet tartott, Sirius megkérdezte:

– Elmondtad ezt Dumbledore-nak?

– Persze – felelte kissé ingerülten Harry. – De ő nem árulta el, hogy mit jelent ez. Soha semmit nem mond el nekem.

– Ha bajt jelentene, azt biztosan mondta volna – jelentette ki.

Harry lehalkította hangját.

– De ez még nem minden – folytatta. – Sirius... azt hiszem, kezdek megőrülni. Dumbledore szobájában, mielőtt elindultunk a zsupszkulccsal... egy másodpercig megint azt hittem, hogy kígyó vagyok. Kígyónak éreztem magam... Megfájdult a sebhelyem, mikor ránéztem Dumbledorera és... és rá akartam támadni!

Csak egy csíkot látott Sirius arcából; annak többi része árnyékba burkolózott.

– Ez a vízió utóhatása lehetett – felelte a varázsló. – Tele még a fejed az álommal, és...

– Nem, nem azért volt – rázta a fejét Harry. – Feltámadt bennem valami... Mintha tényleg bennem élne egy kígyó.

– Ki kell aludnod magad – jelentette ki határozott hangon Sirius.

– Megreggelizünk, aztán felmész, és lefekszel, ebéd után pedig lemehetsz a többiekkel Arthurhoz. A sokk hatása alatt állsz, Ha Magadat hibáztatod valamiért, aminek csak a tanúja voltál – nagy szerencse, hogy a tanúja voltál, mert különben Arthur ma már nem élne. Hagyd abba az önmarcangolást!

Azzal Sirius vállon veregette Harryt, és kilépett a kamrából, magára hagyva keresztfiát a sötétben.

Harryn kívül mindenki végigaludta a délelőttöt. Ronnal felmentek a közös hálószobájukba, s Ron néhány perc múlva már húzta is a lóbőrt. Harry viszont felöltözve ült az ágyon, hátát a hideg fémrácsoknak vetve – szándékosan kényelmetlen testhelyzetben, nehogy véletlenül is elbóbiskoljon. Rettegett tőle, hogy álmában újra kígyóvá válik, s megtámadja Ront vagy valaki mást a házban...

Mikor Ron felébredt, Harry igyekezett úgy tenni, mintha ő is kialudta volna magát. Ebéd közben megérkeztek a ládáik a Roxfortból, úgyhogy a kórházi kirándulás előtt át tudtak öltözni mugliruhába. A Weasley gyerekek felszabadult, vidám hangulatban cserélték talárjukat farmernadrágra és pólóra. Hamarosan befutott Tonks és Rémszem is – ők voltak hivatva védőkíséretet biztosítani számukra a városi kiruccanáshoz. A gyerekek kitörő lelkesedés fogadták őket. Nagyot kacagtak Mordon keménykalapján, amit öreg varázsló mágikus szeme elé húzva viselt, és egymás szavába vágva bizonygatták, hogy a virító rózsaszín hajú Tonks sokkal kisebb feltűnést fog kelteni nála a londoni metróban.

Tonks lelkes érdeklődést mutatott Harry látomása iránt, Harry viszont cseppet sem lelkesedett a témáért.

– Nincs véletlenül látó a felmenőid között? – kérdezte kíváncsian a boszorkány, mikor már a metrón ültek.

– Nincs – felelte méltatlankodva Harry, mivel Trelawney jutott eszébe.

– Nincs... – ismételte tűnődve Tonks. – Hát igen, amit te csinálsz, az valójában nem is jóslás. Hiszen nem a jövőt látod, hanem a jelent... Furcsa dolog. Viszont igen hasznos...

Harry nem válaszolt. Szerencsére addigra a belvárosba értek, és a következő megállónál ki kellett szállniuk. A tolongásban Harry úgy intézte, hogy az ikrek legyenek Tonks mögött, aki a menet előtt haladt a mozgólépcső felé. A sereghajtó Mordon volt; keménykalapja ferdén és előrebillentve ült a fején, s fél kezét végig a kabátja gombjai közé dugva tartotta – bizonyára mert varázspálcáját szorongatta vele. Harry folyamatosan magán érezte a mágikus szem tekintetét.

– Hova rejtették a muglik elől a Szent Mungo kórházat? – fordult hátra Harry.

– Itt van a közelben – felelte Rémszem, miután kiléptek egy széles, boltokkal szegélyezett utcára, ami zsúfolva volt karácsonyi bevásárlásaikat intéző emberekkel. Mordon egy szelíd lökéssel elindította Harryt, és maga is tovább bicegett. – Nem volt könnyű megfelelő helyet találni. – magyarázta. – Az Abszol úton nem akadt elég nagy telek, egy kórházat meg nem lehet a földbe süllyeszteni, mert az egészségtelen lenne. Végül aztán sikerült szerezni idefent egy épületet. Úgy okoskodtunk, hogy a beteg varázslók szépen elvegyülnek majd a tömegben.

Mordon megfogta Harry vállát, nehogy elsodorja őket egymástól a vásárlók egy se hall, se lát csapata, akik úgy rohantak a közeli műszaki bolt felé, mintha mágnessel húzták volna őket.

– Helyben vagyunk – szólt nem sokkal később Mordon.

Egy nagy, vöröstéglás épület elé érkeztek, melyen a cégtábla a Purgall Metell Ltd. nevet hirdette. Az áruház vevőcsalogatónak épp nem volt nevezhető: piszkos kirakataiban mindössze néhány félrecsúszott parókájú, ütött-kopott baba állt, évtizednyivel korábbi divatot idéző ruhában. A porlepte bejáraton nagybetűs tábla hirdette: Felújítás miatt zárva.

– Gyerünk...- motyogta Tonks. Intett a fejével, hogy kövessék őt az egyik kirakathoz, amiben egy különösen csúnya női baba állt egy nejlon kötényruhában, félig leszakadt műszempillákkal. – Mindenki készen áll?

A többiek bólogatva összesereglettek a boszorkány körül. Mordon megint lökött egyet Harry vállán, hogy igyekezzen. Tonks egészen közel hajolt a kirakathoz, és felnézett a csúnya babára.

Lélegzete párafoltot hagyott az üvegen.

– Jó napot! – szólt. – Arthur Weasleyhez jöttünk.

Harry eléggé furcsállotta, hogy Tonks a zajos utcán halkan bele beszél egy vastag üvegbe, és elvárja, hogy a baba meghallja, amit mond. Aztán az is eszébe jutott, hogy a kirakati babák egyáltalán nem hallanak. Annál nagyobb volt a csodálkozása, mikor a baba biccentett, és ujját hívogatóan begörbítette. Tonks könyökön fogta Ginnyt és Mrs. Weasleyt, belépett velük a kirakatüvegbe, és eltűnt.

Ezután Fred, George és Ron léptek be a kirakatba. Harry körülnézett a nyüzsgő utcán: úgy vette észre, a járókelők egyetlen pillantást se pazarolnak a Purgall Metell Ltd. csúf kirakataira, ahogy arra se figyelt fel senki, hogy hat ember köddé vált a közvetlen közelükben.

– Menjünk! – morogta Rémszem, és magával húzta Harryt. Harry úgy érezte, mintha hirtelen egy vízesés hűvös függönyén lépne át, – furcsállta is, hogy nem ázott el a ruhája.

Az üveg túloldalán nem volt se baba, se kirakatfülke. Valamiféle bejárati csarnokba vagy váróhelyiségbe kerültek, ahol sorokba rendezett, roskatag székeken megannyi varázsló és boszorkány ült.

Sokan a Szombati Boszorkány egy-egy régi, ronggyá olvasott példányát lapozgatták. Némelyikük teljesen egészségesnek tűnt, másoknál szemmel látható volt a kórházi jelenlét oka: elefántormánnyá változott az orruk, harmadik kéz nőtt ki a mellkasukból és így tovább. A váróterembeli zajszint alig maradt el a zsibongó mugliutcáé mögött, mivel a páciensek közül sokan különféle furcsa hangokat adtak ki: az első széksor közepén egy verejtékező arcú boszorkány, aki szorgalmasan legyezte magát a Reggeli Prófétával, újra meg újra süvítő füttyszót hallatott, s közben gőzfelhőt eresztett ki a száján. A sarokban egy ápolatlan külsejű varázsló valahányszor megmozdult, megkondult, akár egy harang, és minden konduláskor fülön kellett markolnia magát, olyan hevesen remegni kezdett a feje.

A széksorok között citruszöld taláros boszorkányok és varázslók járkáltak; kérdéseket tettek fel a betegeknek, és feljegyezték a válaszokat a karjukra támasztott, csíptetős írótáblán. Harry megfigyelte, hogy mind ugyanolyan jelvényt viselnek a mellükön: keresztbe tett varázspálcát és lábszárcsontot.

– Ezek orvosok? – kérdezte halkan Rontól.

– Orvosok? – ismételte a fiú. – Azokra a muglikra gondolsz, akik vagdossák az embereket? Á, nem, ezek gyógyítók.

– Erre gyertek! – kiáltotta Mrs. Weasley, túlharsogva a sarokban ülő varázsló kongását.

Weasley-csoport az asszonyt követve beállt egy testes, szőke boszorkány asztala előtt kígyózó sorba. Az asztalon tábla hirdette: INFORMÁCIÓ, a boszorkány mögötti falat pedig különböző nagyságú poszterek borították, efféle feliratokkal:

PISZKOS ÜSTBEN

A BÁJITAL BAJ-ITALLÁ VÁLIK!

AZ ELLENMÉREG IS MÉREG, HA

NEM KÉPZETT GYÓGYÍTÓ ÍRJA ELŐ!

A poszterek között egy fürtös hajú, ősz boszorkány portréja lógott. Alatta egy táblácskán ez állt:

Dilys Derwent

a Szent Mungo gyógyítója 1722-1741

a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző

Szakkollégium igazgatója 1741-1768

A portré-Dilys olyan figyelmesen fürkészte a Weasley-csoportot, mintha számolgatná őket. Mikor tekintete találkozott Harryével, alig észrevehetően kacsintott – azután kioldalazott a képéből, és eltűnt. Ezalatt a sor elején egy fiatal varázsló rögtönzött törzsitánc-bemutatót tartott, és fájdalmas kiáltásokkal tarkítva a problémáját magyarázta a szőke boszorkánynak.

– Van ez a... Au! Ez a cipő, amit a bátyámtól kaptam... Juj! megeszi a... Áá! ...a lábamat, nézze meg, biztos rontás van rajta... Úúú! És nem tudom levenni!

A fiatal mágus egyik lábáról a másikra ugrált, mintha parázs lenne a talpa alatt.

– De olvasni azért még tud, nem? – pirított rá ingerülten a szőke boszorkány, és az asztaltól balra lógó, nagy táblára mutatott. – Varázslati traumák osztálya, negyedik emelet. Kérem a következőt!

A fiatal varázsló eltáncolt az asztal elől, így a sor haladt egy kicsit, és Harry már el tudta olvasni a tájékoztató táblát:

VARÁZSTÁRGYAK OKOZTA BALESETEK... Földszint

Üstrobbanás, pálcavisszasülés, seprűs karambol stb.

VARÁZSLÉNY OKOZTA SÉRÜLÉSEK...... 1. emelet

Harapások, marások, égések, betokosodott tüskék stb.

VARÁZSRAGÁLYOK............... 2. emelet

Fertőző betegségek, pl. sárkányhimlő, eltűnési viszketegség, skrofungula stb.

BÁJITAL-ÉS NÖVÉNYMÉRGEZÉSEK...... 3. emelet

Kiütések, felöklendés, nevetőgörcs stb.

VARÁZSLATI TRAUMÁK............ 4. emelet

Krónikus rontások, ártások, helytelenül alkalmazott bűbájok stb.

LÁTOGATÓK TEÁZÓJA, KÓRHÁZI ÜZLET... 5. emelet

Amennyiben nem tudja eldönteni, melyik osztályra menjen, képtelen érthetően beszélni, vagy nem emlékszik rá, miért kereste fel kórházunkat, kérjen tanácsot recepciós boszorkányunktól!

Az asztalnál most egy görnyedt hátú, hallócsöves, agg varázsló került sorra.

– Broderick O'Menhez jöttem! – sipította.

– Negyvenkilences szoba – felelte unottan a boszorkány. – De azt hiszem, hiába fáradt ide. O'Men úr teljesen megzavarodott; még mindig teáskannának képzeli magát. A következőt! Tessék!

Egy feldúlt arcú varázsló következett. A bokájánál fogva tartotta kétévesforma kislányát, aki a játszóruhája hátából kinyúló, hatalmas, tollas szárnyakkal csapkodva röpködött apja feje körül.

– Negyedik emelet – mondta a boszorkány, meg se hallgatva a kérdést. Az apa és légies lánya már indultak is a jobboldalt nyíló kétszárnyú ajtó felé. – Következő!

Mrs. Weasley az asztalhoz lépett.

– Jó napot. Úgy tudom, a férjemet, Arthur Weasleyt reggel átvitték egy másik kórterembe. Meg tudná mondani...

– Arthur Weasley? – ismételte a szőke boszorkány, és végigfuttatta ujját egy pergamenlapra írt hosszú listán. – Igen, megvan. Első emelet, második ajtó jobbra. Dai Llewellyn Kórterem.

– Köszönjük – bólintott Mrs. Weasley. – Na gyertek, gyertek!

A csapat engedelmesen követte az asszonyt a kétszárnyú ajtón, majd végig egy hosszú folyosón, ahol a mennyezet alatt – belsejükben égő gyertyákkal – üveggömbök lebegtek, akár megannyi jókora szappanbuborék. A falakat híres gyógyítók portréinak sora díszítette. Kétoldalt ajtók nyíltak, melyeken további zöld talárosok járkáltak ki-be. Az egyik ajtón át émelyítő szagú, sárga füst gomolygott ki, más ajtók mögül pedig különféle panaszos hangok hallatszottak. A folyosó végén lépcső indult; azon felsietve a Weasley-csapat megérkezett a varázslény okozta sérülések osztályára. Itt jobbra indultak el, s megálltak a második ajtó előtt, melyen tábla hirdette:

„Durrbele” Dai Llewellyn Kórterem. Súlyos harapások.

A tábla alatt réztokba dugott kis pergamenkártyán, kézírással ez állt:

Felelős gyógyító: HIPPOCRATES SMETHWYCK.

Gyógyítóinas: AUGUSTUS PYE.

– Mi egyelőre idekint várunk, Molly – szólt Tonks. – Nem kell egyszerre olyan sok látogató Arthurnak... Előbb menjen be a család.

Rémszem egyetértése jeleként mordult egyet, és mágikus szemét jobbra-balra pörgetve nekitámaszkodott a folyosó falának.

Harry is hátrább akart húzódni, de Mrs. Weasley megfogta a karját, és betuszkolta őt az ajtón.

– Ne butáskodj, Harry, Arthur köszönetet akar mondani neked.

A kórterem kicsi volt, és meglehetősen sötét – egyetlen keskeny ablaka nyílt csak az ajtóval szemközti fal felső részén. A világításról jobbára a mennyezet közepe alatt lebegő gyertyás üveggömbök gondoskodtak. A tölgyfa burkolatú falakon egyetlen portré lógott: egy meglehetősen gonosz képű varázslóé, aki a felirat szerint Urguhart Rackharrow (1612-1697), a kizsig átok feltalálója volt.

A kórteremben három beteg feküdt. Mr. Weasley a helyiség végében, a kis ablak alatt álló ágyat foglalta el. Harry megkönnyebbült és megörült, mikor ránézett a varázslóra: Mr. Weasley párnákkal kitámasztva ült az ágyban, és a Reggeli Prófétát olvasta az ablakon beeső fénynél. Az ajtó nyílására felpillantott az újságból, és mikor felismerte a látogatókat, szélesen elmosolyodott.

– Szervusztok! – köszönt vidáman, és félredobta a Reggeli Prófétát. – Bill nemrég elment, Molly, mert várták a munkahelyén, azt mondta, később majd benéz hozzátok.

– Hogy vagy, Arthur? – kérdezte aggódó arccal Mrs. Weasley, lehajolt, hogy megcsókolja férjét. – Még mindig elég sápadt vagy.

– Remekül! – felelte mosolyogva a varázsló, és ép karjával megölelte Ginnyt. – Ha le lehetne venni a kötéseimet, akár haza is mehetnék.

– És miért nem lehet levenni őket, apa? – kérdezte Fred.

– Mert valahányszor megpróbálják, vérezni kezdenek a sebeim. – válaszolta vidoran Mr. Weasley. Közben felemelte az ágyszekrényről varázspálcáját, és legyintett vele, mire hat szék tűnt fel az ágy mellett. – Valamilyen ritka méreg lehetett annak a kígyónak a fogában, ami nem engedi begyógyulni a sebeket. De megnyugtattak, hogy előbb-utóbb biztosan találnak rá ellenszérumot. Azt mondják, sokkal rosszabb eseteik is voltak már, mint az enyém. Egyelőre óránként vérelfogyásgátló elixírt kell innom. Viszont az a szerencsétlen ott... – Halkabbra fogta hangját, és a szemközti ágy felé biccentett. Abban egy zöldes arcszínű férfi feküdt mozdulatlanul, a mennyezetre meredve. – Megharapta szegényt egy vérfarkas. Őt nem tudják meggyógyítani.

– Egy vérfarkas? – suttogta riadtan Mrs. Weasley. – Akkor nem kellene külön kórteremben feküdnie?

– Két hét van még teliholdig – felelte halkan Mr. Weasley. – Délelőtt beszéltek vele a gyógyítók, magyarázták neki, hogy farkaskórral együtt lehet élni. Én is győzködtem... persze nem mondtam nevet... Szóval mondtam neki, hogy személyesen ismerek egy vérfarkast, aki nagyon szimpatikus ember, és egyáltalán nem okoz gondot neki a betegsége.

– És mit felelt? – kérdezte George.

– Azt, hogy bokán harap, ha nem fogom be a számat – felelte szomorúan Mr. Weasley. – Az a nő meg... – Rámutatott az ajtó melletti ágyban fekvő másik betegre. – ...nem akarja elárulni a gyógyítóknak, mi harapta meg. Biztos valami tiltott bestiája van otthon. Jó nagy darabot kiharapott a lábából az a valami, borzalmas szag van az egész szobában, amikor kötést cserélnek rajta.

– Elmondod, mi történt, apa? – kérdezte Fred, közelebb húzva székét az ágyhoz.

– De hiszen tudjátok, nem? – Mr. Weasley sokatmondó mosolyt pillantott Harryre. – Egyszerű történet: kimerítő napom volt, elbóbiskoltam, az a kígyó meg jött, és megharapott.

– Benne van a Prófétában a hír? – kérdezte Fred, a félredobott újság felé bökve.

– Dehogy van benne! – legyintett keserű mosollyal a varázsló. – a minisztérium nem fogja világgá kürtölni, hogy éjszaka hatalmas kígyók sétálnak a...

– Arthur! – vágott a szavába Mrs. Weasley.

– ...sétálnak a... az emberek között. – Mr. Weasley végül így fejezte be a mondatot, de Harry biztosra vette, hogy eredetileg nem ezt akarta mondani.

– Hol voltál, amikor ez történt, apa? – kérdezte George.

– Az az én dolgom – felelte Mr. Weasley, de a mosoly nem tűnt el az arcáról. Újra a kezébe vette a Reggeli Prófétát, és széthajtotta. – Épp Willy Widdershin letartóztatásáról olvastam, mikor megérkeztetek. Tudtátok, hogy Willy keze volt abban a nyári, böfögő wécé-ügyben? Egy alkalommal visszafelé sült el a rontása, a wécé felrobbant, és őt ott találták eszméletlenül, tetőtől talpig beborítva.

– Mikor „szolgálatban” vagy – vágott közbe fojtott hangon Fred – olyankor mit csinálsz?

– Hallottátok, mit mondott apátok – suttogta Mrs. Weasley. – Erről nem beszélünk nyilvános helyen. Mondd tovább, Arthur! Mi van Willy Widdershinnel?

– Ne kérdezzétek, hogyan és miért, de ejtették a vádat ellene. – Mr. Weasley rosszallóan csóválta a fejét. – Csak arra tudok gondolni, hogy valahol arany cserélt gazdát.

– Azt őrizted, igaz? – kérdezte fojtott hangon George. – A fegyvert, amit Tudodki akar, ugye?

– Hallgass, George! – szólt rá Mrs. Weasley.

– Na mindegy – folytatta fennhangon Mr. Weasley – Willy ezúttal harapós ajtógombokat árult a mugliknak. Ezt biztos nem fogja megúszni, mert a cikk szerint két mugli elveszítette az ujját. Behozták őket ide a Szent Mungóba csontnövesztésre és emlékezet-módosításra. Gondoljatok csak bele! Muglik a Szent Mungóban! Csak tudnám, melyik kórteremben vannak...

Mr. Weasley mohó pillantással körülnézett, mintha valami jelet remélne, ami felvilágosítja.

– Nem azt mondtad, hogy Tudodkinek van egy kígyója, Harry? – kérdezte Fred, apja reakcióját figyelve. – Méghozzá nem is kicsi. Láttad aznap este, mikor visszatért, nem?

– Elég ebből! – csattant fel Mrs. Weasley. – Rémszem és Tonks odakint várnak, ők is szeretnének bejönni hozzád. Ti most szépen kimentek – jelentette ki gyerekeihez és Harryhez fordulva. – Utána majd még bejöhettek elbúcsúzni. Na indulás!

A gyerekek libasorban kivonultak a folyosóra. Rémszem és Tonks bementek, és becsukták maguk után a kórterem ajtaját. Fred felvonta a szemöldökét.

– Így is jó – motyogta, és kotorászni kezdett a zsebében. – Ne mondjatok el nekünk semmit.

– Ezeket keresed? – kérdezte George, és felmutatott egy marék hússzínű zsineget.

– Gondolatolvasó vagy – vigyorgott Fred. – Vizsgáljuk meg, van-e a Szent Mungóban páncélozó bűbáj a kórtermek ajtajának.

Az ikrek kibogozták az összegabalyodott telefüleket, majd kiosztották őket. Mind az ötüknek jutott egy-egy zsineg. Harry habozott, mikor Fred odanyújtotta neki az övét.

– Vedd csak el, Harry! Te mentetted meg apa életét. Ha valakinek joga van hallgatózni, az te vagy.

Harry ennek már nem tudott ellenállni. Megfogta a zsinór végét, és beledugta a fülébe, ahogy az ikrek is tették.

– Oké, mehet! – suttogta Fred.

A hússzínű zsinegek férgek módjára tekeregni kezdtek, és bekúsztak az ajtó alatt. Harry eleinte nem hallott semmit, aztán egyszerre ijedten összerezzent: olyan tisztán csengett a fülében Tonks vinnyogása, mintha a boszorkány ott állt volna közvetlenül mellette.

– Mindent átkutattak, de sehol nem találták a kígyót. Mintha elnyelte volna a föld, miután megtámadott téged. De hát Tudodki biztos nem hitte, hogy egy kígyó el tudja hozni...

– Szerintem felderítőnek küldte ki a bestiát – dörmögte Rémszem. – Mivel eddig nem járt sikerrel, alaposabban fel akarta mérni, mivel áll szemben. Ha Arthur nincs ott, a kígyónak bőven lett volna ideje körülnézni. Szóval Potter azt mondja, látta az egészet?

– Igen – felelte nyugtalanul Mrs. Weasley. – Sőt, Dumbledore mintha már várta volna, hogy Harrynek efféle látomása legyen.

– Hát igen – szólt Mordon – mindig is volt valami furcsa a Potter gyerekben, ez nem vitás.

– Hajnalban, mikor beszéltem Dumbledoreral, úgy éreztem, aggódik Harryért – jegyezte meg Mrs. Weasley.

– Persze hogy aggódik – morogta Rémszem. – A fiú Tudjátokki kígyójának a szemével lát dolgokat. Persze neki fogalma sincs, mit jelent ez, de ha Tudjátokki megszállta őt...

Harry kirántotta a füléből a zsinórt. Szaporán kalapált a szíve, s az arcát elöntötte a forróság. Ránézett a Weasley gyerekekre.

azok visszabámultak rá, fülükben a zsinórral. A tekintetükben rémület ült.

Huszonharmadik fejezet

Karácsony a zárt osztályon

Ezért kerülte hát Dumbledore a pillantását? Attól tartott, hogy Voldemort nézne vissza rá? Félt, hogy a zöld szemek egyszerre vörösbe váltanak, s a pupilla keskeny réssé szűkül?

Harry a hazafelé robogó metrókocsiban ülve felidézte, hogy a bölcsek kövéért folytatott küzdelem során hogyan préselte ki magát Voldemort kígyóarca, Mógus professzor fejéből. Önkéntelenül végigsimított a tarkóján. Vajon milyen érzés lenne, ha Voldemort az ő koponyájából dugná ki a fejét?

Piszkosnak, fertőzöttnek érezte magát; olyan embernek, aki halálos kórokozót hord a testében, aki nem méltó rá, hogy a metrón együtt utazzon ártatlan, tiszta emberekkel, akiknek az elméje és a teste mentes Voldemort mocskától... Ő, Harry nem csupán látta a kígyót: most már tudta, hogy ő maga volt a kígyó...

És az igazán borzalmas gondolat csak ezután jött. Felszínre bukott az agyában egy emlék, amitől a zsigerei kígyó módjára tekeregni kezdtek.

– Mi más kell neki, mint szövetségesek? – Olyasmi, amit csak lopással szerezhet meg... Egy fegyverre; gondolok. Olyan fegyverre, ami legutóbb nem volt a birtokában.

Én vagyok az a fegyver – gondolta Harry, együtt rázkódva a sötét alagútban sikló metrókocsival. Egyszerre mintha mérget pumpáltak volna az ereibe: teste átfagyott és kiverte a jeges verejték.

Engem akar használni Voldemort... azért járnak őrök a nyomomban. Nem engem akarnak megvédeni, hanem a többi embert tőlem... de hiába, a Roxfortban nem lehet mindig mellettem valaki. Valóban én támadtam meg tegnap éjjel Mr. Weasleyt, én voltam a tettes. Voldemort kényszerített rá. Talán most is itt van bennem, és hallgatja a gondolataimat...

– Jól vagy, Harry drágám? – kérdezte Mrs. Weasley Ginny előtt áthajolva. – Falfehér vagy. Rosszul érzed magad?

A kórházi csapat minden tagja őt nézte. Harry hevesen megrázta fejét, és rámeredt egy biztosítótársaság hirdetésére.

– Biztos, hogy jól vagy, Harry? – kérdezte ismét Mrs. Weasley, mikor már a Grimmauld tér gondozatlan gyepén lépkedtek. – Borzasztóan sápadt vagy. Aludtál délelőtt? Ha hazaértünk, feküdj le, éppen. Vacsoráig még pihenhetsz egy-két órát. Rendben van?

Harry bólintott. Megvolt a jó ürügy rá, hogy senkivel ne kelljen beszélnie. Mikor Mrs. Weasley kinyitotta a bejárati ajtót, ő azonnal bement, a troll-lábból készített esernyőtartó mellett elhaladva végigsietett az előszobán, és felszaladt a lépcsőn Ronnal közös hálószobájukba. Ott aztán elkezdett fel-alá járkálni a két ágy és Phineas Nigellus üres vászna előtt. Agya zúgott és sajgott a rengeteg kérdéstől és a még szörnyűbb sejtésektől.

Hogyan változott kígyóvá? Talán tudtán kívül animágus lett?...

Nem, az nem lehet, arról biztosan tudna. Lehet, hogy Voldemort animágus... igen, az beleillene a képbe: Voldemort az állatok közül biztosan kígyóvá változna... És mikor megszáll engem, mindketten kígyóvá válunk... de ez még mindig nem ad választ rá, hogyan jutottam el öt perc alatt Londonba meg vissza az ágyamba...

Viszont Voldemort Dumbledore után a világ legnagyobb hatalmú varázslója, biztosan nem jelent gondot neki emberek ide-oda röptetése.

És ekkor jött a legrémisztőbb gondolat: Ha Voldemort megszállt engem, akkor általam most belát a Főnix Rendjének főhadiszállására! Megtudja, kik a rend tagjai, és hol van Sirius... és egy csomó dolgot hallottam, amit nem kellett volna, például amit Sirius mesélt aznap este, mikor megérkeztem...

Csak egy megoldás kínálkozott: azonnal el kellett hagynia a Grimmauld téri házat. A Roxfortban tölti majd a karácsonyt, úgy legalább az ünnepek alatt biztonságban lesznek a többiek... de nem, az se jó, hiszen a Roxfort is tele van kínálkozó áldozatokkal.

Mi lesz, ha legközelebb Seamust, Deant vagy Nevillet támadja meg?

Harry abbahagyta a járkálást, és rámeredt Phineas Nigellus üres képkeretére. Úgy érezte, mintha súlyos vasgolyó költözött volna a gyomrába. Nincs más választása, meg kell szakítania a kapcsolatot a varázsvilággal, vissza kell költöznie a Privet Drive-ra.

Ha így kell lennie, gondolta, akkor nincs értelme tovább húzni az időt. Erőnek erejével igyekezett nem gondolni rá, mit fognak szólni Dursleyék, ha a vártnál fél évvel korábban megjelenik a házukban. Odalépett ládájához, és lehajtotta a tetejét. Megszokásból körülnézett Hedvig után, aztán eszében jutott, hogy baglya még a Roxfortban van. Mindegy, gondolta, legalább a kalitkát nem kell cipelnie. Megfogta a láda végét, és húzni kezdte az ajtó felé. Már félúton járt, mikor egy gúnyos hang megszólította:

– Lám csak, szökni készülünk?

Harry hátranézett. Phineas Nigellus megjelent képe vásznán; lazán a keretnek támaszkodott, és enyhe fintorral az arcán figyelte őt.

– Nem, nem készülök szökni – felelte mogorván Harry, és továbbindult a ládával.

– Úgy tudom – folytatta Phineas hegyes szakállát simogatva – hogy a Griffendél-házba a bátrak kerülnek. Az az érzésem, te jobb helyen lettél volna az én házamban. Persze belőlünk, mardekárosokból se hiányzik a bátorság, de mi nem vagyunk ostobák. Teszem azt, ha egy mód van rá, mindenekelőtt a saját bőrünket mentjük.

– Én nem a bőrömet mentem – morogta Harry, miközben igyekezett átrángatni ládáját az ajtó előtt fekvő vastag, molyrágta szőnyegen.

– Ó, értem már! – mondta Phineas, még mindig a szakállát simogatva. – Szóval nem gyáván menekülsz, hanem önfeláldozóan.

Harry most már válaszra se méltatta a portréalakot. A keze már az ajtógombon volt, mikor Phineas Nigellus unottan utánaszólt:

– Üzenetet hoztam neked Albus Dumbledore-tól.

Harry megpördült a tengelye körül.

– Mit üzen?

– Maradj ott, ahol vagy!

– Meg se mozdultam! – felelte ingerülten Harry, kezét még mindig az ajtógombon tartva. – Mi az üzenet?

– Épp most adtam át, lomha agyú barátom. Maradj ott, ahol vagy!

– Miért? – kapott a szón Harry. – Miért akarja, hogy itt maradjak? Mit mondott még?

– Semmit – felelte Phineas, és felvonta fél szemöldökét, mintha indiszkrétnek tartaná a kérdést.

A Harry lelkében összegyűlt feszültség úgy bukott felszínre, akár a magas fűből kiemelkedő kígyó. Kimerült volt és teljesen megzavarodott az elmúlt tizenkét órától, amelyben a rettegést megkönnyebbülés s azt újra rettegés követte. Dumbledore még mindig nem hajlandó szóba állni vele!

– Szóval ennyi! – szólt emelt hangon. – Maradj ott, ahol vagy! Ennyit bírtak mondani nekem azután is, hogy a dementorok megtámadtak! Maradj a fenekeden, Harry, az okos felnőttek majd mindent elintéznek! Inkább nem mondunk el neked semmit, mert úgyse férne bele a kicsi agyadba!

– Na látod, ez az! – csattant fel Phineas, még a Harryénél is emeltebb hangon. – Pontosan ezért gyűlöltem a tanári munkát! A kamaszok mindig mindent jobban tudnak, mindig mindenben nekik van igazuk! Kongó kobakú fiacskám, fel se merült benned, hogy az igazgatónak, uram bocsá, nyomós oka lehet rá, hogy ne siessen részletekbe menő beszámolót tartani neked a terveiről? Nagy önsajnálatodban nem tűnt fel, hogy sose volt még bajod belőle, ha Dumbledore utasítását követted? Nem. Nem, mert mint minden korodbeli kölyök, te is rendíthetetlenül hiszed, hogy kizárólag neked vannak érzéseid és gondolataid, kizárólag te ismered fel a veszélyt, te vagy az egyetlen, aki képes átlátni a Sötét Nagyúr tervein...

– Szóval tervei vannak velem? – kérdezte csendesen Harry.

– Mondtam ilyet? – Phineas szórakozottan nézegette selyemkesztyűjét. – És most bocsáss meg, de jobb dolgom is van, mint az önsajnálatodat hallgatni... Minden jót!

Azzal könnyedén kisétált keretéből.

– Menjen csak, menjen! – kiabált bele Harry az üres képbe. – És mondja meg Dumbledore-nak, hogy köszönöm a nagy semmit!

A vászon nem felelt. Harry dühöngve visszarángatta ládáját az ágy lábához, aztán hasra vetette magát a molyrágta ágyterítőn. Teste ólomsúlyú volt, és fájt minden porcikája. Úgy érezte, végtelenül hosszú utat tett meg az elmúlt huszon-egynéhány órában azóta, hogy Cho Chang odalépett hozzá a fagyöngy alatt. Nagyon elfáradt... nem alhat... de nem tudta, meddig bírja még ébren...

Dumbledore azt üzente, ne menjen el. Akkor viszont aludnia is szabad. De mi lesz, ha a dolog megismétlődik?

Árnyék ereszkedett a szemére...

Olyan volt, mintha egy vetítésre kész mozigép a fejében csak erre a pillanatra várt volna. Kihalt folyosón, fáklyákkal megvilágított, durva kőfalak között lépkedett egy egyszerű, fekete ajtó felé.

Balra egy nyitott ajtón túl kőlépcső vezetett a mélybe. Odaért a fekete ajtóhoz, de nem tudta kinyitni. Csak állt hát, és bámulta sóvárogva... Az ajtón túl ott van, amire vágyik... a kincs... Csak a sebhelye ne sajogna annyira... Akkor végig tudná gondolni a dolgot...

– Harry! – csendült valahol a távolban Ron hangja. – Anya üzeni, hogy kész a vacsora, de félreteszi a részedet, ha nem akarsz lejönni.

Harry kinyitotta a szemét, de Ron addigra kiment a szobából.

Nem akar kettesben maradni velem. Fél, mióta hallotta, amit Mordon mondott. Most, hogy tudják, mi lakik benne, bizonyára senki nem örül a jelenlétének.

Nem megy le vacsorázni. Nem kényszeríti rájuk a társaságát. Átfordult a másik oldalára, és néhány perc múlva újra elaludt.

Hajnalban farkaséhesen ébredt. Ron ott horkolt a másik ágyon. Harry hunyorogva körülnézett, s látta, hogy Phineas Nigellus ott áll a portréjában. Dumbledore bizonyára megbízta Phineast, gondolta, hogy figyelje őt, nehogy megtámadhasson valakit álmában.

Felerősödött benne a tisztátalanság érzése. Szembe kellett volna szegülnie Dumbledore utasításával. Ha mostantól ilyen élete lesz a Grimmauld téri házban, akkor talán még a Privet Drive-val is jobban járna.

A délelőttöt Harryn kívül mindenki a ház feldíszítésével töltötte.

Sirius karácsonyi dalokat énekelt, annyira boldoggá tette, hogy nem kell egyedül töltenie az ünnepeket. Hangja bezengte az egész házat, s beszűrődött a szalonba is – oda, ahol Harry magányosan üldögélt az ablak előtt, s a fehér, havazást ígérő eget bámulta. Fájdalmas elégedettséggel töltötte el a tudat, hogy távollétében a többiek nyugodtan kibeszélhetik őt. Hogy ezt meg is teszik, afelől nem volt kétsége. Déltájban, mikor hallotta, hogy Mrs. Weasley a lépcső aljából szólítja őt, nem válaszolt, inkább még egy emelettel feljebb menekült.

Este hat óra körül megszólalt az ajtócsengő, és Mrs. Black szokás szerint visítozni kezdett. Harry feltételézte, hogy Mundungus vagy a Rend valamely másik tagja érkezett. Tovább kuporgott hát Csikócsőr szobájában, amit rejtekhelyül választott, és az éhségtől nagyot nyelve dobott még egy döglött patkányt a hippogriffnek.

Néhány perc múlva azonban meglepetésére valaki dörömbölni kezdett a szoba ajtaján.

– Tudom, hogy odabent vagy! – hallatszott Hermione hangja. – Gyere ki, légy szíves! Beszélni akarok veled!

– Hogy kerülsz te ide? – kérdezte csodálkozva Harry, és kinyitotta az ajtót. – Azt hittem, síelni mentél a szüleiddel.

– Az az igazság, hogy nem vagyok oda a síelésért – felelte Hermione – úgyhogy inkább ide jöttem karácsonyozni. – A lány haja csupa hó volt, arca kipirult a hidegtől. – De Ronnak ezt nem kell mondani. Azért bizonygattam neki, hogy a síelés jó dolog, mert kinevetett. Anyáék egy kicsit szomorúak voltak, de azt mondtam nekik, hogy mindenki, aki komolyan veszi a vizsgákat, a Roxfortban marad tanulni. Azt akarják, hogy jó jegyeket kapjak, úgyhogy végül is nem ellenkeztek... Na gyere – folytatta sürgetően – menjünk le a szobádba! Ron anyukája begyújtott, és küldött fel szendvicset.

Harry követte Hermionét a második emeletre. A hálószobába lépve meglepetten látta, hogy Ron és Ginny is ott vannak.

– A Kóbor Grimbusszal jöttem – folytatta csevegő hangon Hermione, és lehúzta kabátját. – Dumbledore már reggel elmondta, mi történt, de meg kellett várnom, hogy hivatalosan is véget érjen a tanítás, csak utána indulhattam el. Umbridge teljesen kiakadt tőle, hogy eltüntetek, pedig Dumbledore mondta neki, hogy Mr. Weasley a Szent Mungóban van, és ő engedélyezte, hogy meglátogassátok.

Hermione leült Ron és Ginny mellé az ágy szélére. Mindhárman Harryre függesztették tekintetüket.

– Hogy vagy? – kérdezte Hermione.

– Jól.

– Ne hazudj, Harry! – mérgelődött a lány. – Ron és Ginny azt mondják, mióta hazajöttetek a Szent Mungóból, bujkálsz mindenki elől.

– Igen? Azt mondják? – Harry dühös pillantást vetett a két említettre. Ron nyomban a cipője orrára fordította tekintetét – Ginnynek viszont a szeme se rebbent.

– Mert úgy is volt! – mondta. – Ránk se akartál nézni!

– Ti nem akartok énrám nézni! – vágott vissza Harry.

– Lehet, hogy felváltva néztek egymásra, soha nem egyszerre. – mondta bujkáló mosollyal Hermione.

– Nagyon vicces! – morogta Harry, és elfordult.

– Hagyd már abba ezt a duzzogást! – szólt rá bosszúsan Hermione. – A többiek mesélték, mit hallottatok tegnap a telefüllel...

– Igen? – Harry zsebre dugott kézzel az ablakhoz lépett, és kibámult a sűrűn hulló hópelyhekre. – Jót beszélgettetek rólam a hátam mögött, mi? De nem baj, már kezdem megszokni.

– Veled akartunk beszélgetni, Harry! – bizonygatta Ginny. – De mivel bujkálsz előlünk...

– Mert nem akartam, hogy beszélgessenek velem! – csattant fel Harry.

– Akkor elég buta vagy – vágta rá Ginny – mivel az ismerőseid közül én vagyok az egyetlen, akit egyszer már megszállt Tudodki, és akitől megtudhatnád, hogy milyen érzés az!

Harry megdermedt a súlyos szavaktól. Azután gyorsan barátai felé fordult.

– Erről elfeledkeztem – mondta.

– Jó neked – felelte szárazon Ginny.

– Ne haragudj – nézett rá Harry. – Szóval szerinted... megszállt engem?

– Pontosan emlékszel mindenre, amit csináltál – kérdezte Ginny – vagy vannak az emlékezetedben nagy fehér foltok?

Harry eltöprengett.

– Nincsenek – felelte végül.

– Akkor Tudodki nem szállt meg téged – jelentette ki határozottan Ginny. – Miután belém költözött, nekem hosszú órák estek ki emlékezetemből. Többször is előfordult, hogy ott találtam magam valahol, és nem tudtam, hogyan kerültem oda.

Harry ellenkezni akart, ragaszkodott volna rémisztő gyanújához, mégis érezte, hogy megkönnyebbül.

– De hát a látomás édesapádról meg a kígyóról...

– Korábban is voltak már ilyen álmaid, Harry – rázta a fejét Hermione. – Tavaly is megérezted néha, hogy mire készül Voldemort.

– Az más volt – ellenkezett Harry. – Most benne voltam abban a kígyóban... Lehet, hogy Voldemort valahogy elvitt Londonba...

– Remélem – szólt fáradt-lemondóan Hermione – hogy egyszer, egy szép napon majd elolvasod A Roxfort történetét, és akkor talán megjegyzed, hogy az iskolában nem lehet se hoppanálni, se dehoppanálni. Arra még Voldemort se képes, hogy kilopjon téged a hálóteremből...

– Az ágyadban voltál – erősítette meg Ron. – Ott dobáltad magad, és legalább egy percbe telt, mire fel tudtunk ébreszteni.

Harry megint elkezdett fel-alá járkálni a szobában. El kellett ismernie, hogy amit barátaitól hallott, nem üres vigasztalás volt, hanem logikus érvelés. Gépiesen elvett egy szendvicset az ágyon heverő tálról, és a szájába tömte.

– Szóval mégsem én vagyok a fegyver. – Erre a gondolatra olyan mérhetetlen öröm és megkönnyebbülés öntötte el a szívét, hogy mikor Sirius énekelve elhaladt az ajtó előtt, kedve lett volna vele zengeni a Jó hippogriffem, szállj az égbe kezdetű dalt.

Hogy is juthatott az eszébe olyan őrültség, hogy a Privet Drive-on töltse a karácsonyt?

Sirius öröme az egész társaságra átragadt. A varázslót boldoggá tette, hogy vendégei vannak s még inkább, hogy Harry visszatért. Immár nem az a mogorva házigazda volt, aki nyáron: szemlátomást célul tűzte ki, hogy vendégei legalább olyan jól, de ha lehet, még jobban érezzék magukat, mint ha a Roxfortban maradtak volna. Fáradhatatlan buzgalommal vett részt a karácsonyi előkészületekben, a díszítésben, a takarításban, úgyhogy szenteste már rá se lehetett ismerni a házra. A csillárokon immár nem pókháló lógott, hanem magyalkoszorú és ezüst meg arany szalagdíszek; a foszló szőnyegeken kupacokban állt a mágikus hó; Sirius családfáját eltakarta egy élő tündérmanókkal feldíszített karácsonyfa (Mundugus szerzeménye), a kitömött házimanófejek pedig mikulássapkában és – szakállban pompáztak.

Mikor karácsony reggelén Harry felébredt, egy halom ajándékot talált a lába mellett az ágyon. Ron akkor már javában bontogatta saját csomagjait.

– Jó az idei termés – szólt ki a csomagolópapír-hegy mögül. – Kösz a seprűiránytűt, szuper darab. Sokkal jobb, mint a házifeladat-naptár amit Hermionétól kaptam...

Harry keresgélni kezdett ajándékai között, és kibontotta amelyiken Hermione kézírását találta. Ő is egy határidőnaplóra hasonlító könyvet kapott, ami, ha kinyitották, efféle bölcsességeket mondott fennhangon: Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra.

Sirius és Lupin ajándéka egy gyönyörű, többkötetes könyv volt. A defenzív mágia gyakorlata és használata a sötét varázslatokkal szemben – ezt a címet viselte, és szép színes, mozgó ábrák illusztrálták benne a leírt ellenrontásokat és ártásokat. Harry izgatottan belelapozott az első kötetbe, s rögtön látta, hogy a mű nagy hasznára lesz a DS-edzések előkészítésében. Hagrid szőrös, barna erszényt küldött neki, aminek az volt az érdekessége, hogy hegyes fogai voltak, és harapott. Ez a tulajdonsága bizonyára a tolvajok távol tartására szolgált – de sajnos Harry se tudott pénzt tenni a tárcába anélkül, hogy ujjainak épségét kockáztatta volna. Tonks ajándéka a Tűzvillám kisméretű, működő modellje volt; Harry vágyakozva gondolt saját, igazi Tűzvillámára, ahogy elnézte a röpködő kis seprűt. Rontól egy hatalmas doboz mindenízű drazsét kapott, a Weasley házaspártól a szokásos kötött pulóvert és néhány gyümölcskosarat, Dobbytól pedig egy rettenetesen csúf festményt, ami gyaníthatóan a manó saját kezű alkotása volt. Harry épp megfordította a képet, hátha az fejjel lefelé elviselhetőbben néz ki, amikor hangos pukkanás hallatszott, és megjelentek az ágy lábánál az ikrek.

– Boldog karácsonyt! – köszönt George. – Egy darabig ne menjetek le a földszintre.

– Miért? – kérdezte Ron.

– Mert anya megint zokog – felelte Fred. – Percy visszaküldte a karácsonyi pulcsit.

– Még levelet se mellékelt – tette hozzá George. – Nem kérdezte, hogy van apa, be se ment hozzá, semmi.

– Próbáltuk megvigasztalni anyát – folytatta Fred, s közben megkerülte az ágyat, hogy szemügyre vegye Dobby festményét. – Mondtuk, hogy Percy egy büdös rakás denevértrágya, és nem kell törődni vele.

– De nem hatott – csóválta a fejét George, azzal bekapott egy csokibékát. – Most Lupin vigasztalja. Szerintem jobb, ha idefent várunk, amíg összeszedi magát.

– Ez egyébként micsoda? – kérdezte a festményt szemlélve Fred. – Bevert képű pávián?

– Dehogyis, ez maga Harry! – George a kép hátára mutatott. – Rá van írva!

– A megszólalásig hasonlít – vigyorgott Fred, mire Harry hozzávágta házifeladat-naptárát. A könyv a földre esve kinyílt, és vidáman harsogta: Munka után édes a pihenés!

Harry és Ron kikászálódtak az ágyból. Öltözködés közben hallották, amint a ház lakói boldog karácsonyt kívánnak egymásnak odakint. A lépcsőn lefelé menet aztán összetalálkoztak Hermionéval.

– Köszönöm a könyvet, Harry! – szólt lelkesen a lány. – Már mióta vágytam A numerológia új elméletére! Neked meg köszönöm a parfümöt, Ron. Nagyon érdekes illata van.

– Szívesen – felelte Ron, majd rámutatott a csinos csomagra, amit Hermione a kezében tartott. – Azt kinek szánod?

– Sipornak – felelte vidáman a lány.

– Nehogy ruhát adj neki! – figyelmeztette Ron. – Sirius azt mondta, nem engedhetjük el Siport, mert túl sokat tud.

– Nem ruha – rázta a fejét Hermione. – Bár ha rajtam múlna, adnék neki valami normális öltözéket a koszos rongya helyett... Nem, ez egy foltmintás takaró. Gondoltam, felvidítom vele egy kicsit a hálószobáját.

– Van neki hálószobája? – kérdezte Harry. Suttogóra fogta hangját, mert épp Mrs. Black portréja előtt haladtak el.

– Hát, Sirius szerint nem szoba, inkább csak odú – felelte Hermione. – Úgy tudom, a vízmelegítő alatt alszik, a konyhából nyíló kis kamrában.

Az alagsorban csak Mrs. Weasleyt találták. A boszorkány a tűzhely előtt állt, és olyan hangon kívánt boldog karácsonyt, mintha súlyos megfázás gyötörné. A gyerekek tapintatosan elfordultak, és nem néztek az arcába.

– Ez lenne Sipor hálószobája? – kérdezte Ron az éléskamrával szemközti sarokban nyíló, kopott ajtóhoz sétálva. Harry még sose látta nyitva azt az ajtót.

– Igen – felelte Hermione, most már némi félsszel a hangjában.

– Öhm... szerintem kopogjunk.

Ron rákoppantott párat az ajtóra. Odabentről nem érkezett válasz.

– Biztos odafent ólálkodik – mondta Ron, és további teketóriázás nélkül kinyitotta az ajtót. – Úúh!

Harry belesett barátja mellett. A kamra nagy részét egy ósdi vízmelegítő foglalta el. Sipor a csövek alatti harminc centis helyen rendezte be vackát, ami gyűrött rongyokból és rossz szagú, ócska takarókból állt. A kupac közepén bemélyedés jelezte, hova szokta befészkelni magát a házimanó éjszakára. A rongyok között száraz kenyérhéjak és penészes sajtdarabok hevertek, a sarokban pedig pénzdarabok és különféle kisebb tárgyak csillantak meg – Harry gyanította, hogy az Sipor kincseskamrája: azok a tárgyak, amelyeket sikerült megmentenie Sirius lomtalanító akciója idején. A gyűjtemény részét képezték az ezüstkeretes családi fotók is. Üvegük összetört ugyan, de fekete-fehér lakóik még mindig dölyfösen néztek a világba. Harry gyomra összeszorult, mikor felfedezte köztük Bellatrix Lestrange-et, azt a fényes fekete hajú, seprűs pillájú nőt, akinek a tárgyalását végignézte Dumbledore merengőjében. Sipor szemlátomást különösen nagy becsben tartotta ezt a képet: Magifix-csíkkal úgy-ahogy összeragasztotta törött üvegét, s az összes többi fotó elé állította.

– Itt hagyom neki az ajándékát – szólt Hermione, azzal letette a csomagot a rongykupac kifeküdt részére. Ezután óvatosan becsukta a kamra ajtaját. – Majd megtalálja, ha lejön.

Az éléskamrából ekkor lépett ki Sirius, kezében szép nagy karácsonyi pulykával.

– Jut eszembe – szólt – találkozott valamelyikőtök mostanában Siporral?

– Én utoljára akkor láttam, amikor megérkeztünk – felelte Harry. – Amikor kiparancsoltad a konyhából.

– Igen... – Sirius tűnődve bólintott. – Azt hiszem, én is akkor láttam utoljára... Biztosan elbújt valahol.

– De nem mehetett el, ugye? – kérdezte Harry. – Mikor azt mondtad neki, hogy „kifelé”, nem érthette úgy, hogy menjen el a házból?

– Nem, a manók csak akkor mehetnek el, ha ruhát kapnak – rázta a fejét Sirius. – Addig a gazdáik házában kell maradniuk.

– Ha nagyon akarják, el tudják hagyni a házat – vetette ellen Harry. – Két éve Dobby elszökött Malfoyéktól, hogy figyelmeztessen engem. Utána meg kellett büntetnie magát érte, de azért megtette.

Sirius erre kissé összevonta a szemöldökét, de aztán így felelt:

– Majd később megkeresem. Biztos fent van valahol, és bőgve ölelgeti anyám valamelyik régi rongyát. Vagy lehet, hogy beszorult a szellőzőbe, és elpusztult... de nem, nincs nekem olyan szerencsém.

Fred, George és Ron nevettek, Hermione pedig rosszallóan megcsóválta a fejét.

Úgy tervezték, hogy ebéd után ismét bemennek a kórházba, ezúttal Rémszem és Lupin kíséretében. Már a desszertnél tartottak, mikor befutott Mundungus, akinek sikerült „kölcsönöznie” egy autót erre az alkalomra. Szükség is volt a járműre, hiszen karácsonykor nem közlekedett a metró. A kocsit – amiről Harry gyanította, hogy tulajdonosának tudta és beleegyezése nélkül került a Grimmauld térre – ugyanazzal a tágító bűbájjal kezelték, ami Weasleyék régi Ford Angliájánál is olyan jól bevált: az autó kívülről nézve normális nagyságú maradt, mégis kényelmesen elfért benne tíz személy plusz Mundungus, a sofőr. Mrs. Weasley kezdetben vonakodott beülni a járműbe – Harry sejtette, hogy viaskodnak benne a Mundungusszal és a mágiamentes közlekedéssel szembeni ellenérzései – de a zimankós hideg és gyerekeinek rimánkodása végül megtette hatását, úgyhogy nagy kegyesen helyet foglalt Fred és Bill között.

A városban nem volt nagy forgalom, így gyorsan elértek a Szent Mungóhoz. Az egyébként néptelen bevásárlóutcán csupán néhány boszorkány és varázsló lopakodott a kórház felé. Miután a tíz utas kiszállt, Mundungus elhajtott, hogy egy sarokkal odébb leparkoljon, Harryék pedig ráérősen odasétáltak a nejlonruhás baba kirakatához, majd egyenként átléptek az üvegen.

Az előcsarnokban kellemes, ünnepi hangulat fogadta őket.

A lámpa gyanánt szolgáló üveggömböket pirosra és aranysárgára színezték, így azok hatalmas karácsonyfadíszekre hasonlítottak. Minden ajtót magyalfüzér keretezett, s minden sarokban mágikus hótól és jégcsapoktól fehérlő, aranycsillag csúcsdíszes fenyőfa állt. A kórházban nem volt akkora tömeg, mint legutóbb, Harryt mégis majdnem fellökte egy boszorkány, akinek mandarin volt a bal orrlyukában.

– Családi veszekedés, mi? – kérdezte kissé gúnyosan a szőke recepciós boszorkány. – Maga már a harmadik ma... Varázslati traumák osztálya, negyedik emelet.

Mr. Weasley az ágyán ült, ölében a pulykaebéd maradékával, és egy kicsit szégyenlős arcot vágott.

– Minden rendben, Arthur? – kérdezte Mrs. Weasley, miután valamennyien köszöntötték a varázslót, és átadták neki az ajándékokat.

– Persze, persze – felelte feltűnő sietséggel Mr. Weasley. – Öhm... nem találkoztatok véletlenül Smethwyck gyógyítóval?

– Nem – Mrs. Weasley gyanakodva nézett férjére. – Miért?

– Nem érdekes – legyintett Mr. Weasley, és gyorsan hozzálátott ajándékai kibontásához. – Mindenkinek szép napja volt? Miket kaptatok karácsonyra? Nahát, Harry! Ez gyönyörű! – Épp kibontotta ugyanis Harry ajándékát, ami nem volt más, mint néhány olvadóbiztosíték és egy csavarhúzókészlet.

Mrs. Weasleyt szemlátomást nem elégítette ki férje kitérő válasza. Mikor Mr. Weasley előredőlt, hogy kezet rázzon Harryvel, az asszony vetett egy pillantást a hálóinge alá.

– Arthur! – Mrs. Weasley hangja úgy csattant, mint egy egérfogó. – Neked kicserélték a kötésedet! Miért cserélték ki egy nappal előbb? Azt mondták, csak holnap kapsz új kötést!

Mr. Weasley az álláig rántotta a takarót.

– Te-te-tessék? – hebegte megszeppenve. – Nem érdekes... semmiség... nem fontos...

Felesége szúrós tekintetétől aztán leeresztett, akár egy kilyukadt lufi.

– Jól van... De légy szíves, ne izgasd fel magad, Molly... Augustus Pye-nak volt egy ötlete... Tudod, ő itt a gyógyítóinas, szimpatikus fiatalember... a hobbija az... az alternatív gyógyászat... a hagyományos muglimódszerek... És hát van az úgynevezett sebvarrás, ami nagyon jól működik... muglisebeknél...

Mrs. Weasley a visítás és a hörgés érdekes elegyét produkálta.

Lupin elfordult az ágytól, és odasétált a vérfarkashoz. Annak nem volt látogatója, és vágyakozva pislogott a Mr. Weasley ágyát körülálló csoport felé. Bill azt motyogta, hogy elmegy inni egy teát, az ikrek pedig nyomban felpattantak, hogy vele tartsanak. Mrs. Weasley nem vett róla tudomást, hogy többen menekülőre fogták a dolgot, s mikor beszélni kezdett, hangja minden szóval fenyegetőbben zengett:

– Azt akarod mondani, hogy muglimódszerekkel kísérletezgettek rajtad?

– Nem kuruzslás ez, Molly drágám – próbált védekezni Mr. Weasley. – Csak Pye-jal gondoltuk, hogy kipróbálunk valamit... de sajnos pont az ilyen sebeknél... nem működik olyan jól a dolog, mint hittük...

– Vagyis?

– Hát... mondom, van egy módszer, amit sebvarrásnak neveznek...

– Ez úgy hangzik, mintha megpróbáltátok volna tűvel és cérnával összefércelni a bőrödet. – Mrs. Weasley vészjóslóan felnevetett. – De nem, ilyen ostoba még te se lehetsz, Arthur...

– Én is innék egy teát – pattant fel Harry.

Hermione, Ron és Ginny futólépésben követték őt. Miután becsukták maguk mögött az ajtót, odabent felharsant Mrs. Weasley hangja:

– Mi az, hogy körülbelül ilyesmit csináltatok!?

– Ez jellemző apára – csóválta a fejét Ginny. – Bevarrni egy sebet... Megáll az eszem.

Közben a négyes fogat elindult a folyosón.

– Mágiamentes sebeknél a varrás jól bevált módszer – jegyezte meg Hermione. – De annak a kígyónak a mérge valószínűleg oldja a cérnát. Merre lehet a teázó?

– Az ötödiken – felelte Harry, felidézve az eligazító táblán olvasott információt.

A folyosó végén nyíló lengőajtón kilépve egy lépcsőházban találták magukat, ahol a falon további ijesztő arcú gyógyítók portréinak sora függött. Miközben Harryék felfelé lépkedtek a recsegő fa lépcsőfokokon, több festményalak is megszólította őket: sajátos tüneteket diagnosztizáltak náluk, és rémisztő kúrákat ajánlgattak.

Ron felettébb megütközött, mikor egy középkori varázsló drámai hangon kijelentette, hogy súlyos ragyaszóródása van.

– Az meg micsoda? – kérdezte mérgesen, mikor a gyógyító már vagy hat kép óta szaladt mellette, félrelökdösve az útjába álló portrélakókat.

– Haj, úrfi, az bizony a bőrnek egy rettenetes elfajzása. Idő múltával talán még a mostaninál is csúfabb s torzabb lesz tőle az orcád...

– Nem csúf és torz az arcom! – csattant fel lángoló füllel Ron.

– Az egyetlen gyógyír rá a varangyos béka mája, azt kötözd szorosan a torkodra, s állj holdtölte idején mezítelenül angolnahalak kivájt szemével teli hordóba...

– Nincs ragyaszóródásom!

– De hát orcád teli van undok foltokkal, úrfi...

– Azok szeplők! – dühöngött Ron. – Menjen vissza a képébe, és hagyjon engem békén! – A többiek felé fordult, akik gondosan ügyeltek rá, hogy komoly arcot vágjanak. – Hányadik emelet ez?

– Az ötödik, azt hiszem – felelte Hermione.

– Nem, ez a negyedik – rázta a fejét Harry. – Még egyet megyünk...

A lépcsőpihenőre érve azonban Harry egyszerre megtorpant.

A varázslati traumák osztályára nyíló ajtó kis ablaka mögül az üvegnek préselt orral egy varázsló nézett rájuk. Göndör szőke hajú, kék szemű férfi volt; széles, bárgyú mosolyra húzott szájából vakítóan fehér fogak villantak ki.

– Azt a... ! – suttogta a varázslóra meredve Ron.

– Te jó ég! – sikkantott Hermione – Lockhart professzor!

A volt sötét varázslatok kivédése tanár kinyitotta az ajtót, és hosszú, lila hálóköntösében odalépett hozzájuk.

– Szívélyes üdvözletem! – szólt. – Autogramot szeretnétek kérni tőlem, igaz?

– Semmit nem változott – súgta oda Harry Ginnynek, aki elvigyorodott.

– Öhm... Hogy van, tanár úr? – kérdezte kissé bűntudatosan Ron. Az ő repedt varázspálcája okozta ugyanis Lockhartnál a súlyos emléktörlődést, ami miatt a Szent Mungóba került. Igaz, Lockhart magának köszönhette a balesetet, mert rátámadt Harryre és Ronra. Harry nem is sajnálta olyan nagyon a professzort.

– Kitűnően vagyok, kitűnően! – felelte túláradó vidámsággal Lockhart, és előhúzott köpenye zsebéből egy meglehetősen kopott pávatoll pennát. – Akkor hát, hány autogramot parancsoltok? Képzeljétek, már tudok folyóírással írni!

– Öhm... köszönjük, de most egyet se kérünk – felelte Ron.

Megrökönyödve nézett Harryre, aki viszont a professzorhoz fordult:

– Szabad a tanár úrnak a folyosón sétálnia? Nem a kórteremben kellene lennie?

Lockhart arcáról leolvadt a mosoly. Néhány másodpercig töprengve nézte Harryt, aztán megkérdezte:

– Nem találkoztunk mi már valahol?

– De... de igen – felelte Harry. – Maga tanított minket a Roxfortban, nem emlékszik?

– Tanítottam? Én? – pislogott Lockhart. – Tényleg?

Aztán ijesztő hirtelenséggel visszatért a mosoly az arcára.

– Gondolom, mindenre én tanítottalak meg benneteket, amit csak tudtok! Így van? Na, mi lesz akkor az autogramokkal? Kaptok egy kerek tucattal, hogy a kis barátaitoknak is adhassatok!

Ekkor azonban egy fej jelent meg a folyosó túlsó végén nyíló ajtóban.

– Enyje-ejnye, Gilderoy, hát már megint elkószált?

Az ajtó kinyílt, és egy pirospozsgás, kövér gyógyítónő döcögött a folyosóra. Hajában kis aranykoszorút viselt, és kedves mosollyal köszöntötte Harryéket.

– Nahát, Gilderoy, látogatói jöttek? És épp karácsony napján! Milyen kedvesek! Tudjátok, szegénykét nem látogatja soha senki, pedig olyan egy drága jó lélek! Ugye, Gilderoy?

– Autogramokat kérnek tőlem! – újságolta sugárzó arccal Lockhart. – Úgy könyörögnek, hogy nem lehet nemet mondani nekik! Csak legyen elég fényképem!

– Mit szóltok hozzá? – A gyógyító belekarolt Lockhartba, s úgy nézett rá, ahogy koraérett kétévesekre szokás. – Tudjátok, ő valamikor híres ember volt. Reméljük, ez az autogram-osztogatás jelzi, hogy lassan kezd visszatérni az emlékezete. Gyertek velünk kérlek! Gilderoynak a zárt részlegben van a helye. Biztos akkor osont ki, amikor bevittem a karácsonyi ajándékokat. Egyébként zárva tartjuk az ajtót. Nem bánt ő senkit, de... – itt suttogóra fogta a hangját – ...félünk, hogy baja esik szegénynek. Elkóborol, aztán nem talál vissza... Kedves tőletek, hogy bejöttetek hozzá.

Ron bizonytalanul felfelé mutogatott.

– Hát... mi igazából...

A gyógyító azonban olyan hívogatóan mosolygott, hogy a mondat végét Ron már csak elmotyogta:

– ...teázni indultunk.

Harry, Ron, Hermione és Ginny összenéztek, aztán kelletlen elindultak Lockhart és a gyógyító nyomában a folyosón.

– Ne maradjunk sokáig! – suttogta Ron.

A boszorkány rámutatott pálcájával a Janus Cooka Kórterem ajtajára.

– Alohomora – motyogta, s miután az ajtó kinyílt, karon fogva, odavezette Gilderoyt az ágya mellett álló karosszékhez.

– Ebben a szobában laknak a tartós ápolást igénylő betegeink – magyarázta suttogva Harryéknek. – Azok, akiknél egy varázslat maradandó károsodást okozott. Ők többé-kevésbé gyógyíthatatlanok, bár bájitalkúrákkal, bűbájokkal és némi szerencsével el lehet érni náluk bizonyos javulást. Gilderoy például már kezdi visszanyerni az öntudatát, O'Men úr pedig már szavakat is ki tud mondani, csak épp senki nem érti, milyen nyelven beszél... Hát akkor; beszélgessetek vele, én befejezem az ajándékosztást.

Harry körülnézett. Mr. Weasley kórtermével ellentétben ez a helyiség tele volt a betegek személyes tárgyaival. Ebből is látni lehetett, hogy a lakók hosszabb időre költöztek be. Gilderoy ágyának feje körül fotók borították a falat – mindegyikben Lockhart egy-egy mosolygó, integető képmása lakott. Több fényképet girbegurba, gyerekes nyomtatott betűk szeltek át – azokat Lockhart magának szignálta.

Miután a gyógyító leültette őt székébe, Gilderoy nyomban elővett egy újabb csomag fotót, pennát ragadott, és lázas dedikálásba fogott.

– Tedd borítékba őket! – utasította Ginnyt, miközben sorban a az ölébe dobálta az aláírt képeket. – Nem felejtettek ám el az emberek! Még mindig rengeteg rajongói levelet kapok. Gladys Ladgeon például hetente ír. Csak tudnám, miért.

Egy pillanatra megállt, tekintete a semmibe révedt – aztán megint szélesre húzta a száját, és új lendülettel folytatta a dedikálást.

– Biztos azért, mert olyan jóképű vagyok!

A szemközti ágy lakója, egy fakósárga arcú, gyászos tekintetű varázsló láthatóan nem érzékelte a körülötte zajló eseményeket. Szüntelenül motyogott magában, s közben a plafont bámulta. Két ággyal odébb egy boszorkány feküdt, akinek az egész fejét sűrű szőr nőtte be. Harrynek eszébe jutott, hogy három éve Hermionéval valami hasonló történt, de az ő esetében az elváltozás szerencsére nem bizonyult maradandónak. A kórterem távoli végében az utolsó két ágyat virágmintás függöny takarta el.

A gyógyító boszorkány a szőrös arcú nőhöz lépett, és néhány ajándékot adott át neki.

– Tessék, Ágnes – szólt. – Látja, nem feledkeztek meg magáról. A fia baglyot is küldött: azt írta, este bejön magához. Örül neki?

Ágnes négyet vakkantott.

– Nézze csak, Broderick! Kapott egy szép cserepes virágot meg egy naptárat tizenkét gyönyörű hippogriff fotóval. Ettől majd felvidul, kedvesem! – A gyógyító boszorkány letett egy meglehetősen csúnya, lengő polipkaros növényt az éjjeliszekrényre, majd a naptárat egy pálcaintéssel a falra erősítette. – És... ó, Mrs. Longbottom, hát már mennek is?

Harry úgy fordult oda, mintha dróton rántották volna. A kórterem végében széthúzták a függönyt, és két látogató lépett ki az ágysorok közti folyosóra. Egyikük egy öntudatos tartású, idősebb boszorkány volt; hosszú, zöld ruhát viselt, hozzá kissé viseltes rókaprémet, fején pedig kitömött keselyűvel díszített, hegyes süveg tornyosult. Mögötte egy fiú kullogott búsan leszegett fejjel: Neville.

Harry azonnal rádöbbent, hogy kik fekszenek a legtávolabbi két ágyban. Kétségbeesetten körülnézett; keresni akart valamit, amivel el tudja terelni barátai figyelmét, amíg Neville elhagyja a kórtermet. A Longbottom névre azonban Ron is felkapta a fejét, és mielőtt Harry megakadályozhatta volna, elrikkantotta magát:

– Neville!

A fiú összerezzent, és úgy behúzta a nyakát, mintha puskagolyó fütyült volna el a füle mellett.

– Láttad? Itt van Lockhart! Te kinél voltál?

– Ők a barátaid, Neville drágám? – kérdezte Neville nagyanyja, és fensőbbséges pillantással végignézett Harryéken.

Neville-en látszott, hogy a pokolban is jobban érezné magát. Nem nézett Harryék szemébe, s kövérkés arca lassan lilára színeződött.

– Á, látom már – folytatta a nagyanyja, és Harry felé nyújtotta aszott, madárlábszerű jobbját. – Téged természetesen megismerlek. Neville mindig rajongással emleget téged.

– Öhm... köszönöm – motyogta zavartan Harry, és kezet fogott a boszorkánnyal. Neville a lábára meredt, s folyamatosan lilult az arca.

– Ti ketten bizonyára Weasleyk vagytok. – Neville nagyanyja most Ronnal és Ginnyvel is kezet fogott. – Ismerem a szüleiteket, ha csak futólag is. Kiváló emberek, kiválóak... Te pedig Hermione Granger vagy, nemde?

Hermionét szemlátomást meglepte, hogy Mrs. Longbottom felismerte, de megfogta a felé nyújtott kezet.

– Neville sokat mesélt rólad. Tudom, hogy nemegyszer segítettél neki... Rendes fiúcska az én Neville-em – tette hozzá, csontos orra mentén gyengédnek épp nem nevezhető pillantást vetve a fiúra – de sajnos nem örökölte az apja tehetségét.

E szavakkal fejét a kórterem végében álló ágyak felé fordította, de olyan hirtelen, hogy süvegén vészesen inogni kezdett a kitömött keselyű.

– Micsoda? – motyogta döbbenten Ron. Harry legszívesebben rátaposott volna a lábára, de ezt farmernadrágban nem lehetett olyan észrevétlenül megtenni, mint talárban. – Az apád fekszik itt, Neville?

Mrs. Longbottom felkapta a fejét.

– Mire véljem ezt, Neville? A barátaid semmit nem tudnak a szüleidről?

Neville nagy levegőt vett, felnézett a plafonra, és megrázta a fejét. Harry soha senkit nem sajnált még ennyire, de ötlete sem volt, hogyan segíthetné ki Nevillet kínos helyzetéből.

– Mi szégyellnivaló van ezen? – csattant fel Mrs. Longbottom. – Büszke lehetsz a szüleidre, büszke! Azt hiszed, azért áldozták fel az egészségüket, az elméjük épségét, hogy a tulajdon gyermekük szégyellje őket!?

– Nem szégyellem őket – felelte elhaló hangon Neville, még mindig kerülve Harryék tekintetét. Ron lábujjhegyen ágaskodva meresztette a szemét a távoli két ágy felé.

– A viselkedésed nem azt mutatja! – korholta unokáját Mrs. Longbottom, majd felszegett fejjel Harryékhez fordult, s úgy folytatta: – A fiamat és a menyemet Tudjukki csatlósai juttatták ide.

Hermione és Ginny a szájuk elé kapták a kezüket. Ron visszaereszkedett a talpára, és döbbenten pislogott.

– Mindketten aurorok voltak, a varázslótársadalom köztiszteletben álló tagjai – folytatta Mrs. Longbottom. – Kimagaslóan tehetségesek, mind a ketten... Tessék, Alice drágám, mit szeretnél?

A ágyak közti folyosón hálóinges nő csoszogott feléjük. Neville édesanyja volt – de nem az a pirospozsgás, mosolygós boszorkány, akire Harry a Főnix Rendjének egykori tagjait ábrázoló csoportképről emlékezett, hanem egy sovány, beesett arcú, aránytalanul nagy szemű, színtelenre őszült hajú asszony. Nem akart beszélni – talán nem is tudott – csupán bizonytalanul felemelte a kezét, Neville felé nyújtva valamit, amit a markában tartott.

– Már megint... – Mrs. Longbottom fáradtan megcsóválta a fejét. – Jól van, Alice drágám, jól van... Vedd el, Neville, hadd örüljön.

Neville addigra már nyújtotta is a kezét, s anyja a markába ejtett egy összegyűrt Drubli Legjobb Fúvógumija csomagolópapírt.

– Jól van, drágám – szólt színlelt derűvel Mrs. Longbottom, és vállon veregette a beteg asszonyt.

– Köszönöm, anya – szólt csendesen Neville.

Alice Longbottom megfordult, és halkan dúdolva elcsoszogott az ágya felé. Neville dacosan végignézett Harryéken. Bizonyára arra számított, hogy nevetni fognak, de tévedett.

Mrs. Longbottom sóhajtott.

– Ideje indulnunk – szólt, és felhúzta hosszú, zöld selyemkesztyűjét. – Örülök, hogy megismerhettelek benneteket. Neville, dobd ki azt a cukrospapírt! Már annyi van otthon, hogy kitapétázhatnád vele a szobádat.

Harry azonban látta, hogy Neville kifelé menet titkon a zsebébe csúsztatja édesanyja kis ajándékát. Aztán becsukódott az ajtó az öreg hölgy és unokája mögött.

– Sejtelmem se volt róla – szólt könnyeivel küszködve Hermione.

– Nekem se – mondta rekedten Ron.

– Nekem se – suttogta Ginny.

Mindhárman Harryre néztek.

– Én tudtam – szólt csüggedten Harry. – Dumbledore-tól... De megígértem, hogy nem mondom el senkinek. Ezért került Bellatrix Lestrange az Azkabanba: a Cruciatus-átokkal kínozta Neville szüleit.

– Bellatrix Lestrange tette ezt velük? – szörnyülködött Hermione. – Az a nő, akinek a képét Sipor a fészkében őrzi?

A döbbenet csöndjét néhány másodperc után Lockhart bosszús hangja törte meg:

– Ejnye, hát ezért tanultam meg folyóírással írni!?

Huszonnegyedik fejezet

Okklumencia

Sipor végül a padlásszobából került elő, fülig porosan. Sirius, aki megtalálta, nem tulajdonított túl nagy jelentőséget az ügynek – úgy vélte, Sipor régi kacatok után kutatott családi ereklye-gyűjteményének gazdagítása céljából. Harryt azonban nyugtalanította a dolog.

Megkerülése óta a manó jobb hangulatban volt, ritkábban lehetett dühös motyogását hallani, és az addiginál készségesebben teljesítette az utasításokat. Harry egyszer-kétszer észrevette, hogy Sipor gyűlölködve mered rá, de olyankor a manó mindig gyorsan lesütötte a szemét.

Harry nem osztotta meg aggodalmát keresztápjával, akinek a jókedve karácsony után gyorsan apadni kezdett. Ahogy közeledett Harryék indulásának napja, Sirius egyre gyakrabban kapott „búrohamot”, ahogy Mrs. Weasley nevezte. Olyankor magába fordult vagy zsémbeskedett, s gyakran hosszú órákra bezárkózott Csikócsőr szobájába. Keserűsége átjárta a házat, beszivárgott az ajtók alatt, mint holmi mérges gáz, és egykettőre mindenkit megfertőzött.

Harry – öt éve most először – nem örült közelgő visszatérésének a Roxfortba. Egyrészt nem szívesen hagyta ott keresztapját Siporral összezárva, másrészt az iskolakezdés azt jelentette, hogy megint el kell viselnie a zsarnokoskodó Dolores Umbridge-et, aki időközben bizonyára újabb tucatnyi rendeletet eszelt ki. A kviddics vigasztalást jelentett volna számára – de attól meg eltiltották. Arra is jó esélyt látott, hogy a vizsgák közeledtével a házifeladat-terhelés még tovább növekszik majd; és mindennek a tetejébe ott volt Dumbledore, aki változatlanul nem állt szóba vele. Ha nincs a DS, gondolta Harry, kikönyörögné Siriustól, hogy otthagyhassa az iskolát, és a Grimmauld téri házban maradhasson.

Aztán a szünet utolsó napján történt valami, ami egyenesen rémisztővé tette Harry számára a visszatérést a Roxfortba.

Harry és Ron épp varázslósakkot játszottak Hermione, Ginny és Csámpás kibicelése mellett, mikor Mrs. Weasley bedugta a fejét a hálószoba ajtaján.

– Harry drágám, lejönnél, kérlek, a konyhába? Piton tanár úr szeretne beszélni veled.

Harry először fel se fogta a hallottakat, mert épp lelkesen biztatta bástyáját, ami Ron egyik gyalogjával viaskodott.

– Üsd ki! Üsd már ki, az csak egy gyalog, te szerencsétlen! Bocsánat, Mrs. Weasley, nem figyeltem.

– Piton tanár úr lent vár a konyhában. Szeretne beszélni veled.

Harrynek leesett az álla a megrökönyödéstől. Ránézett Ronra, majd Hermionéra, aztán Ginnyre, de azok szintén csak tátogni tudtak. Csámpás, akit Hermione az utolsó negyedórában alig bírt féken tartani, rögtön kihasználta az alkalmat, és ráugrott a sakktáblára. A figurák rémülten visítozva menekültek előle.

– Piton vár... engem? – kérdezett vissza Harry.

– Piton tanár úr – javította ki szemrehányó hangsúllyal Mrs. Weasley. – Na, gyere, gyere, gyorsan! Azt mondta, sietnie kell.

– Mit akarhat tőled? – kérdezte riadtan Ron, miután anyja visszahúzta a fejét az ajtóból. – Volt valami balhéd nála?

– Dehogyis! – méltatlankodott Harry. Elképzelni se tudta, mi késztethette rá Pitont, hogy utána jöjjön a Grimmauld térre. Talán T-t kapott az utolsó házi feladatára?

Másfél perccel később, mikor benyitott a konyhába, ott találta Siriust és Pitont, akik a hosszú asztalnál ültek, és mereven elnéztek egymás mellett. Egyikük sem szólt, de a levegő szinte vibrált kölcsönös utálatuktól. Sirius előtt az asztalon nyitott levél hevert.

– Öhhm – köhintett Harry, hogy felhívja a figyelmet jelenlétére.

Piton felé fordította zsíros fekete hajjal keretezett arcát.

– Ülj le, Potter!

Sirius hátradőlt, úgyhogy széke két első lába felemelkedett a padlóról, és emelt hangon megszólította a plafont:

– Örülnék, ha nem parancsolgatnál a házamban, Piton.

A bájitaltantanár fakó arca csúnya szürkés-rózsaszínűre vált. Harry leült vele szemben, Sirius mellé.

– Négyszemközt kellene beszélnem veled, Potter – szólt Piton, arcán a jól ismert gúnyos félmosollyal – de Black...

– A keresztapja vagyok – mondta az előbbinél is hangosabban Sirius.

– Dumbledore utasítására vagyok itt – folytatta Piton. Ő viszont egyre halkabban és sziszegőbben beszélt. – De felőlem itt maradhatsz, Black. Felteszem, rosszul esne, ha ebből is kimaradnál.

– Ezzel meg mit akarsz mondani? – csattant fel Sirius, és zajosan visszabillentette székét.

– Bizonyára bosszant, hogy nem lehetsz hasznos tagja a Rendnek – felelte Piton, finoman megnyomva a jelzőt.

Most Siriuson volt a pirulás sora. Piton félmosollyal nyugtázta a bevitt találatot, és ismét Harryhez fordult:

– Az igazgató úr óhaja szerint a következő félévben okklumenciát fogsz tanulni.

– Mit fogok tanulni? – pislogott Harry.

Piton feljebb görbítette szája sarkát.

– Okklumenciát, Potter. Az elme mágikus védelmét külső behatolással szemben. Kevéssé ismert mágiaág, de felettébb hasznos.

Harry szíve vadul kalapálni kezdett. Védekezés külső behatolással szemben? De hát mind azt mondták, hogy nem költözött belé Voldemort...

– Miért kell ezt az okklu... dolgot tanulnom? – bukott ki belőle a kérdés.

– Mert az igazgató úr jónak látja – felelte közönyösen Piton. – Hetente egyszer különórán veszel majd részt, de nem mondhatod el senkinek, mit tanulsz. A legkevésbé Dolores Umbridge-nek. Megértetted?

– Igen – bólintott Harry. – És ki lesz a tanárom?

Piton felvonta fél szemöldökét.

– Én.

Harrynek olyan érzése támadt, mintha a nyakától lefelé olvadni kezdett volna a teste. Különórák Pitonnal – mivel érdemelte ezt ki? Segélykérően pillantott keresztapjára.

– Miért te tanítod Harryt? – kérdezte ellenségesen Sirius. – Miért nem Dumbledore?

– Mert mint igazgató megteheti, hogy másokra bízza a kellemetlen feladatokat – felelte nyájasan Piton. – Biztosíthatlak, hogy nem önként jelentkeztem. – Felállt, és láthatóan indulni készült. – Hétfő délután hat órakor várlak a dolgozószobámban, Potter. Ha bárki kérdezi, bájitaltan-korrepetáláson veszel részt. Aki látott már az órámon, nem fogja kétségbe vonni, hogy rászorulsz.

Azzal meglebbentette fekete köpenyét, és elindult az ajtó felé.

– Egy pillanat! – szólt utána Sirius, és kihúzta magát a széken.

Piton undok mosollyal nézett vissza rá.

– Szívesen társalognék még, Black, de sajnos nincs annyi szabad időm, mint neked.

– Akkor rögtön a lényegre térek – felelte Sirius, és felállt. Jóval magasabb volt Pitonnál, aki most köpenye zsebébe dugott jobbjával szorosan megmarkolt valamit – Harry gyanította, hogy a pálcáját. – Ha megtudom, hogy az okklumenciaórák ürügyén gorombáskodsz Harryvel, velem gyűlik meg a bajod.

– Megható az aggodalmad – felelte sötét mosollyal Piton – de bizonyára észrevetted, hogy Potter az apjára üt.

– Igen, észrevettem – vágta rá büszkén Sirius.

– Vagyis olyan öntelt, hogy lepereg róla minden kritika – vitte be a találatot Piton.

Sirius félrelökte székét, s az asztalt megkerülve elindult a bájitaltantanár felé. Menet közben előhúzta varázspálcáját – mire Piton ugyanígy tett. Megálltak szemben egymással. Sirius sápadt volt a dühtől. Piton arca nem árult el indulatot, de látszott, hogy ellenfele minden rezdülését figyeli.

– Sirius! – szólt ijedten Harry.

Keresztapja ügyet se vetett rá.

– Vigyázz magadra, Pipogyusz – sziszegte. Arca harminc centire se volt Pitonétól. – Hiába mondja Dumbledore, hogy megváltoztál, én átlátok rajtad...

– Akkor miért nem figyelmezteted? – suttogta Piton. – Talán félsz, hogy nem veszi komolyan egy olyan ember véleményét, aki fél éve az anyja házában bujkál?

– Meséld el, hogy van mostanság Lucius Malfoy? Gondolom, boldog, hogy az ölebe a Roxfortban dolgozik.

– Apropó, kutya – duruzsolta Piton – tudtál róla, hogy Lucius Malfoy felismert a legutóbbi kis kiruccanásodon? Ravasz ötlet volt, hogy megmutattad magad egy biztonságos pályaudvari peronon. Pompás ürügyet szereztél rá, hogy még sokáig lapulhass a kis búvóhelyeden.

Sirius felemelte a pálcáját.

– Ne! – kiáltotta Harry, és átszökkent az asztal fölött, hogy a két varázsló közé álljon. – Sirius! Ne csináld!

– Azt mondod, gyáva vagyok!? – harsogta Sirius. Megpróbálta félretolni Harryt, de ő jól megvetette a lábát.

– Igen, ilyesmire céloztam – susogta Piton.

– Ne avatkozz bele, Harry! – sziszegte Sirius, és szabad kezével ellökte keresztfiát.

Ekkor kitárult a konyhaajtó, és vidám zsivajjal betódult rajta a Weasley család, Hermionéval. A népes csapat közepén Mr. Weasley lépkedett, csíkos pizsamában és esőkabátban.

– Meggyógyultam! – jelentette be nagy büszkén. – Makkegészséges vagyok!

A következő pillanatban aztán az egész Weasley família megtorpant. Megrökönyödve bámulták a szemük elé táruló, élőképszerű jelenetet: Sirius és Piton az ajtó felé néztek, s közben egymás arcára szegezték pálcáikat; Harry ott állt közöttük, s kinyújtott karral igyekezett eltolni őket egymástól.

– Merlin szent szakálla! – fakadt ki Mr. Weasley. – Mi folyik itt?

Sirius és Piton leeresztették pálcájukat. Harry az egyikre, majd a másikra nézett: mindkettőjük arca mélységes utálatot tükrözött, de a csapatnyi tanú váratlan megjelenése szemlátomást észhez térítette őket. Piton zsebre dugta pálcáját, hosszú léptekkel átvágott a konyhán, és megkerülte Weasleyéket. Az ajtóból még visszanézett.

– Hétfőn este hat órakor, Potter.

Azzal kiment a konyhából. Sirius gyilkos pillantással nézett utána.

– Mi történt? – kérdezte Mr. Weasley.

– Semmi, Arthur – felelte Sirius. Úgy zihált, mintha futott volna. – Csak elcsevegtünk, ahogy régi iskolatársak szoktak. – Mosolyt erőltetett az arcára. – Szóval... meggyógyultál. Ez ám az örömhír!

– Ugye? – Mrs. Weasley az egyik székhez vezette férjét. – Smethwyck gyógyító addig bűbájoskodott, míg végül megtalálta a kígyóméreg ellenszerét, Arthur pedig egyszer és mindenkorra megtanulta, hogy mit érnek a mugli kuruzslók módszerei. Így van, Arthur? – kérdezte fenyegetően.

– I-igen, Molly drágám – felelte alázatosan a varázsló.

Mr. Weasley szerencsés felépülése okán a vacsoraasztalnál vidám volt a hangulat. Harry megfigyelte, hogy Sirius is igyekszik úrrá lenni rosszkedvén: mosolygott az ikrek viccein, szorgalmasan kínálgatta vendégeit – igaz, néha megfeledkezett magáról, s olyankor kiült arcára a búskomorság. Harry nem ülhetett keresztapja mellett – őt Mundungus és Rémszem fogta közre, akik szintén betoppantak, hogy gratuláljanak Mr. Weasleynek – pedig szeretett volna beszélni Siriusszal. Meg akarta mondani neki, hogy ne törődjön Piton gúnyolódásával, mert senki nem tartja gyávának, amiért Dumbledore utasítását követve meghúzza magát a Grimmauld téri házban. Sirius arckifejezését látva azonban Harry nem volt biztos benne, hogy tanácsos volna bármit is mondania. Helyette inkább elmesélte Ronnak és Hermionénak, hogy okklumenciát kell tanulnia Pitontól.

– Dumbledore azt akarja, hogy többet ne álmodj Voldemortról – állapította meg tárgyilagosan Hermione. – Gondolom, te se bánnád, ha végre nyugodt éjszakáid lennének.

– Különórák Pitonnal!? – szörnyülködött Ron. – Én inkább a rémálmokat választanám!

A tervek szerint másnap a Kóbor Grimbusszal kellett visszautazniuk a Roxfortba. Reggel, mikor Harry, Ron és Hermione a konyhába léptek, már az asztalnál találták két kijelölt kísérőjüket, Lupint és Tonksot. Azok fojtott hangú beszélgetésbe merültek, de Harry láttán nyomban elhallgattak.

A sietve elfogyasztott reggeli után valamennyien kabátot húztak, és sálat kanyarítottak a nyakukba. A gondolatra, hogy el kell búcsúznia Siriustól, Harrynek kellemetlen szorító érzés támadt a mellkasában. Aggodalommal töltötte el ez az elválás; nem tudta, mikor láthatja viszont keresztapját, s kötelességének érezte, hogy visszatartsa Siriust a meggondolatlan cselekedetektől. Könnyen el tudta képzelni, hogy keresztapját annyira felpaprikázta Piton sértő vádja, hogy máris tervezi következő vakmerő kiruccanását a Grimmauld téri házból. Mielőtt azonban kitalálhatta volna, pontosan mit mondjon, Sirius odaintette magához.

– Vidd ezt magaddal! – szólt halkan a varázsló, s egy hevenyében becsomagolt, zsebkönyv méretű tárgyat nyomott Harry kezébe.

– Mi ez?

– Eszköz arra, hogy értesíthess, ha Piton rosszul bánik veled. Nem, ne nyisd most ki! – tette hozzá Sirius, gyors pillantást vetve Mrs. Weasley felé, aki épp arra próbálta rávenni az ikreket, hogy húzzanak fel egy-egy pár egyujjas, kötött kesztyűt. – Molly nem helyeselné... De kérlek, használd, ha szükséged lesz rám. Rendben?

– Rendben – bólintott Harry, és kabátja belső zsebébe dugta a csomagot. Ugyanakkor szilárdan eltökélte, hogy nem fogja használni az eszközt, bármi legyen is az – nem rángatja ki Siriust biztonságos rejtekhelyéről, még ha Piton pokollá teszi is számára az okklumenciaórákat.

– Hát akkor... – Sirius komor mosollyal vállon veregette keresztfiát, s mielőtt Harry egy szót is szólhatott volna, már indultak is a reteszekkel és láncokkal lezárt bejárati ajtó felé. Ott aztán a Weasley gyerekekkel körülvéve még megálltak egy percre.

Mrs. Weasley magához ölelte Harryt.

– Az ég óvjon, kis drágám!

– Minden jót, Harry, és kérlek, ezentúl is védj meg a kígyóktól! – búcsúzott Mr. Weasley, és mosolyogva kezet rázott Harryvel.

– Jó... rendben – motyogta Harry. Ha óvatosságra akarta inteni Siriust, most kellett megtennie. Megfordult, keresztapja szemébe nézett, és már nyitotta a száját – de ekkor Sirius fél karral, esetlenül magához ölelte őt, és ezt dörmögte: – Vigyázz magadra! – A következő pillanatban pedig Harry már azon kapta magát, hogy arcába csap a hideg téli szél, és Tonks (aki ezúttal magas, fémszürke hajú, tweedruhás nőként jelent meg) tereli őt lefelé a bejárati lépcsőn.

A Grimmauld tér 12. ajtaja becsapódott mögöttük. Mikor Harry a lépcső aljából hátranézett, a ház már laposra zsugorodott – mintha két szomszédja összenyomta volna – s egy szempillantással később teljesen eltűnt.

– Gyertek! – sürgette a gyerekeket Tonks. Harry a szokottnál nyugtalanabbnak érezte a boszorkány hangját. – Minél gyorsabban felszállunk a buszra, annál jobb!

Lupin felemelte a jobb kezét.

Bamm!

A következő pillanatban egy kétemeletes, harsánypiros busz fékezett le az orruk előtt, elfoglalva a közeli lámpaoszlop helyét is, ami az utolsó pillanatban félreugrott az útjából.

A jármű lépcsőjéről piros egyenruhás, sovány, szeplős, elálló fülű fiatalember szökkent a járdára.

– Üdvözöljük a Kóbor... – harsogta.

– Igen, köszönjük, tudjuk – fojtotta belé a szót Tonks. – Gyerünk, szaporán, szálljatok fel...

Azzal már terelte is Harryt a busz lépcsője felé. Mikor elhaladtak a kalauzfiú előtt, annak elkerekedett a szeme.

– Né má! Herri...

– Ha ordibálni kezded a nevét, úgy megátkozlak, hogy attól koldulsz! – mordult rá fenyegetően Tonks, miközben már Ginnyt és Hermionét tuszkolta felfelé a lépcsőn.

Ron csillogó szemmel nézett körül a buszon.

– Végre kipróbálhatom ezt az izét! – örvendezett.

Harry legutóbb éjszaka utazott a Kóbor Grimbusszal, s akkor a busz utastere rézkeretes ágyakkal volt tele. Most ellenben szedett-vedett székek alkották a berendezést. A hirtelen fékezés következtében az ülőalkalmatosságok egy része felborult, s több varázslóés boszorkányutas is a padlón kötött ki. Ők most tápászkodtak fel, dühös morgolódás közepette. Valakinek a bevásárlókosara előreszánkázott a jármű orrába, s ott kiborult, aminek következtében békapetében és krémpudingban fuldokló csótányok ropogtak a felszállók talpa alatt.

– Úgy tűnik, külön fogunk ülni – állapította meg Tonks, miután felmérte a helykínálatot. – Fred, George, Ginny, ti üljetek le ott hátul... Remus veletek marad.

Tonks, Harry, Ron és Hermione felmentek a második emeletre ahol találtak is négy szabad széket: kettőt elöl, kettőt pedig a busz farában. Stan Shunkpike, a kalauz kutyamód követte Ront és Harryt a hátsó két helyhez. Az utasok tekintetükkel követték az elhaladó Harryt, de mikor a fiú leült, minden fej előrefordult.

Miközben a fiúk kiguberálták a tizenegy sarlós viteldíjat, a Kóbor Grimbusz vészesen inogva továbbindult. A járda és az úttest között bukdácsolva megkerülték a Grimmauld teret, majd a busz – bamm! – hatalmasat zökkent, úgyhogy valamennyien hátraestek.

Ron székestül felborult, s elejtette Pulipinty kalitkáját. A madár kiszabadult, vad csicsergés közepette előrerepült az utasok között, és letelepedett Hermione vállára. Miközben Ron feltápászkodott, Harry, akit egy falra szerelt gyertyatartó megmentett a hanyatt eséstől, kinézett az ablakon. Úgy tűnt, a busz épp egy autópályán halad.

– Birminghamnél járunk – válaszolta meg kimondatlan kérdését a mindig vidor Stan. – Aztán mondd, hogy vagy, Herri? Sokat voltál az újságban nyáron, de nem nagyon írtak jókat rólad. Mondtam is Ernie-nek, hogy mondom: Nem is látszott pedig dilisnek, mikor velünk utazott.

Stan átadta a jegyeket, és tovább bámulta Harryt. Szemlátomást cseppet sem érdekelte, hogy valaki dilis-e vagy sem, ha híres annyira, hogy benne legyen a neve az újságban. Közben a Kóbor Grimbusz riasztóan kilengve előzgetni kezdte az autókat. Harry a busz orra felé nézett, s látta, hogy Hermione eltakarja a szemét. Pulipinty pedig jókedvűen egyensúlyozott a lány vállán.

Bamm!

A székek megint hátracsúsztak, a busz ugyanis leugrott az autópályáról, hogy rátérjen egy hajtűkanyarokkal teli mellékútra. Padkától padkáig kacsáztak, az utat szegélyező élősövénynek többször is félre kellett húzódnia. Hamarosan egy kisváros forgalmas főutcájára értek, aztán végigszáguldottak egy magas hegyek ölelte viadukton, majd egy széles, szélfútta fennsík következett. Minden váltást újabb robaj és zuttyanás jelzett.

– Most, hogy kipróbáltam – motyogta Ron, miután hatodszor is feltápászkodott a padlóról – többet nem is akarok ezen az izén utazni.

– Még egy megálló, aztán a Roxfort következik – jelentette vidáman Stan, miután odabotorkált Harryékhez. – A parancsolgatós nő, aki veletek szállt fel, adott egy kis vajsörre valót, hogy vegyük előre a megállótokat a sorban. De azért Madam Marshot még letesszük, mert nincs nagyon jól... Az alsó szintről öklendezés majd undok loccsanás hallatszott fel.

Pár perccel ezután a Kóbor Grimbusz zajosan lefékezett egy kocsmában – illetve egy kocsma előtt, mert az épület idejében félreugrott. Stan lesegítette a buszbeteg Madam Marshot, s ezt az alsó szinten utazók a hangokból ítélve megkönnyebbüléssel nyugtázták. A busz továbbindult, egyre gyorsított, azután...

Bamm!

A hóborította Roxmorts főutcáján robogtak. Harry kinézett a hópelyhek pöttyözte ablakon, és megpillantotta a Szárnyas Vadkant – a kocsma cégére nyikorogva lengett a téli szélben. Végül aztán a Kóbor Grimbusz megállt a roxforti birtok kapuja előtt.

Lupin és Tonks leadogatták a gyerekek csomagjait, majd maguk is leszálltak elbúcsúzni. Harry vetett még egy utolsó pillantást a kétemeletes buszra. Az utasok az ablaknak nyomott orral bámulták őket.

– A birtokon már biztonságban lesztek – mondta Tonks, a néptelen utat fürkészve. – Jó tanulást, fiúk-lányok!

– Vigyázzatok magatokra! – búcsúzott Lupin, és mindenkivel kezet rázott. Harryt hagyta utoljára. – Figyelj rám... – fordult hozzá, amíg a többiek Tonkstól búcsúzkodtak. – Tudom, hogy nem kedveled Perselust... De hidd el, kiváló okklumentor, és mindannyian – Siriusszal egyetemben – azt akarjuk, hogy meg tudd védeni magad. Úgyhogy vedd komolyan a dolgot, rendben?

– Rendben – sóhajtotta Harry, Lupin koravén arcába nézve. – Hát akkor: viszlát.

A gyerekek ládáikat vonszolva elindultak a csúszós úton a kastély felé. Hermione arról csacsogott, hogy lefekvés előtt köt még néhány manósapkát. Mikor végre-valahára a tölgyajtó elé értek, Harry még egyszer hátrafordult. Eszébe jutott, milyen megpróbáltatások várnak rá, s azt kívánta, bár a Kóbor Grimbuszon maradt volna.

Harry hétfője a szorongás jegyében telt. A reggeli dupla bájitaltan a legkevésbé se csökkentette félelmét, mivel Piton pontosan olyan undok volt vele, mint máskor. Az is csak rontott a hangulatán, hogy a szünetekben egyre-másra megszólították a DS lelkes tagjai: érdeklődtek, hogy terveze aznap estére edzést.

– Ha meglesz az időpont, a szokásos módon értesítek mindenkit – ismételgette egyre fáradtabban Harry. – Ma este nem érek rá, mert... bájitaltan-korrepetálásra megyek.

– Bájitaltan-korrepetálásra? – ismételte gúnyosan Zacharias Smith, aki ebéd után akaszkodott rá Harryre a bejárati csarnokban. – Akkor iszonyúan rossz lehetsz. Piton nem szokott különórákat adni.

Ron gyilkos pillantást küldött a vigyorogva távozó Smith után.

– Mehet egy jó kis ártás? – kérdezte, s pálcájával becélzott Smith két lapockája közé. – Még eltalálnám...

– Hagyd – legyintett Harry. – Mások ugyanígy azt fogják gondolni, hogy teljesen hüly...

– Szia, Harry! – csendült egy hang a háta mögött. Harry megfordult, és szemben találta magát Chóval.

– Á... – nyögte bukfencező gyomorral. – Szia.

– A könyvtárban leszünk, Harry – szólt nyomatékosan Hermione, s a karjánál fogva elvonszolta Ront a márványlépcső felé.

– Jól telt a karácsony? – kérdezte Cho.

– Aha... jól.

– Nekem elég csendesen. – A lány valamilyen rejtélyes okból zavarban volt. – Öh... a jövő hónapban is lesz roxmortsi hétvége. Láttad a kiírást?

– Tessék? Ja... nem, még nem néztem meg hirdetőtáblát.

– Valentin-napon lesz...

– Aha. – Harry nemigen értette, miért olyan fontos információ ez. – Gondolom, azt szeretnéd...

– Csak ha te is akarod – vetette közbe a lány.

Harry a homlokát ráncolta. Azt akarta mondani: Gondolom, azt szeretnéd kérdezni, hogy lesz-e este DS-edzés. Csakhogy ehhez nem illett a lány válasza.

– Hát... öh... – motyogta tanácstalanul.

– Nem baj, ha nem akarsz – visszakozott ijedten Cho. – Semmi gond. Szia.

Azzal elsietett. Harry kétségbeesetten töprengve nézett utána – s egyszerre beugrott neki a megfejtés.

– Cho! Várj! Cho!

A lány után szaladt, s a márványlépcső közepén utol is érte.

– Öh... nincs kedved eljönni velem Roxmortsba Valentin-napon?

– De van! – felelte pirulva, de boldog mosollyal a lány.

– Jó... akkor ezt... megbeszéltük – búcsúzott Harry. Örömmel nyugtázta, hogy mégiscsak tartogatott számára valami jót ez a nap, s miután elvált Chótól, szinte a lépcsőfokok fölött lebegve szaladt fel a könyvtárba, hogy csatlakozzon barátaihoz.

Végül elérkezett a hat óra. Egyre erősödő szorongása kikergette a Piton dolgozószobája felé közeledő Harry fejéből a sikeres randevúkérés örömteli emlékét.

Az alagsori szoba ajtaja elé érve egy pillanatra megállt. Kevés helyet tudott, ahol ne lett volna szívesebben ebben a percben.

Összeszedte magát, vett egy nagy levegőt, kopogtatott, és belépett az ajtón.

Ismerte a homályos helyiséget; nem jelentettek újdonságot számára a polcokon százával sorakozó üvegedények, melyekben elkocsonyásodott állati és növényi részek úszkáltak színes oldatokban.

Jól emlékezett a sarokban álló tárolószekrényre is, aminek a kifosztásával Piton egyszer meggyanúsította őt – nem is teljesen alaptalanul. Volt azonban a szobában egy új tárgy is: a gyertyafénnyel megvilágított íróasztalon egy rúnákkal és szimbolikus rajzokkal díszített, sekély kőmedence feküdt. Harry nyomban ráismert benne Dumbledore merengőjére. Azon már nem volt ideje eltöprengeni, hogy vajon mit keres a merengő Pitonnál, mert ekkor a szoba sötétjében felcsendült a bájitaltantanár hangja:

– Csukd be az ajtót magad után, Potter!

Harry engedelmeskedett, leküzdve azt a szörnyű érzést, hogy a börtön ajtaját zárja magára. Piton eközben az íróasztala mögé lépett, s mikor Harry újra a szoba belseje felé fordult, némán rámutatott az asztal előtt álló székre. Harry leült, s úgy tett a tanár is. Fekete szemét Harryre szegezte, arca komor és megvető volt.

– Nos, Potter, tudod, hogy miért vagy itt – szólt. – Az igazgató úr megbízott vele, hogy okklumenciára tanítsalak. Merem remélni, hogy ehhez több tehetséget mutatsz majd, mint a bájitalfőzéshez.

– Igyekezni fogok – felelte Harry.

– Amire készülünk, nem a szokásos értelemben vett tanóra, mégse feledd el, hogy a tanárod vagyok. Elvárom a tanár úr vagy a Piton professzor úr megszólítást.

– Értem... tanár úr.

Piton egy percig összehúzott szemmel fürkészte Harryt, azután folytatta:

– Amint azt drágalátos keresztapád konyhájában már mondtam, az okklumencia az elme lezárását teszi lehetővé a mágikus behatolás és befolyásolás előtt.

Harry dacosan Piton szemébe nézett.

– És miért gondolja úgy Dumbledore professzor, hogy nekem szükségem van erre, tanár úr? – kérdezte. Kíváncsian várta, hogy választ kap-e erre a kérdésre.

Piton megint csak nézte őt egy darabig, majd megvetően így felelt:

– Erre még neked is rég rá kellett volna jönnöd, Potter. A Sötét Nagyúr mesterien ért a legilimenciához...

– Az micsoda... tanár úr?

– Hozzáférés egy másik ember elméjében lakó érzésekhez és emlékekhez...

– Gondolatolvasás? – vágta rá Harry, legszörnyűbb gyanúját sejtve igazolódni.

– Nincs érzéked a finomságokhoz, Potter – susogta villogó szemmel Piton. – Többek között ezért vagy tökéletesen alkalmatlan a bájitalfőzés elsajátítására.

Szünetet tartott, nyilván hogy kiélvezze a sértést, majd folytatta:

– A gondolatolvasás nevetséges muglifogalom. Az elme nem könyv, amit kedvére lapozgathat és tanulmányozhat az ember. A gondolatok nincsenek felvésve a koponya falára, hogy a behatoló megszemlélhesse őket. Az elme összetett, sokrétegű dolog – legalábbis a legtöbb ember elméje az. – Piton szája gúnyos mosolyra görbült. – Mindazonáltal tény, hogy a legilimencia művelője a megfelelő feltételek mellett képes áldozata elméjének mélyébe hatolni, és értelmezni tudja az ott találtakat. A Sötét Nagyúr például szinte mindig rájön, ha valaki hazudik neki. Csak aki ért az okklumenciához, az tudja elzárni, hozzáférhetetlenné tenni a hazugságát cáfoló érzéseit és emlékeit, csak az tud a leleplezés veszélye nélkül valótlant állítani a Nagyúr előtt.

Piton meghatározása ide vagy oda, Harry továbbra is úgy sejtette, hogy a legilimencia nem más, mint gondolatolvasás.

– Szóval tudhatja, hogy most mit gondolunk... tanár úr?

– A Sötét Nagyúr távol van – felelte Piton – emellett a Roxfortban ősi bűbájok sora biztosítja az itt tartózkodók testének és elméjének védelmét. A tér és az idő fontos faktorok a mágiában, Potter. A legilimenciához sok esetben szembenézés szükséges.

– Akkor viszont miért kell okklumenciát tanulnom?

Piton végighúzta hosszú ujját a száján, s közben mereven nézte Harryt.

– Minden arra utal, hogy a te esetedben nem érvényesek a szokásos szabályok. Az átok, ami nem tudott megölni téged, a jelek szerint valamiféle kapcsolatot teremtett közted és a Sötét Nagyúr között. Úgy tűnik, időnként, mikor az elméd a legernyedtebb, a legvédtelenebb – például mikor alszol – osztozol a Sötét Nagyúr gondolataiban és érzéseiben. Az igazgató ezt nem tartja kívánatosnak, ezért kérte, hogy tanítsalak meg rá, miképp tudod elválasztani az elmédet a Sötét Nagyúrétól.

Harry szívverése megint felgyorsult. Még mindig zavarosnak érezte a magyarázatot.

– De hát miért mondja Dumbledore professzor, hogy ez nem kívánatos? – bukott ki belőle a kérdés. – Nem kellemes érzés, az biztos, de eddig hasznos volt, nem? Hiszen... ha nem néztem volna végig, hogyan támadja meg a kígyó Mr. Weasleyt, akkor Dumbledore professzor nem menthette volna meg őt. Nem így van, tanár úr?

Piton tovább simogatta ujjával a száját, és csak nézte Harryt. Mikor megint megszólalt, lassan beszélt, gondosan mérlegelve minden szót.

– Úgy tűnik, a Sötét Nagyúrnak a legutóbbi időkig nem volt tudomása a köztetek lévő sajátos kapcsolatról. Nem tudta, hogy tükröződnek benned az érzelmei, hogy osztozol a gondolataiban. A karácsony előtti látomásod azonban...

– Amelyikben Mr. Weasley és a kígyó szerepelt?

– Ne vágj a szavamba, Potter! – förmedt rá Piton. – A karácsony előtti látomásod olyan mélységű behatolás volt a Sötét Nagyúr gondolataiba...

– A kígyó fejében voltam, nem az övében!

– Azt mondtam, ne vágj a szavamba!

Harryt azonban nem érdekelte, hogy Piton dühös-e rá vagy sem.

Végre közel került a nagy rejtély megoldásához. Izgalmában előrecsúszott egészen a szék szélére, s úgy ült ott megfeszült izmokkal, mintha futásnak akarna eredni.

– Miért a kígyó szemével láttam, ha Voldemort gondolataiban osztozom?

– Ne mondd ki a Sötét Nagyúr nevét! – sziszegte dühösen Piton.

Feszült csönd következett. Harry és a bájitaltantanár farkasszemet néztek a merengő fölött.

– Dumbledore professzor is kimondja a nevét – szólt csendesen Harry.

– Dumbledore kivételes hatalmú varázsló – felelte Piton. – Rá nem feltétlenül jelent veszélyt a név... de ránk...

Önkéntelenül megdörzsölte bal alkarját. Harry tudta, hogy ott hordozza a bőrébe égetett Sötét Jegyet.

– Csak azt szerettem volna megtudni – kezdte újra Harry, ismét udvarias hangot ütve meg – hogy miért...

– Bizonyára azért kerültél a kígyó elméjébe, mert a Sötét Nagyúr éppen ott tartózkodott – válaszolta türelmetlenül Piton. – Átmenetileg megszállta a kígyót, így hát azt álmodtad, hogy te is az állatban vagy.

– És Vol... rájött, hogy ott voltam?

– Úgy tűnik, igen – felelte higgadtan Piton.

– Honnan lehet azt tudni? – faggatta Harry. – Csak Dumbledore professzor feltételezi, vagy...

– Mint mondtam, elvárom, hogy „tanár úrnak” szólíts – szólt rá Piton.

– Elnézést, tanár úr – hadarta Harry. – Szóval honnan lehet tudni...

– Elégedj meg annyival, hogy tudjuk – hangzott a felelet. – Tehát: a Sötét Nagyúr előtt immár nem titok, hogy hozzáférsz a gondolataihoz és az érzéseihez. Kikövetkeztette, hogy ez valószínűleg az ellenkező irányban is működik, más szóval rájött, hogy ő is megismerheti a te gondolataidat és érzéseidet.

– És megpróbál majd rákényszeríteni dolgokra? – kérdezte Harry, majd gyorsan hozzátette – tanár úr?

– Elképzelhető – válaszolta jeges nyugalommal Piton. – És ezzel vissza is kanyarodtunk az okklumenciához.

Azzal előhúzta talárja belső zsebéből varázspálcáját. Harry ijedten hátrahőkölt – Piton azonban nem őt célozta meg, hanem saját halántéka felé fordította a pálcát. Hegyét zsíros hajának tövéhez érintette, s mikor elhúzta, a pálca és a feje között nyúlékony, ezüstös szál jelent meg. Az ökörnyálszerű anyag végül elvált a halántékától, a merengőbe hullott, s ott meghatározhatatlan halmazállapotban ezüstös-fehéren kavarogni kezdett. Piton még kétszer megismételte a műveletet, aztán – minden magyarázat nélkül – felemelte a merengőt, és egy félreeső polcra helyezte. Utána visszatért az íróasztalhoz, és felemelt pálcával Harryhez fordult.

– Állj fel, és vedd elő a pálcádat, Potter!

Harry szorongva engedelmeskedett. Ott álltak egymással szemben az asztal két oldalán.

– Megpróbálhatsz lefegyverezni, vagy bármely más módon védekezni – mondta Piton.

– És maga mit fog csinálni? – kérdezte Harry, nyugtalan pillantást vetve Piton pálcájára.

– Megpróbálok behatolni az elmédbe – duruzsolta Piton. – Megnézzük, mekkora ellenállásba ütközöm. Úgy tudom, az Imperiusátokkal szemben képes vagy bizonyos fokú védekezésre... Készülj fel! Legilimens!

Harryt meglepetésként érte Piton támadása. Arra se volt ideje, hogy elkezdjen erőt gyűjteni. A dolgozószoba képe elmosódott majd eltűnt a szeme elől, s vakítóan élénk képek villogó, filmszerű sorozata kezdett peregni az agyában.

Ötéves önmaga irigykedve nézi, ahogy Dudley felül az új piros biciklijére... kilencévesen Marcang, a buldog felkergeti őt egy fára, Dursleyék pedig lent állnak a fűben, és nevetnek... a Teszlek Süveg azt mondja neki, sokra vihetné a Mardekárban... Hermione fekete szőrrel benőtt arccal fekszik a gyengélkedőn... száz dementor keríti be a tó sötét vize mellett... Cho Chang közeledik felé a fagyöngy alatt...

Nem!, tiltakozott egy hang a fejében. Ezt nem nézheted meg, nem nézheted meg, ez nem tartozik rád...

Szúró fájdalmat érzett a térdében. Szeme előtt újra feltűnt Piton dolgozószobája, s rádöbbent, hogy a padlón fekszik. Az egyik térdét csúnyán beverte az íróasztal lábába. Felnézett Pitonra, aki kipirosodott csuklóját dörzsölgette.

– Szándékosan küldted rám a csalánártást? – kérdezte egykedvűen a tanár.

– Nem – morogta Harry, és feltápászkodott a földről.

– Sejtettem.

Piton szúrós szemmel nézett rá.

– Túl mélyre beengedtél. Elhagytad magad.

– Mindent látott, amit én? – kérdezte Harry, de nem volt biztos benne, hogy hallani akarja a választ.

– Csak villanásnyi képeket – felelte gonosz mosollyal Piton. – Kié volt az a kutya?

– Marge nénikémé – motyogta bosszúsan Harry.

– Nos, elsőre nem is volt olyan rossz. – Piton megint felemelte a pálcáját. – A végén sikerült visszaverned engem, bár időt és energiát pazaroltál a kiabálásra: Összpontosíts! A tudatoddal védekezz, akkor nem kell a pálcádat használnod.

– Szívesen csinálnám – fortyant fel Harry – ha végre megmondaná, hogyan kell!

– Udvariasabban, Potter – sziszegte Piton. – Gyerünk, hunyd be a szemed!

Harry még vetett egy dühös pillantást a tanárra, aztán engedelmeskedett, bár nemigen fűlött hozzá a foga, hogy csukott szemmel álljon a felfegyverzett Piton előtt.

– Ürítsd ki az elméd, Potter! – zendült a tanár barátságtalan hangja. – Szabadulj meg minden érzelmedtől...

De hiába, Harryben továbbra is ott lüktetett az indulat, amit Pitonnal szemben érzett. Szabaduljon meg az érzelmeitől? A lábát is könnyebb lenne eldobnia...

– Nem csinálod, amit mondtam, Potter. Uralkodnod kell magadon. Koncentrálj...

Harry megpróbálta kiüríteni az agyát; nem gondolkodni, nem emlékezni, nem érezni...

– Próbáljuk meg újra! Háromra... Egy – kettő – három – legilimens!

Egy nagy fekete sárkány hátrál előle... az édesanyja és az édesapja integetnek neki egy elvarázsolt tükörből... Cedric Diggory üveges szemmel fekszik a földön...

– Neeeeem!

Harry megint a padlón térdelt, kezébe temette az arcát, és úgy fájt a feje, mintha valaki ki akarta volna tépni az agyát.

– Állj fel! – szólt rá szigorúan Piton. – Állj fel! Nem koncentrálsz! Nem védekezel! Engeded, hogy hozzáférjek a rettegett emlékeidhez, fegyvereket adsz a kezembe!

Harry megint feltápászkodott. Úgy kalapált a szíve, mintha most látta volna először a halott Cedricet. Piton sápadtabb volt és még dühösebbnek tűnt, bár közel sem lehetett olyan dühös, mint Harry.

– Igyekszem védekezni!

– Azt mondtam, szabadulj meg az érzelmeidtől!

– Igen, de ez most nem olyan egyszerű!

– Akkor bizony könnyű préda leszel – susogta gonoszul Piton. – A bolondok, akik büszkén a világ elé tárják szívüket, akik nem tudnak uralkodni az érzelmeik felett, gyötrő emlékeken rágódnak, és hagyják, hogy bárki feldühítse őket – más szóval a gyenge emberek – mind esélytelenek a Sötét Nagyúrral szemben! Játszi könnyedséggel fog behatolni az elmédbe, Potter!

– Nem vagyok gyenge – felelte halkan Harry. Olyan dühös volt, hogy attól félt, mindjárt rátámad Pitonra.

– Bizonyítsd be! – rivallt rá a tanár. – Uralkodj magadon! Fékezd a dühödet, fegyelmezd az elméd! Újra megpróbáljuk! Készülj fel! Legilimens!

Vernon bácsi beszögezi az ajtót... Száz dementor siklik a tó vize fölött... Mr. Weasleyvel egy ablaktalan folyosón sietnek... közelednek a fekete ajtóhoz... ő arra számít, hogy bemennek rajta... de Mr. Weasley befordul balra, a lefelé vezető kőlépcsőre...

– Tudom! Tudom!

Ezúttal is négykézlábra rogyott, s a sebhelye is fájt, de a torkából feltörő kiáltás diadalmas volt. Felpattant a földről, és látta, hogy Piton pálcáját függőlegesen tartva mered rá. Olyan volt, mintha a tanár ezúttal magától megszüntette volna a bűbájt, mielőtt Harry védekezni kezdett volna.

– Mi történt, Potter?

– Láttam... emlékeztem... – zihálta Harry. – Most jöttem rá...

– Mire jöttél rá? – kérdezte élesen Piton.

Harry nem válaszolt rögtön. Megdörzsölte a homlokát, és közben még néhány másodpercre átadta magát a felismerés szédítő örömének.

Hónapok óta álmodott az ablaktalan folyosóról és a zárt ajtóról de mindeddig meg se fordult a fejében, hogy az létező hely lehet. Most, az emlék láttán rádöbbent, hogy mindvégig arról a folyosóról álmodott, amin augusztus tizenkettedikén, a minisztériumi tárgyalóterem felé menet végigsiettek Mr. Weasleyvel. És ugyanazon, Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályra vezető folyosón tartózkodott Mr. Weasley akkor éjjel, mikor a kígyó megtámadta.

Harry felpillantott Pitonra.

– Mi van a Misztériumügyi Főosztályon?

– Tessék?

Harry elégedetten látta, hogy a Piton arca nyugtalanul megrándult.

– Mi van a Misztériumügyi Főosztályon, tanár úr?

– Mire véljem ezt a kérdést, Potter? – kérdezte halkan Piton.

– Az előbb láttam egy folyosót – felelte Harry, a tanár arcát fürkészve. – Hónapok óta újra és újra álmodom róla. És most felismertem... a minisztériumban van, a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályra vezet... és szerintem Voldemort onnan akar...

– Ne mondd ki a Sötét Nagyúr nevét!

Néhány másodpercig farkasszemet néztek egymással. Harrynek megint fájt a sebhelye, de nem törődött vele. Piton kizökkent hűvös nyugalmából, de erről csak arckifejezése árulkodott; ahogy megszólalt, hangja higgadtan csengett:

– Sok dolgot őriznek a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályon, Potter. Kevés olyat, amit megértenél, és egyet se, ami rád tartozik. Elég világosan fogalmaztam?

– Igen – felelte Harry, egyre erősebben sajgó sebhelyét dörzsölgetve.

– Szerda délután ugyanebben az időpontban folytatjuk a munkát.

– Értem – motyogta Harry. Nem volt más vágya, csak kiszabadulni végre Piton szobájából, s megkeresni barátait.

– Esténként, elalvás előtt csitítsd el minden érzelmedet. Legyen üres, tiszta és nyugodt az elméd, megértetted?

– Igen – felelte oda se figyelve Harry.

– Figyelmeztetlek! Megtudom, ha nem gyakorolsz.

– Értem. – Harry a vállára vetette táskáját, az ajtóhoz sietett, majd még egyszer visszanézett a bájitaltantanárra. Piton addigra hátat fordított neki, s már a merengőnél állt. Pálcája hegyével sorra kiemelte gondolatait a kőtálból, és visszahelyezte őket a fejébe.

Harry kiment, és halkan behúzta maga mögött az ajtót.

Barátaira a könyvtárban talált rá, ahol azok az Umbridge-től kapott legújabb házifeladat-halommal viaskodtak. A környező asztalok is foglaltak voltak: a lámpák világánál többnyire ötödévese ültek, egy-egy vaskos kötet vagy félig teleírt pergamenlap fölé görnyedve. Közben az ablakokon túl egyre sötétedett az ég. A papír zörgésen és pennasercegésen kívül az egyetlen zaj Madam Cvikker cipőjének halk nyikorgása volt: a könyvtárosnő az asztalok között járőrözött, s egy anyatigris éberségével figyelte, elég gyengéden bánnak-e a diákok imádott könyveivel.

Harrynek még mindig lüktetett a homloka, s úgy rázta a hideg, mintha láza volna. Mikor leült Ronnal és Hermionéval szemben, megpillantotta tükörképét a szemközti ablakban. Arca falfehér volt, s homlokán a szokásosnál is tisztábban kirajzolódott a villám alakú sebhely.

– Na, milyen volt? – kérdezte suttogva Hermione, majd aggodalmas arccal hozzátette: – Jól vagy, Harry?

– Igen... jól... nem tudom... – Harry türelmetlenül legyintett, majd felnyögött a homlokába fúródó újabb fájdalomtőrtől. – Figyeljetek... rájöttem valamire...

Azzal elmondta barátainak, mire jött rá az emlékek felidézése közben.

– Szóval – suttogta Ron, miközben Madam Cvikker nyikorgó cipőben elsétált mellettük – szerinted a fegyver, amit Tudodki meg akar szerezni, a Mágiaügyi Minisztériumban van?

– Igen, méghozzá a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályon – bólintott Harry. – Láttam az ajtót, amikor apukád elkísért a fegyelmi tárgyalásra. Ugyanaz volt, mint amit akkor őrzött, amikor a kígyó megharapta.

– Hát persze – szólt mély sóhajtással Hermione.

– Persze mi? – kérdezte mohón Ron.

– Gondolkodj... Sturgis Podmore is be akart menni egy ajtón a Mágiaügyi Minisztériumban... Ez nem lehet véletlen egybeesés!

– Miért akart volna Sturgis betörni oda, ha a mi oldalunkon állt?

– Azt nem tudom – ismerte be Hermione. – Elég zavaros...

– Mi van a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályon? – fordult Ronhoz Harry. – Nem mesélt róla apukád?

– Azt tudom, hogy hallhatatlanoknak nevezik azokat, akik ott dolgoznak – felelte homlokráncolva Ron. – Mivel nem nagyon beszélnek róla, hogy mit csinálnak... Elég furcsa, hogy éppen ott tárolnak egy fegyvert...

– Egyáltalán nem furcsa, nagyon is logikus – vélekedett Hermione. – Biztos egy szupertitkos dologról van szó, amit a Minisztériumban fejlesztettek ki. Biztos, hogy jól vagy, Harry?

Harry már két kézzel dörzsölte a homlokát, mintha ki akarná vasalni.

– Persze... igen... – Leeresztette remegő kezét. – Csak egy kicsit... Nem valami kellemes dolog ez az okklumencia.

– Mindenki kikészülne tőle, ha sorozatosan megtámadnák az agyát – felelte együtt érző fejcsóválással Hermione. – Gyertek, menjünk fel a klubhelyiségbe, ott nyugodtabban beszélgethetünk.

A klubhelyiség azonban zsúfolva volt diákokkal, és fülsiketítő zsivaj töltötte be. Fred és George ugyanis épp legújabb csodabazár-portékájuk bemutatóját tartották.

– Íme a fejnyelő fejfedő! – harsogta George, miközben Fred egy bolyhos rózsaszín tollal díszített hegyes süveget mutatott körbe a nézősereg előtt. – Bevezető ár! Csak két galleon darabja! Figyeljétek Fredet!

Fred vigyorogva a fejébe nyomta a süveget. Elég nevetségesen festett benne – aztán feje a süveggel együtt eltűnt.

Néhány lány felsikoltott, de mindenki más harsányan kacagott-a mutatványon.

– És leveszi! – rikkantotta George, mire Fred megmarkolta a válla fölött a levegőt, s a következő pillanatban feltűnt a kezében a süveg, a nyakán pedig a feje.

Hermione is megfeledkezett a házi feladatáról, és tűnődve figyelte az ikreket.

– Vajon hogy működik ez a süveg? – töprengett hangosan. – Jó, persze, nyilván valamelyik láthatatlanná tévő bűbáj az alapja... Az az érdekes, hogy nem csak maga a megbűvölt tárgy válik láthatatlanná, a feje is... Gondolom, nem valami tartós hatású varázslat...

Harryt nem érdekelte a téma, ugyanis rosszulléttel küszködött.

– Majd holnap megírom – motyogta, és visszadugta nemrég elővett könyveit a táskájába.

– Írd be a házifeladat-naptárodba! – unszolta Hermione. – Akkor nem fogod elfelejteni.

Harry lemondó pillantást váltott Ronnal, aztán elővette a határidőnaplót, és vonakodva kinyitotta.

– Jobb a most, mint a majd, mert távol tart bút és bajt! – harsogta a könyv. Hermione kedvtelve nézett rá.

Harry felírta az Umbridge-féle feladat címét, s magában elhatározta, hogy az első adandó alkalommal tűzre veti az okoskodó határidőnaplót.

– Megyek, lefekszem...

Keresztülsétált a helyiségen, s közben elhajolt George elől, aki a fejébe akarta nyomni a fejnyelő fejfedőt. Megkönnyebbülten lépett ki a meleg és zajos klubhelyiségből. Bár még mindig a hányinger környékezte, akárcsak a kígyó támadásának éjjelén, de valamiért úgy érezte, jobban lesz, ha lefekszik az ágyába.

Kinyitotta a hálóterem ajtaját, belépett rajta – ám ekkor olyan iszonyatos fájdalom hasított belé, mintha baltát vágtak volna a fejébe. Egy szempillantás alatt elfelejtette, hol van; azt se tudta, áll-e vagy fekszik, még a saját nevére se emlékezett...

Tébolyult kacagás csengett a fülében... nagyon rég nem volt ilyen jókedvű... túláradó, fékezhetetlen örömöt, diadalmámort érzett... csodálatos, csodálatos dolog történt...

– Harry? Harry!

Valaki pofon csapta. A nevetést fájdalmas kiáltás szakította meg.

A jókedve elszállt, de a kacagás tovább zengett a fülében...

Kinyitotta a szemét, és rádöbbent, hogy ő maga nevet. Azonnal a elhallgatott, és csak feküdt zihálva a földön. A plafonra meredt, homloka lüktetett az iszonyatos fájdalomtól.

Ron aggódó arccal hajolt fölé.

– Mi történt?

– Nem tudom – motyogta Harry, és nagy nehezen felült. – Jókedve van... nagyon örül...

– Mármint Tudodki?

– Valami jó dolog történt – suttogta Harry. Rázta a hideg, s ugyanolyan erős hányingere volt, mint a kígyós látomás után. – Bekövetkezett, amit remélt.

Akárcsak a stadion öltözőjében, ezúttal is úgy érezte, mintha valaki más adná a szájába a szavakat, és most is meggyőződése volt, hogy igaz, amit mond. Sóhajtozni kezdett, hogy leküzdje hányingerét; örült, hogy Ron ott van, és annak is, hogy Dean és Seamus ezúttal nem nézik végig kínlódását.

– Hermione kért meg, hogy jöjjek fel utánad – magyarázta fojtott hangon Ron, miközben talpra segítette Harryt. – Azt mondta, biztos nagyon védtelen vagy most, hogy Piton beleturkált a fejedbe, gondolom, hosszú távon azért hasznos lesz, amit tanulsz, nem?

Ron megerősítést várva rápislogott Harryre, s közben odakísérte az ágyához. Harry fáradtan bólintott, és lehuppant a párnákra. Tagjai sajogtak a sok eséstől, és a sebhelye is lüktetett még. Meg kellett állapítania, hogy első találkozása az okklumenciával inkább csökkentette, semmint növelte teste és elméje ellenálló képességét.

A tetejébe ott lüktetett a fejében az újabb aggasztó kérdés: vajon hol lehet az, ami tizennégy év után először diadalittas örömmel töltötte el Voldemort nagyurat?

Huszonötödik fejezet

Csodabogár csapda

Hermione oldalba bökte Harryt, és rámutatott a képek fölötti címre

CSOPORTOS KITÖRÉS AZ AZKABANBÓL

Csodabogár csapda

A minisztérium szerint Black maga köré gyűjti a régi halálfalókat

– Black? – hüledezett Harry. – Nem...?

– Csss! – szólt rá rémülten Hermione. – Ne olyan hangosan! Csak olvasd el a cikket!

Harry már másnap reggel választ kapott a kérdésére. A reggelin Hermione, miután kibontotta frissen érkezett Reggeli Prófétáját, és rápillantott az első oldalra, olyan hangosan sikoltott fel, hogy a közelben ülők mind felé fordultak.

– Mi van? – kérdezte kórusban Ron és Harry.

Hermione válasz helyett kiterítette eléjük az újságot. Az első oldalt teljes egészében tíz fekete-fehér fotó foglalta el: kilenc varázsló és egy boszorkány egész alakos fotója. A fényképalakok némelyike gúnyosan vigyorgott, mások gőgös unalommal doboltak fotójuk szélén. Mindegyik kép alatt ott állt az illető neve és a bűn, amiért az Azkabanba zárták.

Antonyin Dolohov – a névhez tartozó, megnyúlt arcú, sápadt varázsló sötét vigyorral nézett Harryre – különös kegyetlenséggel meggyilkolta Gideon és Fabian Prewettet.

Algernon Rookwood – a himlőhelyes arcú, zsíros hajú férfi egykedvűen nekidőlt képe keretének – kiszolgáltatta a Mágiaügyi Minisztérium titkait Tudjukkinek.

Harry tekintetét azonban már az első pillanatban a boszorkány fotója vonta magára. A nő hosszú, fekete haja – amit Harry dúsnak és fényesnek ismert – a képen piszkos és gubancos volt. Szeme összeszűkült hosszú szempillái alatt, s pengevékony ajkain fölényes, megvető mosoly ült. Akárcsak Siriusnál, nála is érezhető volt az egykori vonzó külső, amitől valami – bizonyára az Azkaban – idő előtt megfosztotta.

Bellatrix Lestrange, megkínozta és a tébolyba kergette Frank és Alice Longbottomot.

A Mágiaügyi Minisztérium tegnap késő este bejelentette, hogy elítéltek egy csoportja szökést hajtott végre az Azkabanból.

Cornelius Caramel a miniszteri dolgozószobában tartott sajtótájékoztatón megerősítette, hogy tegnap a kora esti órákban tíz szigorúan őrzött bűnöző kitört a varázslóbörtönből. A miniszter hozzáfűzte, hogy a szökevények jelentette rendkívüli veszély miatt tájékoztatta a mugli miniszterelnököt a történtekről.

„Sajnálatos módon hasonló helyzetbe kerültünk, mint két és fél éve, s tömeggyilkos Sirius Black szökésekor – nyilatkozta tegnap este Caramel. – A két esemény gyaníthatóan összefügg egymással. Effajta tömeges kitörés csak külső segítséggel hajtható végre. Felhívnám rá a figyelmet, hogy Black, akinek az Azkaban történetében elsőként sikerült szökést végrehajtania, ideális helyzetben volt hozzá, hogy egy ilyen akciót megszervezzen. Valószínűsíthető, hogy a szökevények, akik között ott van Black unokahúga, Bellatrix Lestrange is, bandába gyűlnek Black vezetésével. Természetesen minden erőnkkel azon leszünk, hogy kézre kerítsük a bűnözőket. Ezúton szeretném fokozott éberségre és óvatosságra inteni a varázslóközösség tagjait. Kérem, semmi esetre se próbálkozzanak a veszélyes szökevények feltartóztatásával”

– Tessék, Harry! – szólt borzongva Ron. – Most már tudod, miért volt olyan boldog tegnap este.

– Ez nem lehet igaz! – sziszegte Harry. – Caramel még ezt is Siriusra akarja kenni!

– Szerinted van más lehetősége? – kérdezte keserűen Hermione. – Nem mondhatja, hogy: Elnézést kérek mindenkitől, Dumbledore megmondta, hogy ez lesz a vége. Az Azkaban őrei csatlakoztak Voldemorthoz... Ne vinnyogj már, Ron! Így hát most már Voldemort legveszedelmesebb csatlósai is szabadok. Caramel nem gondolhatja meg magát hirtelen, miután fél évig azt sulykolta az emberekbe, hogy te bolond vagy, Dumbledore meg hazudik.

Hermione kinyitotta az újságot, és olvasni kezdte a részletes beszámolót. Harry körülnézett a nagyteremben. A többiek nem tűntek rémültnek, de még csak izgatottnak se – bizonyára Hermionén kívül nagyon kevesen járatták naponta az újságot.

Csak zsibongnak, gondolta Harry, házi feladatokról, kviddicsről meg ki tudja, miféle butaságokról beszélgetnek, miközben Voldemort serege megint erősebb lett tíz halálfalóval!

Harry a tanári asztal felé pillantott. Ott egészen más volt a helyzet. Dumbledore és McGalagony professzor komor arccal, összehajolva beszélgettek. Bimba professzor egy ketchupos üvegnek támasztotta a Reggeli Prófétát, és feszült figyelemmel olvasta az első oldalt; még azt se vette észre, hogy a szája elé emelt kanálból tojássárgája csöpög az ölébe. Az asztal végén ülő Umbridge egy tányér zabkása fölé hajolt. Táskás varangyszeme most az egyszer nem pásztázta a termet rendetlenkedő diákok után kutatva; mogorván kanalazta az ételét, s csak azért pillantott fel néha, hogy dülledt pillantást vessen az élénk beszélgetésbe merülő Dumbledore és McGalagony felé.

– Te jó ég! – motyogta Hermione az újságra meredve.

Harry olyan zaklatott volt, hogy ettől is összerezzent.

– Mi van? – kérdezte gyorsan.

– Ez... rettenetes – suttogta döbbenten Hermione. Kétrét hajtotta a tizedik oldalon kinyitott újságot, és letette Harryék elé.

A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUM DOLGOZÓJÁNAK TRAGIKUS HALÁLA

A Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotályban alapos vizsgálat kezdődött, miután tegnap este egy cserepes növény megfojtotta betegágyában Broderick O'Ment (49), a Mágiaügyi Minisztérium munkatársát. Mr. O'Ment, aki néhány héttel korábbi munkahelyi balesete következtében szorult kórházi kezelésre, a gyógyítók erőfeszítései ellenére nem sikerült újraéleszteni.

Mindeddig nem tudtuk elérni Miriam Strout gyógyítót, aki a kérdéses időpontban ügyeleti szolgálatot teljesített az osztályon, s akit az esetet követően az intézmény vezetése kényszerszabadságra küldött.

Az ügyről a kórház szóvivője nyilatkozott lapunknak:

„A Szent Mungó vezetése mély sajnálatát fejezi ki az eset kapcsán. Ami történt, annál is elszomorítóbb, mivel Mr. O'Men állapota a tragikus balesetet megelőző időszakban örvendetes javulásnak indult.

Intézményünkben szigorú előírások határozzák meg a kórtermekben tartható személyes tárgyak körét. Strout gyógyítónak a karácsonyi időszakban megszaporodott teendői közepette elkerülte a figyelmét a veszély, amit a Mr. O'Men éjjeliszekrényén álló növény jelentett. Mr. O'Men beszédés mozgáskészségének javulását látva Strout gyógyító arra biztatta a beteget, hogy maga gondoskodjon a virágról, amit ártalmatlan sóháncfűnek vélt. A növény, mely valójában ördöghurok volt, az első érintést követően megfojtotta a lábadozó Mr. O'Ment.

A kórház vezetése mindeddig nem talált magyarázatot arra, miként került a veszedelmes növény a kórterembe, s kéri, azok jelentkezését, akik ezzel kapcsolatos információval tudnak szolgálni.”

– O'Men – motyogta Ron. – O'Men. Ismerős ez a név...

– Láttuk őt – suttogta Hermione. – A Szent Mungóban. Nem emlékszel? Lockhartéval szemben volt az ágya. Ő volt az, aki csak bámulta a mennyezetet. Azt is láttuk, mikor behozták az ördöghúrt. A gyógyító azt mondta, karácsonyi ajándék.

Harry újra belepillantott a cikkbe. Elszorult a torka az iszonyattól.

– Hogyhogy nem ismertük fel az ördöghurkot? Mindhárman láttunk már olyat. Megmenthettük volna Mr. O'Ment!

– Ki kezdene el szobanövénynek álcázott ördöghurkokat keresni egy kórházban!? – mérgelődött Ron. – Nem mi vagyunk a hunyók, hanem az, aki a növényt küldte! Hogy lehet valaki olyan lökött, hogy meg se nézi, mit vásárol?

– Ugyan már, Ron! – Hermionénak remegett a hangja. – El tudod képzelni, hogy valaki véletlenül cserépbe ültet egy olyan növényt, ami megöli, aki csak hozzáér? Ez... ez gyilkosság volt... méghozzá agyafúrt gyilkosság... ha a virágot név nélkül küldték, és ha nem fog kiderülni, ki volt a tettes.

Harry már nem az ördöghurok rejtélyén gondolkodott. Eszébe ugrott a beteges arcú férfi, aki a minisztériumi tárgyalás napján az atriumnál beszállt a liftbe, szintén a kilences szintre tartva.

– Én találkoztam O'Mennel – szólt csendesen. – A minisztériumban, mikor apukáddal ott jártam.

Ronnak leesett az álla.

– Tényleg, most jut eszembe, apa mesélt is róla! Hallhatatlan volt – a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályon dolgozott!

A három jó barát néma pillantásokat váltott, azután Hermione maga elé húzta az újságot, és becsukta. Ismét rámeredt a tíz szökött halálfaló fényképére a címlapon, aztán egyszerre felugrott.

– Hova mész? – nézett rá csodálkozva Ron.

– Levelet írni – felelte Hermione, és a vállára vetette táskáját. – Nem tudom, hogy... De miért ne próbálnám meg? Csak nekem van rá esélyem.

– Utálom, mikor ezt csinálja – mondta bosszúsan Ron, miután Harryvel felálltak az asztaltól, és Hermionénál komótosabb tempóban elindultak kifelé a nagyteremből. – Belehalt volna, ha kivételesen elmondja, mit tervez? Kábé tíz másodpercébe került volna.

– Szia, Hagrid!

A vadőr a bejárati csarnokba nyíló ajtó előtt állt, egy csapatnyi; kifelé tartó hollóhátas mögött. Ugyanolyan megviselt állapotba volt, mint mikor visszatért az óriásoktól, sőt időközben egy friss sebet is szerzett az orrnyergére.

– Jól vagytok, fiúk? – kérdezte. Megpróbált mosolyogni, de csak fájdalmas grimaszra futotta az erejéből.

– És te? Te jól vagy? – kérdezett vissza Harry, követve a hollóhátasok nyomában sántikáló vadőrt.

– Persze, jól, jól – felelte könnyednek szánt hangon Hagrid. Legyintett egyet – keze szerencsére csak súrolta a szembejövő Vector professzort, így a dologból nem lett súlyosabb baleset – és így folytatta: – Nincs semmi különös, csinálom a dolgom... készülök az órákra... pár szalamandra pikkelypenészt kapott... És próbaidőn vagyok – tette hozzá végül.

– Próbaidőn vagy!? – harsogta Ron, kíváncsi pillantásokat aratva a közelükben elhaladó diákoktól. – Bocsánat... Próbaidő vagy? – suttogta.

– Igen – bólintott búsan Hagrid. – Nem is számítottam jobbra, megmondom nektek őszintén. Talán ti nem vettétek észre, de az óra, mikor Umbridge ott volt, nem sikerült valami jól. Na mindegy... – Mélyet sóhajtott. – Megyek, szórok egy kis erős paprikát a szalamandrákra, mielőtt még leesik nekem a farkuk. Szervusztok...

A vadőr kilépett a tölgyajtón, lebicegett a lépcsőn, és elindult vizes füvén. Harry utána nézett, és arra gondolt, vajon hány szörnyű hírt lesz még képes ép ésszel elviselni.

A hír, hogy Hagridot próbaidőre tették, néhány nap alatt elterjedt iskolában. Harry őszinte felháborodására azonban szinte senki sem döbbent meg tőle, mi több, egyesek – Draco Malfoyjal az élen kitörő örömmel fogadták. Arról, hogy a Szent Mungóban furcsa körülmények között meghalt a Misztériumügyi Főosztály egy dolgozója, Harryn, Ronon és Hermionén kívül látszólag senki nem tudott. Viszont azon kevesek, akik olvastak újságot, szétkürtölték a halálfalók szökésének hírét, s a folyosói beszélgetések immár kizárólag e téma körül forogtak. Az iskolában olyan pletykák keltek szárnyra, hogy a szökevények némelyikét látták Roxmortsban; hogy az egész banda a Szellemszálláson tanyázik, s hogy be akarnak törni a Roxfortba, ahogy egykor Sirius Black tette.

A varázslócsaládból származó diákok mind hallottak már a tíz halálfalóról; tudták, hogy szüleik majdnem akkora félelemmel ejtik ki ezeket a neveket, mint Voldemortét, s ismerték a legendássá vált bűnöket, amelyeket a gonosztevők a Sötét Nagyúr rémuralmának idején elkövettek. Azokra a diákokra, akik rokonságban álltak valamelyik áldozattal, most rávetült a gyilkosok hírnevének fénye, így akaratlanul és morbid módon afféle pótsztárokká váltak. Susan Bones, akinek nagybátyja, nagynénje és unokatestvérei a tízek egyikének estek áldozatul, gyógynövénytanórán szenvedő arccal megsúgta Harrynek: sejti már, milyen érzés lehet a „híres” Harry Potternek lenni.

– Nem is értem, hogy bírod ki – ez borzalmas! – sopánkodott a lány, s figyelmetlenségében annyi tömény sárkánytrágyát szórt a gongárpalántákra, hogy azok cincogva vergődni kezdtek ágyásaikban.

Ezekben a napokban Harry iránt is újra megélénkült az érdeklődés, vagyis a diákok megint összesúgtak a háta mögött, és ujjal mutogattak rá, de Harry e mögött most inkább kíváncsiságot, nem pedig ellenséges érzületet sejtett. Még olyan megnyilvánulásokat is hallott, amelyekből az derült ki, hogy a beszélő nem elégedett a halálfalók szökésére a Prófétában olvasható magyarázattal.

A kétkedők tanácstalanságukban és szorongásukban elővették az egyetlen rendelkezésre álló alternatív magyarázatot: azt, amit Harry és Dumbledore hirdettek az előző tanév vége óta.

Az új fejlemények nemcsak a diákok hangulatát változtatták meg. A félreesőbb folyosókon gyakran lehetett látni suttogva beszélgető tanárokat, akik nyomban elhallgattak, amint diákok közeledtek feléjük.

– A tanári szobában már biztos nem tudnak nyugodtan beszélgetni – jegyezte meg halkan Hermione, miután Harryvel és Ronnal elhaladtak a bűbájtanterem előtt álldogáló McGalagony, Flitwitck és Bimba mellett. – Ott a falnak is Umbridge-füle van.

– Vajon tudnak valamit, amit mi nem? – találgatott Ron, a válla fölött hátrapillantva a három tanárra.

– Ha igen, akkor sem fogják elmondani – morogta dühösen Harry. – Hiszen az tilos, a nemtudomhányas számú oktatásügyi rendelet értelmében.

Az azkabani kitörés utáni második nap reggelén ugyanis újabb plakát bukkant fel a házak hirdetőtábláin:

A ROXFORTI FŐINSPEKTOR RENDELKEZÉSE

A mai naptól fogva a tanárok kizárólag olyan információkat közölhetnek a tanulókkal, amelyek szorosan kötődnek a munkaszerződésükben megjelölt tantárgyhoz.

Jelen rendelkezés alapját a 26-os számú oktatásügyi rendelet képezi.

Dolores Jane Umbridge

főinspektor sk.

A legújabb rendelet a tréfák kedvelt tárgyává vált a diákok körében. Lee Jordan kifejtette Umbridge-nek, hogy az új szabály szerint nem szidhatja le Fredet és George-ot, amiért robbantós snapszlit játszanak a hátsó padban.

– A robbantós snapszlinak semmi köze a sötét varázslatok kivédéséhez, tanárnő! Ez az információ nem kötődik a tantárgyához!

Mikor Harry legközelebb találkozott Lee-vel, a fiúnak csúnyán vérzett a keze. Harry futkárlobonc-kivonatot ajánlott neki.

Harry arra számított, hogy az azkabani fogolykitörés hírétől Umbridge egy kicsit magába száll majd; azt hitte, a főinspektor szégyellni fogja, hogy ilyen katasztrofális esemény következhetett be imádott Carameljének uralma alatt. Sajnos ennek épp az ellenkezője történt: a rossz hír szemlátomást csak még inkább felkorbácsolta Umbridge beteges vágyát, hogy az iskolai élet minden mozzanatát személyes irányítása alá vonja. Nyilvánvalóvá vált, hogy inkább előbb, mint utóbb szerét ejti egy tanár elbocsátásának, s csak az volt a kérdés, hogy Trelawney vagy Hagrid lesz-e az illető.

Immár minden egyes jóslástan-és legendás lények gondozása óra a főinspektor és jegyzettömbje jelenlétében zajlott. Umbridge állandó vendég lett a túlillatosított toronyszobában, folytonos közbeszólásokkal zavarta Trelawney egyre hisztérikusabb hangú magyarázatait, körmönfont kérdéseket tett fel neki a madár-és zsigerjóslásról, elvárta, hogy a jósnő előre megmondja, mit fognak a diákok válaszolni a kérdéseire, és ötletszerűen követelte, hogy a tanárnő jövendöljön kristálygömbből, teafűből vagy épp rúnakövekből. Trelawney jó úton haladt az idegösszeroppanás felé: míg korábban szinte soha nem hagyta el az Északi Tornyot, Harry most rendszeresen találkozott vele a kastély különböző részein: a jósnő kezeit tördelve, magában motyogva rótta a folyosókat, és minden alkalommal átható sherryszagot árasztott. Ha nem kell Hagridért aggódnia, Harry bizonyára megsajnálta volna őt – de így, hogy választania kellett, kénytelen volt a jósnő ellen drukkolni.

Még nagyobb baj volt, hogy Hagrid teljesítménye nem sokkal múlta felül Trelawneyét. Jóllehet a vadőr újabban megszívlelni látszott Hermione tanácsát – a legveszélyesebb állat, amit karácsony óta bemutatott, a villás farkú, kiskutyaforma krup volt – de az állandó stressz az ő idegeit is megviselte. Az órákon szórakozott volt, gyakran elvesztette mondókája fonalát, rosszul válaszolt a kérdésekre, és állandóan Umbridge felé pislogott. Harryékkel tartózkodóbban viselkedett, mint korábban bármikor; például szigorúan megtiltotta nekik, hogy sötétedés után felkeressék őt a kunyhójában.

– Ha Umbridge elkap titeket, mind a négyünknek lőttek – jelentette ki mogorván. Harryék, mivel nem akartak ürügyet adni a főinspektornak Hagrid eltávolítására, lemondtak az esti látogatásokról.

Harry csüggedten állapította meg, hogy Umbridge-nek immár szinte minden örömforrástól sikerült megfosztania őt: elválasztotta Hagridtól és Siriustól, elkobozta Tűzvillámát, és megtiltotta neki a kviddicsedzést. Keserűségét és bosszúvágyát Harry csak egy módon tudta levezetni: még több energiát fordított a DS-edzések előkészítésére és levezetésére.

Elégedetten tapasztalta, hogy a DS tagjait, így Zacharias Smith-t is, elszántabb gyakorlásra sarkallta a halálfalók szökésének híre. Ez a jelenség Neville esetében volt a legszembetűnőbb.

Az, hogy szüleinek megkínzója kiszabadult rabságából, furcsa, sőt kissé riasztó változást hozott a fiú viselkedésében. Neville a szünet óta egyszer se említette kórházi találkozását Harryékkel – a három jó barát ezt látva szintén hallgatott a dologról – és Bellatrix Lestrange szökéséhez sem fűzött kommentárt. Általában véve hallgatagabb lett, ugyanakkor feltűnő szorgalommal gyakorolta az újabb és újabb rontásokat. Kerek arca az edzések során megfeszült az összpontosítástól; fel se vette a kisebb-nagyobb baleseteket, sérüléseket, és keményebben dolgozott, mint bárki más a teremben. Tudása olyan gyorsan fejlődött, hogy az már egyenesen riasztó volt, s a rontások visszaverését szolgáló pajzsbűbáj gyakorlásakor az egész társaságból csak Hermione bizonyult ügyesebbnek nála.

Harry sokért nem adta volna, ha olyan eredményeket tud produkálni az okklumencia terén, mint Neville a DS-edzéseken. A további különórák Pitonnal semmivel sem voltak sikeresebbek az elsőnél, sőt, Harry úgy érezte, egyre romlik a teljesítménye.

Mielőtt elkezdett okklumenciát tanulni, a sebhelye csak hébe-hóba fájt – többnyire éjjel, valamint azon ritka alkalmakkor, ha Voldemort gondolatait vagy hangulatát érzékelte. Mostanában viszont jóformán szüntelenül sajgott a homloka, s gyakran tört rá indokolatlan ingerültség vagy épp megmagyarázhatatlan jókedv – különösen éles fájdalommal kísérve. Az a rémisztő benyomása támadt, hogy elméje egyre inkább afféle antennává válik, amit Voldemort hangulatváltozásaira hangoltak, s ennek a fokozott érzékenységnek a kezdetét egyértelműen az első okklumenciaórához kapcsolta. A tetejébe már szinte minden éjjel végigment álmában a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztály előtti folyosón, hogy aztán vágyakozva megálljon a fekete ajtó előtt.

– Lehet, hogy úgy van, mint a betegségeknél – fejtette ki véleményét Hermione, miután Harry beszámolt neki és Ronnak a tüneteiről. – Talán olyan ez, mint mikor belázasodsz. Átmenetileg súlyosbodik az állapotod, aztán hirtelen meggyógyulsz.

– Az órák Pitonnal csak rontanak rajta – jelentette ki makacs pesszimizmussal Harry. – Elegem van belőle, hogy folyton fáj a sebhelyem, és hogy minden éjjel ott kell ácsorognom azon a folyosón. – Mérgesen megdörzsölte a homlokát. – Ha legalább kinyílna végre az ajtó! Unom már, hogy csak állok és bámulok rá...

– Ezzel ne viccelj! – pirított rá Hermione. – Dumbledore azt akarja, hogy egyáltalán ne álmodj arról a folyosóról, különben nem bízta volna meg Pitont, hogy tanítson téged okklumenciára. Egyszerűen arról van szó, hogy többet kell dolgoznod a sikerért!

– Mégis, mit tehetek még!? – csattant fel Harry. – Próbáld ki egyszer, milyen érzés, amikor Piton belemászik a fejedbe! Hidd el, hogy nem túl kellemes!

– Lehet, hogy... – dünnyögte Ron.

– Lehet, hogy mi? – mordult rá Hermione.

– Lehet, hogy nem Harry hibája, ha nem tudja bezárni az agyát – bökte ki Ron.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy Piton talán nem is akar igazán segíteni neki...

Harry és Hermione rámeredtek barátjukra. Ron jelentőségteljes, komor pillantással válaszolt.

– Elképzelhető – folytatta szinte suttogva – hogy Piton igazából még jobban ki akarja nyitni Harry agyát... hogy Tudjátokki könnyebben belemászhasson...

– Ugyan már, Ron! – legyintett mérgesen Hermione. – Számtalanszor meggyanúsítottad már Pitont, de mindig tévedtél. Dumbledore bízik Pitonban, és Piton igenis a Főnix Rendjét szolgálja. Mért nem tudsz ebbe belenyugodni?

Ron azonban makacsul rázta a fejét.

– Piton valamikor halálfaló volt. Mi bizonyítja, hogy tényleg átállt?

– Dumbledore bízik benne – ismételte Hermione. – Nekünk pedig Dumbledore-ban kell megbíznunk.

A megannyi teendő – éjszakába nyúló házifeladat-írások, titkos DS-edzések, rendszeres különórák Pitonnal – és a sok aggódás közepette gyorsan teltek a napok, s mire Harry észbe kapott, már a január is tovatűnt. Az új hónap nedvesebb, de enyhébb időt hozott valamint felcsillantotta a tanév második roxmortsi kirándulásának szívderítő ígéretét. Harry legutóbb akkor beszélgetett hosszabban Chóval, mikor megállapodtak, hogy együtt mennek le a faluba annál furcsább érzés volt, mikor tudatosult benne, hogy nemsokára egy egész napot kettesben fog tölteni a lánnyal.

Február tizennegyedikén reggel különös gondossággal öltözött fel. Ronnal a postabaglyok érkezésének pillanatában léptek be nagyterembe. Hedvignek nyoma sem volt a madarak között Harry nem is számított az érkezésére – Hermione viszont épp levelet húzott ki egy ismeretlen, barna bagoly csőréből, mikor a fiúk leültek vele szemben.

– Na végre! Ha ma sem jött volna meg... – motyogta izgatottan a lány. Gyorsan feltépte a borítékot, s szeletnyi kis pergament húzott ki belőle. Miközben átfutotta az üzenetet, komor elégedettség ült ki az arcára.

– Figyelj, Harry – szólt, felpillantva a levélből. – Ez most nagyon fontos. El tudsz jönni dél körül a Három Seprűbe?

– Hát... nem biztos – felelte Harry. – Nem beszéltük meg Chóval, hogy pontosan mi lesz a programunk... de szerintem arra számít, hogy az egész napot vele töltöm.

Hermione türelmetlenül legyintett.

– Mindegy, felőlem ő is eljöhet. De te mindenképp legyél ott délben, oké?

– Jó... de miért?

– Most nincs időm elmondani, gyorsan válaszolnom kell erre levélre.

Azzal Hermione kisietett a nagyteremből – egyik kezében a levéllel, a másikban egy pirítóssal.

– Megyünk együtt a faluba? – fordult Ronhoz Harry.

Ron csüggedten rázta a fejét.

– Én egyáltalán nem megyek Roxmortsba – felelte. – Angelina kitalálta, hogy tartsunk egész napos edzést. Mintha bármi értelme lenne... Soha életemben nem láttam ilyen vacak csapatot, mint a miénk. Sloper és Kirke egyszerűen borzalmasak, még nálam is bénábbak. – Ron szomorúan sóhajtott. – Nem tudom, miért ragaszkodik hozzám Angelina.

– Azért, mert ha formában vagy, akkor jól védsz! – vágta rá ingerülten Harry.

Pillanatnyilag a legkevésbé se tudott együtt érezni Ronnal, hiszen ő maga bármit megadott volna érte, hogy seprűre ülhessen a Hugrabug elleni meccsen. Ron valószínűleg észbe kapott a mérges választól, mert nem említette többet a kviddicset. Reggeli után kissé hűvösen köszöntek el egymástól. Ron elindult a kviddicspályára, Harry viszont még egy percig az asztalnál maradt. Egy teáskanalat használva tükör gyanánt megpróbálta lelapítani rakoncátlanul égnek meredő haját; miután ezzel kudarcot vallott, lámpalázasan elindult a bejárati csarnok felé, s menet közben azon töprengett, vajon miről fog egész nap beszélgetni Chóval.

A lány a tölgyajtó mellett várt rá. Harry megállapította, hogy nagyon csinos a lófarokba kötött hosszú hajával. Ahogy közeledett Cho, érthetetlen okból egyszerre túl nagynak érezte a saját lábát, és hirtelen zavarni kezdte, hogy menet közben olyan esetlenül lengeti a karját.

– Szia – köszönt megszeppent egérhangon Cho.

– Szia.

Pár másodpercig némán nézték egymást. Végül Harry szólalt meg:

– Hát akkor... indulunk?

– Hm?... Aha, persze...

Beálltak a Frics előtt sorakozó diákok közé. Néha találkozott a tekintetük, olyankor zavartan mosolyogtak, de egyikük se szólalt meg. Harry megkönnyebbült, mikor végre kiléptek a szabadba: úgy vélte, szótlanul sétálni nem olyan kínos, mint kukán ácsorogni egymás mellett. Kellemesen friss, kissé szeles nap volt; a kviddicsstadion mellett elhaladva Harry megpillantotta a lelátók fölött röpködő Ginnyt és Ront – s fájó szívvel arra gondolt, mennyivel jobb nekik.

– Nagyon hiányzik, igaz? – kérdezte Cho.

Harry ránézett, s tekintete találkozott a lány fürkésző pillantásával.

– Igen... Nagyon.

– Emlékszel arra a meccsre, mikor először játszottunk egymás ellen? Harmadéves voltál.

– Aha – mosolyodott el Harry. – Folyton berepültél elém.

– És Wood rád szólt, hogy ne játszd meg az úriembert, hanem lökj le a seprűről – folytatta nosztalgikus mosollyal Cho. – Úgy hallottam, ő most a Pride of Portree-ben véd.

– Nem, nem ott, hanem a Porpicy SC-ben. Találkoztam vele tavaly a világkupa döntőjén.

– Mi is találkoztunk, nem emlékszel? Ugyanott sátoroztunk. Nagyon izgalmas meccs volt, igaz?

Egészen a vadkanos kapuig a világkupáról folyt köztük a szó. Harry nem győzött csodálkozni rajta, hogy ilyen jól el tud beszélgetni Chóval – Ronnal vagy Hermionéval se tudott volna jobban.

Önbizalma és jókedve egyre fokozódott – egészen addig, amíg meg nem előzte őket egy csapat mardekáros lány, élükön Pansy Parkinsonnal.

– Potter és Chang! – visította oda Pansy kórusban vihogó társainak. – Pfuj, Chang, már nem is válogatsz? Diggory legalább jól nézett ki!

A lányok beszélgetve és vihorászva továbbsiettek, de még jó párszor hátrafordultak megbámulni Harryt és Chót. Harrynek ezután már semmi érdekes nem jutott az eszébe a kviddicsről, s ezzel Cho is így lehetett, mert attól fogva csak a lábát nézte. Szótlanul tették meg az utat Roxmorts határáig.

– Na és... hova szeretnél menni? – kérdezte Harry, mikor feltűntek előttük az első házak. A főutca tele volt kirakatokat nézegető és csoportokban sétáló diákokkal.

– Nekem mindegy – felelte vállat vonva Cho. – Ha akarod, nézzük meg az üzleteket.

Elsétáltak a Dervish és Durran felé. A bolt kirakata előtt néhány roxmortsi lakos ácsorgott; nem az árukat nézegették, hanem az üvegre kiragasztott plakátot. Harry és Cho közeledtére félrehúzódtak, s Harry ismét szembe találta magát a tíz szökött halálfaló képével. A szöveg szerint a Mágiaügyi Minisztérium ezer galleon jutalmat ajánlott fel azoknak, akik információval szolgálnak a szökevények hollétéről.

– Milyen furcsa – jegyezte meg a fotókat nézegetve Cho. – Mikor az a Sirius Black lelépett, Roxmortsban nyüzsögtek a dementorok. Most tíz halálfaló szökött meg, de egyetlen dementor sincs sehol...

– Aha. – Harry levette tekintetét Bellatrix Lestrange arcáról, és végignézett a főutcán. – Igen, ez tényleg furcsa.

Egyáltalán nem hiányoztak neki a dementorok, de most, hogy belegondolt, rádöbbent, milyen riasztó jel a hiányuk. Nem elég, hogy hagyták megszökni a tíz halálfalót, de meg se próbálnak úgy tenni, mintha keresnék őket. Vagyis nyíltan szembefordultak a minisztériummal.

Minden kirakatból, ami előtt Chóval elhaladtak, a tíz halálfaló nézett rájuk. Mikor a Calamus Pennabolthoz értek, eleredt az eső; nagy, hideg vízcseppek hullottak a fiatalok arcára és nyakára.

– Öhm... nincs kedved inni egy kávét? – kérdezte félszegen Cho, ahogy az eső komolyabban rákezdett.

– De van – felelte Harry, és körülnézett. – Hova menjünk?

– Nem messze van egy nagyon kellemes hely. Sose jártál még Madam Puddifoot kávézójában?

Cho bevezette Harryt az egyik mellékutcába, ahol valóban megbújt egy Harry számára mindaddig ismeretlen kávéház. A szűk, fülledt helyiségben szinte minden tenyérnyi helyet fodrok és szalagcsokrok díszítettek. Harry borzongva nézett körül: a kávézó Umbridge dolgozószobájára emlékeztette.

– Szép, ugye? – kérdezte vidáman Cho.

– Öh... igen – hazudta Harry.

– Nézd, külön feldíszítették Valentin-napra!

A kis kerek kávéházi asztalok mindegyike fölött egy-egy szárnyas aranyangyalka lebegett. Arra programozták őket, hogy időnként konfettit szórjanak a vendégekre.

Harry és Cho helyet foglaltak az egyetlen üres asztalnál, ami az egyik bepárásodott ablaknál állt. Tőlük alig fél méterre Roger Davies, a Hollóhát kviddicscsapatának kapitánya ült, kéz a kézben egy csinos szőke lánnyal. Harryt kellemetlen érzés fogta el, mert mikor figyelmesebben körülnézett, látta, hogy kivétel nélkül minden asztalnál párocskák ülnek, és mind fogják egymás kezét.

Lehet, hogy Cho is elvárja majd...

– Mit hozhatok, drágáim? – kérdezte a kövér, fekete kontyos Madam Puddifoot, miután nagy nehezen átpréselte magát Harry és Daviesék asztala között.

– Két kávét kérünk – felelte Cho.

Amíg Harryék a kávéjukat várták, Roger Davies és barátnője összehajoltak a cukortartó fölött, és csókolózni kezdtek. Harry ettől még inkább zavarba jött, mert tartott tőle, hogy Cho ebben is a szomszédokhoz igazítja majd elvárásait. Égett az arca a fülledt melegben; ki akart nézni az ablakon, de a párás üvegen át semmi nem látszott az utcából. Hogy tovább késleltesse a pillanatot, mikor rá kell néznie Chóra, a magasba bámult, mintha a mennyezet állapotát vizsgálná – mire kapott az arcába egy marék rózsaszínű konfettit a felette lebegő angyalkától.

További néhány kínos csendben telt perc után Cho megemlítette Umbridge-et. Ezután egy darabig a főinspektort ócsárolták, de a kellemes téma nem tartott ki túl sokáig, mivel a DS-edzéseken már többé-kevésbé kimerítették. Újabb hallgatás következett. Harryt borzalmasan zavarták a szomszéd asztal felől érkező cuppogó hangok, és kétségbeesetten töprengeni kezdett, hogy mit mondhatna.

– Öhm... figyelj – szólalt meg végül. – Nincs kedved dél felé átjönni velem a Három Seprűbe? Hermione Grangerrel találkozom.

Cho szeme elkerekedett.

– Hermione Grangerrel találkozol? Ma?

– Igen, ő kérte. De azt mondta, nem baj, ha te is eljössz.

– Aha... Ez nagyon kedves tőle – felelte kimérten Cho.

További néhány perc telt el néma csendben. Harry olyan gyorsan itta a kávéját, hogy úgy tűnt, hamarosan újat kell rendelnie.

Roger Daviest és barátnőjét mintha összeragasztották volna a szájuknál fogva.

Cho az asztalon nyugtatta a kezét, a kávéja mellett, s Harry egyre sürgetőbb kötelességének érezte, hogy megfogja. Tedd meg!, unszolta magát. Lelkét a félelem és az izgalom másodpercenként változó arányú keveréke töltötte el. Egyszerűen nyúlj oda! Érthetetlen okból sokkal nehezebb feladatnak érezte megfogni a lány kezét, mint elkapni egy repülő cikeszt...

Mikor azonban végre elszánta magát a cselekvésre, és felemelte karját, Cho hirtelen levette kezét az asztalról.

– Roger pár hete randit kért tőlem – szólt fojtott hangon, miután diszkréten hosszú pillantást vetett a csókolózó Roger Daviesre és barátnőjére. – De nemet mondtam neki.

Harry (aki közben megfogta a cukortartót, hogy értelmet adjon célt tévesztett mozdulatának) nem tudta mire vélni ezt a közlést. Ha Cho szívesebben ülne a szomszéd asztalnál és tapadna Roger Davies szájához, akkor miért vele, Harryvel jött el Roxmortsba?

Nem tudta, mit feleljen, hát hallgatott. A lebegő angyalka újabb adag konfettit szórt rájuk – néhány darab Harry kihűlt kávémaradékában landolt.

– Tavaly Cedrickel voltam itt – jegyezte meg Cho.

Beletelt egy hosszú pillanatba, mire Harry felfogta a mondatot, s ezalatt egész bensője jéggé fagyott. Hogy juthat eszébe Chónak Cedricről beszélni egy csókolózó párokkal teli kávéházban?

A lány hangja magas és vékony volt, mikor újra megszólalt:

– Már nagyon régen meg akartalak kérdezni... Említett... említett engem Cedric... mielőtt meghalt?

Ha Cho azt a témát kereste, amiről Harry a legkevésbé akart beszélgetni vele, akkor most ráhibázott.

– Nem – felelte csendesen Harry. – Nem mondott semmit, nem volt rá ideje. – Szünetet tartott, majd könnyednek szánt hangon megpróbált témát váltani. – Na és... szoktál kviddicset nézni az iskolai szünetekben? A Tornádóknak szurkolsz, igaz?

Döbbenten látta, hogy Cho szemét megint elöntik a könnyek – csakúgy, mint a karácsony előtti utolsó DS-edzés után. Közelebb hajolt a lányhoz, hogy senki ne hallja, amit mond.

– Figyelj... ne Cedricről beszéljünk most... inkább valami másról...

Sajnos úgy tűnt, nem éppen ezt kellett volna mondania.

– Azt hittem... – Cho könnyei az asztalra csöppentek. – Azt hittem, te... te megérted! Kell beszélnem róla! És... neked is... biztos... el kell mondanod valakinek! Hiszen... hiszen láttad, amikor megölték!

Rémisztően rossz irányba haladt a dolog. Roger Davies barátnője abbahagyta a szájragasztást, és a síró Chóra meredt.

– De hát... már elmondtam – suttogta Harry. – Ronnak Hermionénak...

– Hermione Grangerrel tudsz beszélni róla, igaz? – csattant fel zokogva Cho. Patakokban csorogtak arcán a könnyek. Körülöttük további párok hagyták abba a csókolózást, hogy a jelenetet figyeljék. – De nekem nem mondod el! Akkor inkább... fizessünk, és menj, találkozz Hermione Grangerrel! Úgyis csak arra vársz tudom!

Harry megrökönyödve meredt a lányra. Cho felkapott egy fodros asztalkendőt, és megtörölte vele az arcát.

– Cho...

Harry hálás lett volna Rogernek, ha bámészkodás helyett inkább megint rátapasztotta volna a száját a barátnőjére.

– Mire vársz? Menj! – zokogta Cho, az asztalkendőbe rejtve arcát. – Azért hívtál el, hogy utána más lányokkal találkozz!? Hányan várnak még rád Hermione után?

– Félreérted! – rázta a fejét Harry. Annyira megkönnyebbült, hogy végre megértette, mi bántja Chót, hogy elnevette magát – de rögtön rájött, hogy ezzel is hibát követett el.

A kávézóban most már mindenki őket nézte. Cho felpattant az asztaltól.

– További jó szórakozást, Harry!

És sírós csuklások közepette az ajtóhoz rohant, feltépte, s eltűnt az esőben. Az ajtó csilingelve becsapódott mögötte.

– Cho! – kiáltott utána Harry.

Dermedt csend ült a kávézóra. Minden szem Harryre szegeződött. Harry egy galleont dobott az asztalra, kirázta hajából a rózsaszínű konfettit, és Cho után indult.

Odakint szakadt az eső, és a lány már sehol se volt. Harry képtelen volt felocsúdni döbbenetéből: hiszen fél órája még olyan jól elvoltak egymással!

– Ennyit a lányokról! – morogta, azzal dühösen zsebre dugta a kezét, és csattogó léptekkel elindult az esőmosta utcán. Minek kellett Chónak szóba hoznia Cedricet!? Miért kell mindig olyan dolgokról beszélnie, amitől elbőgi magát?

Miután befordult a sarkon, futásnak eredt, és alig két perc múlva belépett a Három Seprű ajtaján. Ahhoz még korán volt, hogy Hermionét ott találja; úgy tervezte, keres egy ismerőst a vendégek között, hogy addig se üldögéljen egyedül, amíg a lány megérkezik.

Kirázta csapzott haját a szeméből, körülnézett – és megakadt a tekintete Hagridon. A vadőr bús arccal, magányosan ült az egyik félreeső asztalnál.

– Szia, Hagrid! – köszönt rá Harry, miután átverekedte magát a zsúfolt termen, és odahúzott egy széket a vadőr asztalához.

Hagrid összerezzent, és olyan ködös tekintettel nézett fel Harryre, mintha meg se ismerné őt. Arcát két friss vágás és számos új zúzódás csúfította el.

– Nocsak... Harry – morogta. – Hogy vagy?

– Jól – felelte Harry. A testileg és lelkileg egyaránt igencsak megviselt Hagridot elnézve valóban úgy érezte, nincs oka panaszra. – Na és... te hogy vagy?

– Én? – kérdezett vissza révedten a vadőr. – Ja, hogy én... Pompásan vagyok, Harry. Remekül.

Belebámult vödör méretű fedeles ónkupájába, és nagyot sóhajtott. Harry hirtelen nem tudta, mit mondjon, így hát egy percig némán üldögéltek egymás mellett. Aztán Hagrid megszólalt:

– Mi ketten egy cipőben járunk, nem igaz, Harry?

– Hát...

– Úgy bizony – dörmögte bölcsen bólogatva Hagrid. – Megmondtam én már régen... mások vagyunk, mint a többi... és árvák... bizony, mindketten árvák vagyunk.

Jó nagyot húzott a kupájából, majd folytatta:

– Mennyire más az, ha rendes családja van az embernek... Apám jóravaló ember volt... A te édesanyád és édesapád is... mindketten jóravaló emberek voltak. Mennyire más lenne minden, ha élnének, igaz?

– Igen... gondolom – felelte óvatosan Harry. Úgy vette észre, Hagrid nagyon furcsa hangulatban van.

– Család – motyogta elmerengve a vadőr. – Mondhatsz, amit akarsz, bizony fontos a vér...

És elkent egy cseppet a fontos nedvből a szeme alatti seben.

Harry nem bírta fékezni aggódó kíváncsiságát.

– Hagrid, mondd meg végre: hol szerzed ezeket a sebeket?

A vadőr felkapta a fejét, és pislogni kezdett.

– Heh? Milyen sebeket?

– Hát ezeket! – felelte Harry, Hagrid arcára mutatva.

– Ja... ezek csak horzsolások, Harry. Ez a munkámmal jár, – Hagrid felhajtotta maradék italát, visszatette a kupát az asztalra, és felállt. – Minden jót, Harry... Vigyázz magadra!

Azzal kiballagott a kocsmából, és eltűnt a szakadó esőben. Harry elszorult szívvel nézett utána. Hagrid szenved és titkol valamit, de nem fogadja el a segítséget. Mi ez az egész? Mielőtt azonban tovább töprenghetett volna a kérdésen, valaki a nevén szólította.

– Harry! Gyere!

Hermione integetett felé a helyiség túlsó végéből. Harry felállt, és megindult az asztalok között. Félúton járt, mikor észrevette, hogy Hermione többedmagával érkezett – mi több, a lehető legfurcsább partnereket hozta magával: Luna Lovegoodot és nem mást, mint a Reggeli Próféta egykori munkatársát, Rita Vitrolt, akinél bevallottan kevés embert utált jobban.

– Milyen korán jöttél! – szólt Hermione, miközben félrehúzódott, hogy helyet szorítson Harry székének. – Azt hittem, Chóval vagy. Csak egy óra múlva számítottam rád.

– Chóval? – kapott a szón Rita, és Harryre meredt. – Egy lánnyal?

Közben felkapta a krokodilbőr táskáját, és kotorászni kezdett benne.

– Ha Harrynek száz barátnője lenne, magának ahhoz se volna köze! – ripakodott rá Hermione. – Úgyhogy rakja el azt a vacakot, de rögtön!

Az említett vacak egy méregzöld penna volt. Rita olyan arcot vágott, mintha butykornyálat nyelt volna, eltette az írószerszámot; és csattintva becsukta táskáját.

– Miről van szó? – kérdezte a székére zuttyanva Harry, és végignézett az asztaltársaságon.

– A prefektus kisasszony épp készült elmondani, amikor megérkeztél – mondta Rita, és belekortyolt az italába. – Beszélnem azért szabad a fiatalemberhez, ugye? – tette hozzá, Hermionénak címezve.

– Azt szabad – felelte higgadtan a lány.

Rita Vitrolt szemlátomást megviselte a kényszerű munkanélküliség. Egykor gondosan becsavart haja most fésületlenül lógott le szögletes arca két oldalán. Ötcentis körmeiről lepattogzott a lakk, és csillogó-villogó szemüvegén foghíjas volt a műdrágakő-berakás. Megint ivott egy nagy kortyot, majd a szája sarkából odamorogta Harrynek:

– És mondd, csinos a lány?

– Még egy szó Harry szerelmi életéről, és lőttek a megállapodásunknak! – förmedt rá Hermione.

Rita megtörölte száját a kézfejével.

– Milyen megállapodásról beszélsz, Fontoska kisasszony? Ha jól emlékszem, egyszerűen iderendeltél engem. De ne félj, eljön még a nap...

Mély, borzongós sóhajjal elhallgatott.

– Persze, eljön a nap, mikor majd megint hazugságokat írhat Harryről meg rólam – felelte közönyösen Hermione. – Csakhogy az minket már nem fog érdekelni.

– Az utóbbi időben a segítségem nélkül is sok szörnyű dolgot írnak Harryről – jegyezte meg Rita, a fiúra pillantva a pohara fölött. Ezután rekedten suttogva hozzátette: – Milyen érzés ezeket olvasni, Harry? Fáj? Kétségbeejt? Dühít?

– Természetesen dühíti a dolog – felelte Harry helyett Hermione. – Elmondta a miniszternek az igazságot, de az olyan ostoba, hogy nem hajlandó elhinni.

– Szóval továbbra is azt állítod, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén visszatért? – Rita letette poharát, s keze megint a krokodilbőr táskára vándorolt. – Kitartasz a mese mellett, amit Dumbledore terjeszt? Hogy Tudodki visszatért, és te vagy az egyetlen tanú?

– Nem én vagyok az egyetlen tanú – morogta dühösen Harry. – Több mint egy tucat halálfaló is látta. Soroljam a nevüket?

– Boldoggá tennél – susogta Rita. A keze már a táskájában volt, és úgy nézett Harryre, mintha a világ nyolcadik csodáját látná. – Öles szalagcím: „Potter neveket mond”... Alcím: „Harry Potter azt állítja: a halálfalók ma is köztünk járnak”. Alatta egy szép nagy fotó rólad. „Tudjukki támadásának zavart elméjű túlélője, a tizenöt éves Harry Potter tegnap közfelháborodást keltve halálfalónak nevezte a varázslótársadalom több köztiszteletben álló és prominens tagját”...

Rita a szájához emelte a purlicerpennát... aztán egyszerre kihunyt a mohó csillogás a szemében, és leeresztette a bűvös tollat.

– De persze – folytatta, szúrós pillantást vetve Hermionéra – a prefektus kisasszony nem óhajtja, hogy ez a sztori napvilágot lásson.

– Ami azt illeti – felelte nyájas mosollyal Hermione – a prefektus kisasszony pontosan azt óhajtja.

Rita szeme elkerekedett. Harryé úgyszintén. Luna ellenben álmatagon dúdolta a Weasleyt nézni szinte fájt, és a koktélját kevergette egy pálcára szúrt gyöngyhagymával.

– Azt akarod, hogy megírjam, amit Tudjukkiről mond? – kérdezte fojtott hangon Rita.

– Igen, azt akarom – bólintott Hermione. – Írja meg a teljes igazságot! Pontosan úgy, ahogy Harrytől hallja. Harry elmond minden részletet: felsorolja, kik azok a halálfalók, akik ott voltak, leírja Voldemort jelenlegi külsejét... Szedje már össze magát! – tette hozzá megvetően, miután Rita Voldemort nevének hallatán úgy összerándult, hogy magára loccsantotta Lángnyelv whiskyje felét.

Az újságírónő letörölte kopott esőkabátjáról az italt, de közben egy pillanatra se vette le a szemét Hermionéról. Azután megrázta a fejét.

– A Próféta nem fogja lehozni – szólt. – Ha nem vetted volna észre, senki nem hiszi el ezt a légből kapott mesét. Harryt rögeszmés bolondnak tartják. Persze ha ebből kiindulva írnám meg a cikket...

– Az úgynevezett eszelős Harryről már épp elég cikket olvashattunk – vágott a szavába Hermione. – Abból, köszönjük szépen, nem kérünk többet! Azt akarom, hogy Harrynek lehetősége legyen elmondani az igazságot!

– Ilyen sztorira senki nem vevő – legyintett Rita.

– Csak a Próféta nem vevő rá, mert az Caramel szócsöve! – csattant fel Hermione.

Rita összehúzott szemmel vizsgálgatta a lányt. Aztán az asztal fölé hajolt, és tárgyilagosan így szólt:

– Tény, hogy Caramel elvár dolgokat a Prófétától, de nem ez a lényeg. Azért nem hoznak le olyan cikket, ami jó színben tünteti fel Harryt, mert senki nem akar ilyesmit olvasni. A közhangulat mást diktál. Az azkabani fogolyszökés épp elég most az embereknek. Mindenki tiltakozik a gondolat ellen, hogy Tudjukki visszatért.

– Szóval a Reggeli Prófétának nincs más dolga, mint azt mondani, amit a nép hallani akar – csattant Hermione válasza.

Rita megitta Lángnyelv whiskyje maradékát, majd kihúzta magát, és szemöldökét felhúzva így felelt:

– A Prófétának az a dolga, hogy eladja magát, te ostoba.

– Apám szerint borzalmas újság – szólalt meg váratlanul Luna.

Dülledő szemét Ritára emelte, s a szájába dugta a gyöngyhagymát.

– Apám fontos híreket közöl, amelyekről mindenkinek tudni kell. Őt nem érdekli a pénz.

Rita úgy nézett rá, mint elefánt a hangyára.

– Felteszem, apád valami ócska kis falusi hírmondót szerkeszt... „Hasznos tippek muglik közt lakóknak”... „Bolhapiaci hírek”...

– Nem – felelte higgadtan Luna, és visszadugta a gyöngyhagymát a violalikőrbe. – Apám a Hírverő szerkesztője.

Rita akkorát horkantott, hogy a közeli asztaloknál ülők ijedten összerezzentek.

– Fontos híreket közöl, amelyekről mindenkinek tudni kell! – prüszkölte undorodva. – Kertet lehet trágyázni azzal a szennylappal!

– Nos, Rita, itt a nagy lehetőség, hogy emelje a Hírverő színvonalát – szólt negédes mosollyal Hermione. – Luna azt mondja, az apja szívesen lehozza az interjút Harryvel. Úgyhogy a publikálás nem gond.

Rita pár másodpercig szóhoz se jutott az elképedéstől. Aztán harsányan felnevetett.

– A Hírverőben!? – kacagta. – Azt hiszitek, lesz ember, aki komolyan veszi, ha a Hírverőben jelenik meg!?

– Mondjuk úgy, hogy lesznek, akik nem veszik komolyan – felelte rendíthetetlen nyugalommal Hermione. – De mivel a kommentár, amit a Próféta az azkabani foglyok szökéséhez fűzött, nem volt túl meggyőző, sok ember elgondolkodik majd, hogy nincs-e más magyarázat is a történtekre. Ha pedig kínálnak nekik más magyarázatot, igenis kíváncsiak lesznek rá, még ha csak... – Gyors oldalpillantást vetett Lunára. – ...szóval, még ha csak egy ilyen különös magazinban olvasható is.

Rita kissé oldalra billentette a fejét, és hosszasan fürkészte Hermione arcát. Aztán hirtelen így szólt:

– Rendben, tegyük fel, hogy vállalom a munkát. Mennyit kapok érte?

– Apa nem szokott fizetni a cikkekért – válaszolta révetegen Luna. – A magazinunkba írni megtiszteltetés, meg hát az emberek örülnek, ha nyomtatásban látják a nevüket.

Rita Vitrol olyan arccal fordult Hermionéhoz, mintha megérezné a butykornyál ízét a szájában.

– Azt várod tőlem, hogy ingyen írjam meg?

– Azt bizony – felelte Hermione, és belekortyolt az italába. – Mert ha nem teszi meg, értesítem a hatóságokat, hogy maga bejegyzetlen animágus. Aztán a Próféta jól megfizeti majd a helyszíni beszámolóit az Azkabanból.

Rita arckifejezése elárulta, hogy legszívesebben Hermione orrába dugná a színes papírernyőt, ami a lány koktélját díszítette.

– Szóval nincs választásom – szólt kissé remegő hangon. Ismét kinyitotta krokodilbőr táskáját, kivett belőle egy pergamenlapot, és szájához emelte a purlicerpennát.

– Apa nagyon fog örülni – szólt vidáman Luna, mire Rita állkapcsán megrándult egy izom.

– Mehet? – fordult Harryhez Hermione. – Készen állsz rá, hogy elmondd a világnak az igazságot?

– Azt hiszem – felelte Harry, a pergamenen egyensúlyozó purlicerpennára pillantva.

– Akkor kezdheti, Rita – biccentett komoly képpel Hermione, és kihalászott egy szem meggyet koktélospohara aljából.

Huszonhatodik fejezet

Látó és látomás

Luna a maga álmatag módján kifejtette, hogy nem tudja, mikor jelenik meg a Harryvel készült interjú, mert az apja vár valakitől egy szép hosszú írást az utóbbi időben látott morzsás szarvú szipirtyókról.

– ...és az nagyon fontos cikk, úgyhogy Harry sztorija talán csak a következő számba fér bele...

Harrynek eléggé nehezére esett felidézni az éjszakát, amikor Voldemort visszatért. Rita a legapróbb részletekről is kifaggatta, s ő el is mondott mindent, amire csak emlékezett. Tudta, komolyan kell vennie az alkalmat, hogy a világ elé tárhatja az igazságot.

Ugyanakkor gyanította, hogy beszámolójában sokan csak újabb bizonyítékot látnak majd arra, hogy ő, Harry komplett elmebeteg – főleg mivel az interjú a morzsás szarvú szipirtyókról szóló cikkek és egyéb badarságok között jelenik majd meg. Bellatrix Lestrange és a többi halálfaló szökése után azonban Harry úgy érezte, mindenképp hallatnia kell a hangját, akár elér vele valamit, akár nem.

– Kíváncsi vagyok, mit fog szólni a cikkhez Umbridge – mondta hétfő este, a vacsoránál Dean. A mellette ülő Seamus szorgalmasan lapátolta magába a csirkés-sonkás tésztát, de Harry tudta, hogy ő is fülel.

A feltűnően sápadt Neville felpillantott tányérjáról.

– Nagyon jól tetted, hogy mindent. elmondtál, Harry – szólt, majd akadozva hozzátette: – Nehéz volt... beszélni róla... ugye?

– Igen – felelte csendesen Harry. – De az embereknek meg kell tudniuk, milyen szörnyűségekre képes Voldemort.

– Így igaz – bólintott Neville. – És hogy mire képesek a halálfalói. Igen, meg kell tudniuk.

Lesütötte a szemét, és folytatta az evést. Seamus felpillantott, de amint tekintete találkozott Harryével, gyorsan elfordult. Nem sokkal később Dean, Seamus és Neville elindultak a klubhelyiségbe, így Harry és Hermione magukra maradtak az asztalnál. Meg akarták várni Ront, aki a kviddicsedzés miatt késett a vacsoráról.

Hamarosan feltűnt a teremben Cho Chang, barátnője, Marietta társaságában. Harrynek elszorult a torka, mikor meglátta – a lány azonban nem nézett rá, s ültében is a hátát mutatta neki.

– Tényleg, még nem is kérdeztem – szólalt meg vidáman Hermione, a Hollóhát asztala felé pillantva. – Milyen volt a randevúd Chóval? Hogyhogy olyan korán elváltatok?

– Öhm... hát... – fogott a válaszba Harry, miközben maga elé húzta a rebarbarás morzsát, hogy repetát szedjen magának. – Röviden összefoglalva: kész katasztrófa volt.

És elmondta, mi történt Madam Puddifoot kávézójában.

– ...aztán felpattant, további jó szórakozást kívánt, és sírva kirohant az utcára – fejezte be néhány perccel később, miután az utolsó falatot is eltakarította a tányérjáról. Letette a kanalat, és Hermionéra nézett. – Fogalmam sem volt, mi ütött belé. Még most sem tudom.

Hermione vetett egy pillantást Cho hátára, és sóhajtott.

– Ne haragudj, hogy ezt mondom, Harry, – szólt szomorúan – de egy kicsit tapintatlan voltál.

– Tapintatlan? – Harry őszintén felháborodott. – Én? Teljesen jól elvoltunk, és akkor egyszer csak elkezdi mesélni, hogy Roger Davies randit kért tőle, meg hogy Cedrickel ott falták egymást abban a hülye kávéházban. Szerinted ez normális dolog?

– Figyelj rám! – szólt Hermione olyan angyali türelemmel, mintha egy hisztis óvodásnak próbálná a fejébe verni, hogy egy meg egy az kettő. – Akkor hibáztál, mikor a randitok közepén bejelentetted, hogy találkozni akarsz velem.

– De-de hát... – dadogta Harry – de hát te mondtad, hogy találkozzunk délben, és hogy vigyem őt magammal! Úgy kellett volna odavinnem, hogy nem mondok neki semmit?

– Nem lett volna semmi baj, ha máshogy tálalod a dolgot. Azt kellett volna mondanod, hogy téged is nagyon bosszant, de addig nyaggattalak, amíg megígértettem veled, hogy elmész a Három Seprűbe. Persze semmi kedved hozzá, mert inkább egész nap vele lennél, de sajnos muszáj, és könyörögsz, hogy kísérjen el, és akkor talán gyorsabban el is szabadulsz. És hát az se ártott volna, ha elmondod neki, hogy milyen csúnyának tartasz engem – tette hozzá kiegészítésképpen Hermione.

– De hát nem tartalak csúnyának! – pislogott Harry.

Hermione felnevetett.

– Esküszöm, Harry, te rosszabb vagy, mint Ron... Nem, az túlzás... – sóhajtotta, mivel ekkor feltűnt a nagyterem ajtajában a fülig sáros és igencsak mogorva Ron. – Értsd meg: megbántottad Chót, mikor elmondtad, hogy találkozni akarsz velem. Utána féltékennyé akart tenni, hogy megtudja, mennyire szereted őt.

– Erre ment ki az egész? – fintorgott Harry. Közben Ron lehuppant melléjük, és maga elé húzott minden elérhető tálat. – Nem lett volna egyszerűbb, ha megkérdezi, hogy jobban szeretem-e őt, mint téged?

– A lányok nem tesznek fel ilyen kérdéseket – mondta Hermione.

– De tegyenek fel! – heveskedett Harry. – Akkor megmondhattam volna, hogy ő tetszik nekem, és nem kellett, volna megint előhoznia a Cedric-ügyet!

Ekkor csatlakozott hozzájuk Ginny, aki ugyanolyan sáros és rosszkedvű volt, mint Ron.

– Egy szóval se mondtam, hogy értelmesen viselkedett – rázta a fejét Hermione. – Csak próbálom megértetni veled, hogy mit érzett.

– Ki kéne adnod egy könyvet – szólt közbe a krumpliját trancsírozva Ron – amiben leírod a fiúknak, hogy mit jelentenek a lányok lökött dolgai.

– Ez remek ötlet! – vágta rá Harry, s a hollóhátasok asztala felé nézett. Cho felállt, és hátra se pillantva kiment a nagyteremből.

Harry csüggedten visszafordult.

– Milyen volt az edzés? – kérdezte.

– Borzalmas – felelte komoran Ron.

– Jaj, ne mondd már! – szólt Hermione, és Ginnyre nézett. – Biztos nem volt olyan...

– De igen – vágott a szavába Ginny. – Tragikus volt. Angelina majdnem elsírta magát.

Vacsora után Ron és Ginny fürödni mentek, Harry és Hermione pedig visszatértek a zsúfolt klubhelyiségbe, hogy fejest ugorjanak a házifeladat-tengerbe. Harry már fél órája szenvedett egy csillagtérképpel, mikor odaléptek hozzájuk a Weasley ikrek.

– Ron és Ginny nincsenek itt? – kérdezte körülpillantva Fred, miközben odahúzott egy széket az asztalhoz. Harry a fejét rázta. – Akkor jó. Megnéztük az edzést. A földbe fogják döngölni őket. Borzalmas a csapat nélkülünk.

– Ginny nem olyan rossz – szólt George, és leült Fred mellé. – Fura is, hogy ilyen ügyes. Mi sose engedtük játszani.

– Hatéves kora óta rendszeresen bejárt a kerti seprűtárolótokba, és felváltva gyakorolt a seprűiteken, mikor nem láttátok – szólt ki Hermione az ősi rúnákról szóló könyvek ingatag tornya mögül.

– Nocsak – morogta meglepetten George. – Akkor nincs több kérdésem.

– Hogy megy Ronnak a védés? – kérdezte Hermione a Mágikus hieroglifák és logogramok mögül kipillantva.

– Ha nem látja senki, remekül – felelte fejcsóválva Fred. – Szombaton meg kell beszélni a közönséggel, hogy ha a térfelünkre kerül a kvaff, fordítsanak hátat és dudorásszanak.

Fred felállt, és nyugtalanul járkálni kezdett. Végül megállt az ablak előtt, és kinézett a sötét parkra.

– A kviddics volt az egyetlen dolog, amiért érdemes volt itt dekkolni.

Hermione rosszalló pillantás vetett rá.

– És a vizsgáitok?

– Mondtuk már, hogy minket nem érdekelnek a RAVASZ-ok – legyintett Fred. – A Maximuláns nyalánkságok sorozatgyártásra készek. Már a Lázralobbantót is tökéletesítettük. Kiderült, hogy a keléseket pár csepp futkárlobonc-kivonattal el lehet tüntetni. Lee ötlete volt.

George nagyot ásított, és unottan kinézett a felhős, éjszakai égre.

– Nem is tudom, megnézem-e a szombati meccset. Ha Zacharias Smithék legyőznek minket, kénytelen leszek a tóba vetni magam.

– Kénytelen leszel a tóba vetni Zacharias Smitht – javította ki mogorván Fred.

– Látjátok, ez a baj a kviddiccsel! – jegyezte meg Hermione, fel se pillantva rúnafordításából. – Kiélezi a házak közötti feszültséget.

Mikor felnézett megkeresni a Spellman Szótagképtárat, észrevette, hogy Fred, George és Harry szörnyülködve bámulnak rá.

– Miért, nem így van? – csattant fel ingerülten. – Szerintetek ér ennyit egy játék?

– Hermione! – szólalt meg fejcsóválva Harry – az érzelmekhez nagyon jól értesz, de a kviddicsről fogalmad sincs.

– Az lehet, de nekem legalább nem függ a boldogságom Ron őrzői teljesítményétől – felelte egykedvűen a lány, és újra a fordítása fölé hajolt.

Harry inkább leugrott volna a csillagvizsgáló toronyból, semmint hogy ezt bevallja Hermionénak, de miután végignézte a szombati mérkőzést, bármilyen összeget megadott volna érte, hogy többé őt se érdekelje a kviddics.

A legjobb dolog, amit a meccsről el lehetett mondani, az volt, hogy csupán huszonkét percig tartott. A Griffendél szurkolóinak azonban ennyi is bőven elég volt a lidércnyomásból. Harry nem is tudta eldönteni, melyik volt a meccs legborzalmasabb pillanata, erre a címre ugyanis három megmozdulás is pályázhatott: Ron tizennegyedik sikertelen védése; vagy az, amikor Sloper a gurkó helyett Angelina száját találta el az ütőjével; talán az, amikor Kirke rémült sikollyal hanyatt dobta magát a kvaffal közeledő Zacharias Smith láttán. Az volt a csoda, hogy a Griffendél ezek után csak tíz ponttal veszített: Ginnynek sikerült elhalásznia a cikeszt a hugrabugos fogó, Summerby orra elől, így a végeredmény 240:230 lett.

– Szépen csináltad! – dicsérte meg Harry Ginnyt, miután felkullogtak a Griffendél-toronyba. A klubhelyiségben olyan volt a hangulat, mintha a társaság egy temetésről érkezett volna haza.

Ginny mogorván vállat vont.

– Szerencsém volt – felelte. – Elég lomha cikeszt kaptunk, Summerby pedig náthás, és pont rosszkor tüsszentette el magát. De mindegy, ha majd visszajössz a csapatba...

– Örökre eltiltottak, Ginny.

A lány a fejét rázta.

– Az örök eltiltásod addig tart, amíg Umbridge itt van a suliban: Nagy különbség. Szóval, ha majd visszajössz a csapatba, átjelentkezem hajtónak. Angelina és Alicia jövőre elmennek, én meg úgyis jobban szeretek gólt dobni, mint a cikeszt lesni.

Harry Ron felé pillantott. Barátja a sarokban gubbasztott egy üveg vajsörrel a kezében, és a térdét bámulta.

– Angelina még mindig nem engedi kiszállni – szólt Ginny, mintha kitalálta volna Harry gondolatát. – Azt mondja, érzi, hogy Ron többre képes.

Harrynek tetszett Angelina kitartó bizalma, mégis úgy gondolta, ha másért nem, könyörületből el kellene engednie Ront. A mardekárosok, akiknek most már jó esélyük volt a Kviddicskupa elnyerésére, a meccs után ismét a Weasleyt nézni szinte fáj!-jal búcsúztatták a pályáról lekullogó fiút.

Fred és George sétáltak oda hozzájuk.

– Már cikizni sincs kedvem – szólt Fred, a magába roskadt Ron felé pillantva. – De azért az a tizennegyedik nem volt semmi...

Azzal kapálózni kezdett, mintha függőleges kutyaúszást mutatna be.

– ...ezt megjegyzem, és majd elsütöm valamelyik bulin.

Ron nem sokkal később felállt, és elkullogott a csigalépcső felé. Harry várt néhány percig, s csak azután követte: időt hagyott Ronnak, hogy alvást színlelhessen, ha akar. És valóban, mikor belépett a hálóterembe, barátja feltűnően hangos horkolásba kezdett.

Harry csendben levetkőzött, s közben újra eltöprengett a meccs tanulságain. Nagyon megviselte, hogy tehetetlen kívülállóként kell néznie a játékot. Elégedett volt ugyan Ginny teljesítményével, de biztosra vette, hogy ő maga jóval korábban el tudta volna kapni a cikeszt. Emlékezett a pillanatra, mikor az aranylabda Kirke bokája mellett lebegett – ha Ginny akkor habozás nélkül odakap, kicsikarhatta volna a győzelmet a Griffendél számára.

Umbridge, aki néhány sorral lejjebb, előtte ült a lelátón, a meccs alatt kétszer is hátrafordult, hogy kárörvendően rávigyorogjon. Az emlék feldühítette Harryt, de aztán eszébe jutott az utasítás, amit Piton minden okklumenciaóra végén megismételt: hogy elalvás előtt csitítsa el érzelmeit, és ürítse ki az elméjét.

Harry egy-két percig próbálkozott is a dologgal, de most, hogy Umbridge után Piton is eszébe jutott, dühe csak még jobban felizzott. Ron tüntető horkolása időközben már átment egyenletes, lassú szuszogásba. Harry annál nehezebben tudott elaludni. Teste kimerült volt, de agya még sokáig nem talált nyugalmat.

Azt álmodta, hogy Neville Bimba professzorral keringőzik a Szükség Szobájában, és McGalagony skót dudán játszik nekik.

Ő egy darabig nevetve nézte a táncot, azután elindult, hogy megkeresse a DS többi tagját.

A teremből kilépve azonban nem Badar Barnabást és a trollokat pillantotta meg, mint máskor, hanem fáklyafényben derengő, csupasz kőfallal találta szemben magát. Lassan balra fordította a fejét: ablaktalan folyosót látott, és a távolban egy dísztelen, fekete ajtót.

Izgatottság fogta el, s elindult az ajtó felé. Érezte, hogy most végre sikerülni fog, ezúttal ki tudja nyitni... Már csak fél méterre volt a céltól, mikor szíve nagyot dobbant: keskeny kék fénycsíkot pillantott meg az ajtó jobb oldalán... Az ajtó résnyire nyitva volt...

Felemelte a kezét...

Ron nagyot horkantott álmában, s Harry felriadva azon kapta magát, hogy a semmiben tapogatózik, egy ajtót keresve, ami több száz kilométerre van tőle. Csalódottan és szégyenkezve leeresztette a kezét. Tudta, hogy megint tilosban járt, de olyan égető kíváncsiság vonzotta ahhoz, ami az ajtón túl vár rá, hogy jobb belátása ellenére is azt kívánta, bár várt volna Ron még egy percet azzal a horkantással...

Hétfő reggel Harryék a postabaglyok érkezésének pillanatában léptek be a nagyterembe. Ezen a napon nemcsak Hermione várta izgatottan a Reggeli Prófétát kézbesítő madarat – szinte mindenki kíváncsi volt rá, vannak-e újabb fejlemények a halálfalók ügyében.

Köztudott volt ugyanis, hogy a szökevényeket még mindig nem sikerült kézre keríteni – bár sok szemtanú állította, hogy látta őket.

Miközben Hermione az újságot bontogatta, Harry narancslevet töltött magának. Ő maga egyetlenegy levelet kapott év eleje óta, így aztán mikor egy bagoly huppant le elé az asztalra, első gondolata az volt, hogy tévedés történt.

– Kit keresel? – kérdezte a madártól, majd miután kivette narancsleves poharát a bagoly csőre alól, előredőlt, hogy elolvassa a küldemény címzését: Harry Potter Roxfort, nagyterem. Harry csodálkozva nekilátott, hogy kioldja a levelet rögzítő bőrszíj csomóját, de még mielőtt végzett volna vele, három, négy, öt további bagoly landolt az első mellett. A madarak tülekedni kezdtek – egyik se akarta kivárni a sorát – így aztán pillanatok alatt feldöntötték a sót, és beletapostak a vajtartóba.

– Mi van itt? – álmélkodott Ron.

A griffendélesek kíváncsian pislogtak Harryre, akit addigra már újabb hét vijjogó, huhogó, csapkodó bagoly próbált megközelíteni.

– Harry! – szólt izgatottan Hermione, és kihúzott egy kuvikot a tolltömeg közepéből. A madár lábára hosszú, hengeres csomag volt kötve. – Azt hiszem, tudom, mit történt... Ezt nyisd ki elsőnek!

Harry letépte a barna papírt – a csomag a Hírverő márciusi kiadásának egy összecsavart példánya volt. Mikor kisimította a magazint, saját, bárgyún vigyorgó arcát pillantotta meg a címlapon.

A fotóra keresztben piros betűkkel ezt nyomtatták:

Harry Potter végre mindent elmond!

Ez történt aznap éjjel, mikor Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, visszatért

– Na mit szólsz? – kérdezte Luna, aki időközben odasétált a Griffendél asztalához, és befurakodott Fred és George közé. – Tegnap jelent meg. Én kértem meg apát, hogy küldjön neked egy tiszteletpéldányt. Azok meg, gondolom – a Harry előtt tolongó bagolyseregre mutatott – az olvasók levelei.

– Én is arra tippeltem – bólogatott Hermione. – Harry, nem bánod, ha...

– Dehogyis, csak nyugodtan! – felelte kissé kábán Harry.

Ron és Hermione lelkesen rávetették magukat a levelekre.

– Ez azt írja, meg vagy kattanva – foglalta össze az első levél tartalmát Ron. – Na, jól van...

– Ezt egy nő írta... Azt ajánlja, menj el a Szent Mungóba sokkbűbáj-terápiára – olvasta fintorogva Hermione, és gombócba gyűrte a kérdéses levelet.

– Ez egy kicsit kedvesebb – szólt bizonytalanul Harry, egy Paisleyből érkezett hosszú levelet böngészve. – Hé, ez a nő azt írja, hisz nekem!

– Ez meg nem tudja, mit higgyen – jelentette Fred, aki közben szintén belevetette magát a levélszüretbe. – Azt írja, nem tűnsz őrültnek, de nem tudja elhinni, hogy Tudodki visszatért, szóval teljesen tanácstalan. Erre pocsékolni a jó pergament!

– Itt is van egy, akit meggyőztél! – szólt izgatottan Hermione, s olvasni kezdte: Most, hogy megismertem az Ön verzióját is, azt kell mondanom, a Reggeli Próféta felettébb igazságtalanul bánt Önnel. Bár nehéz szembenézni a ténnyel, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén visszatért, kénytelen vagyok belátni, hogy Ön igazat mond. – Ez fantasztikus!

– Még egy, aki szerint futóbolond vagy – dörmögte Ron, és hátradobott a válla fölött egy összegyűrt levelet. – Ez viszont azt írja, meggyőzted, és most igazi hősnek tart – fú, még a fényképét is elküldte!

– Ti meg mit csináltok? – csendült egy kislányosan affektáló hang.

Harry felpillantott az előtte heverő levélhalomból. Fred és Luna mögött ott állt Umbridge professzor, dülledt varangyszemét a bagolyés levélrengetegre szegezve. A háta mögül egész seregnyi diák pislogott Harry felé.

– Miért kaptál ennyi levelet, Potter?

– Miért, már levelet kapni se szabad? – szájaskodott Fred.

– Fékezd magad, Weasley, mert büntetőmunka lesz a vége. Nos, Potter?

Harry először tétovázott, aztán belátta, hogy úgyse tudja titokban tartani a dolgot. Csak idő kérdése volt, hogy a Hírverő egy példánya Umbridge-hez is eljusson.

– Adtam egy interjút arról, ami tavaly júniusban történt velem – felelte. – És az olvasók írtak nekem.

Miközben beszélt, vetett egy futó pillantást a tanári asztal felé.

Dumbledore Flitwick professzorral beszélgetett, neki mégis az volt az érzése, hogy egy másodperccel korábban az igazgató még őt nézte.

– Interjút adtál? – ismételte Umbridge, még tőle is szokatlanul magas és vékony hangon. – Mi az, hogy interjút adtál?

– Válaszoltam egy újságíró kérdéseire – felelte Harry. – Tessék...

Azzal a főinspektor elé dobta a Hírverőt. Umbridge felemelte a magazint, rámeredt a címlapra, és sápadt, tésztás arca másodpercek alatt csúf, foltos lilára sötétedett.

– Mégis, mikor...? – kérdezte elfúló hangon.

– A legutóbbi roxmortsi hétvégén.

Umbridge szeme villámokat szórt, s úgy remegett a keze, hogy zörögni kezdett benne az újság.

– Soha többet nem mehetsz le Roxmortsba, Potter – sziszegte. – Hogy voltál képes... hogy merészeltél... – Kihúzta magát, és sóhajtott egyet. – Szomorúan látom, hogy még mindig nem sikerült leszoktatnom téged a hazudozásról. Ötven pontot levonok a Griffendéltől, te pedig még egy hét büntetőmunkát kapsz.

Azzal a hóna alá csapta a Hírverőt, és számos diák tekintetétől kísérve eldöcögött.

Késő délelőtt hatalmas plakátok tűntek fel kastélyszerte – nemcsak a házak hirdetőtábláin, hanem a folyosókon és a tantermekben is:

A ROXFORTI FŐINSPEKTOR RENDELKEZÉSE

A Roxfort tanulói számára a Hírverő című sajtótermék birtoklása eltanácsolás terhe mellett tilos.

Jelen rendelkezés alapját a 27-es számú oktatásügyi rendelet képezi.

Dolores Jane Umbridge

főinspektor s. k.

Hermione valami okból mindig boldogan elmosolyodott, valahányszor elhaladt a plakát egy-egy példánya előtt.

– Megtudhatnám, mi tetszik ezen annyira? – kérdezte tőle Harry.

– Jaj, hát nem érted? – suttogta Hermione. – Azzal hogy Umbridge indexre tette az interjút, gondoskodott róla, hogy kivétel nélkül mindenki elolvassa!

Ebben nem is tévedett. Estére a Roxfort összes tanulója fejből idézte a cikket, pedig Harry a nap folyamán a Hírverő egyetlen példányát se látta senkinél. A diákok az interjúról suttogtak az osztálytermek előtt sorban állva, ebéd közben, sőt az órák alatt is.

Hermione rúnatanra menet rövid látogatást tett a lányvécében, s utána beszámolt róla, hogy ott is minden fülkében a cikkről folyt a szó.

– Nyilván mindenki tudja, hogy ismerlek, mert miután észrevettek, elkezdtek kérdésekkel bombázni – mesélte csillogó szemmel. – És képzeld, úgy tűnt, hogy a lányok hisznek neked! Végre sikerült meggyőznöd őket!

Umbridge professzor egész nap a folyosókon cirkált. Szúrópróbaszerűen megállította a diákokat, és rájuk parancsolt, hogy ürítsék ki táskájukat és zsebeiket. Nyilván az újságot kereste náluk, de a diákok túljártak az eszén: az interjút tartalmazó oldalakat megbűvölték, hogy az illetéktelen szem tankönyvlapoknak vagy egyszerűen üres pergamennek lássa őket.

A tanárok a 26-os számú oktatásügyi rendelet értelmében nem beszélhettek a cikkről, de azért megtalálták a módját, hogy kifejezésre juttassák véleményüket. Bimba professzor húsz ponttal jutalmazta a Griffendélt, miután Harry odavitt neki egy locsolókannát; Flitwick professzor bűbájtanóra után titkon Harry kezébe nyomott egy doboz cincogó cukoregeret; Trelawney pedig a jóslástanóra közepén hisztérikus zokogásban tört ki, és Umbridge nagy bosszúságára közölte az elképedt diákokkal, hogy Harry mégsem fog fiatalon kínhalált halni, hanem megéri az aggastyánkort, kinevezik mágiaügyi miniszternek, és tizenkét gyereke lesz.

A legnagyobb örömöt mégis az okozta Harrynek, hogy másnap, mikor épp átváltoztatástanórára sietett, odalépett hozzá Cho. Mire észbe kapott, a lány megfogta a kezét, és belesúgta a fülébe:

– Bocsáss meg, Harry! Nagyon bátor vagy, hogy mindent elmondtál... Sírtam, amikor olvastam.

Harry sajnálta, hogy ismét megríkatta Chót, annak viszont örült, hogy megint beszélő viszonyban vannak. A lány búcsúzóul még egy gyors puszit is nyomott az arcára. Az átváltoztatástan-terem előtt aztán újabb kellemes meglepetés érte Harryt: Seamus kilépett a sorból, és odament hozzá.

– Csak azt akarom mondani – motyogta a fiú, Harry bal térdét fixírozva – hogy most már hiszek neked. Elküldtem az anyukámnak egy példányt a magazinból.

Harry boldogságát ezek után már csak Malfoy, Crak és Monstro reakciója tudta fokozni. Aznap délután a könyvtárban látta a mardekáros hármast. Egy negyedik, cingár fiú is volt velük, akit Hermione elsuttogott tájékoztatása szerint Theodore Nottnak hívtak. Harry egy könyvet keresett a részleges eltüntetésről, s a fiúk egy emberként felé fordultak: Monstro fenyegetően ropogtatta az ujjait, Malfoy pedig odasúgott valamit Craknak. Harry pontosan tudta, miért viselkednek így: az interjúban mind a négyük apját megnevezte mint halálfalót.

– És az a legjobb – suttogta örvendezve Hermione, mikor kiléptek a könyvtárból – hogy még csak nem is tiltakozhatnak, mert azzal beismernék, hogy olvasták az interjút!

Mindennek tetejébe Luna a vacsoránál beszámolt róla, hogy a Hírverő összes példánya rekordsebességgel elkelt.

– Utánnyomást kellett rendelni! – mesélte az izgalomtól kidülledő szemmel. – Apa teljesen el van ájulva! Azt mondja, ez még a morzsás szarvú szipirtyónál is jobban érdekli az embereket!

Harryt aznap este hősként ünnepelték a Griffendél-toronyban.

A Weasley ikrek a veszélyre fittyet hányva nagyító bűbáj segítségével óriásplakátot csináltak a Hírverő címlapjából, és kiakasztották a klubhelyiség falára. A hatalmas Harry-arc időnként mennydörgő hangon megszólalt, és efféléket harsogott: Marhák minisztériuma! Most vigyorogj, Umbridge!

Hermione ezt nem találta túlzottan szórakoztatónak; azt mondta, zavarja a koncentrálásban, s végül korán el is ment lefeküdni. Egy-két óra múltán Harry is belátta, hogy az óriásplakát hosszú távon nem olyan vicces. Ráadásul múlni kezdett a beszéltető bűbáj hatása, úgyhogy a kép már csak összefüggéstelen szavakat kiabált:

Marhák!... Umbridge! – azt viszont egyre gyakrabban és egyre visítóbb hangon tette. Harrynek végül belefájdult a feje a rikácsolásba, s mivel egyidejűleg a sebhelye is égni kezdett, bejelentette, hogy elmegy lefeküdni – nagy bánatot okozva a körülötte ülő griffendéleseknek, akik századszorra is szerették volna meghallgatni a történet izgalmasabb részeit.

Odafent az üres hálóteremben első útja az ágya melletti ablakhoz vezetett. Nekinyomta homlokát az üvegnek, s a hűvös érintés átmenetileg tompította fájdalmát. Aztán levetkőzött, és bebújt az ágyba. Fejfájása nem akart szűnni, sőt most már enyhe hányingerrel párosult. Az oldalára fordult, behunyta szemét, és szinte azonnal elaludt...

Álmában ott állt egy gyertyákkal gyéren megvilágított, lefüggönyözött ablakú szobában. Egy szék magas támláján pihentette kezét, mely olyan fehér volt, mintha évek óta nem látott volna napot.

Hosszú ujjai sápadt póklábaknak tűntek a sötét bársonykárpiton.

A szék előtt, a gyertyák fénykörében fekete taláros férfi térdepelt.

– Úgy tűnik, rossz tanácsot kaptam – sziszegte dühösen Harry.

– Bocsáss meg nekem, kegyelmes úr – felelte a földön térdelő férfi. Lehajtott feje remegni látszott a gyertyafényben.

– Nem téged hibáztatlak, Rookwood – mondta éles, gonosz hangján Harry. Elengedte a széket, és elindult a földön kuporgó alak felé. Közvetlenül mellette megállt, és lenézett rá – magasnak érezte magát, sokkal magasabbnak, mint máskor. – Biztos vagy abban, amit mondtál, Rookwood? – kérdezte.

– Igen, nagyúr, igen... Hiszen ott dolgoztam a főosztályon...

– Avery azt mondta, O'Men el tudja hozni.

– Nem, kegyelmes uram, O'Men nem hozhatta el... Ezt ő maga is tudta... Bizonyára azért küzdött olyan kitartóan Malfoy Imperius-átka ellen...

– Állj fel, Rookwood! – suttogta Harry.

A férfi kis híján hasra esett, úgy sietett engedelmeskedni. Himlőhelyes arca volt; a hegek mély krátereknek tűntek a gyertyafényben. Kissé görnyedten állt, mintha egyfolytában meghajolni készülne, s csak időnként mert felpillantani Harry arcára.

– Jól tetted, hogy ezt elmondtad nekem – szólt Harry. – Nagyon jól... Lám, hónapokat vesztegettem el hasztalan próbálkozásokkal... De nem baj... Elölről kezdjük. Voldemort nagyúr hálás neked, Rookwood...

– Köszönöm... kegyelmes uram – nyögte Rookwood a megkönnyebbüléstől elcsukló hangon.

– A segítségedre lesz szükségem. El kell mondanod mindent, amit tudsz.

– Készséggel, nagyúr... amit csak kívánsz...

– Jól van... most elmehetsz. Küldd hozzám Averyt!

Rookwood hajlongva kihátrált a szobából.

Az egyik falon törött, félig vak tükör lógott. Harry lassan elindult felé. Homályba burkolózó tükörképe egyre nőtt, és egyre tisztábban kivehetővé vált... halálfejnél is fehérebb arc... vörös szem hosszúkás, szűk pupillaréssel...

– Neeeeeeem!

– Mi van? – kiáltott fel valaki a közelében.

Harry kétségbeesetten csapkodott maga körül, belegabalyodott az ágy függönyébe, és végül a padlón kötött ki. Hosszú másodpercekig fogalma sem volt, hol van. Arra számított, hogy megint feltűnik előtte a fehér, halálfejszerű arc – aztán Ron hangja magához térítette.

– Nyugton maradnál egy pillanatra, hogy kiszabadíthassalak?

Ron szétráncigálta a függönyöket. Harrynek izzott a sebhelye a fájdalomtól. Hanyatt feküdt, úgy nézett fel barátja holdfényben fürdő arcára. Ron szemlátomást épp akkor kezdett vetkőzni: talárja felgyűrve lógott a nyakában.

– Megint megtámadtak valakit? – kérdezte, s kíméletesnek épp nem nevezhető mozdulattal felrántotta a földről Harryt. – Apát? Megint a kígyó?

Harry erőtlenül megrázta a fejét.

– Nem... semmi baj... – felelte rekedten. A sebhelye mintha lánggal égett volna. – Illetve... Avery félhet... ő bajban van... Rossz tanácsot adott neki... Voldemort nagyon dühös rá...

Nagyot nyögött, remegve leroskadt az ágyára, és megdörzsölte a sebhelyét.

– De Rookwood segít neki... Most újra jó nyomon jár...

– Miket beszélsz? – kérdezte ijedten Ron. – Úgy érted, az előbb... Tudodkit láttad?

– Én magam voltam Tudodki – válaszolta Harry, és gyorsan rápillantott a kezére. Meg akart bizonyosodni róla, hogy már nincsenek hosszú, hullaszínű ujjai. – Rookwooddal beszélt, az egyik azkabani szökevénnyel. És Rookwood elmondta neki, hogy O'Men nem volt képes rá.

– Mire nem volt képes?

– Nem tudott elhozni valamit... Azt mondta, O'Men tudta is, hogy nem képes rá... Az Imperiusátokkal irányították... Malfoy apja átkozta meg.

– O'Ment kényszeríteni akarták, hogy hozzon el valamit? De hát... az csak a...

– Csak a fegyver lehet – bólintott Harry. – Igen.

A hálószoba ajtaja kinyílt, s belépett Dean és Seamus. Harry gyorsan felhúzta a lábát az ágyra. Titkolni akarta, mi történt, nehogy Seamus meggondolja magát, és megint bolondnak tartsa őt.

Ron vizet töltött magának az éjjeliszekrényen álló kancsóból, s közben odahajolt Harryhez.

– Jól értettem? – suttogta. – Te voltál Tudodki?

– Igen – felelte halkan Harry.

Ron túl nagyot kortyolt a pohárból. A víz lecsordult az állán, és a mellkasára folyt.

– Harry! – szólt, mikor Dean és Seamus beszélgetve vetkőzni kezdtek – ezt el kell mondanod...

– Nem kell senkinek elmondanom! – vágott a szavába Harry. – Nem is láttam volna, ha menne az okklumencia. Azt akarják, hogy zárjam ki a fejemből az ilyen dolgokat.

Az oldalára fordult, a hátát mutatva Ronnak. Egy idő múlva hallotta, hogy Ron matraca is megnyikordul. Közben megint égni kezdett a sebhelye, beleharapott hát a párnájába, hogy elfojtsa fájdalmas nyögéseit. Tudta, hogy valahol egy messzi szobában Avery pokoli kínokat áll ki...

Harry és Ron másnap megvárták az első szünetet, csak akkor mesélték el Hermionénak, mi történt az este. Semmiképp sem akarták kockáztatni, hogy valaki kihallgatja őket. Mikor aztán már a szokásos sarokban álltak a hideg, széljárta udvaron, Harry részletesen beszámolt a lánynak látomásáról. Hermione végighallgatta, s utána még hosszú másodpercekig némán meredt Fredre és George-ra, akik fej nélkül álltak az udvar túlsó végében, vevőik gyűrűjében.

– Szóval ezért ölték meg! – szólalt meg végül Hermione, levéve tekintetét az ikrekről. – O'Men attól készült ki, hogy megpróbálta ellopni azt a fegyvert. Gondolom, valamilyen védővarázs van rajta, és veszélyes megérinteni. Tudjuk, hogy O'Men azért került a Szent Mungóba, mert valami történt az agyával, még beszélni is elfelejtett. De emlékeztek, mit mondott róla a gyógyító? Hogy javul az állapota. Azt pedig nem engedhették, hogy meggyógyuljon. Gondoljatok csak bele: mikor megfogta a fegyvert, a sokktól vagy nem tudom, mitől, kikerült az Imperiusátok hatása alól. Ha visszanyerte volna a beszélőképességét, el tudta volna mondani, hogy Lucius Malfoy odaküldte ellopni a fegyvert. Malfoy könnyen találhatott alkalmat rá, hogy megátkozza, hisz mindennapos vendég a minisztériumban.

– Aznap is ott ólálkodott, mikor a tárgyalásom volt – bólintott Harry – lent a... Várjunk csak! Aznap lent volt a Misztériumügyi Főosztályra vezető folyosón! Mr. Weasley azt mondta, biztos arra volt kíváncsi, mi történik a tárgyalásomon. De lehet, hogy...

– Sturgis! – kiáltott fel Hermione.

Ron elképedve nézett rá.

– Tessék?

– Sturgis Podmore-t azért tartóztatták le, mert megpróbált bemenni egy ajtón! – hadarta Hermione. – Lehet, hogy Malfoy őt is elkapta! Talán épp aznap, amikor találkoztál vele odalent, Harry! Sturgis Mordon köpenyét viselte, igaz? Lehet, hogy láthatatlanul őrt állt az ajtónál, és Malfoy hallotta, ahogy megmozdult. Vagy egyszerűen kitalálta, hogy van ott valaki. Mondjuk, feltételezte, hogy áll egy őr az ajtó előtt, és vaktában odaküldött egy Imperius-átkot. És Sturgis, mikor legközelebb alkalma volt rá – gondolom, mikor megint ő volt őrszolgálatban – megpróbált bemenni a Misztériumügyi Főosztályra, hogy ellopja a fegyvert Voldemortnak... Maradj már, Ron...! De elkapták, és az Azkabanba küldték!

Hermione Harryre nézett.

– És most Rookwood elmondta Voldemortnak, hogyan szerezheti meg a fegyvert?

– Csak a beszélgetés végét hallottam, de úgy tűnt, hogy igen – felelte Harry. – Rookwood ott dolgozott. Lehet, hogy Voldemort most őt fogja elküldeni a fegyverért.

Hermione bólogatott, de szemlátomást máshol járt az esze. Aztán hirtelen így szólt:

– De neked ezt nem lett volna szabad látnod.

Harry megrökönyödve nézett rá.

– Micsoda?

– Meg kell tanulnod kizárni a fejedből az ilyesmit.

– Tudom, de...

– El kell felejtenünk, amit láttál! – jelentette ki határozottan Hermione. – És mostantól fogva vedd komolyabban az okklumenciát!

Harry olyan dühös lett Hermionéra, hogy egészen estig nem állt szóba vele – és nem is ez volt az egyetlen bosszúsága aznap. A szünetekben a diákok, ha nem a szökött halálfalókról beszélgettek, nevetve emlegették a Griffendél csapatának szombati lebőgését.

A mardekárosok olyan hangosan és olyan gyakran zengték el a Weasleyt nézni szinte fáj!-t, hogy Frics végül megtiltotta a folyosói éneklést.

A hét többi napja se alakult sokkal jobban. Harry kapott még két B-t bájitaltanból, továbbra is aggódnia kellett Hagridért, s a tetejébe kényszeresen újra meg újra felidézte a látomást, amiben Voldemort testébe bújt – bár barátai előtt mélyen hallgatott erről, mert nem akart újabb fejmosást kapni Hermionétól. Szívesen megbeszélte volna a dolgot Siriusszal, de mivel erről szó se lehetett, igyekezett elásni az emléket valahova az agya legmélyére.

Sajnos az agya legmélye már nem volt olyan jó rejtekhely, mint egykor.

– Állj fel, Potter!

Egyik este, néhány héttel a látomásos este után, Harry ismét a bájitaltantanár dolgozószobájának padlóján térdelt, elméje kiürítésén fáradozva. Piton varázslata megint rákényszerítette, hogy felelevenítsen egy sor régi, elfeledett élményt – többségében megaláztatásokat, melyeket Dudley és bandája jóvoltából szenvedett el még kisiskolás korában.

– Mi volt az utolsó emlék? – kérdezte Piton.

– Nem tudom – felelte fásultan Harry. Egyre nehezebben tudta különálló emlékekre bontani a kép-és hangegyveleget, amit Piton bűbája kavart a fejében. – Arra gondol, amikor az unokatestvérem rám támadt a vécében?

– Nem – felelte Piton. – Arra gondolok, amelyikben egy férfi térdel egy elsötétített szoba közepén...

– Az... nem érdekes – motyogta Harry.

A bájitaltantanár Harry szemébe fúrta a tekintetét. Harrynek eszébe jutott, amit épp Pitontól hallott: hogy a szembenézés a legilimencia fontos feltétele – gyorsan elfordította hát a fejét.

– Hogy kerül az a férfi és az a szoba a fejedbe, Potter?

– Ez csak... – Harry mindenfelé nézett, csak Pitonra nem. – Ez csak egy álom volt.

– Álom?

A beálló csöndben Harry kitartóan bámult egy piros folyadékban ázó döglött varangyot.

– Emlékszel még rá, hogy miért vagyunk itt, Potter? – kérdezte fenyegető-halkan Piton. – Tisztában vagy vele, miért áldozom az estéimet erre a kimerítő elfoglaltságra?

– Igen – felelte kelletlenül Harry.

– Tehát miért is vagyunk itt?

Harry most egy döglött angolnát vett szemügyre.

– Hogy megtanuljam az okklumenciát.

– Így van, Potter. Tudom, hogy nem erősséged a tanulás...

Harry Pitonra nézett, de csak egy gyűlölködő pillantás erejéig – ...de mertem remélni, hogy két hónap alatt azért rád ragadt valami.

– Hány hasonló álmod volt még a Sötét Nagyúrról?

– Nem volt több – felelte Harry.

– Ugyanakkor azt sem tartom kizártnak... – Piton fekete szeme kissé összeszűkült – ...hogy egyenesen élvezed ezeket a látomásokat. Különleges és fontos embernek érzed magad tőlük. Így van?

– Nem, nincs így – sziszegte Harry, és ökölbe szorította pálcát tartó kezét.

– Nagyon helyes! – susogta Piton. – Ugyanis nem vagy se különleges, se fontos. És nem a te dolgod kihallgatni, miről beszél a Sötét Nagyúr a halálfalóival.

– Hanem a magáé, igaz? – csattant fel Harry.

Végig se gondolta, mit mond, csak dühében vetette oda a mondatot. Egy hosszú pillanatig egymásra meredtek; Harry biztosra vette, hogy ezúttal túllőtt a célon. Piton azonban nem dühödött fel, sőt, elégedettség ült ki az arcára.

– Úgy bizony, Potter – felelte megcsillanó szemmel. – Az az én dolgom. Most pedig, ha készen állsz, próbáljuk meg újra.

Felemelte a pálcáját.

– Egy... kettő... három. Legilimens!

Száz dementor suhant a tó fölött... Harry minden izmát megfeszítette, úgy koncentrált... a dementorok egyre közeledtek... üres szemüregük sötéten ásított kámzsájuk alatt... ugyanakkor Harry azt is látta, hogy Piton ott áll szemben vele, az arcára szegezi szemét és motyog... sőt, Piton képe egyre tisztább lett, a dementoroké pedig lassan elhalványult...

Harry felemelte a pálcáját.

– Protego!

Piton megtántorodott, a pálca kirepült a kezéből – és Harry agya egyszerre megtelt olyan emlékekkel, amelyek nem az övéi voltak: egy horgas orrú férfi egy kuporgó nővel ordítozik, miközben egy fekete hajú kisgyerek a sarokban sír... Egy zsíros hajú kamasz egyedül ül sötét szobájában, pálcáját a plafonra szegezi, és legyekre lövöldöz... Egy lány kacagva nézi, hogyan próbál egy cingár fiú megülni egy zabolátlan seprűt...

– Elég!

Harry úgy érezte, mintha mellbe vágták volna. Hátratántorodott, és nekiütközött a polcnak. Üvegcsörömpölést hallott. A vele szemben álló Piton keze kissé remegett, és falfehér volt az arca.

Harry nedvességet érzett a talárja hátán. Az egyik üvegedény elrepedt, mikor nekiesett a polcnak, s lakója, egy nyálkás valami, forogni kezdett az elfolyó tárolóoldat örvényében.

– Reparo – sziszegte Piton, s az üvegedény nyomban összeforrott. – Lám csak, Potter... végre mutattál valamit...

Piton elfordult, és kissé zihálva megigazította a merengőt, mintha ellenőrizni akarná, hogy még mindig benne vannak a foglalkozás előtt áttöltött gondolatai.

– Nem mondtam, hogy használj pajzsbűbájt. De kétségtelenül hatásosan alkalmaztad.

Harry hallgatott; érezte, hogy veszélyes lenne most bármit is mondania. Tisztában volt vele, hogy az imént betört Piton emlékezetébe – a bájitaltantanár gyermekkori emlékeit látta. Megijedt, ha belegondolt, hogy a kisfiú, aki sírva nézte veszekedő szüleit, azonos az előtte álló, sötét tekintetű férfival.

– Akkor hát próbáljuk meg újra! – mondta Piton.

Harry szívét átjárta a rémület. Biztosra vette, hogy most fizetni fog azért, amit az imént látott. Újra felvették a kiindulóhelyzetet az íróasztal két oldalán. Harry érezte, hogy ezúttal nagyon nehéz lesz kiüríteni az elméjét.

– Háromra – szólt Piton, és ismét felemelte pálcáját. – Egy... kettő...

Harry még el se kezdte a felkészülést, mikor Piton már kiáltotta is:

– Legilimens!

Csupasz kőfalak között rohant a Misztériumügyi Főosztály felé vezető folyosón. A fáklyák sorban suhantak el mellette, s a fekete ajtó egyre nagyobb lett. Olyan sebesen haladt, hogy félő volt, beleütközik az ajtóba... már csak fél méter... meglátta a kiszűrődő kék fényt...

Az ajtó kitárult! Végre beléphetett rajta!

Fekete falú és padlójú, kék lángú gyertyákkal megvilágított, kerek helyiségbe került. A falon köröskörül számos ajtó nyílt – tovább kell mennie, de melyik ajtót válassza?

– Potter!

Harry kinyitotta a szemét. Megint a hátán feküdt, és megint nem emlékezett rá, hogyan került a földre. Még zihált is, mintha tényleg végigfutott volna folyosón, tényleg beszaladt volna a fekete ajtón át a kör alakú terembe.

Piton dühtől eltorzult arccal magasodott fölé.

– Magyarázatot várok! – mennydörögte.

– Nem... nem tudom, mi történt – felelte őszintén Harry, és felállt. A tarkóján púp nőtt az eséstől, és tagjai úgy remegtek, mintha láza lenne. – Ezt még sose álmodtam... Illetve az ajtóról álmodtam már máskor is, de még sohase nyílt ki...

– Nem veszed komolyan a munkánkat, Potter!

Piton furcsamód sokkal ingerültebbnek tűnt, mint két perccel korábban, mikor Harry belenézett az emlékeibe.

– Lusta és hanyag vagy! Nem csoda, hogy a Sötét Nagyúr...

– Kérdezhetek valamit, tanár úr? – szólt közbe fellobbanó dühvel Harry. – Miért hívja Voldemortot Sötét Nagyúrnak? Csak a halálfalók szokták így nevezni!

Piton nyitotta a száját, mint az acsargó kutya – és akkor egy nő sikolya hallatszott valahonnan kintről. Piton felkapta a fejét, és a mennyezetre nézett.

– Mi a...? – morogta.

Harry tompa dobogást hallott odafentről – a zaj minden bizonnyal a bejárati csarnokból szűrődött le. Piton most ismét ránézett, és összeráncolta a szemöldökét.

– Láttál valami szokatlant lefelé jövet, Potter?

Harry a fejét rázta. Odafent a nő újra sikoltott. Piton felemelt pálcával az ajtóhoz sietett, és kiment. Harry egy másodpercig habozott, majd követte.

A sikolyok valóban a bejárati csarnokból érkeztek. Harry egyre tisztábban hallotta őket, ahogy felfelé szaladt a lépcsőn. Mikor felért, a csarnok már tele volt: a vacsorára összegyűlt diákok tömegével tódultak ki a nagyteremből, hogy megnézzék, mi történt, s a márványlépcsőn is jó pár ember állt. Harry utat tört magának egy csapat termetes mardekáros között. Látta, hogy a bámészkodók első sora tágas körben állt fel. A legtöbb arcon döbbenet ült, de néhányan egyenesen rémültnek tűntek. Harry megpillantotta McGalagonyt a csarnok túloldalán tolongó diákok között: a tanárnő olyan arcot vágott, mintha a rosszullét kerülgetné.

A bejárati csarnok közepén Trelawney professzor állt, egyik kezében pálcájával, a másikban egy üres sherrysüveggel. Leírhatatlan állapotban volt: a haja égnek állt, lecsúszott szemüvege egyik szemét nagyobbnak mutatta, mint a másikat, s számtalan kendője összevissza lógott a vállán, azt a benyomást keltve, hogy teste darabokra akar szakadni a varrások mentén. Mellette két jókora láda hevert a kövön, az egyik az oldalára borulva, mintha legurították volna a lépcsőn. A jósnő a rettenettől eltorzult arccal meredt valamire, ami az irányból ítélve a márványlépcső aljában állt.

– Nem! – visította Trelawney. – Nem! Ez nem teheti... Nem nyugszom bele!

– Pedig számíthatott rá – felelte egy magas, kislányos hang.

Harry kissé jobbra húzódott, s most már látta, hogy Trelawney szörnyülködő pillantásának tárgya nem más, mint a kéjesen mosolygó Umbridge. – Bár tisztában vagyok vele, hogy a holnapi időjárást se tudja megjósolni, azt azért előre láthatta, hogy a szánalmas és fikarcnyit sem javuló teljesítmény, amit az órákon sorozatosan nyújtott, előbb-utóbb az elbocsátásához vezet majd.

– Nem... nem és nem! – kiabálta zokogva Trelawney. Könnyei patakokban csordultak ki hatalmas szemüvege alól. – Nem... nem küldhet el! Tizenhat éve élek itt! A Roxfort... az otthonom!

– Csak volt az otthona – felelte Umbridge. Kárörömtől csillogó szemmel nézte Trelawneyt, aki most zokogva leroskadt az egyik utazóládára. – Egy órával ezelőttig, amikor is a mágiaügyi miniszter úr aláírta a felmondólevelét. Most pedig, keljen fel, és hordja magát! Kíméljen meg minket a további jelenlététől!

Trelawney panaszosan nyögdécselt, és görcsös rángások közepette előre-hátra hajlongott ültében. Umbridge kaján élvezettel nézte kínlódását. Harry elfojtott zokogást hallott valahonnan bal felől. Odanézett: Lavender és Parvati egymás vállára borulva sírtak. Ezután léptek koppantak a kőpadlón: McGalagony professzor kivált a bámészkodók gyűrűjéből, és odasietett Trelawneyhoz. Aztán megveregette a jósnő hátát, s közben jókora zsebkendőt húzott elő talárja zsebéből.

– Tessék, Sybill... nyugodjon meg... fújja ki az orrát... nem olyan nagy a baj... nem kell elmennie a Roxfortból...

– Úgy véli McGalagony professzor? – szólt élesen Umbridge, és néhány lépést tett Trelawney felé. – Megtudhatnám, milyen felhatalmazás alapján állítja ezt?

– Én hatalmaztam fel rá – zengte egy mély hang.

A tölgyfa ajtó kinyílt, s a szétrebbenő diákok között megjelent Dumbledore professzor. Igen hatásos volt, ahogy kibukkant a sejtelmesen fénylő ködből, bár Harry el se tudta képzelni, mit keresett az igazgató alkonyatkor a parkban.

Dumbledore nyitva hagyta maga mögött az ajtót, és hosszú léptekkel elindult a könnyáztatta arcú, reszkető Trelawney felé.

– Maga hatalmazta fel, Dumbledore professzor? – Umbridge szemtelen kis nevetést hallatott. – Attól tartok, nincs tisztában a helyzettel. Itt van nálam... – pergamentekercset húzott elő a talárjából – ...a mágiaügyi miniszter úr által aláírt felmondólevél. A 23-as számú oktatásügyi rendelet értelmében a roxforti főinspektornak jogában áll szakmailag ellenőrizni, próbaidőre tenni és elbocsátani minden olyan tanárt, akiről úgy véli, hogy munkáját nem a Mágiaügyi Minisztérium által elvárt színvonalon végzi. Mivel Trelawney professzor megítélésem szerint rosszul dolgozik, felmondtam neki.

Harry meglepetésére Dumbledore továbbra is mosolygott. Tekintetét a ládáján kuporgó Trelawneyra függesztette, és így válaszolt:

– Vitathatatlanul igaza van, Umbridge professzor. Mint főinspektornak joga van felmondani a tanáraimnak. Arra azonban nem terjed ki a felhatalmazása, hogy elküldje őket a kastélyból. Attól tartok – folytatta udvarias kis főhajtással – hogy ez a jog változatlanul az iskola igazgatóját illeti meg. Az én kívánságom pedig az, hogy Trelawney professzor a Roxfortban maradjon.

Trelawney erre csuklásba hajló, keserű kis kacajt hallatott.

– Nem... nem... elmegyek, Dumbledore! Elhagyom a Roxfortot... máshol keresek boldogulást...

– Nem – felelte élesen Dumbledore. – Határozott kívánságom, hogy a Roxfortban maradjon, tanárnő.

Azzal McGalagonyhoz fordult.

– Felkísérné a lépcsőn Sybillt, McGalagony professzor?

– Hogyne – bólintott McGalagony. – Jöjjön, Sybill...

Bimba professzor kiverekedte magát a bámészkodók közül, és odasietett, hogy segítsen McGalagonynak. Ketten közrefogták Trelawneyt, és Umbridge-et kikerülve elindultak vele a márványlépcsőn.

Flitwick professzor felemelte pálcáját.

– Locomotor ládák! – sipította, mire a poggyász a levegőbe emelkedett, és követte gazdáját. Ezután Flitwick professzor is csatlakozott a menethez.

Umbridge mozdulatlanul állt, és a derűsen mosolygó Dumbledorera meredt.

– Megkérdezhetem – szólt hangosan suttogva – hogy mihez kezd, ha kinevezem az új jóslástantanárt, aki esetleg igényt tart majd Sybill Trelawney szálláshelyére?

– Amiatt ne aggódjon, Umbridge professzor! – felelte mosolyogva Dumbledore. – Már találtam új jóslástantanárt, és ő nem óhajt a toronyban megszállni.

– Talált? – rikoltotta Umbridge. – Maga talált? Emlékeztetném rá, Dumbledore, hogy a 22-es számú oktatásügyi rendelet értelmében...

Dumbledore befejezte helyette a mondatot:

– A minisztérium által kiválasztott személy kerül a megüresedett posztra, ha – hangsúlyozom: ha – az igazgató nem talál alkalmas jelöltet. Nos, örömmel közölhetem, hogy ezúttal találtam. Ha megengedi, be is mutatnám.

Azzal az esti ködre nyíló tölgyajtó felé fordult. Harry patadobogást hallott. A bámészkodók tömegén nyugtalan moraj futott végig, s az ajtó közelében állók hátrább húzódtak. Néhányan majdnem hanyatt estek, olyan sietve igyekeztek helyet biztosítani az érkezőnek.

A ködből egy kék szempár s a hozzá tartozó, szőke hajjal keretezett arc bukkant elő. Harry nyomban felismerte a jövevényt, pedig csak egyszer találkozott vele: egy vészterhes éjszakán a Tiltott Rengetegben. A fejhez meztelen váll, emberi törzs és aranysárga szőrrel borított lótest tartozott.

– Íme Firenze professzor! – fordult Dumbledore a döbbenettől dermedt Umbridge-hez. – Az ő munkájával bizonyára elégedett lesz, Dolores.

Huszonhetedik fejezet

A kentaur és az áruló

– Most már bánod, hogy leadtad a jóslástant, igaz, Hermione? – kérdezte kaján vigyorral Parvati.

Két nap telt el Trelawney elbocsátása óta. A griffendélesek a reggelizőasztalnál ültek a nagyteremben. Parvati egy kanál domború oldalára pislogott, hogy ellenőrizze, sikerülte megfelelő ívbe hajlítania szempilláját. Néhány perc múlva indulniuk kellett az első órájukra Firenzével.

– Nem igazán – felelte közönyösen Hermione, fel se pillantva a Reggeli Prófétából. – Nem rajongok a lovakért.

Azzal lapozott egyet, és végigfuttatta tekintetét a hasábokon.

– Ő nem ló, hanem kentaur! – tiltakozott Lavender.

– Méghozzá gyönyörű kentaur – sóhajtott Parvati.

– Akkor is négylábú – felelte hűvösen Hermione. – Különben is, eddig azt hittem, sajnáljátok, hogy Trelawneyt kirúgták.

– Sajnáljuk is! – sietett a válasszal Lavender. – Voltunk is nála odafent. Vittünk neki nárciszt – nem olyan tülkölőset, amilyen Bimbának van, hanem igazán szépet.

– Hogy van Trelawney? – érdeklődött Harry.

– Nem túl jól – felelte szomorúan Lavender. – Nagyon sírt, és azt mondta, ha soha többé nem láthatná a Roxfortot, az is jobb lenne, mint egy fedél alatt lakni Umbridge-dzsel. Meg is értem szegényt. Borzalmas volt, amit Umbridge tett vele.

– Van egy olyan érzésem – jegyezte meg komoran Hermione – hogy Umbridge ennél borzalmasabb dolgokat is fog még művelni.

– Kizárt dolog – szólt Ron, egy tál sonkás tojásból felpillantva. – Ennél mélyebbre már nem süllyedhet.

– Figyeljétek csak meg, bosszút fog állni Dumbledore-on, amiért a megkérdezése nélkül felvette Firenzét – mondta Hermione, és becsukta az újságot. – A félemberekre egyébként is pikkel. Ti is láttátok, milyen képet vágott, mikor a kentaur megjelent.

Reggeli után Hermione elment számmisztika-órára, Harry Ron pedig Parvatit és Lavendert követve jóslástanra indultak. Ron csodálkozva nézett a két lány után, mikor azok a bejárati csarnokba érve nem a márványlépcső felé vették az irányt.

– Nem az Északi Toronyba megyünk? – kérdezte.

Parvati megrovó pillantást vetett rá a válla fölött.

– Hogy várhatod el Firenzétől, hogy felmásszon azon a létrán? Az óra a tizenegyes teremben lesz. Ha megnézted volna a hirdetőtáblát, tudnád.

A tizenegyes a nagyteremmel szemközt induló földszinti folyosóról nyílt. Harry tudta, hogy azok közé a tantermek közé tartozik, amelyeket csak szükség esetén használnak, s így egy poros, raktárhangulatú helyiségre számított. Annál nagyobb volt a csodálkozása, mikor terembe lépve erdei tisztáson találta magát.

– Mi van itt?

A terem padlóját puha moha borította, és fák nőttek ki belőle. Lombkoronájuk félig eltakarta a mennyezetet és az ablakokat, lágy, zöldes derengéssé tompítva a meredeken beeső napsugarakat.

A korábban érkezett diákok karba tett kézzel vagy térdüket ölelve ücsörögtek a hűvös talajon, egy-egy fatörzsnek vagy sziklának támaszkodva, s többségük igencsak megszeppent arcot vágott.

A tisztás közepén ott állt Firenze.

– Á, Harry Potter...! – szólt, és Harry felé nyújtotta jobbját.

– Öhm... jó napot – köszönt zavartan Harry, és kezet rázott a kentaurral. Az mosolytalan arccal, pislogás nélkül fürkészte őt valószínűtlenül kék szemével. – Nagyon örülök... Rég nem találkoztunk.

– Én is örülök – felelte kis főhajtással a kentaur. – A csillagokban állt, hogy látjuk még egymást.

Harry halvány, pata alakú zúzódást pillantott meg Firenze mellkasán. Mikor sarkon fordult, hogy leüljön a többiek közé, észrevette, hogy társai elkerekedett szemmel néznek rá – nyilván elámultak rajta, hogy a félelmetes megjelenésű kentaur ismerőseként köszöntötte őt.

Miután becsukódott az ajtó és az utolsóként érkezett diák elfoglalta helyét a papírkosár melletti fatuskón, Firenze körbemutatott a teremben.

– Dumbledore professzor úr volt olyan kedves, és természetes élőhelyem képére alakította ezt a termet. Szívesebben tartanám az órákat a Tiltott Rengetegben – ami hétfőig az otthonom volt – de ez sajnos lehetetlen.

– Bocsánat, öhm... tanár úr – cincogta bátortalanul Parvati, és felemelte a kezét. – Miért nem mehetünk az erdőbe? Jártunk már ott Hagrid tanár úrral, és nem félünk.

– Nem is nektek kell félnetek, hanem nekem – felelte Firenze. – Nem mehetek be az erdőbe. Száműzött a csordám.

– A csordája? – ismételte megrökönyödve Parvati mivel a szó legelő tehenek képét idézte fel a lányban. – Ja... Vagy úgy! – Parvati lassan felfogta a dolgot.

– Hát többen vannak kentaurok az erdőben? – kérdezte őszinte csodálkozással.

– Hagrid tenyésztette magukat, mint a thesztrálokat? – kíváncsiskodott Dean.

Firenze lassan felé fordította a fejét. Dean arca elárulta, hogy már maga is rádöbbent, micsoda sértés szaladt ki a száján.

– Nem úgy értettem... bocsánat – motyogta.

– Sem szolgái, sem játékszerei nem vagyunk az embereknek – mondta Firenze. Szavait csend követte, majd Parvati ismét jelentkezett.

– Megkérdezhetem, hogy... miért száműzték önt a társai, tanár úr?

– Mert igent mondtam, mikor Dumbledore professzor úr arra kért, tanítsalak benneteket – felelte Firenze. – Szerintük ezzel árulást követek el.

Harrynek eszébe jutott az a négy év előtti jelenet, mikor a Goron nevű kentaur leszidta Firenzét, amiért az a hátára vette őt, Harryt. Goron azt mondta, csak egy „közönséges öszvér” tesz ilyet. Harry arra gondolt, hogy a zúzódás Firenze mellkasán Goron patájának nyoma.

– Kezdjünk hát hozzá! – szólt a kentaur, s meglendítette hosszú, aranysárga farkát. Két kezét a lombsátor felé emelte, majd lassan leeresztette. Miközben így tett, a teremben halványulni kezdett a fény: az erdei tisztáson bealkonyult, s az égmennyezeten kigyúltak a csillagok. A csoport ámulva felmorajlott.

– Azannya! – suttogta Ron.

– Feküdjetek hanyatt! – zendült Firenze hangja – és nézzetek fel a magasba. Az értő szem, ha a csillagokra tekint, kiolvashatja belőlük a Föld lakóinak jövendő sorsát.

Harry leheveredett a mohos földre, és szemlélni kezdte az esti eget. Épp a feje fölött egy vörös csillag égett.

– Tudom, hogy asztronómiaórán megtanultátok a bolygók és s holdjaik nevét – folytatta Firenze – és feltérképeztétek az égitestek útját. Mi, kentaurok az évszázadok során a mozgásukban rejlő titkokat is megfejtettük, s rájöttünk, hogy az égből kiolvasható a jövő...

– Trelawney professzortól is tanultunk erről! – kotyogott közbe Parvati, és háton fektében maga elé nyújtotta a karját, úgyhogy az a mennyezet felé meredt. – A Mars baleseteket meg égési sérüléseket okoz, és ha derékszögben áll a Szaturnusszal, ahogy most is... – ujjával mutatta a derékszöget – ...akkor az embereknek nagyon kell vigyázniuk a forró dolgokkal...

– Ez – szólt higgadtan Firenze – az emberi ész badar szüleménye.

Parvati keze lehanyatlott.

– Az emberiség nyüzsgő hangyaboly csupán az univerzum végtelenjében. Apró sérüléseik, jelentéktelen baleseteik nem függnek a bolygók mozgásától.

– De hát Trelawney professzor... – kezdte méltatlankodva Parvati.

– Trelawney professzor ember – vágott a szavába Firenze. – Ennélfogva tudata is korlátolt, emberi.

Harry fektében Parvati felé sandított. A lány felháborodott arcot vágott, s ezzel nem volt egyedül a csoportban.

– Hogy Sybill Trelawney látó-e, nem tudom – folytatta a fekvő diákok között sétálva Firenze. Harry hallotta farkának halk suhogását. – Mindenesetre ideje nagy részét arra a hivalkodó, oktalan praktikára fecsérli, amit az emberek jövendőmondásnak neveznek. Amiről én beszélek, az a kentaurok érzelmektől és elfogultságtól mentes bölcsessége. Mi az égre tekintve a gonosz erejének hullámzását figyeljük, a nagy változások jeleit kutatjuk, s gyakran tíz évbe is beletelik, mire bizonyosságot nyerünk a látottak értelméről.

Firenze felnézett a Harry fölött égő vörös csillagra.

– A jelek immár egy évtizede arra mutatnak, hogy a békés jelen átmeneti időszak csupán két háború között. A Mars, csaták hozója, fényesen ragyog fölöttünk: ebből tudjuk, hogy hamarosan újra fellángol a harc. Hogy mennyire hamar, azt is megpróbálhatjuk kifürkészni: elégetünk bizonyos füveket és leveleket, s megfigyeljük a füstöt, a lángot...

Az ifjú hallgatóság sosem vett még részt ennél furcsább tanórán.

Valóban zsályát és mályvalevelet égettek a teremben – Firenze arra biztatta őket, hogy keressenek bizonyos formákat, szimbólumokat a gomolygó, csípős füstben, de mikor kiderült, hogy senki nem lát egyetlenegyet sem a leírt alakzatok közül, a kentaur a legkevésbé sem háborodott fel. Kijelentette, hogy csak elvétve akad olyan ember, akinek van szeme az ilyesmihez, s hogy maguk a kentaurok is hosszú évekig tanulják a jelek olvasásának művészetet. Egyébként is, mondta, botorság vakon bízni a jövendölésekben, mert néha a kentaurok is félreértik a jeleket. Harry nem győzött csodálkozni rajta, mekkora a különbség Firenze és az embertanárok között: a kentaur nyilvánvalóan nem arra törekedett, hogy megtanítsa a diákoknak, amit ő maga tud, hanem arról igyekezett meggyőzni őket, hogy minden tudás hiányos, bizonytalan, s még a kentaurok se tévedhetetlenek.

– Elég ködösen adja elő a dolgokat – jegyezte meg halkan Ron, miután eloltották a mályvatüzet. – Egy kicsit bővebben is mesélhetett volna arról a háborúról.

Mikor megszólalt odakint a csengő, mindenki összerezzent.

Harry teljesen megfeledkezett róla, hogy a kastélyban van, annyira megszokta az erdei környezetet. A többiek is kissé megzavarodva léptek ki a folyosóra.

Harry és Ron utolsóként indultak el az ajtó felé. Mikor már csak ők voltak a teremben, Firenze megszólalt:

– Harry Potter, egy szóra, kérlek.

Harry megfordult, s a kentaur tett néhány lépést felé. Ron habozva megállt.

– Te is maradhatsz – fordult hozzá Firenze. – De csukd be az ajtót.

Ron sietve engedelmeskedett.

– Harry Potter, te Hagrid barátja vagy, igaz? – kérdezte Firenze.

– Igen – felelte Harry.

– Akkor arra kérlek, add át neki az üzenetemet. A kísérlete csak kudarccal végződhet. Jobban tenné, ha felhagyna vele.

– A kísérlete csak kudarccal végződhet? – ismételte értetlenül Harry.

– És jobban tenné, ha felhagyna vele – bólintott Firenze. – Magam figyelmeztetném Hagridot, de száműzöttként nem tanácsos az erdő közelébe mennem. Hagridnak épp elég gondja van, nincs szüksége még egy kentaurcsatára is.

– De hát... mivel próbálkozik Hagrid? – kérdezte aggódva Harry.

Firenze kifejezéstelen arccal nézett rá.

– Hagrid nemrég nagy szívességet tett nekem – felelte – s én éppúgy tisztelem őt, ahogy ő tisztel minden élőt. Nem fecseghetem ki a titkát. De észhez kell téríteni őt, mert a kísérlete csak kudarccal végződhet. Mondd ezt meg neki, Harry Potter. És most menj, ég veled.

A Hírverő-beli cikk megjelenését követő öröm réges-régen elszállt, s a felhős márciust követő szeles április megint gondok és bajok végtelen sorát hozta Harry számára.

Umbridge továbbra is ott volt minden legendás lények gondozása órán, így Harry sokáig nem talált alkalmat rá, hogy átadja Hagridnak Firenze üzenetét. Végül az egyik óra után szándékosan elhagyta a Legendás állatok és megfigyelésük című tankönyvét, s ennek ürügyén visszament a vadőrhöz. Miután elismételte neki a kentaur szavait, Hagrid egy percig meghökkenve bámult rá monoklis szemével. Aztán mordult egyet, és megrázta bozontos üstökét.

– Rendes patás az a Firenze – szólt – de most az egyszer téved. A kísérlet nagyon jól halad.

– Mire készülsz, Hagrid? – aggodalmaskodott Harry. – Ne felejtsd el, óvatosnak kell lenned! Trelawneyt már kirúgta Umbridge, és az az érzésem, vannak még tervei. Ha valami tiltott dolgot teszel...

– Vannak fontosabb dolgok is, mint az ember állása – felelte Hagrid, de közben annyira remegett a keze, hogy elejtett egy vödör acsarkatrágyát. – Ne fájjon a fejed miattam, Harry. És most menj... Menj már, fogadj szót...

Harry nem tehetett mást, otthagyta a trágyát söprögető Hagridot, és nehéz szívvel visszaballagott a kastélyba.

Amint arra a tanárok és Hermione gyakran figyelmeztették őket, vészesen közeledtek az RBF-vizsgák. Nagyjából minden ötödévesen mutatkozni kezdtek a stressz hatásai. Hannah Abbott volt az első, aki nyugtató elixírt kapott Madam Pomfreytól, miután gyógynövénytanórán sírva fakadt, és zokogva közölte, hogy abba akarja hagyni az iskolát, mert úgyis minden vizsgán meg fog bukni.

Harry csakis a DS-nek köszönhette, hogy többé-kevésbé meg tudta őrizni önbizalmát. Néha úgy érezte, nincs is más értelmes része az életének, mint az a néhány óra, amit a Szükség Szobájában tölt. Az edzések levezetése kemény, fárasztó munka volt, számára mégis csodálatos élményt jelentett minden alkalom. Dagadt a büszkeségtől, ha végignézett társain, és belegondolt, hogy mennyit fejlődtek. Néha megpróbálta elképzelni, milyen arcot vág majd Umbridge, ha a DS minden tagja kitűnőre teszi le az RBF-et sötét varázslatok kivédéséből.

Számos védekező varázslat elsajátítása után végül eljött a nap, mikor elkezdtek foglalkozni a várva várt patrónus-bűbájjal – bár Harry nem győzte hangsúlyozni, hogy egy nappali fényben fürdő teremben patrónust megidézni egészen más dolog, mint például egy dementor jelenlétében tenni ugyanezt.

– Ne rontsd már el az örömünket! – korholta őt Cho, csillogó szemmel figyelve a teremben szárnyaló, hattyú alakú patrónusát. – Nézd, milyen szép!

– Nem az a dolga, hogy szép legyen, hanem hogy megvédjen téged – magyarázta fejcsóválva Harry. – Kellene egy mumus vagy valami... én is azon tanultam. Meg kellett idéznem a patrónust, miközben a mumus dementor alakját öltötte...

– Juj, de hát az nagyon félelmetes lenne! – mondta borzongva Lavender, akinek a pálcájából ezüstös felhőcskéken kívül semmi nem volt hajlandó előbújni. – Ez nem igaz! Miért nem sikerül!?

Nevillenek se ment valami jól a bűbáj. Minden izma megfeszült, úgy koncentrált, de ő is csak ezüstfelhőket gyártott.

– Valami örömteli dologra kell gondolnod – emlékeztette Harry.

– Próbálok – felelte keserűen Neville, s letörölte a verejtéket kerek arcáról.

– Harry, nézd, azt hiszem, sikerült! – kiáltotta Seamus, akinek ez volt az első DS-edzése. – Nézd csak... áá, már eltűnt... de ez meg valami szőrös volt, tényleg!

Hermione kedvtelve nézegette fürgén futkosó patrónusát, egy fényes, ezüstös vidrát.

– Akárhogy is, tényleg szép egy ilyen – jegyezte meg.

Ekkor kinyílt, majd becsukódott a Szükség Szobájának ajtaja. Harry odafordult, hogy megnézze, ki érkezett, de nem látott senkit.

Beletelt néhány másodpercbe, mire észrevette, hogy az ajtó közelében állók elhallgattak. Aztán egyszer csak érezte, hogy valami húzogatja a talárját a térde magasságában. Lenézett, s meglepődve látta, hogy Dobby, a házimanó bámul fel rá szokásos nyolc gyapjúsapkája alól.

– Szia, Dobby! – köszöntötte a manót. – Mi újság? Mi a baj?

A manó egész testében remegett, és szörnyen rémült képet vágott. Most már a Harry közelében álló DS-tagok is elhallgattak: a teremben mindenki Dobbyt nézte. A néhány megidézett patrónus ezüstös köddé foszlott szét, s a helyiség alkonyi homályba borult.

– Harry Potter, uram... – sipította a reszkető manó. – Harry Potter... Dobby eljött, hogy figyelmeztessen... de a házimanókra ráparancsoltak, hogy hallgassanak...

Azzal fejjel nekirohant a falnak. Harry ismerte Dobby hajlamát az önfenyítésre, így hát gyorsan utána szaladt. Az ütközést már nem sikerült megakadályoznia, de Dobby szerencsére rugalmasan visszapattant a kőfalról, hála nyolc puha sapkájának. Hermione és néhány másik lány ijedten felsikkantott.

– Mi történt, Dobby? – kérdezte Harry. Közben megragadta a manó fél karját, hogy meggátolja őt a fal vagy más öncsonkításra alkalmas eszköz elérésében.

– Harry Potter... a fő... a fő...

Dobby szabadon maradt kezével orrba bokszolta magát. Harry gyorsan elkapta azt is.

– Fő micsoda, Dobby?

De mire kimondta a kérdést, már sejtette a választ. Egyetlen fővalakit ismert, aki ilyen páni félelmet kelthetett Dobbyban.

A manó kissé kancsalítva felnézett rá, és némán eltátogta a nevet.

– Umbridge? – kérdezte rémülten Harry.

Dobby bólintott, majd megpróbálta beleverni az arcát Harry térdébe. Harry eltartotta őt magától.

– Mi van vele? Dobby, csak nem azt akarod mondani, hogy... hogy tud rólunk... hogy tud a DS-ről?

A választ kiolvasta a manó fájdalmas arcából. Dobby ezután fenéken rúgta magát, és hanyatt esett.

– És jön? – kérdezte rekedten Harry.

Dobby felvonyított, majd a padlóhoz csapkodta a sarkát.

– Igen, Harry Potter, igen!

Harry felegyenesedett, és körülnézett. A többiek földbe gyökerezett lábbal meredtek a tomboló manóra.

– Mire vártok!? – harsogta Harry. – Futás!

A DS-tagok a kijárat felé rohantak, de mivel az ajtón csak egyesével tudtak kimenni, ott feltorlódott a tömeg. Harry hallotta az elsők távolodó lépteinek zaját. Remélte, hogy társainak van annyi eszük, és nem próbálnak meg egyenesen a hálókörletükbe szaladni. Még csak nyolc óra ötven perc volt; ha bemenekülnek a könyvtárba vagy a bagolyházba...

– Gyere már, Harry! – kiáltott oda neki Hermione az ajtónál várakozók közül.

Harry felkapta az önveszélyessé vált manót, és beállt vele a sor végére.

– Jól figyelj, Dobby! – szólt szigorúan. – Ez parancs! Visszamész a konyhába a többi manóhoz, és ha Umbridge kérdezi, hogy szóltál-e nekem, azt hazudod, hogy nem! És megtiltom, hogy kárt tegyél magadban! – tette hozzá, mikor végre kijutott a teremből.

Gyorsan letette a manót, és becsapta maga mögött az ajtót.

– Köszönöm, Harry Potter! – sipította Dobby, és már ott se volt.

Harry körülnézett. Még épp látta az utolsó DS-tagokat befordulni a folyosó két végén. Ő maga jobbra indult el. Tudott arrafelé egy fiúvécét – ha sikerül oda beiszkolnia, azt mondhatja, hogy réges-régen ott van...

– Ááá!

Valami elkapta a bokáját, s ő mintaszerű hasra esést mutatott be, másfél méteres csúszással kiegészítve. Mögötte felnevetett valaki.

Gyorsan a hátára fordult, és látta, amint Malfoy előlép egy csúnya, sárkány alakú váza mögül.

– Gáncsrontás, Potter! – kacagta Draco. – Tanárnő! Tanárnő! Elkaptam egyet!

A sarkon Umbridge döcögő alakja tűnt fel. A főinspektor erősen zihált, de a szeme csillogott az elégedettségtől.

– Ő az! – harsogta diadalmasan, mikor megpillantotta a földön heverő Harryt. – Kitűnő, Draco, kitűnő! Csodás... ötven pont a Mardekárnak! Jól van, most már átveszem... Állj fel, Potter!

Harry feltápászkodott, és dühösen rámeredt az utálatos párosra.

Még sose látta Umbridge-et ilyen vidámnak. A főinspektor odalépett hozzá, és szorosan megragadta a karját, majd fülig érő szájjal Malfoyhoz fordult:

– Szaladj, Draco, hátha sikerül összeszedned még egypárat! Szólj a többieknek, hogy a könyvtárban is nézzenek körül. Mindenki bűnös, aki liheg. A vécékbe is nézzetek be! A lányvécékbe Parkinson menjen be! Na, eredj már, indulj!

– Te pedig, Potter – folytatta, miután Malfoy elsietett – szépen velem jössz az igazgatóhoz.

A kőszörny felé tartva Harry azon gondolkodott, vajon hány társát kapták még el. Ronra gondolt – Mrs. Weasley kitekeri a nyakát – és arra, milyen szörnyű csapásnak érezné Hermione, ha az RBF-vizsgái előtt kicsapnák. Seamus, akinek ez volt az első edzése... Neville is olyan szépen fejlődött...

– Bűvös Bizsere – mondta Umbridge.

A kőszörny félreugrott. Mögötte megnyílt a fal, és feltűnt a mozgó kőlépcső. Hamarosan megérkeztek a szép, griffkopogtatós ajtó elé. Umbridge nem vesztegette kopogtatással az időt; habozás nélkül lenyomta a kilincset, és már vonszolta is befelé Harryt.

Az igazgatói szobában csapatnyi ember gyűlt össze. Dumbledore az íróasztala mögött ült; arca nyugodt, szinte derűs volt, és szokása szerint egymásnak támasztotta hosszú ujjait. McGalagony professzor mellette állt – szobormereven, szemlátomást pattanásig feszült idegekkel. Ott volt Cornelius Caramel, a mágiaügyi miniszter is: ő a kandalló előtt ácsorgott, a lábujjain hintázva. Kingsley Shacklebolt és egy rövidre nyírt hajú, izmos varázsló, akit Harry nem ismert, őrökként álltak az ajtó két oldalán, a fal mellett pedig ott toporgott a szeplős, szemüveges Percy Weasley: pennát és vaskos pergamentekercset szorongatott, s látható izgalommal várta, hogy történjen valami feljegyeznivaló.

A régi igazgatók és igazgatónők portréi most nem színleltek alvást. Valamennyien éber, komor arccal figyelték az alattuk zajló eseményeket. Mikor Harry belépett a szobába, néhány portréalak átosont keretszomszédjához, és izgatott sugdolózásba kezdett vele.

Miután becsukódott mögöttük az ajtó, Harry kiszabadította karját Umbridge szorításából, és viszonozta Cornelius Caramel pillantását. A miniszter gonosz elégedettséggel meredt rá.

– Lám csak... – szólt. – Lám, lám, lám...

Harry olyan utálkozó arcot vágott, amilyet csak tudott. Szíve szaporán kalapált, de az agya furcsamód tiszta és nyugodt volt.

– A Griffendéltorony felé tartott – jelentette Umbridge. Hangjában perverz élvezet csengett, ugyanúgy, mint mikor a kínlódó Trelawney professzort nézte a bejárati csarnokban. – A Malfoy fiú kapta el.

– Á, csakugyan? – bólogatott elismerően Caramel. – Ne felejtsem el majd mondani Luciusnak. Nos, Potter... felteszem, tudod, miért vagy itt.

Harry dacos igennel akart válaszolni, s már nyitotta is a száját, amikor elkapta Dumbledore pillantását. Az igazgató nem az arcára nézett, csupán valahova a válla fölé – s finoman rezgette a fejét.

Harry irányt váltott a szó közepén.

– Ig... nem.

– Tessék? – vonta fel a szemöldökét Caramel.

– Nem – jelentette ki határozottan Harry.

– Nem tudod, miért vagy itt?

– Nem, nem tudom.

Caramel hitetlenkedve nézett rá, majd Umbridge-re pillantott.

Harry kihasználta az alkalmat, és lopva ismét Dumbledorera nézett. Az igazgató alig láthatóan rábólintott a szőnyegre, s mintha a szeme is kacsintásra rándult volna.

– Szóval fogalmad sincs róla – folytatta maróan gúnyos hangon Caramel – hogy Umbridge professzor miért kísért ide téged. Nem tudsz róla, hogy megszegted az iskola házirendjét?

– A házirendet? – ismételte Harry. – Nem, nem tudok róla.

– Vagy a minisztérium rendeleteit – prüszkölte dühösen Caramel.

– Nem tudok róla – ismételte közönyösen Harry.

Szíve még mindig szaporán kalapált. Élvezte, hogy végignézheti, hogyan szökik az égbe Caramel vérnyomása, s már ezért is megérte hazudnia, de sejtelme sem volt, mi egyéb értelme van a tagadásnak. Ha valaki besúgta őket Umbridge-nál, ő, a DS vezetője akár már indulhat is csomagolni.

– Szóval újdonság számodra – folytatta dühtől elfúló hangon Caramel – hogy lelepleztek egy engedély nélkül működő diákszervezetet az iskolában?

– Igen, az – felelte Harry, hűen utánozva a világra rácsodálkozó kisded arckifejezését.

– Úgy vélem, miniszter úr – szólt selymes hangon Umbridge – gyorsabban végezhetünk, ha idehívom az informátorunkat.

– Helyes, helyes, hívja csak – bólogatott Caramel, majd miután Umbridge kidöcögött, gonosz pillantással Dumbledore felé fordult. – Egy szavahihető tanúnál nem is kívánhatunk jobbat, igaz-e, Dumbledore?

– De még mennyire igaz, Cornelius – felelete ünnepélyes bólintással az igazgató.

A várakozás hosszú percei alatt mindenki maga elé meredt. Aztán Harry hallotta, hogy a háta mögött nyílik az ajtó, majd elhaladt mellette Umbridge. A főinspektor a vállánál fogva maga előtt kormányozta Cho göndör hajú barátnőjét, Mariettát, aki a tenyerébe rejtette arcát.

– Nem kell félned, kedvesem! – nyugtatgatta Umbridge a lányt. – Semmi baj... A miniszter úr nagyon örül, hogy ilyen okosan viselkedtél. El fogja mondani édesanyádnak, milyen jó kislány voltál. Marietta anyja, miniszter úr – fűzte hozzá Caramelre pillantva – Madam Edgecombe, a Mágikus Közlekedésügyi Főosztályon, ott is a Hop Rendszerfelügyeleten dolgozik. Ő segített nekünk megfigyelés alatt tartani a roxforti tüzeket.

– Kitűnő, kitűnő! – örvendezett Caramel. – Amilyen az anya, olyan a lánya! No gyere, kis drágám, nézz rám, ne légy olyan szégyellős. Halljuk, mit... szentséges szalamandra!!!

Marietta felemelte a fejét, és leeresztette a kezét arca elől.

Caramel hátratántorodott rémületében, és kis híján beleült a begyújtott kandallóba. Mikor visszanyerte egyensúlyát, szitkozódva rátaposott köpenye füstölgő szegélyére. Marietta keservesen feljajdult, és a szeméig felrántotta talárja nyakát – de addigra már mindenki láthatta a két orcáját és orrát keresztben átszelő, gennyes pattanások sűrű sorából összeálló feliratot: ÁRULÓ.

– Ne törődj most az arcoddal, kis drágám! – szólt rá türelmetlenül Umbridge. – Ereszd le a talárt a szád elől, és mondd el a miniszter úrnak...

Marietta azonban nyüszített egyet, és hevesen megrázta a fejét.

– Jól van, kis ostoba, akkor majd elmondom én! – sziszegte, Umbridge, majd ismét felvette émelyítő mosolyát, és belefogott: – Edgecombe kisasszony ma este nem sokkal vacsora után felkeresett a szobámban, és elmondta, hogy ha felmegyek a hetedik emeletre, egy titkos helyiségbe, amit a Szükség Szobája néven szoktak emlegetni, ott érdekes dologra bukkanhatok. További kérdéseimre közölte, hogy odafent egyesek valamiféle gyűlést készülnek tartani. Sajnos ezen a ponton működésbe lépett ez az rontás... – Ingerülten Marietta eltakart arca felé bökött. – ...s miután a kislány meglátta az arcát a tükörben, nem volt hajlandó folytatni a beszélgetést.

– Jól van, jól van... – dörmögte Caramel, atyainak szánt pillantással nézve Mariettára. – Nagyon szép és bátor dolog volt, hogy Umbridge professzorhoz fordultál. Dicséretet érdemelsz. És most mondd el szépen, hogy mi történt azon a gyűlésen. Mi volt a célja? Kik vettek részt rajta?

Marietta azonban konokul hallgatott. Szeme kerekre nyílt a rémülettől, és csak rázta a fejét.

– Nem tudnak valami ellenrontást erre? – csattant fel türelmét vesztve Caramel. – Tisztítsák meg az arcát, hogy merjen beszélni!

– Sajnos mindeddig nem sikerült megtalálnom az ellenrontást – ismerte be bosszúsan Umbridge. Harry néma elismeréssel adózott Hermione tudományának. – De az se baj, ha a kislány nem beszél. Magam is rekonstruálni tudom a történetet.

– Még októberben jelentettem a miniszter úrnak – bizonyára emlékszik rá – hogy Potter és néhány diáktársa gyűlést tartottak a roxmortsi Szárnyas Vadkanban...

– Mi bizonyítja, hogy ez megtörtént? – vágott a szavába McGalagony.

– Tanúnk van rá, Minerva – felelte negédesen Umbridge. – Willy Widdershin a kérdéses időpontban épp az ivóban tartózkodott. Jóllehet teste nagy részét kötözőpólya borította, a fülét jól tudta használni: hallott minden szót, amit Potter mondott, és a történtek után egyenesen az iskolába sietett, hogy beszámoljon nekem a dologról.

McGalagony professzor felvonta a szemöldökét.

– Aha, szóval ezért nem kapott büntetést a muglivécék megbűvöléséért! – jegyezte meg élesen. – Ez valóban tanulságos információ igazságszolgáltatási rendszerünk működéséről!

– Arcátlan korrupció! – harsogta a Dumbledore asztala mögötti falon lógó egyik portréból a piros orrú, testes varázsló. – Az én időmben a minisztérium nem paktált le hitvány bűnözőkkel! De nem ám, tisztelt hölgyek és urak!

– Köszönjük, Fortescue – szólt rá szelíden Dumbledore.

– Potter a gyűlésen arra igyekezett rávenni diáktársait – folytatta Umbridge – hogy lépjenek be a minisztérium által az iskolai tananyagból eltávolított bűbájok és átkok közös gyakorlásával foglalkozó, illegális egyletbe.

– Attól tartok, ezen a ponton téved, Dolores – szólt csendesen Dumbledore, Umbridge-re emelve tekintetét az orra közepén ülő félhold alakú szemüveg fölött.

Harry rámeredt az igazgatóra. Fogalma sem volt, hogy akarja Dumbledore kimagyarázni a dolgot – hiszen Willy Widdershin valóban minden szót hallott, ami a Szárnyas Vadkanban elhangzott.

– Hohó! – huhogta Caramel, ismét lendületes lábfejhintáztatásba kezdve. – Helyes, halljuk az újabb Potter-mentő dajkamesét! Beszéljen csak, Dumbledore, kíváncsian hallgatjuk! Willy Widdershin hazudott, igaz? Vagy esetleg Potter eddig ismeretlen ikertestvére szervezkedett aznap a Szárnyas Vadkanban? Vagy a szokásos mesét fogjuk hallani visszaforgatott időről, feltámadt sötét varázslókról meg láthatatlan dementorseregekről?

Percy Weasley harsányan felkacagott:

– Nagyon jó, miniszter úr, nagyon jó!

Harry legszívesebben belerúgott volna Percybe. Aztán, nagy meglepetésére, látta, hogy Dumbledore elmosolyodik.

– Ugyan, Cornelius... eszemben sincs kétségbe vonni – és bizonyára Harry sem tagadja – hogy aznap a Szárnyas Vadkanban tagokat toborzott egy defenzív mágiai önképzőkörhöz. Csupán arra szeretném felhívni a figyelmet, hogy Dolores tévesen minősíti illegálisnak az aznap megalakított csoportot. A diákok egyesülési jogát korlátozó rendelet emlékezetem szerint a roxmortsi találkozó után két nappal lépett életbe, vagyis Harry ott és akkor nem szegett meg semmiféle szabályt.

Percy olyan arcot vágott, mintha orrba dobták volna egy nehéz és kemény tárggyal. Caramel lábujjhegyen állva megdermedt, és eltátotta a száját.

Umbridge ocsúdott fel a leggyorsabban.

– Ez mind nagyon szép, igazgató úr – szólt széles mosollyal – de immár hat hónap telt el a 24-es számú oktatásügyi rendelet hatálybalépése óta. Ha az első gyűlés nem is volt törvényellenes, minden további az volt.

Dumbledore udvarias érdeklődéssel pillantott a főinspektorra összetámasztott ujjai fölött.

– Valóban – felelte. – Minden további találkozó kétségkívül törvényellenes lett volna. Bizonyítani tudja, hogy sor került ilyenekre?

Miközben Dumbledore beszélt, Harry halk suhanást vélt hallani, s egyidejűleg úgy rémlett neki, mintha Kingsley Shacklebolt motyogna valamit a háta mögött. Emellett meg mert volna esküdni rá, hogy valami finoman súrolta az oldalát – de mikor lenézett, semmit se látott.

– Hogy bizonyítani tudom-e? – kérdezett vissza undok varangymosollyal Umbridge. – Talán nem figyelt ide, Dumbledore? Mit gondol, mit keres itt Edgecombe kisasszony?

– Vagy úgy! – vonta fel a szemöldökét Dumbledore. – Szóval Marietta tanúsítani tudja, hogy ezek a találkozók fél éve sorozatosan megrendezésre kerültek? Eddig azt hittem, csak a mai esti gyűlésről tett jelentést.

Umbridge nyomban Mariettához fordult.

– Kedvesem, mondd meg nekünk, mióta tartanak ezek a gyűlések! Elég, ha bólintasz vagy rázod a fejed. Attól biztosan nem nőnek meg a pattanásaid. Az elkövetők rendszeresen találkoztak az elmúlt hat hónapban?

Harry gyomra vad rángásba kezdett. Itt a vége, gondolta, most meglesz a perdöntő bizonyíték, ami lesöpri az asztalról Dumbledore érveit.

– Bólints vagy rázd a fejed, kedvesem! – unszolta Umbridge a lányt. – Ne félj, nem indul be tőle a rontás.

A szobában mindenki Marietta arcát nézte – pontosabban a szemét, mert csak az látszott ki felhúzott talárja és a homlokába lógó göndör fürtök közül. Talán csak a tűz fénye miatt, de a lány tekintete furcsán üresnek tűnt. És megtörtént, amire Harry a legkevésbé se számított: Marietta megrázta a fejét.

Umbridge Caramelre majd megint a lányra nézett.

– Úgy látom, nem értetted a kérdést, kedvesem. Arra vagyok kíváncsi, jártál-e az illegális találkozókra az elmúlt fél évben. Jártál, igaz?

Ismét nemleges választ kapott.

– Ezt meg hogy értsem? – kérdezte, most már élesebben, Umbridge. – Miért rázod a fejed?

– Számomra tökéletesen világos Edgecombe kisasszony válasza – emelte fel a hangját McGalagony professzor. – Az elmúlt hat hónapban nem került sor titkos találkozókra. Jól mondom, Edgecombe kisasszony?

Marietta bólintott.

– De ma este volt találkozó! – csattant fel dühösen Umbridge.

– Volt találkozó, a Szükség Szobájában, te magad mondtad, Edgecombe! Potter volt a vezető, Potter szervezte meg, Potter... Miért rázod a fejed, te szerencsétlen!?

– Ha valaki rázza a fejét – szólt fagyosan McGalagony – az nagy valószínűséggel nemet jelent. Lehet, persze, hogy Edgecombe kisasszony valamely ismeretlen gesztusnyelvet használ...

Umbridge megragadta Mariettát, maga elé rántotta, és irgalmatlanul rázni kezdte. Dumbledore egy szempillantás alatt felpattant, és előrántotta pálcáját. Kingsley előreszökkent, Umbridge pedig hátraugrott, és rázni kezdte a kezét, mintha forró sütőhöz nyúlt volna.

– Nem tűröm, hogy bántalmazza a diákjaimat, Dolores! – szólt Dumbledore, s most először düh villant a szemében.

– Csillapodjon, Madam Umbridge! – zendült Kingsley mély hangja. – Ne tegyen olyat, amit később megbánna.

– Nem – zihálta Umbridge, a fölé tornyosuló Kingsleyre pislogva. – Dehogy... Igaza van, Shacklebolt... egy kissé elragadtattam magam.

Marietta pontosan úgy állt, ahogy Umbridge hagyta. Nem látszott rajta se a hirtelen támadás keltette ijedség, se megkönnyebbülés, hogy Umbridge elengedte. Továbbra is az arca elé tartotta talárja nyakát, és furcsán üres tekintettel maga elé meredt.

Harry gondolatban összekötötte Marietta állapotát Kingsley motyogásával meg az oldala mellett elsuhanó láthatatlan dologgal, és gyanítani kezdett valamit.

– Dolores! – szólalt meg türelmetlen szigorral Caramel – a mai találkozó – amiről biztosan tudjuk, hogy lezajlott...

– Hogyne... – Umbridge gyorsan összeszedte gondolatait. – Igen... nos, az Edgecombe kisasszonnyal folytatott beszélgetés után azonnal elindultam a hetedik emeletre, mégpedig egy csapat megbízható diák kíséretében, hogy a segítségükkel tetten érjem a találkozó résztvevőit. A jelek szerint azonban valaki figyelmeztette Potteréket, mert mire a hetedik emeletre értünk, a gyűlést feloszlatták, és elmenekültek a helyszínről. Azonban ez sem jelent gondot, mert a birtokunkba jutott az érintettek névsora. Parkinson kisasszony utasításomra bement a Szükség Szobájába, hogy hátrahagyott bizonyítékokat keressen. Ily módon szereztük meg ezt. – Umbridge előhúzta zsebéből a Szükség Szobájának falára tűzött listát, és átadta Caramelnek. – Amint megpillantottam Potter nevét a lapon, nyomban tudtam, miféle társasággal van dolgunk – fejezte be negédesen.

Caramel szája elégedett mosolyra húzódott.

– Pompás, Dolores, pompás. És... szentséges ég!

A miniszter hüledezve nézett fel Dumbledorera, aki még mindig Marietta mellett állt, pálcával a kezében.

– Nézze meg, milyen nevet választottak... – Caramel szinte suttogott. – Dumbledore Serege.

Az igazgató átvette Carameltől a pergament. Rápillantott a két szóra, amit Hermione hónapokkal azelőtt a lap tetejére firkantott – s egy hosszú pillanatig úgy tűnt, nem tudja, mit mondjon. Azután mosolyogva felpillantott a lapról.

– Hát igen: a játéknak vége – szólt higgadt derűvel. – Írásos vallomást vár tőlem, Cornelius, vagy megelégszik a jelenlévő tanúkkal?

Harry észrevette, hogy McGalagony és Kingsley egymásra pillantanak. Mindkettőjük szemében félelem csillant. Ő maga nem tudta mire vélni Dumbledore szavait, ahogy szemlátomást Caramel sem.

– Vallomást? – ismételte lassan a miniszter. – Miről... mit...?

– Dumbledore Serege, Cornelius. – Az igazgató meglengette a pergamenlapot Caramel előtt. – Nem Potter Serege. Dumbledore Serege.

– De hát... de hát...

Caramel szeme elkerekedett. Döbbenetében hátrált egy lépést, majd felkiáltott, és megint elugrott a kandallótól.

– Maga? – suttogta, füstölgő köpenyére taposva.

– Úgy van – bólintott mosolyogva Dumbledore.

– Ezt maga szervezte?

– Én.

– Sereget toborzott... a diákokból?

– Ma este volt az első megbeszélés. Csak azért hívtam össze, hogy lássam, érdekli-e a diákokat dolog. Most már természetesen belátom, hogy hiba volt meghívni Edgecombe kisasszonyt.

Marietta bólintott. Caramel hullámzó mellkassal nézett rá. Aztán Dumbledorera ugrott a szeme.

– Maga összeesküvést szőtt ellenem! – bődült fel.

– Úgy van! – felelte derűsen Dumbledore.

– Nem! – kiáltotta Harry.

Kingsley figyelmeztető pillantást villantott rá, és McGalagony szeme is fenyegetően kitágult, de Harry egyszerre felfogta, mire készül Dumbledore, s úgy érezte, meg kell akadályoznia.

– Nem! Dumbledore professzor...

– Hallgass, Harry, különben kiküldelek a szobából! – szólt rá higgadtan Dumbledore.

– Úgy van! Fogd be a szád, Potter! – harsogta Caramel, borzadó örömmel bámulva Dumbledorera. – Ezt nevezem! Úgy jöttem ide, hogy azt hittem, Potternek mondunk búcsút, és lám, helyette...

– Helyette letartóztathat engem – mosolygott Dumbledore. – Elvesztett egy knútot, de talált egy galleont, ahogy mondani szokás.

– Weasley! – Caramel valósággal reszketett az örömtől. – Leírt mindent, ami elhangzott? Feljegyezte a vallomást?

– Igen, uram, feljegyeztem! – bólogatott lelkesen Percy, akinek még az orra is tintafoltos lett a szorgalmas körmölésben.

– Az is megvan, hogy hadsereget akar szervezni? Hogy meg akarta támadni a minisztériumot, összeesküvést szőtt ellenem?

– Igen, uram, az is megvan – felelte jegyzetei fölé hajolva Percy.

– Nagyon jó – bólintott sugárzó arccal Caramel. – Másolja le az anyagot, Weasley, és küldje el a Reggeli Prófétának, de tüstént! Ha gyors baglyot használunk, még belekerülhet a holnapi számba!

Percy kirohant a szobából, és becsapta maga mögött az ajtót.

Caramel ismét Dumbledore-hoz fordult.

– Magát most a minisztériumba kísérik, ott sor kerül a hivatalos vádemelésre, aztán az Azkabanban várja meg a tárgyalását.

– Hát igen – sóhajtott Dumbledore. – Számítottam erre. Csakhogy van egy bökkenő.

– Bökkenő? – ismételte Caramel, még mindig örömtől remegő hangon. – Nincs itt semmiféle bökkenő, Dumbledore!

– De igen, attól tartok, van – mondta sajnálkozva az igazgató.

– Úgy gondolja?

– Igen, ugyanis maga szemlátomást abba a hitbe ringatja magát, hogy én – hogy is szokás mondani? – nem tanúsítok ellenállást. A bökkenő ott van, Cornelius, hogy én bizony ellenállást fogok tanúsítani. Nem áll szándékomban ugyanis az Azkabanba menni. Nyilván meg tudnék szökni, de minek fecséreljem ilyesmire az időt, mikor rengeteg fontosabb dolgom van.

Umbridge nyaktól felfelé egyre vörösebb lett, mintha lassan megtöltötték volna a fejét forró vízzel. Caramel arcára az a fajta bamba elképedés ült ki, amit egy váratlan pofon szokott kiváltani.

Rekedten nyögött egyet, aztán Kingsleyre és a kurta hajú varázslóra nézett. Ez utóbbi – az egyetlen élő ember a szobában, aki mindaddig egy mukkot se szólt – magabiztosan biccentett, tett egy lépést előre, s közben lazán a zsebébe csúsztatta a kezét.

– Legyen eszed, Dawlish! – szólt atyai jóindulattal Dumbledore. – Bizonyára kiváló auror vagy – emlékszem, minden tárgyból kitűnőre tetted le a RAVASZt – de ha megpróbálsz, úgymond, erőszakot alkalmazni, akkor bizony fájdalmat kell okoznom neked.

A Dawlish nevű erre kissé megszeppent, és megint Caramelre nézett, de ezúttal ő várt támogatást.

– Úgy! – szólt megdöbbenéséből felocsúdva Caramel – szóval egy szál magában meg akarja támadni Dawlisht, Shackleboltot, Dolorest és engem!

– Merlin szakállára, dehogy – mosolygott Dumbledore. – Eszemben sincs támadni. Csupán védekezni fogok.

– És nem egyedül! – jelentette ki McGalagony.

– De bizony, Minerva, egyedül! – emelte fel a hangját Dumbledore. – Magára a Roxfortban van szükség!

Caramel előrántotta pálcáját.

– Elég ebből a badarságból! – csattant fel.

A szobán ezüstös fénycsík suhant át, s ágyúlövésszerű dörrenés remegtette meg a padlót. Harry érezte, hogy valaki megragadja a nyakánál fogva, és a földre löki. Közben ismét felvillant az ezüstös fény. Több portréalak rémülten felkiáltott, Fawkes rikoltott egyet, s a helyiséget porfelhő töltötte be. Harry köhögve felemelte a fejét: nem messze tőle egy sötét alak a padlóra rogyott. Sikítás és puffanás következett, aztán valaki rémülten felkiáltott, majd üvegcsörömpölés, lábdobogás és rekedt nyögés hallatszott... és végül csend lett.

Harry zihálva hátrafordult, hogy megnézze, ki szorongatja a nyakát. McGalagony volt az; a tanárnő kuporgott mellette, másik kezével Mariettát szorítva a padlóra. Mindkettőjüket beszitálta a por. Harry körülnézett, s egy közeledő magas alakot pillantott meg.

– Jól vannak? – kérdezte Dumbledore.

– Igen. – McGalagony felállt, magával húzva Harryt és Mariettát is.

A por lassan elült, és láthatóvá vált a romos iroda. A hosszú lábú asztalok mind feldőltek, s a finom ezüstműszerek darabokban hevertek a padlón. Caramel, Umbridge, Kingsley és Dawlish mozdulatlanul feküdt. Fawkes, a főnixmadár halkan énekelve körözött fölöttük.

– Sajnos Kingsleyt se kímélhettem meg – szólt fojtott hangon Dumbledore. – Gyanús lett volna. Gyorsan átlátta a helyzetet, és mikor senki nem figyelt oda, ügyesen módosította Edgecombe kisasszony emlékezetét. Kérem, köszönje meg neki a nevemben, Minerva.

– Ellenfeleink hamarosan magukhoz térnek, és jobb, ha nem tudják meg, hogy volt időnk szót váltani. Sugallják azt nekik, hogy végig eszméletüknél voltak, s csupán a földre taszítottam őket. Semmire nem fognak emlékezni...

– Hová akar menni, Dumbledore? – kérdezte suttogva McGalagony. – A Grimmauld térre?

– Nem, semmiképp – felelte komor mosollyal Dumbledore. – Nem azért megyek el, hogy bujkáljak. Caramel hamarosan megbánja, hogy kiűzött a Roxfortból.

– Dumbledore professzor... – kezdte Harry.

Nem tudta, mit mondjon először; hogy bocsánatot kér, amiért megszervezte a DS-t, és ennyi bajt okozott, vagy hogy szégyelli, hogy Dumbledore-nak a távozása árán kellett megmentenie őt a kicsapatástól. Az igazgató azonban közbevágott, mielőtt bármit is mondhatott volna.

– Figyelj rám, Harry! – szólt nyomatékos komolysággal. – Fordítsd minden erődet az okklumencia tanulására, megértetted? Kövesd Piton professzor utasításait, és gyakorolj kitartóan, különösen esténként, elalvás előtt, hogy ki tudd zárni az elmédből a rossz álmokat. Hamarosan meg fogod érteni, miért kérem ezt, de addig is ígérd meg...

A Dawlish nevű varázsló mocorogni kezdett. Dumbledore megragadta Harry csuklóját.

– Hallgass rám: zárd le az elméd...

Azonban mikor Dumbledore ujjai a bőréhez értek, Harry sebhelyébe belehasított a fájdalom, s ismét fellángolt benne a rémisztő kígyóvágy, hogy megtámadja, megmarja Dumbledore-t...

– ...megérted majd, miért – suttogta az igazgató.

Fawkes még egy nagy kört írt le a szobában, azután leereszkedett Dumbledore fölé. A varázsló elengedte Harryt, és megfogta a főnix aranyló farktollait. Abban a szempillantásban tüzes villanás töltötte be a szobát, és a madár Dumbledoreral együtt köddé vált.

– Hol van? – kiáltotta felülve Caramel. – Hova tűnt!?

– Nem tudom! – harsogta Kingsley, és talpra szökkent.

– Nem dehoppanálhatott! – rikoltotta Umbridge. – Az iskolából nem lehet...

– A lépcső! – kiáltotta Dawlish, azzal az ajtóhoz ugrott, felrántotta, és kirohant. Kingsley és Umbridge követték. Caramel habozott, majd nehézkesen feltápászkodott, és leporolta talárját. Egy percig kínos csend volt a szobában.

– Nos, Minerva – szólalt meg végül csípősen a miniszter – ennyi tellett a maga Dumbledore barátjától.

McGalagony összevonta a szemöldökét.

– Úgy gondolja?

Caramel eleresztette a füle mellett a választ, és tűnődve körülnézett a romos igazgatói szobában. Több portréalak is dühösen rásziszegett, sőt, néhány az öklét rázta felé.

– Kísérje őket a hálótermükhöz! – szólt Caramel, fejével a két gyerek felé bökve.

McGalagony intett Harryéknek, hogy induljanak. Miután kiléptek az ajtón, Harrynek megütötte a fülét Phineas Nigellus hangja:

– Tudja, miniszter úr, sok mindenben nem értek egyet Dumbledoreral, de azt el kell ismerni, hogy van stílusa...

Huszonnyolcadik fejezet

Piton legrosszabb emléke

A MÁGIAÜGYI MINISZTÉRIUM RENDELETE

A Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakkollégium igazgatói tisztségét a mai naptól Albus Dumbledore helyett Dolores Jane Umbridge főinspektor tölti be.

Jelen kinevezés alapját a 28-as számú oktatásügyi rendelet képezi.

Cornelius Oswald Caramel

mágiaügyi miniszter s. k.

Az iskolaszerte kifüggesztett hirdetmény értesítette a diákokat az igazgatóváltásról, de arra nem volt magyarázat, honnan tudja mindenki, hogy Dumbledore menekülés közben ártalmatlanná tett két aurort, a főinspektorral és a mágiaügyi miniszterrel egyetemben.

Bármerre járt Harry a kastélyban, mindenhol mindenki Dumbledore szökéséről beszélt, s bár a szájról szájra terjedő történet egyes részleteiben kissé kiszíneződött (egy másodéves lány Harry füle hallatára azt állította, hogy Cornelius Caramelt a Szent Mungóban ápolják, mert dísztökké vált a feje), a beszámolók egészében véve meglepően pontosak voltak. Mindenki tudta például, hogy a diákok közül csak Harry és Marietta voltak tanúi a Dumbledore szobájában lezajlott eseményeknek – s mivel Marietta a gyengélkedőn volt, a roxfortosok Harryt ostromolták kérdéseikkel.

– Dumbledore nemsokára visszatér – jelentette ki Ernie Macmillan, miután gyógynövénytanról jövet meghallgatta Harry beszámolóját. – Nem tudják sokáig távol tartani a sulitól, ahogy három éve se tudták. A Pufók Fráter mesélte – itt bizalmasan lehalkította hangját, úgyhogy Harryéknek közelebb kellett hajolniuk hozzá – hogy éjjel, miután átkutatták a kastélyt, Umbridge vissza akart menni Dumbledore szobájába, de a kőszörny nem engedte be. Az igazgatói szoba lezárta magát Umbridge előtt. – Ernie elvigyorodott. – Képzelhetitek, micsoda hisztit csapott a nyanya.

– Pedig biztos már elképzelte, hogy ott fog trónolni Dumbledore szobájában – szólt gonosz mosollyal Hermione, mikor a kastély bejárati lépcsőjéhez értek. – Basáskodni akar a tanárok fölött az undok, felfuvalkodott, hataloméhes vén...

– Biztos, hogy be akarod fejezni ezt a mondatot, Granger?

Draco Malfoy lépett ki az egyik ajtó mögül, Crakkal és Monstróval a nyomában. Valaminek roppantul örülhetett, mert csak úgy ragyogott sápadt, hegyes arca.

– Sajnos le kell vonnom öt-öt pontot a Griffendéltől és a Hugrabugtól – nyekeregte.

– Csak a tanárok vonhatnak le pontokat, Malfoy – vágta rá Ernie.

– És ha elfelejtetted volna, mi is prefektusok vagyunk – sziszegte Ron.

– Tudjuk, hogy a prefektusok nem vonhatnak le pontokat, Gólkirály – felelte vigyorogva Malfoy. Crak és Monstro bután göcögött. – A Főinspektori Különítmény tagjai viszont...

– Minek a tagjai? – fortyant fel Hermione.

– Főinspektori Különítmény, Granger – ismételte Malfoy, és rámutatott egy kis ezüst F betűre, amit a prefektusi jelvénye alá tűzve viselt. – Umbridge professzor személyesen választott ki minket a minisztériumot támogató diákok közül... Na szóval a Főinspektori Különítmény tagjainak joguk van pontokat levonni a házaktól. Öt pontba kerül, hogy tiszteletlenül beszéltél az új igazgatóról, Granger. Macmillan, te ellentmondtál nekem, az is öt pont. Tőled is öt pont, Potter, mert nem tetszik a képed. Nincs betűrve az inged, Weasley, mínusz öt pont. Ja, és még tíz pont a Griffendéltől, Granger, mert sárvérű vagy.

Ron pálcát rántott, de Hermione elkapta a csuklóját.

– Hagyd, Ron!

– Nagyon helyes, Granger – sziszegte Malfoy. – Új igazgató, új szabályok... Potty, Gólkirály, legyetek jó kisfiúk...

Azzal kacagva faképnél hagyta Harryéket. Crak és Monstro engedelmesen loholtak utána.

– Tuti, hogy csak blöffölt – rázta a fejét Ernie. – Az nem lehet, hogy Malfoy pontokat vonhat le... az nevetséges lenne... teljesen aláásná a prefektusi rendszert.

Harry, Ron és Hermione azonban addigra megfordultak, és ránéztek a bejárati csarnok falába süllyesztett négy hatalmas, homokóraszerű számlálóra. Reggel még a Griffendél és a Hollóhát vezetett holtversenyben. Azóta elfogyott az előnyük, s még most is, miközben Harryék odanéztek, három számlálóban egymás után röppentek fel a golyók az alsó üveggömbből a felsőbe. A Mardekár homokórájának zöld golyói ellenben meg se mozdultak.

– Ti is észrevettétek? – csendült Fred hangja.

A ikrek a márványlépcsőn érkeztek le a bejárati csarnokba, s csatlakoztak az eredményjelző órák előtt ácsorgó négyeshez.

– Malfoy most vont le tőlünk vagy ötven pontot – szólt dühösen Harry, a Griffendél órájában felröppenő golyókra meredve.

– Aha, Montague is próbálkozott az első szünetben – bólogatott George.

– Miért csak próbálkozott? – kapta fel a fejét Ron.

– Mert végül is nem tudta végigmondani, hogy hány pont és kitől – mesélte George. – Ugyanis némi unszolásra fejest ugrott az első emeleti volt-nincs szekrénybe.

Hermione rémülten nézett rá.

– Ebből nagyon nagy baj lesz, fiúk!

– Persze – felelte Fred – de csak ha majd Montague előkerül, addig pedig hetek is eltelhetnek. Nem tudjuk, hova küldtük... Egyébként meg eldöntöttük, hogy mostantól nem tiszteljük a házirendet.

– Mért, eddig talán tiszteltétek? – fintorgott Hermione.

– Hát persze! – méltatlankodott George. – Különben rég kirúgtak volna minket!

– Mindig is tudtuk, hol a határ – bólintott Fred.

– És csak óvatosan léptük át – tette hozzá George.

– Igazán nagy felfordulást soha nem csináltunk.

– De most? – kérdezte óvatosan Ron.

– De most... – kezdte George.

– ...hogy Dumbledore elment... – folytatta Fred.

– ...úgy illik, hogy az új igazgatót...

– ...egy nagyobbacska balhéval köszöntsük.

– Eszetekbe ne jusson! – suttogta rémülten Hermione. – Umbridge gondolkodás nélkül kirúg titeket!

– Hát még mindig nem érted, Hermione? – mosolygott Fred. – Már egyáltalán nem izgat minket az iskola. Ha nem határoztuk volna el, hogy bosszút állunk Dumbledore-ért, most rögtön lelépnénk innen. Na de elég a fecsegésből – tette hozzá az órájára pillantva. – Mindjárt kezdődik az első felvonás. Ha tanácsolhatom, menjetek be a nagyterembe ebédelni, nehogy a tanárok rátok fogják, hogy benne voltatok a buliban.

– Milyen buliban? – kérdezte nyugtalanul Hermione.

– Nemsokára meglátod – felelte Fred. – Na nyomás, menjetek!

Fred és George sarkon fordultak, és hamarosan elnyelte őket a lépcsőn lefelé hömpölygő tömeg. Ernie aggodalmasan pislogni kezdett, motyogott valamit egy befejezetlen átváltoztatástan-leckéről, és eliszkolt.

– Amondó vagyok, tényleg tűnjünk el innen – szólt nyugtalanul Hermione. – Nem árt az óvatosság.

– Oké – bólintott Ron, és a három jó barát elindult a nagyterem ajtaja felé.

Harry épp csak egy pillantást vethetett a fehér gomolyfelhőkkel teli elvarázsolt mennyezetre, mikor valaki a vállára tette a kezét.

Megfordult, és azon kapta magát, hogy közvetlen közelről belebámul Frics mogorva képébe. Gyorsan hátrált három lépést, felvéve a legkisebb ajánlott távolságot a gondnoktól.

– Az igazgatónő beszélni akar veled, Potter – szólt vészjóslóan Frics.

– Nem én voltam – felelte automatikusan Harry, az ikrek tervezett akciójára gondolva. Frics állát néma nevetés remegtette meg.

– Rossz a lelkiismeretünk, mi? – morogta sípoló tüdővel. – Gyere velem!

Harry még egyszer ránézett aggódva pislogó barátaira, aztán vállat vont, és az éhes diákok hömpölygő áradatában utat törve visszament a bejárati csarnokba.

Frics szemlátomást remek hangulatban volt; dudorászva baktatott fel a márványlépcsőn, majd mikor az első emeletre értek, így szólt:

– Nagy változások lesznek itt, Potter.

– Sejtem – felelte mogorván Harry.

– Úgy ám... Hány évig szajkóztam hiába Dumbledore-nak, hogy túl elnéző veletek! – Frics sötéten felnevetett. – Neveletlen, komisz banda... Nem mertetek volna bűzpatronokat dobálni, ha tudjátok, hogy véresre korbácsolhatlak érte! Nem kerültek volna elő a fogas frizbik a folyosókon, ha a lábatoknál fogva fellógathattalak volna titeket a szobámban! De nem baj, nemsokára már megtehetem: készül a 29-es számú oktatásügyi rendelet... Mi több, Umbridge javaslatot nyújtott be a miniszterhez Hóborc száműzésére! Bizony, bizony, más világ lesz itt Umbridge alatt!

Umbridge kétségkívül jelentős engedményeket tett Fricsnek, hogy megszerezze a támogatását. A legrosszabb a dologban az volt, hogy a gondnok valóban hatékony fegyvernek bizonyulhatott, hiszen majdnem olyan jól ismerte a kastélybeli titkos átjárókat és búvóhelyeket, mint a Weasley ikrek.

– Itt is volnánk. – Frics Harryre meresztette a szemét, s közben hármat koppantott Umbridge szobájának ajtajára. – Meghoztam a Potter fiút, igazgatónő!

A szobában, ahol Harry oly sokszor megfordult a büntetőmunkák alkalmával, egyetlen dolog jelezte a lakója státusában történt változást: az íróasztal közelebbi szélén gerendavastag fadarab feküdt, s rajta aranybetűs felirat hirdette: IGAZGATÓNŐ. Harry fájó szívvel nézett az asztal mögötti falra: vasbilincsekkel rögzítve ott állt a Tűzvillám, valamint Fred és George seprűje.

Umbridge az asztalánál ült, és szorgalmasan írt valamit egy rózsaszínű pergamenlapra, de a belépők láttán felnézett munkájából, és szélesen elmosolyodott.

– Köszönöm, Árgus – szólt kislányosan pislogva.

– Nincs mit, asszonyom, nincs mit – dörmögte Frics. Olyan mélyen meghajolt, amennyire csak reumája engedte, majd kihátrált a szobából.

– Ülj le! – parancsolta egy székre mutatva Umbridge, aztán még néhány másodpercig folytatta a körmölést. Harry a dísztányérokon hancúrozó kiscicákat bámulta, s azon tűnődött, vajon miféle rémséget talált ki ezúttal a számára Umbridge.

– Nos... – szólt végül pennáját lerakva a tanárnő. Olyan tekintettel kezdte fürkészni Harryt, akár a béka a zaftos, kövér legyet. – Mit kérsz inni?

Harry azt hitte, rosszul hall.

– Tessék?

– Inni, Potter – ismételte mosolyogva Umbridge. – Teát? Kávét? Töklevet?

Minden szónál intett egyet a pálcájával, s az italok sorban megjelentek az asztalon.

– Köszönöm, nem kérek semmit – felelte Harry.

– De én szeretném, ha innál valamit – mondta immár fenyegető mézesmázossággal Umbridge. – Válassz!

Harry vállat vont.

– Jó... akkor teát kérek.

Umbridge felállt, és Harrynek hátat fordítva körülményesen tejet töltött a forró italba. Aztán sötét mosollyal az arcán visszadöcögött az íróasztalhoz.

– Tessék – adta át a csészét Harrynek. – Idd meg, mielőtt kihűl. Nos, Potter... a tegnapi kellemetlen események után úgy gondoltam, jó lesz, ha elbeszélgetünk egy kicsit.

Harry hallgatott. Umbridge visszaült a helyére, és várt. Hosszú percek teltek el így.

– Nem iszod a teát – szólalt meg végül a főinspektor.

Harry a szájához emelte a csészét – aztán leeresztette. Az egyik giccses festett kiscica nagy, kerek kék szeme Rémszem Mordon varázsszemére emlékeztette, s eszébe jutott, mit szólna Mordon, ha megtudná, hogy ő, Harry önszántából megivott valamit, amivel ellenség kínálta.

– Mi a baj? – kérdezte szemét meresztve Umbridge. – Cukrot is kérsz bele?

– Nem.

Harry megint felemelte a csészét, és úgy tett, mintha beleinna, de valójában összeszorította ajkát. Umbridge lassan pislogott egyet, és még szélesebbre húzta a száját.

– Jól van – suttogta. – Kitűnő. Akkor hát... – Előredőlt a székben. – Hol van Albus Dumbledore?

– Fogalmam sincs – felelte gondolkodás nélkül Harry.

– Igyál csak, igyál! – unszolta Umbridge, még mindig mosolyogva. – Hagyjuk a gyermeteg játékokat, Potter. Tudom, hogy tudod, hova menekült Dumbledore. Kezdettől fogva cinkosok voltatok ebben az ügyben. Gondolj rá, milyen helyzetben vagy, Potter...

– Nem tudom, hol van – ismételte Harry, s újra úgy tett, mintha inna a teából.

Umbridge árgus szemekkel figyelte mozdulatait.

– Hát jó – szólt savanyú képpel. – Akkor azt mondd meg nekem, hol található Sirius Black.

Harry gyomra összerándult, s a kezében csilingelve táncolni kezdett a csészealjon fekvő teáskanál. Újból ivást színlelt, s a forró folyadék csukott szája mellett a talárjára csordult.

– Nem tudom – felelte, egy kicsit túlzottan is sietve.

– Potter – szólt Umbridge – hadd emlékeztesselek rá, hogy én voltam az, aki októberben kis híján elkaptam Blacket a Griffendél-toronybeli kandallóban. Nagyon jól tudom, hogy veled találkozott. Ha bizonyítékom is volna rá, már egyikőtök sem lenne szabadlábon, arra mérget vehetsz. Megismétlem a kérdést: hol van Sirius Black?

– Nem tudom – felelte emelt hangon Harry. – Fogalmam sincs.

Ezután olyan sokáig néztek farkasszemet egymással, hogy Harrynek könnybe lábadt a szeme. Végül Umbridge elunta a dolgot, és felállt.

– Rendben, Potter, egyelőre hiszek neked, de jól jegyezd meg: én itt a minisztérium hatalmát testesítem meg. A Roxfort és a külvilág közti kommunikáció minden formáját ellenőrzésünk alatt tartjuk. A Hop Rendszerfelügyelet folyamatosan figyeli a kastélybeli tüzeket – kivéve persze az enyémet. A Főinspektori Különítmény tagjai minden bejövő és kimenő levelet elolvasnak. Frics úr figyel minden titkos ki-és bevezető utat. Ha csak a legapróbb bizonyítékot...

Bamm!

A robajba a szoba padlója is beleremegett. Umbridge-nek megroggyant a térde. Támaszt keresve elkapta íróasztala peremét, s elkerekedett a szeme a rémülettől.

– Mi volt ez!? – hördült fel, és az ajtó felé fordult. Harry kihasználta az alkalmat, és sebtében beleöntötte csészéje tartalmát a legközelebbi szárazvirágos vázába. Eközben valahol alattuk futkosás zaja és sikoltozás hangzott fel.

– Menj vissza ebédelni, Potter! – förmedt rá Harryre Umbridge, majd kivont pálcával az ajtóhoz sietett, és kiment. Harry adott neki néhány másodperc előnyt, aztán ő is elindult, hogy megnézze, mi a okozta a felfordulást.

Nem kellett sokáig keresgélnie. Egy emelettel lejjebb teljes volt a káosz: valaki (és Harry sejtette is, hogy ki) begyújtott egy jókora ládára való bűvös tűzijátékot.

A folyosók mennyezete alatt zöld és arany szikrákból álló sárkányok úsztak, lángnyelveket okádva és visszhangzó durranások közepette; öt méter átmérőjű, harsány rózsaszín kerekek zúgtak el a fejek fölött, akár megannyi repülő csészealj; ragyogó, ezüstös csóvájú rakéták röpködtek falról falra pattogva; megbűvölt csillagszórók csúnya szavakat írtak a levegőbe; bármerre nézett Harry, mindenütt petárdák robbantak – s mindeme pirotechnikai csodák, ahelyett hogy idővel kiégtek, elhalványodtak vagy fáradtan a földre hullottak volna, szemlátomást percről percre nagyobb energiára és lendületre tettek szert.

Frics és Umbridge megkövülten álltak a lépcsőn. Harry épp akkor nézett rájuk, mikor az egyik nagyobbfajta kerék, a szűk folyosót megunva félelmetes vijjogással feléjük röppent: Umbridge és Frics rémült ordítással lebuktak. A tüzes kerék elzúgott a fejük felett, majd az ablakot kitörve távozott az épületből, és a szabadban folytatta a légibemutatót. Eközben több sárkány és egy vészesen füstölgő hatalmas vörös denevér a folyosó végi nyitva hagyott ajtón át a második emelet felé vette az irányt.

– Gyerünk, Frics, gyerünk! – visította Umbridge. – Ha nem csinálunk valamit, ezek szétszélednek az egész iskolában! Stupor!

Az Umbridge pálcája végéből kiröppenő piros sugárnyaláb eltalálta az egyik rakétát. Csakhogy az ahelyett, hogy megdermedt volna a levegőben, felrobbant – méghozzá akkora erővel, hogy lyukat ütött egy mezőn álló kicicomázott boszorkány portréján.

A festményalaknak az utolsó pillanatban sikerült kiugrania képéből; néhány másodperc múlva aztán felbukkant a szomszédos festményben, ahol két kártyázó varázsló sietve felállt, hogy helyet szorítson neki.

– Ne kábítsa őket, Frics! – kiabálta dühösen Umbridge, mintha nem is ő, hanem a gondnok mondta volna ki a varázsigét.

– Rendben, asszonyom! – zihálta sípoló tüdővel Frics, aki kvibli lévén, előbb tudta volna lenyelni, mint megátkozni a tüzes rakétákat. Odarohant egy közeli szekrényhez, elővett belőle egy ócska seprűt, és vadul csapkodni kezdett vele a rakéták felé. A vesszőköteg azonban másodpercek alatt tüzet fogott.

Harry úgy döntött, hogy eleget látott. Behúzta a nyakát, és nevetve eliramodott az egyik falikárpit felé, ami mögött tudta, hogy rejtekajtó nyílik. Az ajtón besurranva azután szembe találta magát az ikrekkel, akik onnan hallgatták Umbridge és Frics kiabálását, és szemlátomást kitűnően szórakoztak.

– Szép munka – szólt fojtott hangon Harry. – Szuper... Ha megjelentek a piacon, dr. Filibuster bezárhatja a boltot...

– Kösz – suttogta könnyeit törölgetve George. – Remélem, megpróbálja eltüntetni őket! Attól tízfelé osztódnak!

A tűzijátékok a délután folyamán a kastély minden zugába eljutottak, s bár nemegyszer megzavarták az órákat – különösen a petárdák – egyetlen tanár sem bosszankodott miattuk.

– Ejnye, ejnye – szólt gúnyosan McGalagony, mikor az egyik tűzokádó és durrogó sárkány berepült az átváltoztatástan-terembe.

– Brown kisasszony, legyen szíves, szaladjon el az igazgatónőhöz, és mondja meg neki, hogy egy elszabadult tűzijáték röpköd a termünkben.

A vége az lett, hogy Umbridge professzor igazgatói minőségében első délutánját azzal töltötte, hogy teremről teremre rohangált az üzengető tanárokhoz, akik a jelek szerint a segítsége nélkül képtelenek voltak megszabadulni a bosszantó tűzijátékoktól. Miután az utolsó óráról is kicsengettek, és a társaság elindult a Griffendéltorony felé, Harry – nem kis örömére – egy zilált és megpörkölődött talárú Umbridge-et látott kitámolyogni Flitwick professzor tanterméből.

– Nagyon köszönöm, asszonyom! – cincogta utána Flitwick. – Természetesen magam is el tudtam volna bánni a csillagszórókkal, de a felhatalmazása nélkül nem mertem cselekedni!

Azzal vigyorogva becsapta az ajtót a fogát csikorgató főinspektor mögött.

A Griffendél-toronyban természetesen Fred és George voltak a nap hősei. Még Hermione is odaverekedte magát hozzájuk a tömegen keresztül, hogy gratuláljon nekik.

– Csodálatos tűzijáték volt! – lelkendezett.

– Kösz – felelte meglepett vigyorral George. – A Weasley-féle Futótűz-fantáziát mutattuk be. Csak az a baj, hogy a teljes készletet felhasználtuk. Most kezdhetjük elölről a melót.

– De megérte! – szólt Fred, szorgalmasan jegyezve a griffendélesek tömeges megrendeléseit. – Ha esetleg fel akarsz iratkozni a várólistára, közlöm, hogy öt galleon a Durrbele alapkészlet és húsz a Luxus Lángörvény...

Hermione visszatért Harryhez és Ronhoz, akik az asztalnál ülve úgy meredtek iskolatáskáikra, mintha arra várnának, hogy kiugorjanak belőlük a házi feladatok, és elkezdjék írni magukat.

– Lazítsunk egy kicsit ma este! – indítványozta vidáman Hermione, s az ablak előtt elhúzó ezüstfarkú Weasley-rakéta után nézett. – Péntektől húsvéti szünet van, rengeteg időnk lesz dolgozni.

Ron hitetlenkedve meredt rá.

– Jól vagy, Hermione?

– Most, hogy kérdezed – felelte nevetve a lány – tényleg egy kicsit... lázadósnak érzem magam.

Egy óra múlva, mikor felmentek Ronnal lefeküdni, Harry még mindig hallotta az elszabadult petárdák távoli durrogását, s már pizsamában volt, mikor egy csillagszóró beúszott a toronyablak elé, fáradhatatlanul rajzolva a levegőbe a KAKA szó betűit.

Ásítva bújt be a takaró alá. Szemüveg nélkül az ablak előtt el-elsuhanó tűzijátékokat a fekete égen felragyogó gyönyörű, titokzatos felhőkként érzékelte. Az oldalára fordult, és arra gondolt, vajon hogy érzi magát Umbridge pót-Dumbledore-ként eltöltött első napja után, s hogy mit fog szólni Caramel, ha meghallja, hogy a Roxfortban majdnem egy egész napig minden a feje tetején állt.

Erre a gondolatra elmosolyodott, és lehunyta a szemét...

Odakint a parkban a süvítő-durrogó tűzijátékok egyre messzebbre szálltak... vagy talán ő, Harry suhant egyre messzebbre tőlük...

Egyenesen berepült a Misztériumügyi Főosztályra vezető folyosóra. Sebesen közeledett a dísztelen fekete ajtóhoz... nyíljon ki... nyíljon ki...

Kinyílt. Harry belépett az ajtókkal szegélyezett, kerek terembe... átvágott rajta, nekitámasztotta tenyerét egy hasonló ajtónak, s az kitárult...

A következő terem téglalap alakú volt, és furcsa, gépszerű ketyegés töltötte be. A falakon fények táncoltak, de Harry nem állt meg szemügyre venni őket... tovább kellett mennie...

A terem végében újabb ajtó várta... az is feltárult az érintésére...

Az ajtó gyéren megvilágított, templomot idézően tágas és magas helyiségbe nyílt. A termet toronymagas polcok végtelen sora töltötte meg, s minden polc tele volt kicsiny, porlepte üveggömbökkel... Harry szíve a torkában dobogott... tudta, hova kell mennie... futni kezdett, de talpa nem vert zajt a hatalmas, üres teremben...

Van itt valami, ami nagyon kell neki...

Valami, amire sóvárogva vágyik... talán nem is ő, hanem valaki más...

Borzalmasan fájt a sebhelye...

Bamm!

Megzavarodva, dühösen riadt fel. A sötét hálóterem zengett a nevetéstől.

– Szuper! – kurjantotta Seamus, akiből csak a körvonalai látszottak az ablak előtt. – Asszem, az egyik kerék összeütközött egy rakétával. Olyan, mintha gyerekeik lennének, nézzétek!

Harry hallotta, hogy Ron és Dean kikecmeregnek takarójuk alól, s az ablakhoz sietnek. Ő maga továbbra is mozdulatlanul feküdt az ágyában. A sebhelyét égető fájdalom most végtelen csalódottsággal párosult. Úgy érezte, mintha megfosztották volna egy megígért csodálatos ajándéktól. Pedig már csak karnyújtásnyira volt tőle.

A Griffendéltorony ablakai előtt csillogó ezüst-rózsaszínű szárnyas malacok röpködtek. Harry csak feküdt, és várta, hogy a többi hálószoba lakóinak lelkes hujjogása kikergesse fejéből a gondolatot, hogy másnap este okklumenciaórára kell mennie.

Harry ébredésétől fogva attól rettegett, mit fog szólni Piton, ha tudomást szerez az álombeli sétájáról a Misztériumügyi Főosztály termeiben. Fájó bűntudattal döbbent rá, hogy az előző óra óta egyszer se gyakorolta az okklumenciát. Bár gyanította, hogy az elmúlt napok felkavaró eseményei után hiába is próbálta volna elérni a teljes nyugalom állapotát, tartott tőle, hogy Pitont nem hatja meg ez magyarázat.

Az órák alatt megpróbált gyakorolni egy kicsit, de nem sok sikerrel; valahányszor elhallgatott, és elkezdte száműzni gondolatait, Hermione mindjárt megkérdezte tőle, hogy mi baja, s végül maga is belátta, hogy nem célszerű épp akkor ürítgetni az elméjét, mikor a tanárok ismétlő kérdésekkel bombázzák az osztályt.

Vacsora után a legrosszabbra felkészülve indult el Piton szobájába. Még csak a bejárati csarnokban járt, mikor odaszaladt hozzá Cho.

– Menjünk oda! – szólt Harry, megörülve a lehetőségnek, hogy kissé elodázhatja találkozását Pitonnal. Az óriás homokórák felé intett a fejével. A Griffendélé már majdnem üres volt. – Minden rendben? Umbridge nem kérdezett téged a DS-ről, ugye?

– Nem, nem – felelte sietve Cho. – Csak azért... csak azt akartam mondani, hogy... Harry, én álmomban se hittem, hogy Marietta képes lesz elárulni minket...

– Na igen – dörmögte Harry. Szívesen hozzátette volna, hogy Cho jobban is megválogathatná a barátnőit. Sovány vigasz volt, hogy a legutóbbi hírek szerint Marietta még mindig a gyengélkedőn feküdt, és Madam Pomfrey minden addigi próbálkozása a pattanások eltüntetésére sikertelen maradt.

– Hidd el, nagyon kedves lány – folytatta Cho. – Most hibát követett el, de...

Harry szeme elkerekedett.

– Nagyon kedves lány!? Hibát követett el!? Beárult minket, Cho! Téged is!

– De hát... végül is megúsztuk. Tudod, hogy az anyukája minisztériumban dolgozik, nagyon nehéz neki...

– Ron apja is a minisztériumban dolgozik! – mérgelődött Harry. – És ha nem vetted volna észre, neki nincs ráírva az arcára, hogy áruló!

– Ez alattomos és undok dolog volt Hermione Grangertől! – csattant fel Cho. – Szólnia kellett volna, hogy rontás van azon a listán...

– Szerintem meg nagyon is jó ötlet volt-felelte dühösen Harry.

Cho elpirult, és csillogni kezdett a szeme.

– Hát persze, el is felejtettem... amit a csodálatos Hermione csinál, az csak jó lehet, igaz?

– Légy szíves, ne sírj megint – dörmögte Harry.

– Nem akartam sírni! – kiabálta Cho.

– Jó... akkor... jól van – motyogta békítően Harry. – Csak mert most elég bajom van anélkül is.

– Persze, törődj csak nyugodtan a sok bajoddal! – sziszegte dühösen Cho, azzal sarkon fordult, és elrohant.

Harry dohogva letrappolt az alagsorba vezető lépcsőn. Tapasztalatból tudta, hogy ha feldúltan érkezik az órára, az megkönnyíti az elméjében turkáló Piton dolgát – ennek ellenére még a pinceszoba ajtaja elé érve is azon gondolkodott, hogy mi mindent kellett volna még Cho fejéhez vágnia Mariettával kapcsolatban.

– Elkéstél, Potter! – mordult rá Piton, miután Harry becsukta maga mögött az ajtót.

A bájitaltantanár háttal állt neki. Szokásos óra előtti szertartását végezte: áthelyezte egyes gondolatait Dumbledore merengőjébe.

Mikor az utolsó ezüstfonál is a kőmedencébe került, Piton szembefordult Harryvel.

– Gyakoroltál? – kérdezte.

– Igen – hazudta Harry, figyelmesen szemlélve az íróasztal egyik lábát.

– Úgyis mindjárt kiderül, nem igaz? Elő a pálcát, Potter!

Harry felvette a szokásos kiinduló helyzetet: szembefordult az asztal túloldalán álló Pitonnal. Szíve szaporán vert: egyrészt a Cho iránti dühtől, másrészt a félelemtől, hogy Piton túl sokat tud majd kiszivattyúzni az agyából.

– Háromra – szólt szenvtelenül Piton. – Egy... kettő...

A szoba ajtaja döngve kicsapódott, és berontott rajta Draco Malfoy.

– Tanár úr! ...Ó... bocsánat...

Malfoy meglepetten nézett Piton és Harry kettősére.

– Semmi baj, Draco – szólt higgadtan Piton. – Csak egy kis bájitaltan-korrepetálást tartok Potternek.

Harry akkor látta utoljára ilyen kéjesen vigyorogni Malfoyt, mikor Umbridge először megjelent Hagrid óráján.

– Nem is tudtam... – nyekeregte Malfoy, és gúnyosan megbámulta Harryt, aki érezte, hogy arca égővörösre gyúl. Sokért nem adta volna, ha Draco képébe ordíthatja az igazságot – de beérte volna azzal is, ha simán megátkozhatja az undok mardekárost.

– Hallgatlak, Draco – mondta Piton.

– Umbridge professzor küldött, tanár úr. A segítségét kéri. Megtalálták Montague-t. Be van szorulva egy vécékagylóba a negyedik emeleten.

– Hogy került oda? – mordult fel Piton.

– Nem tudom, tanár úr. Nem nagyon tudta elmondani.

– Megyek – bólintott Piton. – Potter, a foglalkozást holnap este folytatjuk.

Azzal kisietett a szobából. Malfoy még egyszer Harryre nézett, és odatátogta neki: – Bájitaltan-korrepetálás? – aztán követte Pitont.

Harry eltette pálcáját, és szintén indulni készült. A huszonnégy órányi haladéknak örült, annak viszont annál kevésbé, hogy Malfoy az egész iskolában szétkürtöli majd, hogy bájitaltan-korrepetálásra kell járnia.

Már elindult kifelé a szobából, mikor pillantása az ajtófélfára, s azon is egy táncoló fényfoltra esett. Megállt, és nézni kezdte a jelenséget: furcsán ismerősnek érezte, s néhány másodperc múlva rá is jött, honnan. A fényfolt hasonlított azokra, amelyeket utolsó álmában a Misztériumügyi Főosztály második termének falán látott.

Harry megfordult. A fényt az íróasztalon fekvő merengő vetítette az ajtófélfára. A kőmedence ezüstösfehér tartalma folyamatosan lüktetett és kavargott.

Piton gondolatai... a titkok, amelyeket kivett az elméjéből, hogy Harry még véletlenül se ismerhesse meg őket...

Növekvő kíváncsisággal bámulta a merengőt... Mi lehet az információ, amit Piton olyan féltve őriz?

Az ezüstös fényfolt megremegett. Harry tett két lépést az íróasztal felé, s közben lázasan töprengett. Talán Piton tud valami fontosat a Misztériumügyi Főosztályról, amit semmiképp sem akar megosztani vele?

Hátrapillantott a válla fölött. Szíve hevesebben vert, mint bármikor. Mennyi időbe telhet Pitonnak kiszabadítani Montague-t a vécéből? Vajon utána rögtön visszajön a szobájába, vagy elkíséri Montague-t a gyengélkedőre? Biztosan elkíséri... Montague a Mardekár kviddicscsapatának kapitánya, fontos Pitonnak, hogy gyorsan felépüljön.

Harry odalépett a merengőhöz, és belenézett. Hallgatózott, habozott, majd újra elővette pálcáját. A kinti folyosón csend honolt. Harry a pálca hegyével finoman megbökte a merengő tartalmát. Az ezüstös anyag sebesen kavarogni kezdett. Harry a kőedény fölé hajolt – az anyag átlátszóvá vált és az edény feneke eltűnt. Helyette egy terem képe jelent meg, ahova Harry ezúttal is mintha a mennyezetbe vágott kerek ablakon át nézett volna be... mi több, felismerni vélte a helyiséget: az a roxforti kastély nagyterme volt.

Harry lélegzete bepárásította Piton gondolatainak felszínét...

Szédülten forgott az agya... Őrültség lenne megtennie, amire olyan nagy kísértést érez... Remegni kezdett a keze... Piton bármelyik pillanatban beléphet... De ekkor eszébe jutott a kiabáló Cho meg Malfoy vigyorgó képe, és fellobbanó haragja vakmerővé tette...

Nagy levegőt vett, és belemerítette arcát Piton gondolataiba.

A szoba padlója azon nyomban megbillent, és fejjel előre beletaszította őt a merengőbe...

Hideg, sötét űrön át zuhant; teste vadul pörgött, azután egyszerre...

A nagyterem közepén állt. A házak étkezőasztalai most nem voltak sehol, helyettük több mint száz egyszemélyes asztal kapott helyet a teremben. Mindegyiknél egy-egy szorgalmasan körmölő diák ült. A teremben nem hallatszott más zaj, csak a pennák sercegése, és halk zörgés, mikor egy-egy diák megigazította az előtte fekvő pergament. A nagyteremben írásbeli vizsga folyt.

A magas ablakokon át besütött a nap, s a lehajtott fejek gesztenyebarnán, rézvörösen és aranysárgán világítottak a ragyogó fényben. Harry óvatosan körülnézett. Pitonnak valahol ott kell lennie...

Hiszen az ő emlékében jár...

Ott is volt; a Harry mögötti asztalnál ült. Harry szemügyre vette.

A tizenéves Piton vézna volt és sápadt, akár egy sötétben nevelt növény. Egyenes szálú, zsíros haja az asztalra lógott; írás közben olyan mélyen ráhajolt a pergamenre, hogy kampós orra egy centire se volt a laptól. Harry megkerülte az asztalát, beállt mögé, és elolvasta a pergamen fejlécét:

SÖTÉT VARÁZSLATOK KIVÉDÉSE – RENDES BŰBÁJOS FOKOZAT.

Tehát Piton az emlékben tizenöt vagy tizenhat éves lehet – körülbelül annyi idős, mint ő. Pennája csak úgy száguldott a pergamenen – dolgozata legalább két arasszal hosszabb volt, mint a szomszédaié, pedig apró betűkkel írt.

– Még öt perc!

A hangra Harry ijedten összerándult. Megfordult, és nem messze az asztalok között a kis Flitwick professzor feje búbját pillantotta meg. A tanár épp egy kócos, fekete hajú fiú mellett haladt el... egy nagyon kócos fiú mellett...

Harry olyan gyorsan indult el, hogy ha szilárd teste van, jó néhány asztalt feldöntött volna. Így viszont csak elsiklott – akár egy álomban – két asztal mentén, majd befordulva még egy mellett.

Közben a fekete hajú fiú tarkójára szegezte a szemét. A fiú most kihúzta magát ültében, letette pennáját, és felemelte a pergamenlapot, hogy átolvassa, amit írt...

Harry megállt az asztal előtt, és rámeredt tizenöt éves apjára.

Összeszorult a torka az izgalomtól. Olyan volt, mintha önmagát nézné, némileg átmaszkírozva: egyforma volt sovány arcuk, szájuk és szemöldökük, csak épp Jamesnek barna szeme s egy kicsit hosszabb orra volt, és nem hordott sebhelyet a homlokán. Haja viszont ugyanúgy égnek állt hátul, mint Harryé, keze akár a fiáé is lehetett volna, és mikor felállt, kiderült, hogy a magasságukban sincs nagy különbség.

James nagyot ásított, és felborzolta a haját. Vetett egy pillantást Flitwick professzorra, aztán megfordult a széken, és rávigyorgott egy másik fiúra, aki négy asztallal hátrébb ült.

Harryt újra elfogta az izgalom: a másik fiú Sirius volt. Addig unottan hintázott hátrabillentett székén, s most hüvelykujját feltartva intett Jamesnek. Kivételesen szép arcú fiú volt; fekete hajfürtjei olyan hanyag eleganciával hullottak a szemébe, amiről James vagy Harry nem is álmodhatott. A mögötte ülő lány sóvárogva nézett rá, de ő észre se vette. A lánytól két asztalnyira pedig – Harry gyomra megint összerándult az örömtől – Remus Lupin ült. Sápadt és nyúzott volt az arca (talán épp közeledett a holdtölte?); szemöldökét ráncolva olvasta elkészült dolgozatát, s közben az állát bökdöste pennája végével.

Vagyis Féregfarknak is ott kellett lennie valahol... Harry körülnézett, és szinte azonnal meg is találta az alacsony, hegyes orrú, egérhajú fiút. Féregfark szemlátomást nyugtalan volt; a körmét rágva meredt dolgozatára, a padlót kapálta cipője orrával, s időnként lopva belepillantott szomszédja munkájába.

Harry egy darabig nézte őt, aztán visszatért Jameshez, aki most egy darab pergamenre firkálgatott. Rajzolt már egy cikeszt, s most az L. E. betűket cikornyázta. Minek a rövidítése lehet? – tűnődött Harry.

– Pennát le! – sipította Flitwick professzor. – Te is fejezd be, Stebbins! Maradjatok a helyeteken, amíg beszedem a dolgozatokat! Invito!

A varázsszóra több mint száz pergamentekercs emelkedett a magasba, és röppent bele Flitwick kinyújtott karjába, hanyatt lökve a kis professzort. Többen felnevettek. Két diák, akik az első sorban ültek, odaléptek Flitwickhez, és a könyökénél fogva talpra állították őt.

– Köszönöm... köszönöm – zihálta a professzor. – Jól van, gyerekek, most már kimehettek!

Harry az apjára nézett. James gyorsan átsatírozta az L. E.-t, aztán felugrott a székről. Sietve a táskájába dugta pennáját meg a vizsgakérdéseket tartalmazó lapot, a táskát a vállára vetette, aztán csak állt, és várta Siriust.

Harry körülnézett, és megpillantotta Pitont, aki már elindult a bejárati csarnokba nyíló ajtó felé. Még menet közben is a vizsgakérdéseket olvasgatta. Válla csapottan lógott, teste egészében véve mégis szögletesnek tűnt; merev tagokkal, szaggatottan mozgott, akár egy pók – zsíros hajfürtjei táncoltak az arca előtt.

Csacsogó lányok egy csoportja most elválasztotta Pitont Jamestől, Siriustól és Lupintól. Harry beállt a lányok közé, így szemmel tarthatta Pitont, ugyanakkor hallhatta James és barátai beszélgetését.

– Hogy tetszett a tizedik kérdés, Holdsáp? – kérdezte Sirius, miután a négyes kilépett a bejárati csarnokba.

– Zseniális volt! – felelte Lupin. – Írd le a vérfarkas öt jellemzőjét! Klassz kérdés.

– És mondd, sikerült összeszedned a jellemző jegyeket? – kérdezte megjátszott aggodalommal James.

– Azt hiszem, igen – válaszolta nagy komolyan Lupin. A tölgyajtó felé araszoltak a napsütötte parkba igyekvő diákok tömegében. – Egy: a székemen ül. Kettő: az én ruháimat viseli. Három: Remus Lupinnak hívják.

Egyedül Féregfark nem nevetett.

– Én leírtam a hosszúkás pofát, a pupilla alakját meg a bojtos farkat – sorolta aggodalmas arccal. – De más nem jutott az eszembe...

– Mi van a te fejedben agy helyett, Féregfark? – mordult rá James. – Minden hónapban egy vérfarkassal rohangászol!

– Halkabban! – szólt rá Lupin.

Harry nyugtalanul hátranézett. Piton még mindig a közelükben ácsorgott, és továbbra is a feladatlapot bújta – de mivel ez az ő emléke volt, Harry feltételezte, hogy ha Piton a parkban másfelé indul, akkor ő, Harry se maradhat Jamesék mellett. Szerencsére azonban nem került sor az elválásra: mikor James és három barátja elindult a tó irányába, Piton követte őket – illetve úgy tűnt, csak megy, amerre a lába viszi, hiszen továbbra se nézett fel a feladatlapból. Harry néhány lépéssel előtte haladt, és Jameséket figyelte.

– Sétagalopp volt ez a vizsga – hallotta Sirius hangját. – Minimum kiválót fogok kapni rá.

– Azt hiszem, én is – mondta James, és előhúzott a zsebéből egy ficánkoló aranycikeszt.

– Ez meg honnan van?

– Lenyúltam – felelte lazán James. Játszani kezdett a fürge kis labdával: elengedte, hagyta, hogy fél méterre eltávolodjék tőle, aztán villámgyors mozdulattal elkapta. Félelmetesen gyors reflexei voltak. Féregfark tátott szájjal bámulta a mutatványt.

A társaság ugyanannak a tóparti bükkfának az árnyékában telepedett le, amelyik alatt Harry, Ron és Hermione fél éve egy vasárnapot töltöttek. Harry megint hátranézett, és örömmel látta, hogy Piton egy közeli bokor tövét választotta pihenőhelyül. Változatlanul az RBF-feladatlap kötötte le a figyelmét, úgyhogy Harry leülhetett a fűbe a bükk és a bokrok között, és zavartalanul figyelhette Jameséket.

A nagyteremből érkezett cseverésző lányok a parton telepedtek le; lehúzták cipőjüket és zoknijukat, és lábukat a napfénytől csillogó tó hűs vizébe mártották.

Lupin könyvet vett elő, és olvasni kezdett. Sirius a parkban sétáló diákokat nézegette; unott és kissé gőgös arcot vágott, de még ez is jól állt neki. James folytatta macska-egér játékát a cikesszel: egyre messzebbre engedte magától a kis labdát, mégis mindig sikerült a markába kaparintania. Féregfark tátott szájjal bámulta a virtuóz játékot, s a látványosabb mozdulatokat meg is tapsolta. Mikor ez már vagy öt perce így ment, Harry furcsállni kezdte, hogy apja nem szól rá Féregfarkra. Nem tudott más magyarázatot erre, mint hogy James élvezi a ráirányuló figyelmet. Az is feltűnt neki, hogy apja rendszeresen felborzolja a haját – mintha fontosnak tartaná, hogy mindig elég kócos legyen – és újra meg újra a parton üldögélő lányok felé pillant.

Sirius volt az, aki végül megelégelte az egyszemélyes cirkuszi előadást.

– Tedd már el azt a labdát! – szólt, miután Féregfark rikkantással jutalmazta James egy jól sikerült mozdulatát. – Féregfark mindjárt bepisil izgalmában.

Az említett kissé elpirult, James viszont csak vigyorgott.

– Ahogy parancsolod – felelte könnyedén, és zsebre dugta a cikeszt. Harry úgy érezte, hogy apja senki másnak a kérésére nem hagyta volna abba ügyességének fitogtatását.

– Unatkozom – mondta Sirius. – Bár már holdtölte lenne.

– Addig még van egy átváltoztatástan-vizsgánk – szólt ki Lupin a könyve mögül. – Ha nem tudsz mit kezdeni magaddal, kérdezd ki tőlem az anyagot. Tessék... – Azzal Sirius felé nyújtotta a könyvet.

Sirius undorodva felhorkant.

– Tartsd meg azt a salátát! Elegem van belőle.

– Találtam neked programot, Tapmancs – szólt halkan James. – Nézz csak oda...

Sirius a mondott irányba fordította a fejét. A következő pillanatban megdermedt, mint a vadászkutya, ha szimatot fog.

– Csodás – susogta. – Pipogyusz.

Harry követte Sirius pillantását.

Piton időközben felállt, és eltette az RBF-feladatlapot. Mikor kilépett a bokor árnyékából, és elindult a napsütötte füvön, Sirius és James fürgén talpra szökkent.

Lupin és Féregfark ülve maradtak: Lupin a nyitott könyvbe nézett, de szeme már nem követte a sorokat, és halvány ránc jelent meg két szemöldöke között. Féregfark tekintete Sirius, James és Piton között ugrált, s arca mohó izgalmat tükrözött.

– Hé, Pipogyusz! – szólt emelt hangon James.

Piton olyan gyorsan reagált, mintha számított volna a támadásra: eldobta táskáját, villámgyorsan benyúlt a talárja alá, és már félig kirántotta pálcáját, mikor James elkiáltotta magát:

– Capitulatus!

Piton pálcája felröppent négy méter magasra, majd halk zajjal a fűbe esett. Sirius ugatva felnevetett.

– Obstructo! – rikkantotta, s Piton, aki már ugrott volna elejtett pálcája után, elterült a fűben.

A közelben sétáló és üldögélő diákok mind Siriusék felé fordultak. Voltak, akik fel is álltak, és közelebb mentek, hogy jobban lássák az eseményeket. Néhány arc aggodalmat tükrözött, de a többség szemlátomást szórakoztatónak találta az egyenlőtlen küzdelmet.

Piton zihálva hevert a földön. James és Sirius előreszegezett pálcával közeledtek hozzá – James menet közben még egyszer hátrapillantott a tóparton ülő lányokra. Most már Féregfark is felállt; Lupint megkerülve néhány lépéssel közelebb ment Pitonhoz, s onnan meresztgette a szemét.

– Hogy sikerült a vizsga, Pipogyi? – kérdezte gúnyosan James.

– Néztem közben: az orra a pergament súrolta – jegyezte meg gonoszul Sirius. – Nem fogják tudni elolvasni a válaszaidat a zsírfoltoktól!

A közelben állók nevettek; Pitont szemlátomást általános ellenszenv övezte. Féregfark éles hangon vihogott. Piton megpróbált felállni, de csak vergődni tudott: az ártás láthatatlan béklyókba zárta tagjait.

– Várjatok csak... – zihálta, s közben gyűlölködve Jamesre meredt. – Várjatok csak...

– Mire várjunk? – kérdezte rideg gúnnyal Sirius. – Mire készülsz? Belénk törlöd az orrod?

Piton szitkok és rontások elhadart egyvelegével válaszolt, de mivel a pálcája nem volt nála, szavai hatástalanok maradtak.

– Ráfér egy kis mosás a mocskos szádra – mordult rá James. – Suvickus!

Piton szájából rózsaszínű szappanhab tört elő. Köhögni, öklendezni majd fuldokolni kezdett...

– Hagyjátok békén!

Sirius hátranézett a válla fölött. James szabad kezével gyorsan a hajába túrt, és megfordult.

A tóparti lánycsapat egyik tagja szólt rájuk. Vállára omló sűrű, sötétvörös haja volt, és élénkzöld, mandulavágású szeme – mint Harrynek.

Harry az édesanyjára ismert benne.

– Á, Evans – szólt James, az addiginál mélyebb, kellemesebb zengésű hangon.

Lily leplezetlen utálattal nézett rá.

– Hagyjátok békén! – ismételte. – Mit ártott nektek?

James a homlokát ráncolta, mintha eltűnődne a kérdésen.

– Vele, tudod, az a gond, hogy él...

Ezen többen nevettek, köztük Sirius és Féregfark is. Lupin ellenben még mindig a könyvébe meredt, és Lily sem értékelte a megjegyzést.

– Humorosnak tartod magad, Potter? – szólt megvetően. – Pedig tudod, mi vagy? Egy beképzelt, öntelt, undok, szadista alak! Szállj le Pitonról!

– Rendben, ha megígéred, hogy randizol velem – vágta rá James. – Áll az alku? Ígérj meg egy randit, akkor Pipogyi többé nem látja a pálcámat.

A hátráltató ártás hatása közben elmúlt, és Piton szappant köpködve mászni kezdett a pálcája felé.

– Előbb fogok az óriáspolippal randizni, mint veled – felelte Lily.

– Ez nem jött össze, Ágas – szólt Sirius, és újra Piton felé fordult. – Hé!

Piton pálcája azonban akkor már Jamesre szegeződött. Fénycsóva röppent, és Harry apjának arcán mély, vérző vágás támadt.

A sebből a talárjára fröccsent a vér. James megpördült a tengelye körül, s a következő villanás nyomán Piton már fejjel lefelé lógott a levegőben. A fejére hulló talár alól két krétafehér láb és egy megszürkült alsónadrág bukkant elő.

Az összeverődött kisebb tömegben sokan nevettek és tapsoltak.

Sirius, James és Féregfark a hasukat fogták a kacagástól.

Lily, akinek ugyancsak megrándult a szája sarka, gyorsan rászólt Jamesre:

– Tedd le, Potter!

– Kérésed parancs – felelte James, és az ég felé rántotta pálcáját. – Piton a fűbe zuhant, de nyomban felpattant, és már emelte is a pálcáját.

– Petrificus totalus! – harsogta Sirius, mire Piton vigyázzállásba dermedt, és eldőlt, akár a kivágott fa.

– Szálljatok le róla! – kiabálta Lily, és pálcát rántott.

James és Sirius pillantása a lány kezére ugrott.

– Hagyd ezt, Evans – szólt nyomatékos komolysággal James. – Nem akarok rontást küldeni rád.

– Akkor vedd le róla az átkot!

James nagyot sóhajtott, Piton felé fordult, és kelletlenül elmotyogta az ellenátkot.

– Tessék, parancsolj – szólt, miközben Piton feltápászkodott a földről. – Nagy szerencséd, hogy Evans itt van, Pipogyusz...

– Nem szorulok rá a mocskos sárvérűre!

Lily meghökkenve pislogott.

– Értem – szólt fagyosan. – Többet nem szólok bele. De ha van egy kis időd, mosd ki a gatyádat, Pipogyusz.

James Pitonra szegezte a pálcáját.

– Kérj bocsánatot Evanstől! – parancsolt rá.

– Nem kértem a segítségedet! – kiabálta James arcába Lily. – Semmivel nem vagy különb nála!

– Micsoda!? – hördült fel James. – Én sose neveznélek... tudod, minek!

– Folyton a hajadat túrod, hogy úgy álljon, mintha most szálltál volna le a seprűről, kapkodsz a hülye cikeszed után, a folyosón rontást küldesz mindenkire, aki épp nem szimpatikus neked! Akkora felfújt hólyag vagy, hogy seprű nélkül is repülhetnél! Hányok tőled, Potter!

Azzal Lily sarkon fordult, és elrohant.

– Evans! – kiabált utána James. – Evans, várj!

A lány azonban hátra se nézett.

James lebiggyesztette ajkát, és csalódását ügyetlenül leplezve megjegyezte:

– Fogalmam sincs, mi baja.

– Mintha burkoltan arra célzott volna, hogy egy cseppet beképzelt vagy, pajtás – ironizált Sirius.

– Persze, beképzelt – morogta dühösen James. – Naná...

Villant a pálca, és Piton újra fejjel lefelé lógott.

– Megnézzük, tud-e egyedül is repülni Pipogyusz gatyája?

Hogy James végül is levarázsolta-e Pitonról az alsónadrágot, azt Harry már nem tudta meg, mert ekkor valaki vasmarokkal megragadta a karját. Harry ijedt-fájdalmas nyögéssel oldalra kapta a fejét – és ekkor rémült csak meg igazán. A felnőtt Piton állt mellette, a dühtől elfehéredett arccal.

– Jól szórakozol?

Egy láthatatlan erő felfelé húzta Harryt. A napsütötte park képe elhomályosult, és jeges, koromfekete űr tódult a helyére. Harry még mindig a karján érezte Piton ujjait. Aztán egyszerre megszédült, mintha hátraszaltót csinált volna, majd talpa kőpadlóba ütközött, s ő ismét ott állt a bájitaltantanár dolgozószobájának homályában, a merengő mellett.

– Vége a műsornak – sziszegte Piton. – Tetszett, amit láttál, Potter?

Harry megpróbálta kiszabadítani zsibbadó karját a hosszú ujjak szorításából.

– Ne-nem – hebegte.

Piton ijesztő látványt nyújtott: arca falfehér volt, ajka remegett, fogai kivillantak vicsorba feszült szájából.

– Szórakoztató ember volt az apád, mi?

Vadul megrázta Harryt, akinek ettől kis híján lerepült a szemüvege.

– Én nem... nem tudtam...

Piton teljes erőből eltaszította Harryt, s ő egyensúlyát vesztve hanyatt esett a kőpadlón.

– Senkinek nem beszélsz arról, amit láttál! – üvöltötte Piton.

– Nem, dehogy... – felelte gyorsan Harry, és hátrálva feltápászkodott. – Nem mondom el...

– Kotródj innen! Kifelé! Soha többé nem merd betenni ide a lábad!

Harry eliszkolt az ajtó felé. Felrántotta az ajtót, kirohant, és meg sem állt, amíg három emelet távolságra nem került Pitontól. Akkor aztán zihálva nekidőlt a falnak, és megdörzsölte fájós karját.

Nem akart ilyen korán felmenni a Griffendél-toronyba, és ezúttal a legkevésbé se vágyott rá, hogy elmesélhesse élményét barátainak. Borzalmasan érezte magát; nem attól, hogy Piton ordított vele, hanem attól, hogy nagyon is jól tudta, milyen a nyilvánosság előtt megaláztatást szenvedni; attól, hogy tisztában volt vele, mit érzett Piton, mikor James rajta töltötte ki a dühét, és főként attól, hogy rá kellett döbbennie: az apja pontosan olyan öntelt és arrogáns volt, amilyennek Piton mindig is jellemezte.

Huszonkilencedik fejezet

Pályaválasztási tanácsadás

– De hát miért nem lesz több okklumenciaórád? – kérdezte megütközve Hermione.

– Mondtam már – morogta Harry. – Piton azt mondta, megtanultam az alapokat, most már egyedül is tudok gyakorolni.

Hermionét nem nyugtatta meg a válasz.

– Már nincsenek furcsa álmaid? – kérdezte kétkedően.

– Csak ritkán – felelte Harry, kerülve a lány tekintetét.

– Szerintem meg Pitonnak addig kellene foglalkoznia veled, amíg nem uralod teljes biztonsággal az elmédet – jelentette ki indulatosan Hermione. – Hallgass rám, Harry, menj el hozzá, és kérd meg, hogy...

– Nem kérem meg – felelte nyomatékosan Harry. – És most már szállj le a témáról, jó?

A húsvéti szünet első napja volt. Hermione szokásos elfoglaltságát űzte: felkészülési ütemtervet szerkesztett két barátjának és magának. Harry és Ron hagyták, hadd csinálja – egyrészt mert nem volt kedvük vitatkozni vele, másrészt mert nem tartották kizártnak, hogy egyszer még hasznát veszik az időbeosztásnak.

Ron döbbenten konstatálta, hogy a vizsgákig már csak hat hetük van hátra.

– Hogy lehetsz ettől így meglepve? – kérdezte szemrehányóan Hermione, miközben egyenként megérintette pálcájával a kis négyzeteket Ron napirendjén, hogy azok az egyes tárgyaknak megfelelő színben villogjanak.

– Nem tom – felelte Ron. – Annyi minden történt... elrepült az idő.

– Tessék, készen van. – Hermione átnyújtotta Ronnak a pergament. – Ha követed ezt, nem lesz gondod a vizsgákon.

Ron savanyú képpel vette át a lapot, de mikor ránézett, felderült.

– Minden héten kaptam egy szabad estét!

– Igen, a kviddicsedzésre – bólintott Hermione.

Ron arcáról lehervadt a mosoly.

– Mi értelme edzenünk? – morogta csüggedten. – Kábé annyi esélyünk van rá, hogy megnyerjük idén a kviddicskupát, mint apának arra, hogy mágiaügyi miniszter legyen.

Hermione nem válaszolt. Rápillantott Harryre, aki üres tekintettel bámulta a klubhelyiség falát. Csámpás a lelógó kezét lökdöste a mancsával némi fültővakarás reményében.

– Mi a baj, Harry?

– Tessék?... Semmi.

Harry felkapta az asztalról A defenzív mágia elméletét, és úgy tett, mintha keresne valamit a tárgymutatóban. Csámpás felhagyott a kilátástalan próbálkozással, és összegömbölyödött gazdája széke alatt.

– Összefutottam ma Chóval – jegyezte meg Hermione. – Ő is eléggé ki van akadva... Megint veszekedtetek?

– Mi?... Ja, igen, igen – felelte Harry, kapva a felkínált magyarázaton.

– Mi volt a vita tárgya?

– Védte az áruló barátnőjét, Mariettát.

– Akkor meg is értem, hogy összevesztél vele! – heveskedett Ron. – Ha az a csaj nem nyom fel minket...

Azzal Ron indulatos szónoklatba kezdett Marietta Edgecomberól. Harry kimondottan hálás volt ezért: attól kezdve nem volt más dolga, mint dühös arcot vágni és beszúrni egy-egy „igen”-t vagy „így van”-t, mikor Ron levegőt vett – közben pedig zavartalanul rágódhatott azon, amit a merengőben látott.

Úgy érezte, felemészti lelkét a szörnyű emlék. Mindig is úgy tudta, hogy a szülei csodálatos emberek voltak, így hát soha meg se fordult a fejében, hogy amit Piton az apjáról mond, talán nem alaptalan rágalom. Hiszen annyian mondták, például Hagrid és Sirius is, hogy James fantasztikus ember volt! (Sirius, szólt egy gonosz kis hang Harry fejében. Hiszen láttad, hogy ő se volt különb...) Igaz, egyszer hallotta McGalagony professzor szájából, hogy James és Sirius az iskola zsiványai voltak, de a tanárnő a Weasley ikrek előfutárainak nevezte őket – Harry pedig nem tudta elképzelni Fredről és George-ról, hogy csak úgy kedvtelésből fellógassanak valakit... hacsak nem egy olyan embert, aki tényleg megérdemli... Malfoyt például...

Harry szívesen meggyőzte volna magát arról, hogy Piton megérdemelte, amit Jamestől kapott. De hát Lily meg is kérdezte: „Mit ártott nektek?”, és James erre csak annyit felelt: „Vele, tudod, az a gond, hogy él.” És James az egész összetűzést azért kezdte, mert Sirius unatkozott. Lupin még a Grimmauld téren elmesélte, hogy Dumbledore abban a reményben nevezte ki őt prefektusnak, hogy meg tudja fékezni barátait. Ám a merengőbeli jelenetben Lupin meg se próbálta leállítani őket.

Harry újra meg újra emlékeztette magát, hogy Lily igenis közbelépett. Ő jóérzésű lány volt. Viszont mindig megdöbbenéssel idézte fel magában, hogy milyen utálkozó arccal kiabált édesanyja Jamesszel – el sem tudta képzelni, hogyan juthattak el ezek után odáig, hogy összeházasodjanak. Egyszer-kétszer még az is megfordult a fejében, hogy apja talán kényszerítette Lilyt a házasságra...

Apja emléke már közel öt éve a vigasz, a lelkierő forrása volt számára. Valahányszor azt mondták neki, hogy hasonlít Jamesre, mindig dagadt a keble a büszkeségtől. Most pedig... megborzongott és elkeseredett, ha az apjára gondolt.

A húsvéti szünet idején naposabbra, melegebbre fordult az idő, de Harry a többi ötödévessel együtt a könyvtár és a tankönyvek rabságában sínylődött. Úgy tett, mintha rosszkedvének egyetlen oka a vizsgák közeledte lenne, s mivel a többi griffendéles is torkig volt már a magolással, az indoklást senki nem kérdőjelezte meg.

– Harry, beszélek hozzád, nem hallasz?

– Höh?

Harry körülnézett. A szélfútta hajú Ginny Weasley ült oda könyvtári asztalához. Vasárnap este volt; Hermione visszament a Griffendél-toronyba rúnatant ismételni, Ron pedig kviddicsedzésen volt.

– Szia – köszönt Harry, maga elé húzva könyveit. – Hogyhogy nem vagy edzésen?

– Vége – felelte Ginny. – Ronnak el kellett vinnie Slopert a gyengélkedőre.

– Miért, mi történt?

– Nem tudni pontosan, de gyanús, hogy fejbe kólintotta magát az ütőjével. – Ginny búsan sóhajtott. – Hagyjuk... Azért jöttem, mert csomagot kaptunk. Most jutott csak át az Umbridge-féle ellenőrzésen.

Ginny barna papírba csavart dobozt emelt az asztalra. A csomagon látszott, hogy kibontották, de a visszacsomagolására már nem fordítottak gondot. A tetején piros tintával ráfirkált üzenet állt: Ellenőrizve és engedélyezve: Roxforti főinspektor.

– Anya húsvéti tojásai – mondta Ginny. – Neked is küldött egyet... Tessék.

Azzal átadott Harrynek egy cukormázból formált cikeszekkel díszített, szép csokoládétojást, ami a felirat szerint egy csomag Bűvös Bizserét rejtett. Harry nézegetni kezdte a tojást – s egyszerre érezte, hogy gombóc mászik fel a torkában.

– Jól vagy, Harry? – kérdezte csendesen Ginny.

– Igen, persze – felelte elfúló hangon Harry. Annyira elszorult a torka, hogy az már fájdalmas volt. Fel sem tudta fogni, miért van ilyen hatással rá egy húsvéti tojás.

– Elég levertnek tűnsz mostanában – folytatta Ginny. – Hidd el, ha beszélnél Chóval...

– Nem Chóval akarok beszélni – morogta Harry.

– Hát akkor kivel? – kérdezte az arcát fürkészve Ginny.

– Hát...

Harry körülnézett, hogy nem hallhatja-e őket valaki. Madam Cvikker nem volt a közelben: néhány polccal odébb könyveket adott ki a rángatózó arcú Hannah Abbottnak.

– Siriusszal kellene beszélnem – dörmögte Harry. – De tudom, hogy lehetetlen.

Ginny még mindig kutató pillantással nézett rá. Harry, hogy kezdjen valamit a kezével, feltörte a csokoládétojást, és bekapott egy darabot belőle.

– Figyelj... – szólalt meg Ginny, miután ő is a szájába dugott egy darab csokit. – Ha tényleg annyira fontos, hogy beszélj Siriusszal, megtalálhatjuk a módját.

– Ugyan már! – legyintett fásultan Harry. – Umbridge figyelteti a tüzeket, elolvastatja a leveleinket...

– Ha az ember Fred és George mellett nő fel – csóválta a fejét Ginny – megtanulja, hogy mindent lehet, csak akarni kell. Persze egy kis bátorság sem árt.

Harry ránézett a lányra. Nem tudta, miért – talán az édesség hatására (Lupin mindig csokoládét ajánlott a dementorokkal való találkozás utáni hangulatjavításra), vagy csak mert végre hangosan kimondta, amire már egy hete vágyott – mindenesetre bizakodóbb hangulata támadt.

– Elment az eszetek? Mit csináltok ti itt!?

– Ajaj – cincogta Ginny, és felpattant a székről. – Elfelejtettem...

Madam Cvikker fenyegető rémként tornyosult az asztaluk fölé.

Ráncos arcát eltorzította a düh.

– Csokoládé a könyvtárban! – rikácsolta. – Kifelé! Kifelé! Kifelé!

Azzal előkapta a pálcáját. Harry és Ginny úgy menekültek ki a könyvtárból, hogy közben irgalmatlanul püfölték őket Harry rájuk uszított könyvei, táskája és tintásüvege...

A húsvéti szünet vége előtt – talán a közelgő vizsgák jelentőségét hangsúlyozandó – különböző varázslószakmákat reklámozó prospektusok, szórólapok és brosúrák bukkantak fel a klubhelyiség asztalain, a hirdetőtáblára pedig újabb értesítés került ki:

PÁLYAVÁLASZTÁSI TANÁCSADÁS

A húsvét utáni első tanítási hét során a házvezető tanárok rövid beszélgetés keretében pályaválasztási tanácsokkal látják el az ötödéves tanulókat.

Az egyes tanulók számára kijelölt időpontot az alábbi lista tartalmazza.

Harry kikereste a nevét a listán, így értesült róla, hogy hétfőn fél háromkor, a jóslástanóra kellős közepén kell megjelennie McGalagony szobájában. Ezek után a szünet utolsó hétvégéjét a többi ötödéveshez hasonlóan jórészt a rendelkezésükre bocsátott információs anyagok böngészésével töltötte.

– A gyógyítói pálya nem nekem való – jelentette ki vasárnap este Ron, a Szent Mungo csontos-pálcás logóját viselő szórólappal a kezében. – Azt írják, a jelentkezés feltétele a legalább V eredménnyel letett RAVASZ bájitaltanból, gyógynövénytanból, átváltoztatástanból, bűbájtanból és sötét varázslatok kivédéséből. Megáll az eszem... Ezek csak zseniket vesznek fel?

– A gyógyítás felelősségteljes munka – jegyezte meg Hermione, aki egy rózsaszín-narancs szórólapot böngészett, mely a következő címet viselte: „Foglalkozz hivatásszerűen a muglik egzotikus világával!” – A muglikapcsolatok intézéséhez viszont nem kell más, csak egy sima RBF mugliismeretből. „Sokkal fontosabb az elhivatottság, a tolerancia és a humorérzék!”

– Aki a bácsikámmal akar kapcsolatot tartani, az nem sokra megy a humorérzékével – jegyezte meg fintorogva Harry. – Annak inkább félreugrási érzékre van szüksége. – Ő maga épp a varázsbanki munkakörökről szóló ismertetőt olvasgatta. – Ezt hallgassátok meg:

„Szereted a nagy utazásokat, a kalandot, és vonz a veszélyarányos részesedés a talált kincsekből? A Gringotts Varázslóbank fantasztikus lehetőségekkel kecsegtető külföldi munkát ajánl mindazoknak akiket érdekel az átoktörői munka!” De vizsgát kérnek számmisztikából. Te jelentkezhetnél erre, Hermione.

– Nem érdekel a bankszakma – felelte szórakozottan Hermione, aki időközben már a „Képességet érzel magadban biztonságiőr-trollok kiképzésére?” című szórólapot tanulmányozta.

– Hahó! – köszönt rájuk valaki.

Harry megfordult – Fred és George ült le az asztalukhoz.

– Ginny említett valamit... – szólt Fred, és lazán feldobta két lábát az asztalra, aminek következtében a Mágiaügyi Minisztérium álláshirdetései a padlón kötöttek ki. – Azt mondja, beszélni akarsz Siriusszal.

– Tessék? – szisszent fel Hermione, s keze megállt a levegőben, félúton az „Ugorj fejest a mélyvízbe! Vár a Mágikus Balesetek és Katasztrófák Főosztálya!” című szórólapok kupaca felé.

– Aha – felelte megjátszott könnyedséggel Harry. – Igen, gondoltam, ha lehet...

– Te nem vagy ép! – nézett rá döbbenten Hermione. – Miközben Umbridge a tüzekben kotorászik és hajkurássza a baglyainkat?

George elvigyorodott, és nyújtózkodni kezdett.

– Szerény véleményünk szerint a dolog megoldható – mondta. – Csak egy kis figyelemelterelés kell hozzá. Gondolom, feltűnt nektek, hogy a húsvéti szünet idején önmegtartóztatást gyakoroltunk balhéfronton.

– Feltettük magunknak a kérdést: illik-e lármázni, mikor mindenki pihen? – vette át a szót George. – Nem illik, feleltük magunknak. És hát persze senkit nem akartunk zavarni a szorgalmas tanulásban...

George szenteskedően rábiccentett Hermionéra, akit szemlátomást meglepett ez a fajta figyelmesség az ikrek részéről.

– No de holnaptól megint vár a munka! – folytatta lendületesen Fred. – És ha már úgyis esedékes egy kis felfordulás, miért ne úgy időzítsük, hogy Harry közben elcseveghessen Siriusszal?

– Ezzel nincs is baj. – Hermione ismét elővette a végtelen türelmű gyógypedagógus stílusát. – Odáig rendben van, hogy elterelitek Umbridge figyelmét, de hol beszélhetne Harry Siriusszal?

– Umbridge szobájában – adta meg a választ Harry.

Két hete töprengett a problémán, és ez volt az egyetlen lehetséges megoldás, ami eszébe jutott. Umbridge maga mondta neki, hogy az ő tüze az egyetlen az iskolában, amit nem tartanak megfigyelés alatt.

– Elment az eszed? – suttogta elszörnyedve Hermione.

Ron letette a gombaspóra-kereskedői pályát népszerűsítő szórólapot, és aggódva hegyezte a fülét.

– Nem, nem ment el – felelte vállat vonva Harry.

– Egyáltalán hogy akarsz bejutni a szobájába?

Harry készen állt a válasszal.

– Sirius késével.

– Mivel?

– Tavaly karácsonyra kaptam Siriustól egy kést, ami minden zárat kinyit – magyarázta Harry. – Szóval még ha meg is bűvölte az ajtót, hogy az alohomorára ne nyíljon ki – és biztos megbűvölte...

Hermione Ronhoz fordult.

– Te mit szólsz ehhez? – kérdezte indulatosan, arra a jelenetre emlékeztetve Harryt, mikor Mrs Weasley férje támogatását próbálta kicsikarni az első Grimmauld téri vacsora közben.

– Nem tom – felelte a véleménynyilvánítási kényszertől megriadt Ron. – Ha Harrynek megéri a kockázatot, miért ne csinálja?

Fred ünnepélyesen bólintott, és vállon veregette öccsét.

– Weasleyhez és igaz baráthoz méltó válasz – szólt. – Akkor ezt meg is beszéltük. Arra gondoltunk, hogy holnap kerítenénk sort a dologra, az utolsó óra után. Átütőbb a hatás, ha mindenki a folyosókon van. A helyszín a keleti szárny, hogy Umbridge-nek jó messzire kelljen mennie. Szerintem biztosítani tudunk neked... mennyit? Húsz percet? – fejezte be George-hoz fordulva.

– Minimum – bólintott George.

– Milyen eszközt fogtok használni? – érdeklődött Ron.

– Majd meglátod, öcskös! – felelte Fred, és ikertestvérével együtt felállt. – Legalábbis ha holnap öt óra körül Simaszájú Gergely folyosójára tévedsz.

Harry másnap a szokottnál korábban felébredt, és rögtön konstatálta, hogy majdnem annyira izgul, mint fegyelmi tárgyalása reggelén. Nyugtalanította a veszélyes kaland, amire készült, no meg az előtte álló beszélgetés Siriusszal, de ezeken kívül volt még egy dolog, ami félelemmel töltötte el: aznap kellett először találkoznia Pitonnal azóta, hogy a bájitaltantanár kidobta őt a szobájából.

Ébredés után egy darabig még fekve maradt – végiggondolta a rá váró megpróbáltatásokat – aztán csendesen kimászott az ágyból, és a Neville ágya melletti ablakhoz sétált. Nagyon szép volt a reggel: a felhőtlen, fátyolos ég opálos kéken ragyogott. Harry szeme megakadt a magas bükkfán, aminek a közelében James egykor megkínozta Pitont. Bár fogalma sem volt, mivel tudná Sirius elfogadhatóvá tenni azt, amit a merengőben látott, hallani akarta keresztapja véleményét az esetről, meg akarta ismerni az esetleges enyhítő körülményeket, mindent, ami menthette apja viselkedését.

Ahogy tekintete a parkot pásztázta, egyszer csak mozgásra lett figyelmes a Tiltott Rengeteg szélénél. A napfénytől hunyorogva odanézett: Hagrid lépett ki az erdő fái közül. A vadőr erősen bicegett, s néhány másodperc múlva eltűnt a vadőrlak ajtaja mögött. Harry ezután hosszú percekig figyelte a kunyhót.

Hagrid nem bukkant fel újra, de a kémény füstölni kezdett, s ebből Harry arra következtetett, hogy a vadőr sérülése nem lehet annyira súlyos.

Elfordult az ablaktól, a ládájához lépett, és öltözni kezdett.

Tudván, hogy délután be kell törnie Umbridge szobájába, számított rá, hogy a nap alaposan próbára fogja tenni idegeit – arra viszont nem volt felkészülve, hogy Hermione jóformán percenként megpróbálja majd lebeszélni őt a vakmerő tervről. A lány, iskolai pályafutása során először, legalább olyan kevéssé figyelt oda mágiatörténetórán, mint Harry vagy Ron – ugyanis egész idő alatt a várható szörnyű következményekről suttogott Harrynek.

– ...és ha rajtakapnak, akkor nemcsak hogy repülsz a suliból, de Umbridge szimatot is fog. Kikövetkezteti, hogy Szipákkal beszéltél, és most már kényszeríteni fog rá, hogy megidd a Veritaserumot, és válaszolj a kérdéseire.

– Hermione – suttogta szemrehányóan Ron – légy szíves, maradj csöndben, és figyelj oda Binnsre! Különben honnan fogom tudni, hogy miről beszélt?

– Kivételesen te is jegyzetelhetsz, nem fogsz belehalni!

Mire elkezdődött a bájitaltanóra, már se Ron, se Harry nem állt szóba Hermionéval. A lány azonban még örült is makacs hallgatásuknak – hiszen nem vágtak a szavába – és rendületlenül folytatta véget nem érő monológját.

Piton a jelek szerint eltökélte, hogy levegőnek nézi Harryt. Ez a módszer Vernon bácsi egyik kedvence volt, így Harry régi ismerősként üdvözölte. Még örült is, hogy ennyivel megússza a dolgot, sőt a sok szekírozás után egyenesen kellemesnek találta, hogy Piton tudomást sem vesz róla. Örömmel tapasztalta, hogy ha békén hagyják, a bájitalfőzés is sokkal jobban megy neki: többé-kevésbé gond nélkül elkészítette a felpezsdítő főzetet a táblára írt recept alapján. Az óra végén mintát vett az elixírből, és abban a tudatban tette le a bedugózott üveget Piton asztalára, hogy munkája legalább V-t érdemel.

Azonban alighogy elfordult a tanári asztaltól, csörömpölést hallott, majd megütötte a fülét Malfoy kaján kacagása. Visszafordult, hogy megnézze, mi történt. A mintáját tartalmazó palack ripityára törve hevert a kőpadlón. Harry Pitonra emelte tekintetét; a bájitaltantanár szája kárörvendő mosolyra görbült.

– Hoppá! – susogta Piton. – Ez bizony megint elégtelen, Potter.

Harrynek tiltakozni se volt kedve, annyira felháborította az undok húzás. Szó nélkül visszament az üstjéhez, hogy megtöltsön egy másik üveget, de megrökönyödve látta, hogy a főzőedény üres.

– Ne haragudj! – cincogta Hermione, és a szája elé kapta a kezét. – Azt hittem, már nem kell, és eltüntettem!

Harry erre már végképp nem tudott mit mondani. Mikor kicsöngettek, úgy rohant ki a pinceteremből, mintha kergetnék, s az ebédnél Neville és Seamus közé ült le, megfosztva Hermionét a lehetőségtől, hogy folytassa lebeszélő hadjáratát.

Piton aljassága annyira felbosszantotta, hogy teljesen kiment a fejéből a pályaválasztási tanácsadás. Csak akkor kapott észbe, mikor jóslástanórán Ron emlékeztette rá, hol kellene lennie. Gyorsan elkéredzkedett, és felszaladt az emeletre, így néhány perc késéssel bár, de befutott McGalagonyhoz.

– Elnézést, tanárnő – zihálta. – Elfelejtettem.

– Semmi baj, Potter.

McGalagony válasza közben Harry szipogást hallott a szoba sarka felől.

Umbridge professzort ült ott, ölében jegyzettömbbel, nyakában fodros kendővel, arcán vérlázítóan önelégült mosollyal.

– Üljön le, Potter – szólt fojtott indulattal McGalagony, s kissé reszkető kézzel rendezgetni kezdte az asztalán fekvő szórólapokat.

Harry leült – Umbridge-nek háttal – és úgy tett, mintha nem hallaná a főinspektor pennájának szapora sercegését.

– Nos, Potter, mint tudja, az a dolgunk, hogy megbeszéljük az esetleges pályaválasztási elképzeléseit – fogott bele a mondókájába McGalagony. – Ezen túlmenően segíteni fogok magának eldönteni, hogy mely tárgyakat tanulja tovább a hatodik és hetedik évben. Gondolkozott már róla, hogy mivel szeretne foglalkozni, miután végzett a Roxfortban?

– Ööö...

Harryt szörnyen idegesítette a pennasercegés.

– Nos? – nézett rá McGalagony.

– Gondoltam... esetleg jelentkezem aurornak – motyogta Harry.

– Ahhoz nagyon jó vizsgaeredményeket kell felmutatnia – felelte McGalagony, s kihúzott egy kis fekete szórólapot az előtte fekvő halomból. – Minimum öt RAVASZt kérnek, mindegyiket legalább „várakozáson felüli” minősítéssel. A jelölteknek emellett alkalmassági vizsgák egész során kell megfelelniük. Nagy fába vágja a fejszéjét, Potter. Aurornak csak a legjobbak mehetnek. Emlékezetem szerint az elmúlt három évben végzettek közül senkit nem vettek fel.

Umbridge ekkor köhintett egyet, de valahogy úgy, mintha azt próbálgatná, milyen halkan tud.

McGalagony nem vett tudomást róla.

– Gondolom, szeretné megtudni, mely tantárgyakra célszerű koncentrálnia – folytatta, kissé emeltebb hangon.

– Igen – felelte Harry. – Biztos fontos a sötét varázslatok kivédése.

– Természetesen – bólintott a tanárnő. – Ezenkívül tanácsolnám...

Umbridge megint köhögött, ezúttal valamivel hangosabban.

McGalagony behunyta a szemét, majd egy másodperc múlva kinyitotta, és tovább beszélt:

– Tehát tanácsolnám, hogy átváltoztatástant is tanuljon, mert az auroroknak gyakran kell alkalmazniuk különféle transzformációkat. Itt kívánom megjegyezni, Potter, hogy hozzám csak az járhat RAVASZ-előkészítőre, aki legalább „várakozáson felüli” minősítést kap az RBF-vizsgán. Maga pillanatnyilag az „elfogadható” szinten áll, úgyhogy ha kitart a szándéka mellett, vegye komolyan a felkészülést. Természetesen a bűbájtant is ajánlom, no meg a bájitaltant. Igen, Potter, a bájitaltant – ismételte villanásnyi mosollyal McGalagony. – A bájitalok és ellenszérumok alapos ismerete elengedhetetlen egy auror számára. Piton professzornál pedig a „kiváló” minősítésű RBF a belépő, úgyhogy...

Umbridge ezúttal pregnánsan köhintett.

– Ha kívánja, tudok adni köptetőt, Dolores – vetette oda McGalagony, rá se nézve a főinspektorra.

– Köszönöm, nem kérek – felelte Umbridge azzal a mesterkélt kis nevetéssel, amit Harry a legjobban utált. – Viszont megkérdezném, hogy szabad-e egy apró közbevetést tennem, Minerva.

– Magának mindent szabad – sziszegte McGalagony.

– Kétségesnek tartom, hogy Potter az ő vérmérsékletével alkalmas lenne az aurori munkára – mondta negédesen Umbridge.

– Valóban? – McGalagony több szót nem is vesztegetett Umbridge megjegyzésére. – Tehát, Potter, ha komoly a szándéka, azt tanácsolom, a felkészülés során koncentráljon az átváltoztatástanra és a bájitaltanra. Amint látom, Flitwick professzornál az elmúlt két évben az „elfogadható” és a „várakozáson felüli” szint között teljesített, tehát a bűbájtannal valószínűleg nem lesz gond. Ami a sötét varázslatok kivédését illeti, általában jó eredményeket ért el, Lupin professzor véleménye szerint pedig... Biztos, hogy nem kér köptetőt, Dolores?

– Nem, nem, köszönöm, Minerva – felelte nevetgélve Umbridge, miután előtte köhögött egy nagyot. – Csak tudja, az a benyomásom támadt, mintha nem venné figyelembe Potter idei jegyeit sötét varázslatok kivédéséből. Pedig határozottan emlékszem, hogy eljuttattam magához az értékelésemet.

– Erre gondol? – kérdezte a mélységes undor hangján McGalagony, és kihúzott egy rózsaszínű pergamenlapot Harry dossziéjából. Rápillantott a lapra, kissé felvonta szemöldökét, majd kommentár nélkül visszatette a pergament a dossziéba.

– Mint mondtam, Lupin professzor véleménye szerint magának kimondottan jó érzéke van a tárgyhoz, ez pedig egy aurornál...

– Talán félreértette, amit írtam, Minerva? – szólt közbe Umbridge, még mindig mézesmázos hangon, de már előzetes köhögés nélkül.

– Egyáltalán nem értettem félre – felelte megfeszült arccal McGalagony.

– Akkor viszont nem egészen értem, miért nem közli Potterrel, hogy semmi esélye...

– Semmi esélye? – ismételte McGalagony, még mindig maga elé nézve. – Potter kitűnő eredménnyel szerepelt minden sötét varázslatok kivédése vizsgáján...

– Bocsásson meg, Minerva, de ellent kell mondanom magának. Az értékelésemből kitűnik, hogy Harry igen alacsony színvonalon teljesített az óráimon...

– Valóban nem fogalmaztam elég világosan – felelte McGalagony, s most először Umbridge szemébe nézett. – Azt akartam mondani, hogy Potter kitűnő eredménnyel szerepelt minden olyan sötét varázslatok kivédése vizsgáján, amit hozzáértő tanárnál tett le.

Umbridge arca olyan hirtelen sötétedett el, mint a lekapcsolt villanykörte. Hátradőlt a széken, lapozott egyet a jegyzettömbjében, és dülledt szemét sebesen mozgatva írni kezdett. McGalagony közben ismét Harryhez fordult; keskeny orrlyuka kitágult, szeme izzott a dühtől.

– Van még kérdése, Potter?

– Igen – bólintott Harry. – Miféle alkalmassági vizsgákon kell átmennie annak, aki elég RAVASZt szerez?

– Nos, többek között tesztelik, hogyan viselkedik harci helyzetekben – felelte McGalagony. – Számot kell adnia az állhatatosságáról és az elkötelezettségéről is, hiszen az aurorkiképzés további három évig tart. És persze kiválóan kell értenie a gyakorlati önvédelemhez. Aki auror akar lenni, annak az iskola elvégzése után is sokat kell még tanulnia, tehát hangsúlyozom: ha ódzkodik attól, hogy a Roxfortból kikerülve...

– Azt se felejtse el említeni – vágott a szavába Umbridge – hogy a minisztérium erkölcsi követelményeket is támaszt az aurorjelöltekkel szemben. Nevezetesen megvizsgálják az előéletüket.

– ...tehát ha nem szeretné, hogy a Roxfortból kikerülve újabb vizsgákat kelljen letennie, akkor válasszon inkább másik...

– Következésképpen ennek a fiúnak annyi esélye van rá, hogy auror legyen, mint Dumbledore-nak arra, hogy visszatérjen ide.

– Akkor igen jó esélye van – sziszegte McGalagony.

– Potter előélete nem tiszta – mondta emelt hangon Umbridge.

– Pottert felmentették a vádak alól – felelte még hangosabban McGalagony.

Umbridge professzor felállt. Annyira alacsony volt, hogy ettől nem lett félelmetesebb jelenség, széles, püffedt arcát viszont ijesztővé tette az undok nevetgélést felváltó féktelen düh.

– Potternek a legcsekélyebb esélye sincs rá, hogy valaha is auror legyen!

McGalagony is felállt, s ez az ő esetében jóval hatásosabb mozdulat volt: toronyként magasodott Umbridge professzor fölé.

– Potter! – szólt csengő, éles hangon. – A szavamat adom, hogy aurort csinálok magából. Ha kell, minden este együtt gyakorlunk, de garantálom, hogy el fogja érni a szükséges eredményeket!

– A mágiaügyi miniszter nem fogja alkalmazni Harry Pottert! – harsogta Umbridge.

– Mire odáig jutunk, könnyen lehet, hogy már új miniszterünk lesz! – vágott vissza McGalagony.

– Aha! – rikoltotta Umbridge, kövér ujját McGalagonyra szegezve. – Kibújt a szög a zsákból! Ez a maga nagy álma, Minerva McGalagony! Azt szeretné, ha Albus Dumbledore venné át Cornelius Caramel helyét! És akkor maga az lehetne, ami én vagyok: a Miniszteri Hivatal államtitkára és a Roxfort igazgatónője egy személyben!

– Maga nincs eszénél – felelte undorodva McGalagony. – Elmehet, Potter. A pályaválasztási beszélgetésünknek vége.

Harry a vállára lendítette táskáját. Úgy iszkolt ki a szobából, hogy előtte rá se nézett Umbridge-re. Bár becsukta maga után az ajtót, még a folyosó végén is hallotta a két tanárnő hangos szóváltását.

Umbridge még a délutáni sötét varázslatok kivédése óra kezdetén is úgy zihált, mintha futóedzésről jött volna.

– Remélem, van annyi eszed, Harry, hogy lemondj az őrült tervedről – suttogta Hermione, mikor kinyitották a könyvüket A megtorlás elkerülése; tárgyalásos konfliktusrendezés című fejezetnél, ami sorrendben a 34. volt. – Nézd, milyen harapós kedvében van Umbridge!

A főinspektor időről időre gyűlölködő pillantást vetett Harryre, aki fejét leszegve, üres tekintettel bámulta A defenzív mágia elméletét, és zűrzavaros gondolataival viaskodott...

El tudta képzelni, mit szólna McGalagony, ha néhány órával az Umbridge-dzsel vívott szócsata után hírét venné, hogy rajtakapták őt a főinspektor szobájában... Nyugodtan megteheti, hogy szépen felmegy a Griffendél-toronyba, és majd valamikor a nyári szünetben kifaggatja Siriust a merengőben látott jelenetről... csak épp ha erre a józan ész diktálta választásra gondolt, úgy érezte, mintha ólomgolyóbist nyelt volna... és persze ott volt Fred és George, akik mindent szépen kiterveltek; ott volt a Siriustól kapott kés, ami a táskájában lapult apja láthatatlanná tévő köpenyével együtt.

De mégis, ha elkapják...

– Dumbledore magára vállalt mindent, hogy az iskolában maradhass, Harry! – suttogta felemelt könyve mögé rejtőzve Hermione. – Ha most kirúgatod magad, hiába volt az áldozata!

Mondjon le tervéről, és ne foglalkozzon vele tovább, mit művelt az apja több mint húsz éve, egy nyári napon?

De ekkor eszébe jutott Sirius, amint megjelent a Griffendél klubhelyiségének kandallójában...

Kevésbé hasonlítasz apádra, mint hittem... Jamesnek épp a kockázat miatt tetszett volna az ötlet...

Hát persze... de akar-e még bármiben is hasonlítani az apjára?

– Könyörgök, Harry, ne csináld! – rimánkodott Hermione az óra végét jelző csengőszó alatt.

Harry nem válaszolt. Már végképp nem tudta, mit tegyen.

Ron a jelek szerint eltökélte, hogy nem nyilvánít véleményt, nem ad tanácsot az ügyben. Még csak rá se nézett Harryre; mikor azonban Hermione még ezek után is folytatni akarta Harry puhítását, fojtott hangon így szólt:

– Most már hagyd békén, jó? El tudja dönteni, mit akar.

Harry hevesen dobogó szívvel lépett ki a tanteremből. Néhány lépést tett még csak a folyosón, amikor távoli, de összetéveszthetetlen zaj ütötte meg a fülét: az akció elkezdődött. Sikolyok és kiáltások szűrődtek le valahonnan fentről; a termekből kitóduló diákok mind megtorpantak, és ijedten a mennyezetre bámultak...

Umbridge úgy rohant ki a sötét varázslatok kivédése teremből, ahogy csak kurta lába bírta. Menet közben előhúzta pálcáját, és hátát mutatva Harrynek, elfutott az ellenkező irányba. Itt volt az alkalom: most vagy soha.

– Harry... ne csináld... – könyörgött erőtlenül Hermione.

Harry azonban már döntött; megigazította a táskát a vállán, és a keleti szárny felé tóduló diákok között cikázva futásnak eredt.

Az Umbridge szobájához vezető folyosó néptelen volt. Harry elbújt egy lovagi páncél mögé, s magára öltötte az ezüstszín láthatatlanná tévő köpenyt. Ezután kilépett rejtekhelyéről, és Umbridge szobájának ajtajához lopózott.

A bűvös kés már a kezében volt. Bedugta a pengét az ajtó résébe, néhányszor fel-alá mozgatta, majd kihúzta. Halk kattanás hallatszott, és az ajtó kitárult. Harry beosont, gyorsan becsukta maga mögött az ajtót, azután körülnézett.

A szobában semmi nem mozdult, eltekintve a giccses kismacskáktól, amelyek fáradhatatlanul hancúroztak az elkobzott seprűk fölött lógó tányérjaikon.

Harry ledobta a köpenyt, a kandallóhoz sietett, s ott másodpercek alatt meg is találta, amire szüksége volt: egy csillogó Hop-porral teli dobozkát.

A dobozt remegő kezében tartva letérdelt a kihűlt kandalló elé.

Sosem csinált még ilyet, de ismerte a módszert. Fejét a tűzrács fölé dugva kivett egy csipetnyit a porból, és az odakészített fahasábokra szórta. Azokból egy szempillantás alatt smaragdzöld lángok törtek fel.

– Grimmauld tér tizenkettő! – mondta hangosan és érthetően Harry.

Az utazás élete legfurcsább élménye volt. Igaz, jó párszor lépett már kandallóba, de minden korábbi alkalommal az egész teste pörgött a lángok között, az ország összes varázslótűzhelyét összekötő szövevényes hálózatban suhanva. Ezúttal viszont a térde ott maradt Umbridge szobájának hideg kőpadlóján, és csak a feje száguldott a smaragdzöld tűzben.

Aztán a pörgés egyszerre véget ért. Harryt émelygés fogta el a melegtől; úgy érezte, mintha egy különösen vastag sálba lenne csavarva a feje. Pislogni kezdett, s mikor kitisztult szeme előtt a kép, hosszú étkezőasztalt pillantott meg maga előtt: a Grimmauld téri ház konyhai tűzhelyében volt. Az asztalnál egy férfi ült, pergamenlap fölé hajolva.

– Sirius?

A férfi összerezzent, és felkapta a fejét. Nem Sirius volt, hanem Lupin.

– Harry! – kiáltott fel döbbenten a varázsló. – Mit keresel itt? Mi történt? Jól vagy?

– Igen – felelte Harry. – Csak gondoltam... Szeretnék beszélni Siriusszal.

– Szólok neki. – Lupin felállt, bár szemlátomást még mindig nem ocsúdott fel teljesen meglepetéséből. – Felment megkeresni Siport. Már megint napok óta nem láttuk.

Azzal kisietett a konyhából. Harry egyedül maradt a székkel és az asztallábakkal. Csodálkozott, hogy Sirius nem említette, milyen kényelmetlen dolog fejjel a tűzben beszélgetni; neki már most tiltakozott a térde a kőpadlóval való huzamos érintkezés ellen.

Fél perc se telt bele, és Lupin visszatért, nyomában Siriusszal.

– Mi történt? – kérdezte rögtön a varázsló. Menet közben hátravetette hosszú fekete haját, majd gyorsan lekuporodott a tűzhely elé, úgy, hogy a feje majdnem egy szintbe került Harryével.

Lupin aggódó arccal letérdelt mellé.

– Jól vagy, Harry? Segítségre van szükséged?

– Nem – rázta a fejét Harry. – Semmi ilyesmi... Csak beszélni akartam vele... az apámról.

A két varázsló meglepett pillantást váltott. Harrynek nem volt ideje rá, hogy zavart mentegetőzésbe kezdjen; egyre jobban fájt a térde, s úgy becsülte, hogy már legalább öt perc eltelt a figyelemelterelő akció kezdete óta – az ikrek pedig mindössze húsz percet ígértek neki. Köntörfalazás nélkül belevágott hát mondókájába: beszámolt róla, mit látott a merengőben.

Miután befejezte, a két varázsló néhány másodpercig hallgatott.

Aztán Lupin csendesen így szólt:

– Nem szeretném, ha annak alapján ítélnéd meg az apádat, amit láttál, Harry. Tizenöt éves volt...

– Én is annyi vagyok! – csattant fel Harry.

– Figyelj rám! – szólt csitítóan Sirius – James és Piton az első találkozásuktól fogva gyűlölték egymást. Van úgy, hogy emberek ellenszenvesek egymásnak, ezt te is jól tudod. James megtestesítette mindazt, ami után Piton csak sóvároghatott: közkedvelt volt, szinte mindenben tehetséges, remek kviddicsjátékos... Piton meg egy furcsa kis különc volt, semmi más nem érdekelte, csak a fekete mágia, James pedig – akármi is volt a benyomásod róla – gyűlölte a fekete mágiát.

– Igen, de rátámadt Pitonra, pedig semmi oka nem volt rá! Csak azért... csak azért, mert azt mondtad, hogy unatkozol – fejezte be kissé zavartan.

– Szégyellem is a dolgot – felelte Sirius.

Lupin ránézett barátjára, majd így szólt:

– Valamit meg kell értened, Harry. Apád és Sirius mindenben a legjobbak voltak, amibe csak belefogtak. Az egész iskola csodálta őket... és ha néha túlzásba estek...

– Úgy érted, ha néha arrogáns kis szörnyetegek voltak – szólt közbe Sirius.

Lupin elmosolyodott.

– Folyton felborzolta a haját – motyogta fájdalmasan Harry.

Sirius és Lupin felnevettek.

– Tényleg, már el is felejtettem – mondta nosztalgiázva Sirius.

– És a cikesszel játszott? – kérdezte lelkesen Lupin.

– Igen – felelte Harry, értetlenül bámulva a két mosolygó varázslót. – Nekem... úgy tűnt, hogy nem teljesen normális.

– Persze hogy nem volt normális! – vágta rá Sirius. – Mind bolondok voltunk! Na jó... Holdsáp talán kevésbé – tette hozzá barátjára pillantva.

Lupin azonban a fejét rázta.

– Miért, mondtam nektek egyszer is, hogy szálljatok le Pitonról? – dörmögte. – Volt hozzá bátorságom, hogy megmondjam nektek a véleményemet?

– Néha elérted, hogy elszégyelljük magunkat – felelte Sirius. – Az is valami...

Harry eltökélte, hogy az alkalmat kihasználva mindent elmond, ami a szívét nyomja.

– És folyton a tóparton ülő lányok felé tekingetett – folytatta makacsul. – Figyelte, hogy nézik-e őt!

Sirius vállat vont.

– Mindig bolondot csinált magából, ha Lily a közelben volt. Olyankor nem bírta megállni, hogy ne vágjon fel.

– Egyáltalán hogyhogy összeházasodtak? – kérdezte keserűen Harry. – Hiszen Lily utálta őt!

– Dehogy utálta! – legyintett Sirius.

– Hetedikben kezdtek el járni – mondta Lupin.

– Addigra Jamesnek benőtt a feje lágya – tette hozzá Sirius.

– Akkor már nem küldött rontást szórakozásból az emberekre – rázta a fejét Lupin.

– Pitonra se? – kérdezte Harry.

– Hát... – felelte habozva Lupin. – Piton az más dolog volt. Mindig megátkozta Jamest, ha alkalma volt rá. Nem lehetett elvárni Jamestől, hogy ezt szó nélkül tűrje.

– És anya mit szólt hozzá?

– Ő nemigen tudott ezekről az incidensekről – felelte Sirius. – Gondolhatod, hogy James nem vitte magával a randevúira Pitont, és nem Lily előtt bánt el vele.

Sirius szemöldökráncolva nézett Harryre, aki láthatóan még mindig nem nyugodott meg.

– Fogadd el tőlem – szólt – apád tényleg kiváló ember volt, és a legjobb barátom. Fiatalság, bolondság. Apád kinőtte a legtöbb hibáját.

– Persze, értem – felelte fásultan Harry. – Csak, tudod, sose hittem, hogy egyszer sajnálni fogom Pitont.

Lupin kissé összevonta a szemöldökét.

– Most, hogy említed... Mit szólt Perselus, mikor megtudta, hogy láttad ezt a dolgot?

– Azt mondta, nem tart nekem több okklumenciaórát – felelte közönyösen Harry. – Mintha az olyan nagy bünte...

– Micsoda!? – kiáltott fel Sirius. Harry hátrahőkölt, és belélegezett egy marék felkavart hamut.

– Ezt komolyan mondod? – kérdezte rémülten Lupin. – Nem ad több órát neked?

– Nem – felelte Harry. Fogalma sem volt, miért izgatja ennyire a hír a két varázslót. – De nem baj. Még meg is könnyebbültem...

– Elmegyek és beszélek Pitonnal! – háborgott Sirius. Már készült is felállni, de Lupin visszahúzta.

– Ha valaki beszél Pitonnal, az én leszek – jelentette ki. – De mindenekelőtt te fogsz odamenni hozzá, Harry. Megmondod neki, hogy mindenképp folytatnotok kell az okklumenciát. Ha Dumbledore megtudja...

– Nem mehetek oda hozzá, leharapja a fejem! – ellenkezett Harry. – Nem láttátok, hogy viselkedett, miután kihozott a merengőből!

– Mindennél fontosabb, hogy okklumenciát tanulj – jelentette ki Lupin. – Megértetted? Mindennél!

– Jó, jó – bólogatott Harry. Nyugtalanította és dühítette a győzködés. – Megpróbálok beszélni vele, de... de nem hiszem...

Elhallgatott, mert távoli lépések zaja ütötte meg a fülét.

– Sipor jön lefelé?

– Nem – felelte hátrapillantva Sirius. – A te oldaladon lehet valaki.

Harrynek a szívverése is elállt.

– Mennem kell, viszlát! – hadarta, és már húzta is kifelé a fejét tűzből. Néhány másodpercig úgy érezte, mintha a feje pörögne nyakán, aztán minden a helyére kerül, és feltűnt a szeme előtt Umbridge kandallójának képe az utolsókat lobbanó smaragdzöld lángokkal.

– Gyorsan, gyorsan! – zihálta egy asztmatikus hang kint az ajtó előtt. – Á, nyitva hagyta...

Harry a láthatatlanná tévő köpeny után kapott, s épp hogy sikerült magára rántania, mikor berontott a szobába Frics.

A gondnok szemlátomás nagyon örült valaminek. Odasietett Umbridge íróasztalához, kihúzta az egyik fiókot, lázasan kutatni kezdett benne, és közben egyfolytában beszélt magában.

– Korbácsolási engedély... korbácsolási engedély... Végre elbánhatok velük... százszor kiérdemelték...

Kihúzott egy pergamenlapot a fiókból, megcsókolta, magához ölelte, és már csoszogott is kifelé a szobából.

Harry talpra szökkent, és magához vette táskáját. Gyorsan végignézett magán – megállapította, hogy semmit nem lát – azután az ajtóhoz sietett, és kiosont a folyosóra. Frics már messze járt – Harry sose látta még ilyen fürgén mozogni őt.

Miután maga mögött hagyta az első lépcsőt, úgy döntött, most már láthatóvá válhat. A táskájába gyűrte a köpenyt, és sietve folytatta útját a földszint felé, ahol a zsivajból ítélve jókora csődület lehetett. Gyanúja be is igazolódott: a bejárati csarnokban akkora volt a tömeg, mintha valamiféle iskolai rendezvény lett volna készülőben.

A jelenet Trelawney elbocsátásának estéjét idézte. A diákok a falak mentén összezsúfolódva álltak (Harrynek feltűnt, hogy sokuk talárját valamilyen ragacsos, a butykornyálra gyanúsan emlékeztető anyag szennyezi), de tanárok és kísértetek is voltak a tömegben.

Külön csoportot alkottak a Főinspektori Különítmény önelégült arcú tagjai. Hóborc hintázva lebegett a magasban. Mint mindenki más, ő is a csarnok közepén álló, s a tömeges érdeklődést szemmel láthatóan a legkevésbé sem értékelő két fiút, Fred és George Weasleyt nézte.

– Most megvagytok!

A diadalmas kijelentés Umbridge szájából hangzott el. Harry csak most vette észre a főinspektort, aki mindössze néhány lépcsőfoknyira állt tőle.

– Még mindig úgy gondoljátok, hogy jó tréfa mocsarat csinálni az iskola folyosójából?

– Igen, szerintünk nagyon jó – felelte a félelem legcsekélyebb jele nélkül Fred.

Időközben odafurakodott Umbridge-hez az örömkönnyeivel küszködő Frics.

– Itt az engedély, igazgatónő – szólt elcsukló hangon, és meglengette a főinspektor íróasztalából zsákmányolt pergament. – Már előkészítettem a korbácsot is... könyörgök, hadd vigyem őket...

– Jól van, Árgus! – bólintott Umbridge, majd ismét az ikrekhez fordult. – Most megtanuljátok, hogy bűnhődnek ebben az iskolában a felforgatók.

– Az a baj – felelte higgadtan Fred – hogy mi már semmit nem akarunk itt megtanulni. – Ikertestvérére nézett. – George... szerintem eleget koptattuk már az iskolapadot.

– A számból vetted ki a szót, Fred.

– Szerencsét kéne próbálnunk a nagybetűs Életben, nem? – kérdezte Fred.

– De bizony.

S mielőtt Umbridge egy szót is szólhatott volna, felemelték pálcáikat, s így kiáltottak:

– Invito seprű!

Harry fülét távoli robaj ütötte meg. Balra nézett – aztán villámgyorsan lekuporodott: a márványlépcső fordulójában ugyanis két száguldó seprű bukkant fel. Az egyiken még ott lógott a nehéz lánc, amivel a falhoz rögzítették.

Két másodperc se telt bele, és a seprűk lebegve megálltak gazdáik előtt. A döbbent csöndet csak a kőpadlónak ütköző lánc csörrenése törte meg.

– A viszont-nem-látásra! – szólt Fred, és a lába közé kapta seprűjét.

George is felpattant a magáéra.

– Ne várja, hogy írjunk! – búcsúzott.

Fred végighordozta tekintetét a néma sokaságon.

– Akinek tetszik az emeleten megtekinthető mobilmocsár, megtalál minket az Abszol út 93. szám alatt – jelentette be zengő hangon. – Az új boltunkban!

George rámutatott Umbridge-re, és hozzátette:

– A roxfortosok külön kedvezményt kapnak, ha megígérik, hogy termékeink segítségével elkergetik innen ezt a vén denevért!

– Elkapni őket! – rikácsolta Umbridge.

A Főinspektori Különítménynek azonban nem volt esélye. Alighogy elindultak az ikrek felé, azok elrugaszkodtak a földtől, és máris ötméteres magasságban lebegtek. Fred megkereste tekintetével a kopogószellemet, és odakiáltott neki:

– Fűts be neki a nevünkben, Hóborc!

És Hóborc, aki soha senkitől nem fogadott el parancsot, most lekapta harang alakú sapkáját, és vigyázzba vágta magát a levegőben. Fred és George a diákok mennydörgő tapsa közepette megfordították seprűiket, kiröppentek a nyitott tölgyajtón, s elnyelte őket az aranyló naplemente.

Harmincadik fejezet

Gróp

A következő néhány napban olyan sokan és sokat beszéltek az iskolában Fred és George szökéséről, hogy Harry biztosra vette, a történet bekerül az örök életű roxforti legendák közé. Egy hét se telt bele, és már a jelenet szemtanúi is úgy emlékeztek, hogy az ikrek zuhanórepülésben rátámadtak Umbridge-re, és megsorozták trágyagránátokkal a főinspektort. Fred és George távozása után – a megnyilatkozásokból ítélve – szinte mindenkinek megfordult a fejében, hogy követni kellene őket. Harry gyakran hallott efféle kijelentéseket: „Komolyan, néha kedvem lenne seprűre pattanni, és elhúzni innen a csíkot”, vagy: „Még egy ilyen óra, és átmegyek Weasleybe.” Az ikrek más módon is gondoskodtak róla, hogy még sokáig emlegessék őket. Először is, nem hagyták meg, hogyan lehet eltüntetni a keleti szárny ötödik emeleti folyosóját elborító mocsarat.

Umbridge és Frics számos módszert kipróbáltak, de sikertelenül.

A területet végül elkerítették, és a dühöngő Frics csónakkal szállítgatta a lápon túli tantermekbe igyekvő diákokat. Harry gyanította, hogy McGalagony vagy Flitwick könnyűszerrel el tudná távolítani a mocsarat, de ők – akárcsak a tűzijátékok támadásakor – inkább hagyták, hadd szenvedjen Umbridge.

Ott volt emellett az a két seprű alakú lyuk Umbridge szobájának ajtaján, amelyeket Fred és George Jólsep-R-jei ütöttek, mikor visszatértek gazdáikhoz. Frics kicserélte az ajtót, Harry Tűzvillámát pedig a pincébe költöztette. Az a hír járta, hogy Umbridge fegyveres biztonságiőr-trollt állíttatott a seprű őrzésére. Akár így volt, akár nem, a főinspektor mindenesetre nagyon tévedett, ha azt hitte, ezzel minden gondja megoldódott.

A Fred és George példáján felbuzdult diákok között lelkes versengés alakult ki az iskolai főzsivány megüresedett posztjáért. Új ajtó ide vagy oda, valakinek sikerült becsempészni egy orrontó furkászt Umbridge szobájába. Az állat fényes tárgyakat keresve csatatérré változtatta a helyiséget, végül pedig rávetette magát a belépő Umbridge-re, és ujjlerágással próbálta megszerezni a főinspektor gyűrűit. A folyosókon annyira gyakorivá váltak a trágyagránátos és bűzpatronos merényletek, hogy sok diák már rutinszerűen buborékfej-bűbájt alkalmazott, mielőtt az óra végén kilépett a tanteremből. A varázs biztosította számukra a tiszta, bűzmentes levegőt, jóllehet, úgy festettek tőle, mintha gömbölyű akváriumot húztak volna a fejükre.

Frics lovaglóostorral hajkurászta a rendzavarókat, csakhogy azokból olyan sok volt, hogy ha tízfelé osztódik, akkor se bírt volna velük. A főinspektori különítményesek igyekeztek segíteni neki – legalábbis azok, akik épp nem szorultak maguk is segítségre.

Warrington, a Mardekár kviddicscsapatának tagja rémes bőrbetegséget kapott – úgy festett, mintha kukoricapehely borítaná a testét – Pansy Parkinsonnak pedig – Hermione nagy örömére – egy teljes tanítási napot ki kellett hagynia, mivel agancsa nőtt.

Időközben az is kiderült, hogy a Weasley ikrek jóvoltából a roxfortosok jelentős készleteket halmoztak fel Maximuláns betegítőszerekből. A sötét varázslatok kivédése órák elején szinte minden diák belázasodott, elájult, hányni kezdett vagy heveny orrvérzést kapott. Umbridge visított dühében, de hiába próbálta kideríteni a titokzatos tünetek okát, a betegek makacsul kitartottak amellett, hogy az umbridge-itisz nevű kórságban szenvednek.

A főinspektor négy teljes osztályt büntetőmunkára ítélt, de miután ezzel se sikerült megfékeznie a járványt, az ötödik alkalommal már elengedte a vérző, ájuldozó, verejtékező és öklendező tanulókat.

Azonban még a Maximuláns szerek használói se vehették fel a versenyt a káosz urával, Hóborccal, aki a jelek szerint szent kötelességének érezte, hogy teljesítse az ikrek utolsó kívánságát. Naphosszat visszhangzott a kastély a kopogószellem eszelős kacagásától, s amerre járt, útját pánik és pusztulás kísérte: padokat döntögetett, óra alatt ki-be röpködött a termekbe a táblán keresztül, összetörte a szobrokat és vázákat. Mesterkedése következtében, a tépett idegzetű Fricsnek két ízben is lovagi páncélból kellett kiszabadítania a nyávogó Mrs Norrist. Hóborc lámpákat tört, gyertyákat fújt el, égő fáklyákkal zsonglőrködött a visító diákok feje fölött, és csinos toronyba rakott pergamenhalmokat vetett tűzre vagy épp szórt ki az ablakon. Egy alkalommal úgy csinált árvizet a második emeleten, hogy a mosdóban kitépte az összes csapot a falból, egyik reggel pedig egy zsák tarantulát szórt szét a zsúfolt nagyteremben.

Ha épp nem volt jobb ötlete, akár órákon át is Umbridge feje fölött lebegett, és idétlen hangoskodásba kezdett, valahányszor a főinspektor megszólalt.

Fricsen kívül az iskola egyetlen alkalmazottja se vállalt szolidaritást Umbridge-dzsel. Egy alkalommal, mikor Hóborc épp egy kristálycsillár leszerelésén fáradozott, Harry fültanúja volt annak, hogy az arra haladó McGalagony odaszól a kopogószellemnek:

– Ne jobbra forgasd azt a csavart, hanem balra!

Mindennek a tetejébe Montague-nál krónikusnak bizonyult a toalettbeli tartózkodás okozta elmezavar, s egy keddi nap reggelén megjelentek az iskolában felháborodott szülei.

– Nem kellene elmondanunk Madam Pomfreynak, mi történt? – szólt nyugtalanul Hermione, mikor a bűbájtanterem ablakán kinézve észrevette az érkező Mr. és Mrs Montague-t. – Talán akkor tudna segíteni azon a fiún.

– Ne félj, Montague előbb-utóbb magától is meggyógyul – legyintett Ron.

– Addig meg hadd szidják Umbridge-et – tette hozzá Harry.

A fiúk megkocogtatták pálcáikkal az elvarázsolandó teáscsészéket. Harryén négy igen kurta láb nőtt, amelyek hiába nyújtózkodtak, nem érték el az asztalt. Roné hosszú pipaszárlábakat eresztett – azok nagy nehezen felemelték ugyan a csészét, de pár másodperc múlva összecsuklottak, és a csésze elrepedt az asztalon.

Hermione gyorsan megsuhintotta pálcáját.

– Reparo! – suttogta, mire a csésze azonnal összeforrt. – Jól van, de mi lesz, ha Montague mégse gyógyul meg magától?

– Kit érdekel? – morogta bosszúsan Ron, cingár lábú csészéjének újabb próbálkozásait figyelve. – Pontot akart levonni a Griffendéltől, úgyhogy megérdemelte, amit kapott. Ha mindenáron aggódni akarsz valakiért, aggódj értem!

– Érted? – Hermione gyorsan elkapta csészéjét, miután az kis híján leszaladt az asztalról izmos porcelán-lábacskáin. – Miért kellene aggódnom érted?

Ron alátámasztotta reszkető lábú csészéjét, és keserű fintorral így felelt:

– Anya levele előbb-utóbb átjut Umbridge cenzúráján, és akkor megkapom a magamét. Nem csodálnám, ha megint egy rivalló jönne.

– De hát...

– Figyeld meg, engem fog leszúrni azért, hogy Fredék leléptek. Az lesz, hogy mért nem akadályoztam meg, mért nem csimpaszkodtam bele a seprűjükbe vagy mit tudom én... Tuti, hogy én leszek a bűnbak.

– Az nagy igazságtalanság lenne, mert semmit se tehettél – rázta a fejét Hermione. – De szerintem anyukád nem fog hibáztatni. Ha az ikreknek tényleg boltjuk van az Abszol úton, akkor ezt a szökést már nagyon régen tervezték.

– Persze, de itt a másik kérdés: hogy miből tudtak boltot nyitni? – Ron akkorát csapott pálcájával a csészére, hogy az megint összerogyott, és már csak görcsös rángásokra volt képes. – Gázos ez az egész ügy. Egy bolthelyiség az Abszol úton egy zsák galleonba kerül. Anya első kérdése az lesz, hogy honnan volt Fredéknek annyi pénzük.

– Hát igen, ezen én is töprengtem – bólogatott Hermione. Közben csészéje vidáman körbekocogta Harryét, amelyik még mindig hiába nyújtogatta az asztallap felé rövidke lábait. – Már arra is gondoltam, hogy talán összeálltak Mundungusszal, és lopott holmikkal üzletelnek, vagy valami ilyesmi.

– Nem árulnak lopott holmikat – rázta a fejét Harry.

– Honnan tudod? – kérdezte kórusban Ron és Hermione.

– Onnan, hogy... – Harry elhallgatott és habozott, de végül úgy döntött, hogy most már tényleg ideje vallomást tennie. Nem akarta, hogy a titkolózása miatt bárki is bűnözőnek tartsa az ikreket. – Onnan tudom, hogy tőlem kapták az aranyat. Tavaly júniusban nekik adtam a pénzt, amit a Trimágus Tusán nyertem.

Szavait döbbent csend fogadta. Hermione csészéje közben letáncolt az asztalról, és ripityára tört.

– Ezt nem mondod komolyan, Harry – suttogta elhűlve a lány.

Harry dacosan bólintott.

– De komolyan mondom. És nem bántam meg. Nekem nem kellett az a pénz, és szerintem egy varázsviccbolt a legjobb dolog, amit Fredék kitalálhattak maguknak.

– De hát ez szuper! – lelkendezett Ron. – Akkor te viszed el a balhét, Harry! Anya nem mondhatja, hogy én tehetek mindenről! Megírhatom neki?

– Persze – felelte kelletlenül Harry. – Ne gondolja, hogy Fredék lopott üstöket árulnak vagy ilyesmi.

Hermione egyelőre nem fűzött kommentárt a dologhoz, de Harry gyanította – mint kiderült, nem is alaptalanul – hogy az önmegtartóztató hallgatás nem fog sokáig tartani. Óra után kimentek az udvarra, s alighogy megálltak a bágyadt májusi napsütésben, Hermione elszántan felszegte fejét, nagy levegőt vett, és már nyitotta volna a száját – de Harry megelőzte.

– Semmi értelme sopánkodnod, Hermione – szólt. – Ez már lefutott dolog. Az ikrek megkapták a pénzt, a nagy részét el is költötték, úgyhogy ha akarnám se tudnám visszaszerezni tőlük.

– Nem arról akartam beszélni! – bosszankodott a lány, mire Ron gúnyosan felhorkant.

Hermione lesújtó pillantást vetett rá.

– Azt akartam kérdezni Harrytől, hogy mikor fog végre beszélni Pitonnal a további okklumenciaórákról.

Harrynek ez a téma se volt ínyére. Miután alaposan megtárgyalták Fred és George látványos távozását – azaz jó néhány óra múltán – Ron és Hermione Siriusról érdeklődtek. Harry előzőleg nem mesélte el nekik, miért akart keresztapjával beszélni, így hát nem is tudott mit felelni a kérdésre. Végül, jobb ötlete nem lévén, bevallotta, hogy Sirius szeretné, ha további okklumenciaórákat venne Pitontól. Azóta százszor is megbánta, hogy ez kiszaladt a száján, mivel Hermione ráharapott a témára, és a legváratlanabb pillanatokban újra meg újra felhozta.

– Tudom, hogy még mindig vannak furcsa álmaid – mondta most a lány. – Ron szerint tegnap éjjel is motyogtál.

Harry lesújtó pillantást vetett Ronra, aki megtette azt a szívességet, hogy bűnbánó arcot vágott, és magyarázkodni kezdett:

– Nem motyogtál sokat. Csak annyit, hogy: még egy kicsit...

– Mert azt álmodtam, hogy kviddicseztek – vágta rá mérgesen Harry. – Téged biztattalak, hogy nyújtózkodj még egy kicsit, akkor talán eléred a kvaffot.

Természetesen nem álmodott semmi ilyesmit, de a hazugság elérte célját: Ronnak a füle is elvörösödött.

Az igazság az, hogy előző éjjel Harry megint végigment a Misztériumügyi Főosztályra vezető folyosón; átkelt a kerek helyiségen, majd azon is, ahol a ketyegés meg a táncoló fények voltak, és belépett a tágas, polcokkal és poros üveggömböcskékkel teli terembe.

Tudta, hogy a kilencvenhetes polchoz kell mennie. Meg is találta, és befordult balra... Valószínűleg akkor mondta hangosan, hogy „még egy kicsit”. Jobbik énje ugyanis küzdött az álom ellen, és végül győzött: mielőtt elérte volna a polc végét, felébredt, és újra a mennyezetes ágyban találta magát.

– Igyekszel egyáltalán lezárni az agyadat? – kérdezte gyanakvó pillantással Hermione. – Gyakorlod az okklumenciát?

– Hát persze! – Harry nem nézett a lány szemébe, úgyhogy méltatlankodónak szánt válasza nem sikerült valami meggyőzőre. Valójában meg se próbált védekezni az álmok ellen, annyira kíváncsi volt rá, hogy mit tartogat számára az üveggömbös terem.

Az utóbbi időben egyébként is nagyon rosszul aludt. Mivel a vizsgákig már csak egy szűk hónap volt hátra, minden szabadidejét tanulással töltötte, s estéről estére úgy zúgott a feje a sok feldolgozandó információtól, hogy rendszerint csak nagy sokára tudott megnyugodni. Miután pedig végre elaludt, túlpörgetett agya rendre a vizsgákkal kapcsolatos buta álmokkal kínozta. Azt is gyanította, hogy visszatérő, folyosós-ajtós álmában azért nem ér célba soha, mert agyának az a része, amelyik gyakran Hermione hangján szólt hozzá, a bűntudattól sarkallva mindig idő előtt felébreszti őt.

– Egyébként – szólt a még mindig vöröslő fülű Ron – ha Montague nem épül fel a Mardekár-Hugrabug meccsig, akkor még akár a kupagyőzelemre is lehet esélyünk.

– Az igaz – felelte gyorsan Harry. Örült, hogy másra terelődött a szó.

– Eddig egyszer nyertünk és egyszer vesztettünk – folytatta Ron. – Ha jövő szombaton veszít a Mardekár...

– Igen, igen...

Harry szaporán bólogatott, bár fogalma sem volt, hogy mivel ért egyet: ekkor ugyanis átsétált az udvaron Cho Chang – és tüntetően nem nézett rá.

Az idény utolsó mérkőzését, a Griffendél-Hollóhát találkozót május utolsó hétvégéjére tűzték ki. A Mardekár ugyan szoros küzdelemben alulmaradt a Hugrabuggal szemben, a griffendélesek mégsem mertek a végső győzelemben reménykedni, s e borúlátás legfőbb oka – bár ezt Ronnak senki nem mondta – őrzőjük addigi gyászos teljesítménye volt. Maga Ron ellenben sajátos bizakodással várta az utolsó megmérettetést.

– Az eddiginél csak jobb lehetek – jelentette ki a mérkőzés napjának reggelén a nagyteremben. – Elértem a mélypontot, már nincs vesztenivalóm.

– Ron talán ügyesebb lesz most, hogy az ikrek nincsenek itt – jegyezte meg Hermione, mikor Harryvel már a stadion felé sétáltak.

– Szerintem azért volt eddig olyan béna, mert izgult, hogy mit fognak szólni a bátyjai.

Luna Lovegood bukkant fel előttük, fején egy élő sasnak tűnő valamivel. Egy csapatnyi mardekáros röhögcsélve mutogatott rá, de ő szokása szerint fel se vette.

– Te jó ég, most jut eszembe! – kiáltott fel Hermione. – Cho is játszani fog, nem?

Harry, aki ezzel rég tisztában volt, csak mordult egyet.

A lelátó felső harmadában találtak helyet maguknak. Kellemes, derűs idő volt – Ron nem is kívánhatott jobbat – s Harry minden rossz tapasztalata ellenére remélni kezdte, hogy barátja ezúttal nem fog okot adni a mardekárosoknak a Weasley-induló újbóli elzengésére.

A kommentátor szerepét ezúttal is Lee Jordan töltötte be. Lee az ikrek távozása óta csak árnyéka volt önmagának, s mikor sorban megnevezte a pályára lépő játékosokat, hangjából teljességgel hiányzott a tőle megszokott pajkos vidámság.

–...Bradley... Davies... Chang...

Az enyhe szélben meglibbenő hosszú fekete haj és a szép arc láttán Harry gyomra már nem ugrott hátraszaltót, csupán fáradtan rándult egyet. Fogalma sem volt, mit vár Chótól, de azt tudta, hogy a veszekedésekből elege van. A féltékenység is csak tompa tüskeként szúrt a lelkébe, mikor a lány felszállás előtt nevetve csevegni kezdett Roger Daviesszel.

– És felröppennek! – zendült Lee hangja. – Davies azonnal megszerzi a kvaffot. Megindulhat tehát a Hollóhát csapatkapitánya... Megkerüli Johnsont, kicselezi Bellt, Spinnet mellett is elrepül... Ez már gólhelyzet! Dobni készül, és... és... – Lee elkáromkodta magát. – És bedobta... Harry és Hermione együtt nyögtek fel a többi griffendélessel.

Amint az várható volt, a szemközti lelátón dalra fakadt a mardekáros kórus:

Weasleyt nézni szinte fáj!

Lyukas kéz és málé száj!

– Harry... Hermione – morogta egy rekedt hang Harry fülébe.

Harry hátrafordult. A széke mögül Hagrid szakállas arca nézett le rá. A vadőr elég nehezen tudta bepasszírozni magát a sor közepére – erre utalt legalábbis a Harryék mögött ülő első-és másodévesek zilált külseje. Hagrid leguggolt, mintha el akarna bújni, de még így is egy méterrel kilógott a nézők közül.

– Velem tudtok jönni? – súgta Harryéknek. – Most kéne, mikor mindenki a meccset nézi.

– Öhm... nem érne rá egy kicsit később? – kérdezte Harry. – Tudod, mi is néznénk a meccset.

– Nem – rázta a fejét a vadőr. – Most kéne mennünk, amikor senki nem figyel. Kérem szépen...

Hagrid orrából csöpögött a vér, és mindkét szeme körül fekete monokli sötétlett. Harry rég nézett ilyen közelről az arcába, és megdöbbentette a mély szomorúság, amit a sötét szempárban látott.

– Megyünk – bólintott. – Persze hogy megyünk.

Hermionéval kioldalaztak a sorból – mindazok nem titkolt bosszúságára, akiknek fel kellett állniuk miattuk. A Hagrid sorában ülök nem méltatlankodtak, inkább igyekeztek papírvékonyra összehúzni magukat.

Mikor kiértek a lépcsőre, a vadőr nyugtalanul körülpislogott.

– Rendesek vagytok, nagyon rendesek... – dörmögte. – Remélem, nem vesz észre minket.

– Mármint Umbridge? – kérdezte Harry. – Ne félj, ő nem törődik most velünk. Bebástyázta magát a különítményesei közé. Biztos arra számít, hogy balhé lesz a meccsen.

– Nem is ártana egy kis ramazuri – morogta Hagrid, és megállt, hogy kikémlelje, figyeli-e valaki a stadion és vadőrlak közötti parkrészt. – Akkor több időnk lenne.

– Miről van szó, Hagrid? – kérdezte gyanakodva Hermione, miután szapora léptekkel elindultak a Tiltott Rengeteg felé.

– Mindjárt meglátjátok – felelte Hagrid. Hátranézett a válla fölött, mivel a stadionban most felzúgott a tömeg. – Nocsak... gólt dobott valaki?

– Aha... biztos a Hollóhát – felelte borúsan Harry.

– Az jó, az jó – motyogta szórakozottan a vadőr.

A gyerekek csak futva tudtak lépést tartani a szüntelenül jobbra-balra tekingető Hagriddal. Mikor a kunyhó közelébe értek, Harryék automatikusan az ajtó felé vették az irányt, Hagrid ellenben egyenesen továbbsietett az erdő széle felé. Ott magához vette az egyik fa tövének támasztott nyílpuskát, majd, látva, hogy Harryék lemaradtak, hátrafordult.

– Arra megyünk – mondta, és bozontos üstökével az erdő felé intett.

– A Tiltott Rengetegbe? – rémüldözött Hermione.

– Igen... No gyertek gyorsan, észre ne vegyenek minket!

Harry és Hermione néma pillantást váltottak, aztán követték a vadőrt. Hagrid vagy tíz lépéssel előttük csörtetett a zöldes fényben játszó fák között, karján a keresztbe támasztott nyílpuskával. Harry és Hermione futólépésben tudták csak utolérni.

– Miért kell fegyver, Hagrid? – kérdezte Harry.

– Csak óvatosságból hoztam el – felelte vállvonogatva a vadőr.

– Mikor a thesztrálokhoz mentünk, nem hoztál nyílpuskát – jegyezte meg félszegen Hermione.

– Nem, mert akkor nem mentünk be olyan mélyre. Meg hát az még akkor volt, mielőtt Firenze a kastélyba költözött.

– Miért fontos, hogy Firenze itt van vagy sem? – kíváncsiskodott Hermione.

– Mert a többi kentaur most legszívesebben keresztben lenyelne engem, azért – felelte fojtott hangon Hagrid, és körbepislogott. – Azelőtt... na jó, akkor se voltunk épp puszipajtások, de harag sem volt köztünk. Ők elvoltak magukban, de ha hívtam őket egy szóra, mindig jöttek. Hát ennek most már vége.

Hagrid szomorúan sóhajtott.

– Firenze azt mondta, haragszanak rá a társai, amiért Dumbledore szolgálatába állt – szólt Harry. Le se vette a szemét Hagrid arcáról; úgyhogy kis híján hasra is esett egy kiálló gyökérben.

– Az nem kifejezés, hogy megharagudtak – felelte borúsan Hagrid. – Toporzékoltak a dühtől. Ha nem lépek közbe, halálra rugdosták volna Firenzét...

– Rátámadtak? – hüledezett Hermione.

– Úgy bizony – morogta Hagrid, miközben utat tört magának néhány alacsony ág között. – Rárontott a fél csorda.

– És te szétkergetted őket? – álmélkodott Harry. – Egy szál magadban?

– Még szép! – méltatlankodott a vadőr. – Talán néztem volna végig, hogy megölik? Még szerencse, hogy épp arra jártam... Erre mit csinál Firenze? Ostoba üzeneteket küldözget nekem! – tette hozzá váratlan ingerültséggel.

Harry és Hermione meglepett pillantást váltottak, ám Hagrid nem fejtette ki bővebben a dolgot.

– Egy szó mint száz – folytatta kissé zihálva – a kentaurok azóta a pokolba kívánnak engem. És ez baj, mert az ő szavuk sokat számít itt a rengetegben. Hiába, nekik van a legtöbb eszük az erdőlakók közül.

– Miattuk jöttünk ide, Hagrid? – kérdezte Hermione. – A kentaurok miatt?

– Á, dehogy... Nem róluk van szó. Persze megnehezíthetik a dolgunkat... No de mindjárt meglátjátok.

Ezzel Hagrid befejezettnek tekintette a társalgást, és előresietett.

Amíg ő egyet lépett, Harryéknek hármat kellett, ha nem akartak túlságosan lemaradni mögötte.

Az erdő mélye felé haladva egyre nehezebbé vált az előrejutás az ösvényen. A sűrűn növő fák alatt itt már alkonyati sötétség honolt. A tisztást, ahova Hagrid a thesztrálokat hívta, már régen elhagyták, de Harryt csak akkor fogta el nyugtalanság, mikor a vadőr lekanyarodott az ösvényről, és a fák között utat törve megcélozta az erdő legsötétebb részét.

– Hagrid! – szólt, miközben átverekedte magát egy szedresen, ami fölött a vadőr könnyedén átlépett. – Hova megyünk?

Igen élénken emlékezett még rá, mi történt vele legutóbb, mikor letért a többé-kevésbé biztonságos erdei ösvényről.

– Már nem vagyunk messze – felelte kitérően Hagrid. – Gyertek, gyertek... és maradjatok szorosan mögöttem.

Ezt könnyebb volt mondani, mint megtenni. A tüskés bokrok – amelyeken Hagrid úgy csörtetett át, mint más a pókhálón – alaposan megtépázták Harry és Hermione talárját, mi több, a gyerekek nem egyszer annyira belegabalyodtak a növényzetbe, hogy csak hosszas munkával tudták kiszabadítani magukat. Az erdőnek ezen a részén már olyan sötét volt, hogy az összevissza karcolt Harry sokszor csak alaktalan fekete foltnak látta az előtte haladó Hagridot. A tompa csendben a legapróbb zaj is félelmetes volt.

Ha megroppant egy gally vagy megzörrent az avar, Harry rögtön támadót sejtett a sötétben. Azt is furcsának, sőt vészjóslónak találta, hogy hosszú útjuk során még egyetlen erdőlakóval se találkoztak.

– Nagy baj lenne, ha világítanánk a pálcánkkal, Hagrid? – kérdezte Hermione.

– Nem, dehogy – felelte suttogva a vadőr. – Sőt...

Hirtelen megállt, és Harryék felé fordult. Hermione ezt nem vette észre, úgyhogy teljes lendülettel nekiment, s ha Harry nem kapja el, hanyatt esett volna.

– Jobb lesz, ha megállunk egy percre – folytatta Hagrid – és elmondok egy-két dolgot, mielőtt odaérünk.

– Legfőbb ideje – zihálta Hermione, s miután Harry talpra állította, mindketten elsuttogtak egy lumost. Pálcáik végén apró lángocska gyulladt, s a fény rávetült a vadőr szorongó-szomorú arcára.

– No hát – dörmögte Hagrid. – Szóval... az a helyzet...

Nagy levegőt vett.

– Az a helyzet, hogy engem bármelyik nap lapátra tehetnek – bökte ki.

Harry és Hermione egymásra néztek, majd ismét a föléjük tornyosuló Hagridra emelték pillantásukat.

– De hát ha eddig nem küldtek el... – próbált ellenkezni Hermione. – Miből gondolod, hogy...

– Umbridge azt hiszi, én dugtam be azt a furkászt a szobájába.

– És nem te voltál? – vágta rá a kérdést Harry.

– Persze hogy nem! – fortyant fel Hagrid. – De ha felbukkan valahol egy varázslény, Umbridge rögtön engem gyanúsít! Mióta csak megérkeztem, keresi az alkalmat, hogy kiakolbólíthasson. Szívesebben maradnék, de ha nem lenne... szóval ha nem lenne az a dolog, amiről beszélni akarok, inkább most rögtön lelépnék. Nem akarom, hogy az egész iskola előtt rúgjon ki, mint Trelawneyt.

Harry és Hermione tiltakozni akartak, de Hagrid hatalmas keze egyetlen mozdulatával elhallgattatta őket.

– Azért nem dől össze a világ, ha elmegyek. Legalább tudok majd segíteni Dumbledore-nak meg a Rendnek. Ti meg megkapjátok Suette-Polltsot... Ő majd szépen felkészít titeket a vizsgára...

Hangja megremegett és elcsuklott.

– Miattam ne aggódjatok... – tette hozzá sietve, mikor Hermione meg akarta simogatni a karját. Zekéje zsebéből előhúzott egy hatalmas, pöttyös zsebkendőt, és megtörölte vele a szemét. – Nem mondanám el ezt nektek, de muszáj. Ha elmegyek... szóval nem léphetek le úgy... úgy, hogy senki nem tud róla... mert... szóval a segítségeteket kérem. Meg Ronét is.

– Segítünk, persze! – vágta rá Harry. – Mit kell tennünk?

Hagrid nagyot szipogott, és szótlanul megveregette Harry vállát, aki nekiesett a legközelebbi fának.

– Tudtam, hogy számíthatok rátok – dörmögte bele Hagrid a zsebkendőjébe. – Sose... felejtem el... nektek... Na gyertek... már nem vagyunk messze... vigyázzatok, szúrós bokor...

További negyedórás gyaloglás következett. Harry már épp meg akarta kérdezni, mennyire van még az a „nem messze”, mikor Hagrid hirtelen felemelte a kezét, és megállt.

– Csendesen! – suttogta. – Ne csapjunk zajt.

Nesztelenül osonva továbbhaladtak, és kisvártatva felbukkant előttük egy jókora – majdnem Hagrid magasságú – elsimított felszínű földhányás. Harry hatalmas állat odúját sejtette benne.

A domb körül tövestül kicsavart fák hevertek; gyökereik és ágaik kerítés vagy barikád módjára körítették a földhányást. Megálltak az egyik vízszintes fatörzs mellett.

– Alszik – suttogta a vadőr.

A levegőt betöltő tompa, ritmikus fújtatás valóban egy hatalmas tüdő zajának tűnt. Harry ránézett Hermionéra; a lány tátott szájjal, falfehéren meredt a földhányásra.

– Hagrid... – Hermione megszeppent hangja alig hallatszott a lény robajló szuszogása mellett. – Ki ez?

Harry elcsodálkozott a kérdésen. Neki az volt a nyelve hegyén, hogy: „Mi ez?” Hermione kezében remegni kezdett a varázspálca.

– Hagrid, azt mondtad... azt mondtad, hogy egy se akart eljönni!

Harry a vadőrre nézett – aztán belehasított a felismerés, és rémült nyögéssel a földhányásra kapta tekintetét.

Az föl-le mozgott a szuszogás ritmusára... mivel nem földhányás volt, hanem egy domború hát...

– Hát... nem is... nem akart eljönni – dörmögte feszengve Hagrid. – De el kellett hoznom, Hermione! Muszáj volt!

– Miért? – kérdezte sírós hangon Hermione. – Miért? Jaj istenem, Hagrid...

– Mert tudtam, hogy ha elhozom – felelte a vadőr, szintén könnyekkel küszködve – és megtanítom erre-arra... akkor utána mindenkinek megmutathatom, hogy milyen szelíd!

– Szelíd!? – visította Hermione, mire Hagrid riadt pisszegésbe kezdett. A hatalmas lény mordult egyet álmában, és fészkelődni kezdett. – Ő sebesített meg, nem? Miatta vagy tele folyton sérülésekkel...

– Nincs tisztában vele, milyen erős – magyarázta őszinte meggyőződéssel Hagrid. – De tényleg egyre jámborabb, már nem csapkod annyit...

– Szóval ezért tartott két hónapig, mire hazaértél – csóválta a fejét Hermione. – Jaj, Hagrid, miért kellett elhoznod, ha nem akart jönni? Nem lett volna jobb neki az övéi között?

– Folyton bántották a többiek, mert olyan kicsi! – felelte kétségbeesetten Hagrid.

– Kicsi? – hüledezett Hermione. – Kicsi!?

Hagrid sebekkel borított arcán legördültek az első könnycseppek.

– Értsd meg, nem hagyhattam ott! Ő... ő az öcsém!

Hermione tátott szájjal meredt a vadőrre.

– Hagrid... – szólt tétován Harry. – Mit értesz az alatt, hogy az öcséd?

– Jó, igazából csak a féltestvérem – ismerte be a vadőr. – Az anyám összeállt egy óriással, miután elhagyta apát... és úgy született Gróp...

– Gróp?

– Igen... valahogy így hangzik, mikor a nevét mondja – magyarázta zavartan Hagrid. – Nem nagyon tud a mi nyelvünkön... de már tanítgatom... Anyám vele se törődött sokkal többet, mint velem. Tudjátok, az óriásnők azt szeretik, ha szép nagy gyerekeik születnek, Gróp meg olyan kis pöttöm... Csak öt méter magas.

– Direkt mélynövésű! – Hermione hangja hisztérikusan csengett. – Ki sem látszik a földből!

– Ide-oda rugdosták a többiek... Nem hagyhattam ott...

– Madame Maxime mit szólt hozzá, hogy elhozod? – kérdezte Harry.

– Megértette, hogy ez fontos nekem – felelte lapátkezeit tördelve Hagrid. – Bár szó, ami szó, egy idő után belefáradt a dologba... Azért is váltunk el útközben... de megígérte, hogy senkinek nem szól Grópról...

– Hogy a csudába tudtad észrevétlenül elhozni ide? – kérdezte fejcsóválva Harry.

– Pont azért tartott ilyen sokáig – magyarázta Hagrid. – Csak éjszaka jöhettünk és csak lakatlan vidékeken át. Meg hát Gróp folyton vissza akart fordulni.

– Istenem, bár hagytad volna, hogy visszamenjen! – fakadt ki Hermione. Lehuppant a fatörzsre, és a kezébe temette arcát. – Mit kezdesz egy ádáz, vad óriással, aki még csak nem is akar itt lenni!

– Az túlzás, hogy ádáz... – Hagrid még mindig idegesen tördelte a kezét. – Igaz, meglegyint néha, ha rossz kedve van, de napról napra szelídül... Már sokkal kezesebb, mint volt.

– Akkor minek kellenek azok a kötelek? – kérdezte Harry. Most tűnt csak fel neki, hogy az alvó Gróptól karvastagságú kötelek futnak a földön a közeli, nagyobb fák törzse felé.

– Megkötve kell tartanod őt? – rémüldözött Hermione.

Hagrid zavartan pislogott.

– Hát... igen – felelte kelletlenül. – Mondom... mondom, hogy nincs tisztában az erejével.

Harry egyszerre megértette, miért nem találkoztak egyetlen erdőlakóval sem a rengetegnek ezen a fertályán.

– Elárulnád, miféle segítséget vársz Harrytől, Rontól és tőlem? – kérdezte rosszat sejtve Hermione.

– Hát azt, hogy viseljétek gondját – felelte Hagrid. – Ha én már nem leszek itt.

A gyerekek megsemmisülten néztek egymásra. Harry most már nagyon bánta, hogy vaktában megígért minden tőle telhető segítséget Hagridnak.

– Pontosan mit értesz ez alatt? – puhatolózott Hermione.

– Etetni nem kell! – sietett leszögezni Hagrid. – Megszerzi ő magának, amire szüksége van... Madarászik, szarvast fog, ilyesmi. Nem, nem, csak társaságra van szüksége. Az kell, hogy foglalkozzon vele valaki, tanítgassa, ha én már nem tudom.

Harry ismét a hullámzó test felé fordult. Ellentétben a hatalmas termetű, de arányos testű Hagriddal, Gróp torzszülött benyomását keltette. Ami kezdetben a földhányás bal szélén fekvő, mohos sziklatömbnek tűnt, abban Harry most felismerte Gróp fejét; az az óriás testéhez képest aránytalanul nagy s szinte tökéletesen gömbölyű volt, és Vernon bácsiéhoz hasonlóan nyak nélkül vagy legalábbis igen kurta nyakkal csatlakozott a roppant vállhoz. A golyófejet sűrű csigákban növő, lelapult, páfrányzöld haj borította, s püffedt szem domborodott ki belőle. A széles hátra így-úgy összefércelt állatbőrökből álló piszkos, barna gúnya feszült. Lábait az óriás fektében felhúzta a hasához, így Harry csak szánkó nagyságú, kosztól feketéllő talpait láthatta.

– Szóval azt akarod, hogy tanítsuk – szólt tompán Harry. Most már értette, mire vonatkozott Firenze üzenete: A kísérlete csak kudarccal végződhet. Jobban tenné, ha felhagyna vele. Hát persze, az erdő lakói bizonyára végighallgatták a bizarr nyelvórákat, amelyeket Hagrid Grópnak tartott.

– Igen... De az is elég, ha csak beszélgettek vele egy kicsit – magyarázta reménykedve Hagrid. – Ha megtanul a nyelvünkön, megérti majd, hogy szeretjük őt, és azt akarjuk, hogy köztünk maradjon.

Harry rápillantott Hermionéra, aki az ujjai között nézett vissza rá.

– Isten bizony, visszasírom Norbertet – motyogta Harry.

Hermione reszketős kis nevetéssel válaszolt. Hagrid nem fogta fel, vagy legalábbis eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Akkor hát vállaljátok? – kérdezte.

Harry nem akarta megmásítani a szavát.

– Megtesszük, amit tudunk, Hagrid – felelte.

– Tudtam, hogy nem hagysz cserben, Harry – hálálkodott könnyes mosollyal a vadőr, és újra megtörölte az arcát. – Nem akarok túl sok munkát sózni rátok... hiszen vizsgáitok lesznek... csak ugorjatok el ide hetente egyszer abban a láthatatlanná tévő köpenyben, és beszélgessetek egy kicsit vele. Na, föl is ébresztem, hogy bemutassalak titeket...

– Mi? Ne! – Hermione rémülten felpattant. – Ne ébreszd fel, Hagrid, nem kell...

A vadőr azonban addigra már átlépett az előttük fekvő fatörzsön, és megindult Gróp felé. Mikor már csak három méter választotta el az óriástól, felemelt a földről egy letört ágat, bátorítóan hátramosolygott a gyerekekre, aztán jó erősen megbökte Gróp háta közepét az ággal.

Az óriás akkorát ordított, hogy belevisszhangzott a néma erdő, s a madarak csicseregve felrebbentek a fák koronáiról. Gróp lomhán megmozdult – beleremegett a föld, mikor hatalmas tenyerét letámasztva térdre emelkedett – és Hagrid felé fordította fejét, hogy megnézze, ki zavarta meg az álmát.

– Jól vagy, kicsi Gróp? – szólította meg a vadőr. Könnyednek szánt hangon beszélt, de azért hátrált egy lépést, és az ágat is bökésre készen tartotta. – Jól aludtál?

Harry és Hermione gyorsan megkeresték azt a legtávolabbi helyet, ahonnan még láthatták az óriást. Gróp feltérdelt két, még álló fa között. Harryék felnéztek megdöbbentően nagy arcába. A derengő fényben szürke telihold módjára lebegő ábrázat kőtömbből faragott, primitív szoborra emlékeztetett. Az orr tömpe és alaktalan volt, a féltégla méretű, csálé, sárga fogakkal teli száj pedig ferdén lejtett. Az arc méretéhez képest apró, iszapzöld szemek pillanatnyilag félig csukva voltak – Gróp még nem ébredt fel teljesen.

Az óriás most felemelte kugligolyó méretű bütykeit, hevesen megdörzsölte a szemét, majd meglepő fürgeséggel talpra állt.

– Te jó ég! – sikoltott fel Hermione.

A fák, amelyekhez az óriás csuklójára és bokájára erősített köteleket kötötték, vészjóslóan megnyikordultak. Jól mondta Hagrid: Gróp valóban legalább öt méter magas volt.

Az óriás ködös tekintettel körülnézett, majd kinyújtotta esernyő méretű kezét, s egy magas fenyőfa egyik felső ágáról leemelt egy madárfészket. Mikor látta, hogy nincsenek benne fiókák, bosszús morgással kiborította, tojások záporát zúdítva a földre.

Hagrid védekezően a feje fölé kapta a kezét.

– Idefigyelj, kicsi Gróp! – kiabálta. Csak óvatosan mert felfelé sandítani, mert további tojásoktól tartott. – Elhoztam két barátomat, hogy bemutassam őket! Ahogy a múltkor megígértem! Emlékszel? Mondtam, hogy ha majd el kell utaznom, egy kis ideig ők fognak vigyázni rád! Emlékszel, kicsi Gróp?

„Kicsi Gróp” azonban most is csak mordult egyet. Nemigen lehetett megállapítani, hogy figyelte Hagridra – talán annyit se fogott fel, hogy a vadőr hozzá beszél. Megragadta a fenyőfa csúcsát, és maga felé húzta – szemlátomást csak azért, hogy lássa, hogyan lendül vissza, ha majd elengedi.

– Hagyd abba, kicsi Gróp! – harsogta Hagrid. – Ezt is ki fogod dönteni! Hallod?

És valóban, a fenyő gyökerei körül repedezni kezdett a talaj.

– Barátokat hoztam neked! – ordította Hagrid. – Barátokat! Nézz már ide, te mamlasz, nézd meg őket!

– Hagyd, Hagrid...! – nyöszörögte Hermione, de a vadőr addigra felemelte az ágat, és jó erősen megbökte vele az óriás térdét.

Gróp elengedte a fát – az rémisztő suhogással visszalendült, fenyőtűzáport zúdítva Hagridra – és lenézett.

Hagrid odasietett a gyerekekhez.

– Ő Harry, Gróp! Harry Potter! Ő jár majd ide meglátogatni téged, ha el kell utaznom! Érted?

Az óriás, aki most vette csak észre Harryéket, lehajtotta kőtömb fejét, hogy jobban lássa apró látogatóit.

– Ő meg Hermione, hallod? Her... – Hagrid tétovázott, majd a lányhoz fordult: – Nem bánnád, ha csak Herminek szólítana, Hermione? Nehéz neki ilyen hosszú nevet megjegyezni.

– Persze, nem gond – cincogta Hermione.

– Ő Hermi, Gróp! Ő is meglátogat majd! Ugye, milyen jó lesz? Mi? Két barátod is lesz, akivel... Gróp, ne!!!

Az óriás keze faltörő kos gyanánt megindult Hermione felé.

Harry villámgyorsan megragadta a lányt, és lerántotta magával a kidőlt fa törzse mögé. Gróp keze súrolta ugyan a fát, de a levegőbe markolt.

– Rossz vagy, Gróp! – hallotta Harry Hagrid ordítását. Hermione reszketve-nyöszörögve kapaszkodott belé. – Nagyon rossz vagy! Ne nyúlkálj... Au!

Harry kidugta a fejét a fatörzs mögül. Hagrid a hátán feküdt, és az orrát markolta. Gróp szemlátomást megunta őket; felegyenesedett, és tovább folytatta a fenyőhajlítgatást.

– Jól van – morogta rekedten Hagrid, és egyik kezével vérző orrát, a másikkal nyílpuskáját markolva feltápászkodott. – Na... ezzel megvolnánk. Bemutattalak neki titeket... Most már megismer, ha jöttök. Jól van... hát akkor...

Felnézett Grópra, aki sziklaarcán átszellemült mosollyal hajlította a föld felé az öles fenyőfát. A gyökerek nyikorogva és recsegve szakadtak ki a földből.

– Na jó... ennyi elég volt mára – dörmögte Hagrid. – Amondó vagyok, menjünk vissza...

Harry és Hermione bólintottak. Hagrid a vállára vetette nyílpuskáját, és vérző orrát összecsippentve elindult visszafelé a fák között.

Jó darabig egyikük se szólalt meg – még akkor sem, amikor meghallották a távoli recsegést és robajt, ami jelezte, hogy Gróp fenyőfája megadta magát. Hermione sápadt volt, és konok hallgatásba burkolózott. Harry se tudta, mit mondjon. Mi lesz, ha az iskolában híre megy, hogy Hagrid egy óriást rejteget a Tiltott Rengetegben? Ráadásul ő, Harry, barátai nevében is megígérte, hogy folytatják Hagrid kilátástalan próbálkozásait az óriás civilizálására. Hogy hiheti Hagrid – ha mégoly bámulatos önámítási képességgel tud is agyaras szörnyetegekben kedves, ártatlan állatokat látni – hogy Gróp valaha is képes lesz beilleszkedni az emberek közé?

Harry és Hermione épp egy disznóparéjos részen igyekeztek átbotorkálni, mikor Hagrid hirtelen megtorpant.

– Állj!

A vadőr kihúzott egy nyílvesszőt a vállára vetett tegezből, és a nyílpuska idege elé helyezte. Harry és Hermione előreszegezték pálcáikat; most, hogy megálltak, már ők is hallották a zajt.

– A ménkűbe! – morogta Hagrid.

– Megmondtuk neked – zendült egy mély férfihang valahol a fák közt – hogy nemkívánatos személy vagy az erdőben.

A lombokon átszűrődő zöldessárgás fényben egy pillanatig úgy tűnt, mintha a hanghoz tartozó meztelen felsőtest a levegőben úszna – azután Harry látta, hogy a törzs alul gesztenyebarna lószügyben és -lábakban folytatódik. A kentaurnak magas pofacsontú, büszke arca és hosszú fekete haja volt. Akárcsak Hagrid, ő is fel volt fegyverkezve: nyílvesszőkkel teli tegez és embermagas íj lógott a vállán.

– Szervusz, Magorián – köszönt gyanakvó-óvatosan Hagrid.

A kentaur háta mögött megzörrentek a levelek, és további öt, lótestű férfi bukkant ki a fák közül. Ott volt köztük a fekete szőrű, szakállas Goron is, akit Harry ugyanazon a négy év előtti estén ismert meg, mikor Firenzével találkozott.

Goron nem adta jelét, hogy felismerte volna Harryt.

– Ááá – szólt, gonosz dallamba húzva a hangot. Aztán Magorián felé fordította a fejét. – Úgy emlékszem, megbeszéltük, mit csinálunk, ha ez az emberfajzat még egyszer beteszi ide a lábát.

– Most hirtelen „emberfajzat” lettem? – mordult fel Hagrid. – Csak mert nem hagytam, hogy meggyilkoljátok a társatokat?

– Hiba volt beleavatkoznod, Hagrid – felelte higgadtan Magorián. – Mi nem úgy gondolkodunk, ahogy ti. Firenze elárult és megszégyenített bennünket.

– Ezt meg honnan veszed? – mérgelődött Hagrid. – Firenze segít Albus Dumbledore-nak...

– Emberek szolgája lett! – vágott a szavába egy markáns arcú, szürke kentaur.

– Nyavalyát! – csattant fel Hagrid. – Szívességet tesz Dumbledore-nak...

– Kifecsegi az embereknek a titkainkat – szólt csendesen Magorián. – Ez megbocsáthatatlan bűn.

Hagrid vállat vont.

– Tartsátok, aminek akarjátok – felelte. – Akkor is rosszul tettétek, hogy...

– Te tetted rosszul, emberfajzat – vágott a szavába Goron – hogy a figyelmeztetésünk ellenére bemerészkedtél az erdőnkbe!

– Na ide figyelj ! – fortyant fel Hagrid. – Elegem van ebből a mi erdőnk badarságból! Nem ti mondjátok meg, hogy ki jöhet be ide és ki nem!

– De te még úgy se, Hagrid – felelte Magorián. – Most még utadra engedünk, mert veled vannak az ivadékaid...

– Ezek nem az övéi! – vágott a szavába Goron. – Ezek az iskola diákjai, Magorián! Ott van a fejükben az áruló Firenze tanítása!

– Egyre megy – rázta a fejét Magorián. – Csikókat megölni szörnyű bűn. Nem bántjuk az ártatlanokat. Ezúttal még elengedünk, Hagrid, de többet ne lássunk itt. Eljátszottad a kentaurok barátságát, mikor segítettél megszökni az áruló Firenzének.

– Még csak az kéne, hogy elkergessen az erdőből egy rakás vén öszvér! – heveskedett Hagrid.

– Hagyd már! – rémüldözött Hermione. Goron és a szürke kentaur dühösen kapáltak. – Könyörgök, menjünk innen! Menjünk már!

Hagrid elindult, de számszeríját nem eresztette le, és még mindig fenyegetően meresztette a szemét Magoriánra.

– Tudjuk, mit rejtegetsz az erdőben, Hagrid! – kiáltott utána a kentaur, miközben társaival együtt visszahúzódott a fák közé. – És fogytán a türelmünk!

Hagrid megfordult, s úgy tűnt, menten visszacsörtet Magoriánhoz.

– Addig marad itt, amíg csak akar! – kiabálta. – Ez az erdő ugyanannyira az övé is, mint a tiétek!

Harry és Hermione eközben közös erővel tolták őt az ellenkező irányba. Hagrid lenézett rájuk, s arcán a düh csodálkozásnak adta át a helyét: most vette csak észre, hogy Harryék a hasát nyomkodják.

– Csigavér, gyerekek – szólt, és továbbindult. Harryék zihálva követték. – Ostoba öszvérek ezek, nem kell törődni velük.

– Hagrid – zihálta Hermione, miközben megkerült egy csalánost, amire még emlékezett az odaútról. – Ha a kentaurok nem akarnak embereket látni az erdőben, akkor nem túl jó ötlet, hogy mi Harryvel...

– Ugyan már, hallottátok, mit mondott – legyintett a vadőr. – Nem bántják a csikókat, mármint a gyerekeket. És különben sem tűrhetjük, hogy parancsolgassanak nekünk.

– Legalább megpróbáltad – morogta oda Harry a magába roskadt Hermionénak.

Hamarosan visszataláltak az ösvényre, és további tíz perc gyaloglás után ritkásabb erdőterületre értek – ott foltokban már kilátszott a derült, kék ég a lombok között. Nemsokára távoli lárma – ujjongás és kiabálás – ütötte meg a fülüket.

Mikor feltűnt előttük a kviddicsstadion, Hagrid megállt.

– Megint gólt szerzett valaki? – tanakodott. – Vagy vége a meccsnek?

– Nem tudom – felelte csüggedten Hermione.

Harry végignézett a lányon. Hermione haja tele volt gallyakkal és levelekkel, talárja több helyen elszakadt, arcán és kezén tucatnyi karcolás vöröslött. Harry sejtette, hogy ő maga se néz ki sokkal jobban.

– Szerintem vége! – folytatta Hagrid, még mindig a stadion felé hunyorogva. – Nézzétek! Jönnek kifelé az emberek. Ha siettek, elvegyülhettek köztük, és nem fog feltűnni, hogy máshol jártatok.

– Jó ötlet – bólintott Harry. – Hát akkor... Viszlát, Hagrid.

Amint hallótávolságon kívül tudták a vadőrt, Hermione remegő hangon ezt rebegte:

– Nem hiszem el. Nem hiszem el. Egyszerűen nem hiszem el...

– Nyugodj már meg! – szólt rá Harry.

– Nyugodjak meg!? – csattant fel a lány. – Egy óriás van az erdőben! És mi járhatunk hozzá nyelvtanfolyamot tartani, amíg a felbőszült kentaurok el nem kapnak minket! Ezt egyszerűen – nem – hiszem – el!

Közben csatlakoztak a kastély felé tartó hugrabugosok zsibongó seregéhez.

– Amíg Hagrid itt van, semmit nem kell csinálnunk – csitította a lányt Harry. – Az sem biztos, hogy egyáltalán felmondanak neki.

– Ne viccelj már, Harry! – Hermione megtorpant, úgyhogy az emberfolyamnak meg kellett kerülnie őt, mint valami szigetet. – Biztos, hogy Umbridge fel fog mondani Hagridnak, és ezek után azt mondom, hogy igaza is lesz!

Harry némán, vádlón meredt a lányra. Hermione szeme lassan megtelt könnyel.

– Ezt nem mondtad komolyan – szólt csendesen Harry.

– Jó... persze... persze hogy nem – motyogta Hermione, és dühös mozdulattal megtörölte a szemét. – De miért kell neki ilyen helyzetbe hozni magát – és minket!?

– Nem tom...

Weasley a mi emberünk!

Velünk van, és csak velünk!

Tudtuk jól, hogy nyerhetünk!

Ő a gólkirály!

– Mikor unják meg végre ezt a hülye kornyikálást? – bosszankodott Hermione. – Hogy lehetnek ennyire eltelve maguktól?

A füves emelkedőn tengernyi diák vonult felfelé sűrű tömegben.

– Gyere, siessünk! – szólt Hermione. – Nem akarok a mardekárosokkal találkozni.

Weasleyt nézni nektek fáj!

Tátva maradt minden száj!

Repült, mint a gyors sirály a gólfogó király!

– Hermione... – szólalt meg lassan Harry.

Az ének egyre hangosabban és lelkesebben zengett – s a kórust nem a zöld-ezüst mardekárosok alkották, hanem azoknak a kezeknek a gazdái, amelyek a piros-arany tenger közepén egy magányos alakot emeltek a magasba.

Weasley a mi emberünk!

Velünk van, és csak velünk!

Tudtuk jól, hogy nyerhetünk!

Ő a gólkirály!

– Nem igaz... – suttogta Hermione.

– De igaz! – vágta rá Harry.

– Harry! Hermione! – harsogta az örömtől megittasultan Ron, és meglengette az ezüst kviddicskupát. – Sikerült! Győztünk!

Harry és Hermione boldogan ránevetett az elhaladó Ronra.

A tölgyajtónál támadt némi fennakadás, mert Ron feje minduntalan beleütközött az ajtókeretbe, de az éneklő griffendélesek csak azért is a vállukon akarták bevinni őt. Végül is sikerült venniük az akadályt, és a csapatot elnyelte a bejárati csarnok. Harry és Hermione mosolyogva álltak, míg az énekszó el nem halt a távolban. Akkor aztán megint találkozott a tekintetük, és arcukról lehervadt a mosoly.

– Inkább majd holnap mondjuk el neki – szólt Harry.

Hermione csüggedten bólintott.

– Jó – felelte. – Nekem nem sürgős.

Felballagtak a bejárati lépcsősoron, majd a tölgyajtóhoz érve mindketten ösztönösen megfordultak, és vetettek még egy hosszú pillantást a Tiltott Rengeteg felé. Harry nem tudta, csupán képzelődik-e, de mintha a távolban kisebb madárcsapatot látott volna felrebbenni – olyan riadtan, mintha valaki kirántotta volna alóluk a fát.

Harmincegyedik fejezet

RBF

A Griffendél kupagyőzelme olyan örömmámorral töltötte el Ront, hogy még másnap is csak a meccsről lehetett beszélni vele. Harry és Hermione ilyenformán nehezen találtak alkalmat rá, hogy megemlítsék Grópot – bár, mi tagadás, nem is volt túl sok kedvük hozzá, hogy ilyen letaglózó hírrel rángassák vissza barátjukat a valóság rideg talajára. Mivel aznap is kellemes, meleg idő volt, rávették Ront, hogy menjen le velük a tóparti bükkfa alá tanulni – ott ugyanis kisebb volt az esély rá, hogy kihallgatják őket. Ron nem lelkesedett túlságosan az ötletért; szemlátomást élvezte, hogy minden arrajáró griffendéles megveregeti a vállát (arról nem is beszélve, hogy társaik időről időre elzengték a Weasley-dal átköltött változatát) – de végül beadta a derekát, és kijelentette, hogy tulajdonképpen neki is jólesne egy kis friss levegő.

Harry és Hermione lepakolták könyveiket, és letelepedtek a bükkfa árnyékában. Közben tizedszer is meghallgatták Ron beszámolóját első sikeres védéséről.

– Miután beengedtem Davies lövését, gondolhatjátok, nem voltam feldobva, de... nem tudom, mikor Bradley egyszer csak felbukkant a semmiből, az ugrott be, hogy – ezt meg tudod fogni! Kábé egy másodpercem volt eldönteni, hogy merre repüljek, és úgy tűnt, hogy Bradley a jobb oldali karikát akarja megcélozni – mármint a nekem jobb oldalit, ami neki a bal oldali volt – de valamiért gyanús volt, hogy át akar verni, úgyhogy megreszkíroztam, és balra vetődtem – szóval neki jobbra – és hát... láttátok, mi történt – fejezte be szerénykedve. Közben beletúrt a hajába, hogy szélfúttának tűnjön, és körülnézett, hogy vajon a közelben tartózkodók – egy csapat pusmogó hugrabugos – hallották-e a szavait. – Aztán öt perccel később, mikor Chambers támadott... Mi van? – kérdezte Ron, miután a pillantása Harry arcára tévedt. – Mit vigyorogsz?

– Nem vigyorgok – felelte gyorsan Harry. Lesütötte a szemét, mintha átváltoztatástan-jegyzeteit nézné, és igyekezett komolyabb arcot vágni. Nem akarta mondani, de Ron ebben a percben kísértetiesen emlékeztette a Griffendél csapatának egy másik, hajdani játékosára, aki egykor ugyanez alatt a fa alatt, ugyanígy borzolgatta a haját. – Csak örülök neki, hogy győztünk.

– Győztünk, bizony! – Ron élvezettel visszhangozta a boldogító szót. – Láttátok, milyen képet vágott Chang, mikor Ginny elhalászta az orra elől a cikeszt?

– Gondolom, elbőgte magát – morogta keserűen Harry.

– Igen... de csak dühében. – Ron összevonta a szemöldökét. – Láttad, amikor leszállás után földhöz vágta a seprűjét, nem?

– Hát öö...

– Nem, Ron, nem láttuk – szólt sóhajtva Hermione. Letette a könyvet, és bocsánatkérően felnézett Ronra. – Az az igazság, hogy az egész meccsből csak Davies első gólját láttuk.

Ron gondosan felborzolt haja kissé lekókadt ettől a hírtől.

– Nem néztétek meg a meccset? – kérdezte megsemmisülten. – Nem láttátok a védéseimet?

– Nem – felelte Hermione, és vigasztalóan kinyújtotta Ron felé a kezét. – De hidd el, nem rajtunk múlott. Muszáj volt elmennünk!

– Igen? – morogta vörösödő arccal Ron. – És miért volt muszáj?

– Mert Hagrid elhívott minket – vette át a szót Harry. – Végre rászánta magát, hogy elmondja, mitől van tele kék-zöld foltokkal, mióta visszajött az óriásoktól. Azt mondta, menjünk el vele. az erdőbe. Nem lehetett nemet mondani neki... hiszen ismered. Szóval vele mentünk, és...

Az ötperces beszámoló végére Ron felháborodása elmúlt, és döbbenetnek adta át a helyét.

– Elhozott egyet, és az erdőben rejtette el?

– Pontosan – felelte Harry.

– Nem. – Ron olyan határozottan rázta a fejét, mintha a tagadásával meg nem történtté tudná tenni a dolgot. – Nem tehetett ilyet.

– Márpedig megtette – bólintott komor fintorral Hermione. – „Kicsi Gróp” öt méter magas, az a hobbija, hogy hétméteres fenyőfákat tép ki gyökerestül, és engem... – Itt horkantott egyet. – Engem Hermi néven ismer.

Ron felnevetett, de inkább úgy, mintha sírna.

– És Hagrid azt akarja, hogy...

– Hogy adjunk nyelvórákat az óriásának – bólintott Harry.

– Teljesen megbolondult – csóválta a fejét Ron.

– Ahogy mondod – felelte bosszúsan Hermione. Lapozott egyet Az átváltoztatásról haladóknak című könyvben, és rámeredt a színházi látcsővé váló bagoly átalakulásának fázisait bemutató ábrasorra. – De sajnos Harryvel ígéretet tettünk neki.

– Hát akkor majd megszegitek azt az ígéretet! – vágta rá bosszúsan Ron. – Hát ez nem igaz! Nehogy már... Vizsgáink lesznek, és különben is, ennyire vagyunk tőle, hogy kirúgjanak minket! – Hüvelyk-és mutatóujját közelítve mutatta, hogy mennyire. – Gondoljatok Norbertre! Meg Aragogra! Abból még soha nem sült ki jó, ha Hagrid szörnyeteg barátaival kezdtünk!

– Persze, tudjuk – motyogta Hermione. – De hát... megígértük...

Ron lesimította a haját.

– Na mindegy – szólt homlokát ráncolva. – Végül is még nem rúgták ki Hagridot. Ha kihúzza év végéig, az is lehet, hogy megússzuk ezt a Gróp-dolgot.

A kastélypark úgy ragyogott a napfényben, mintha zöldre lakkozták volna. A felhőtlen kék ég mosolyogva nézte tükörképét a tó gyöngyözve csillogó tükrében, s a fűszálakat lágy fuvallat simogatta. Beköszöntött a június, de az ötödévesek számára ez csak egy dolgot jelentett: hogy elérkezett az RBF-vizsgák ideje.

A tanárok nem adtak fel több házi feladatot, s az órákat azon témák átismétlésének szentelték, amelyekről úgy vélték, hogy szerepelhetnek a vizsgakérdések között. A feszült közhangulat Harryt is megfertőzte, s szinte minden egyéb gondját elfeledtette vele – bár a bájitaltanórákon néha eltűnődött, vajon Lupin megkérte-e Pitont az okklumenciaórák folytatására. Ha igen, akkor Piton pontosan úgy semmibe vette a kérést, ahogy mostanában Harryt. Harrynek azonban épp elég aggódnivalója volt a különórák nélkül is, úgyhogy ezt cseppet se bánta. Szerencsére ezekben a napokban Hermione se emlegette az okklumenciát; mással volt tele a feje, ami abból látszott, hogy feltűnően sokszor motyogott magában, és jó ideje egyetlen manósapkát sem tett ki.

Nem Hermione volt az egyetlen, aki a vizsgák közeledtével elkezdett furcsán viselkedni. Ernie Macmillan például felvette azt az idegesítő szokást, hogy a tanulási módszereikről faggatta társait.

Ront és Harryt például a gyógynövénytanóra előtti sorbaállás közben kapta el.

– Körülbelül hány órát tanultok egy nap? – kérdezte tőlük.

Ron vállat vont.

– Nem tom. Párat.

– Nyolcnál többet vagy kevesebbet?

– Hát... asszem, kevesebbet – felelte kissé feszengve Ron.

– Én nyolc órát tanulok – jelentette ki büszkén Ernie. – Nyolcat vagy kilencet. Mindennap reggeli előtt is beszúrok egy órát. Nyolc az átlagom. Egy jó hét végi napon tíz is összejön. Hétfőn kilenc és fél órát tanultam, kedden viszont csak hét és egynegyed sikerült. Aztán szerdán...

Harry roppantul hálás volt Bimba professzornak, aki ekkor beszólította őket a hármas számú üvegházba, félbeszakítva Ernie monológját.

Draco Malfoy időközben újabb módszert eszelt ki a pánikkeltésre.

– Nem az számít, hogy mit tudsz – magyarázta fennhangon Craknak és Monstrónak az utolsó bájitaltanóra előtt – hanem hogy kiket ismersz. Apám évek óta jóban van a Mágiai Vizsgahivatal vezetőjével, Griselda Marchbanksszel. Szokott nálunk vacsorázni az öreg boszorkány...

– Szerintetek igazat mond? – suttogta riadtan Hermione.

– Ha igen, mit tehetsz ellene? – felelte lemondóan Ron.

– Szerintem hazudik – szólalt meg mögöttük csendesen Neville.

– Griselda Marchbanks a nagymamám barátnője, és soha nem beszélt még Malfoyékról.

– Milyen az a Marchbanks? – kérdezte mohón Hermione. – Szigorú?

– Egy kicsit olyan, mint a nagymamám – hangzott a csüggedt válasz.

– De azért jó, hogy ismered a fővizsgáztatót, nem? – jegyezte meg bátorítóan Ron.

– Attól nem fogok jobb jegyeket kapni – felelte a padlót bámulva Neville. – A nagymamám mindig azt mondja Marchbanks professzornak, hogy nem vagyok olyan tehetséges, mint az apám... A Szent Mungóban láthattátok, hogy milyen a nagyi.

Harry, Ron és Hermione összenéztek. Nem tudták, mit mondjanak erre. Neville karácsony óta most említette először a találkozásukat a varázslókórházban.

Az ötöd-és hetedévesek részéről mutatkozó kereslet sose látott mértékben fellendítette a koncentrálóképességet és a szellemi teljesítményt javító szerek feketepiaci forgalmát. Harry és Ron nagy kísértést éreztek, hogy potom tizenkét galleonért vegyenek egy félliteres üveggel a Baruffio-féle Agyserkentő Elixírből, amit egy hatodéves hollóhátas, Eddie Carmichael kínált nekik. Carmichael megesküdött rá, hogy kizárólag a szernek köszönheti az előző évben szerzett kilenc „kiváló” minősítésű RBF-ét. Ron megígérte Harrynek, hogy majdani első fizetéséből megadja az elixír árából ráeső részt – de mielőtt nyélbe üthették volna az üzletet, Hermione elkobozta az üveget Carmichaeltől, és tartalmát a vécébe öntötte.

– Mi ezt meg akartuk venni, Hermione! – háborgott Ron.

– Akkor teljesen elment az eszetek! – vágott vissza a lány. – Miért nem rögtön Harold Dingle sárkánykarom-reszelékét tömitek magatokba?

– Dingle-nek van sárkánykarom-reszeléke? – kapott a szaván Ron.

– Csak volt, amíg el nem koboztam. Ezek a vacakok ugyanis nem érnek semmit!

– A sárkánykarom igenis hatásos! – bizonygatta Ron. – Azt hallottam, hihetetlenül feldobja az agyat, néhány órára zseni leszel tőle! Adj egy csipetnyit, Hermione, hadd próbáljam ki legalább... Ártani nem árthat.

– De igenis, hogy árthat! – felelte mogorván a lány. – Megvizsgáltam, és kiderült, hogy valójában szárított doxitrágya.

Ez az információ kissé lelohasztotta Harry és Ron lelkesedését az agyserkentők iránt.

Hogy pontosan mikor és milyen körülmények között kerül sor a vizsgákra, arról a következő átváltoztatástan-órán kaptak tájékoztatást.

– Amint látjátok – szólt McGalagony professzor, miközben az osztály szorgalmasan jegyzetelte a táblára írt időpontokat – a vizsgáitokat két egymás utáni hétre osztották el. Elméleti tudásotokról a délelőtti írásbeliken adtok számot, a gyakorlati vizsgák délutánonként lesznek. Kivételt képez az asztronómia, amiből természetesen sötétedés után fogtok vizsgázni.

– Mindenkinek felhívom a figyelmét arra, hogy az írásbeli vizsgákon használt pergament a legtökéletesebb csalásgátló bűbájokkal kezeltük. A vizsgaterembe tilos bevinni válaszgyártó pennát, nefeleddgömböt, legombolható mandzsettapuskát és önjavító tintát. Sajnos minden évben akad legalább egy olyan diák, aki megpróbálja kijátszani a Mágiai Vizsgahivatal által megállapított szabályokat. Merem remélni, hogy a griffendélesek közül senki nem készül erre. Az igazgatónő... – McGalagony olyan arccal emelte ki a szót, amilyet Petunia néni különösen makacs koszfoltok láttán szokott vágni – ...általam üzeni nektek, hogy mindenféle csalás a legszigorúbb büntetést vonja maga után. A vizsgaeredmények természetesen az új vezetés teljesítményét is jellemzik...

McGalagony hangtalanul sóhajtott – Harry látta szigorú orrcimpáinak rezdülését.

– ...ez azonban nem ok arra, hogy ne a legjobbat hozzátok ki magatokból. Az RBF-vizsgákon a jövőtök a tét.

– Tanárnő, kérem – szólt kezét a magasba lendítve Hermione – mikor hirdetik ki a vizsgák eredményét?

– Bagollyal küldjük ki az eredményeket, július folyamán – felelte McGalagony.

– Szuper – suttogta hangosan Dean Thomas – akkor lesz egypár nyugis hetünk.

Harry elképzelte magát, amint hat hét múlva a szobájában ül a Privet Drive-on, az iskolai bagolyra várva. Remek, gondolta csüggedten, egy levelet legalább biztosan kapni fogok a szünidőben.

A vizsgasorozat nyitánya a hétfő délelőttre időzített bűbájtan írásbeli volt. Vasárnap ebéd után Harry Hermione kérésére megpróbálta kikérdezni a lánytól az anyagot, de a dolog kudarcba fulladt: Hermione szörnyen izgatott volt, és félpercenként kikapta Harry kezéből a könyvet, hogy ellenőrizze, mennyire pontosan válaszolt. A végén még jól orrba is bökte Harryt A bűbájtan fejlődése című kötet hegyes sarkával.

– Jobban megy ez neked egyedül – mondta könnyes szemmel Harry, és a lány kezébe nyomta a könyvet.

Ron befogott füllel olvasta az elmúlt két év bűbájtan-jegyzeteit, és folyamatosan motyogott. Seamus Finnigan hanyatt feküdt a padlón, és egy helyettesítő bűbáj meghatározását darálta. Dean ellenőrizte a definíciót a Varázslástan alapfokon ötödik kötetében.

Parvati és Lavender a mozgatóbűbáj gyakorlása gyanánt tolltartóikat versenyeztették az asztalon.

A vacsoraasztal mellett aznap este a szokásosnál nyomottabb volt a hangulat. Harry és Ron alig szólaltak meg, ellenben igen jó étvággyal ettek az egész napos tanulás után. Hermione újra meg újra letette kését-villáját, hogy előkapjon egy-egy könyvet a táskájából, és kikeressen belőle ezt vagy azt. Ron épp figyelmeztette őt, hogy egyen rendesen, különben rosszul fog aludni, amikor egyszerre kiesett a villa a lány kezéből.

– Te jó ég! – suttogta Hermione az ajtó felé meredve. – Ők azok? Ők a vizsgáztatók?

Harry és Ron egy szempillantás alatt megfordultak. A bejárati csarnokban ott állt Umbridge, néhány, többségében aggastyánkorúnak tűnő varázsló és boszorkány társaságában. A főinspektor zavartnak és izgatottnak tűnt – Harry nem kis örömére.

– Nézzük meg őket közelebbről! – indítványozta Ron, és barátai rábólintottak.

Felpattantak az asztaltól, és sietve elindultak az ajtó felé. A bejárati csarnokba érve aztán lelassították lépteiket, és ráérősen elsétáltak a vizsgáztatók mellett. Azok között volt egy alacsony, görnyedt boszorkány, akinek olyan ráncos volt az arca, mintha pókok szőtték volna be – Umbridge feltűnően tiszteletteljes hangon beszélt vele, így Harry gyanította, hogy ő lehet Griselda Marchbanks.

Marchbanks professzor bizonyára nagyothallott, mert kiabálva beszélt a tőle fél méterre álló Umbridge-hez.

– Persze, persze, jól utaztunk! Milliószor jöttünk már ide! – harsogta öreges türelmetlenséggel. – De mostanában nem hallottam hírt Dumbledore-ról! – folytatta, s körülnézett a csarnokban, mintha azt remélné, hogy az igazgató kiugrik valamelyik seprűtároló szekrényből. – Gondolom, nem is sejtik, hol lehet.

– Nem – felelte Umbridge, és vetett egy sötét pillantást Harryék felé, akik a márványlépcső aljában időztek, látszólag arra várva, hogy Ron megkösse a cipőjét. – De biztosra veszem, hogy a Mágiaügyi Minisztérium hamarosan a nyomára bukkan.

– Nem hinném! – kiabálta Marchbanks professzor. – Hacsak Dumbledore nem akarja kifejezetten, hogy megtalálják! Nekem elhiheti... nálam tette le a RAVASZt átváltoztatástanból és bűbájtanból! Bámulatos volt, amit a pálcájával művelt!

Harryék a tőlük telhető leglassúbb léptekkel vonszolták magukat felfelé a márványlépcsőn.

– Nos igen... – hallotta Harry Umbridge válaszát. – Kérem, fáradjanak velem a tanári szobába! Fogyasszanak el egy csésze teát a hosszú út után.

Az este a vizsgadrukk jegyében telt. Minden ötödéves úgy érezte, tanulnia kellene még egy kicsit, de a jelek szerint senki nem volt igazán képes erre. Harry korán lefeküdt, de aztán hosszú ideig – ő óráknak érezte – álmatlanul forgolódott az ágyban. Eszébe jutott a pályaválasztási tanácsadás és McGalagony dühös kijelentése, hogy ha törik, ha szakad, aurort fog faragni belőle. Most, a vizsgák küszöbén már azt kívánta, bár könnyebben elérhető célt tűzött volna ki maga elé. Tudta, hogy nem ő az egyetlen a hálóteremben, akinek nem jön álom a szemére – de társai hallgatásba burkolóztak, és végül szép sorjában el is aludt mindenki.

Az ötödévesek a reggelinél is feltűnően hallgatagok voltak.

Parvati végig varázsigéket motyogott, és a reszkető sótartóra meredt; Hermione A bűbájtan fejlődését olvasta, de olyan gyorsan, hogy nézni is fárasztó volt; Neville pedig folyton elejtette evőeszközeit, és többször is felborította a lekvártartót.

Reggeli után az ötöd-és hetedévesek a bejárati csarnokban maradtak, a többi évfolyam tanulói pedig elmentek órára. Fél tízkor aztán osztályonként visszahívták a vizsgázókat a nagyterembe, amit időközben átrendeztek – pontosan úgy, ahogy Harry a merengőben látta, mikor becsöppent James, Sirius és Piton RBF-vizsgájára. A házak hosszú asztalai eltűntek; a helyükre sok kis asztal került, s azok mindegyike a tanári asztal felé nézett. McGalagony ez utóbbi mögött állva fogadta a bevonuló diákokat. Mikor mindenki elfoglalta a helyét, és a társaság elcsendesedett, a tanárnő így szólt:

– Kezdhetik a munkát! – Azzal megfordította a tartalékpennák, tintásüvegek és pergamentekercsek mellett álló jókora homokórát.

Harry kalapáló szívvel ránézett a feladatlapra – tőle jobbra a harmadik oszlopban, négy sorral előrébb Hermione akkor már szorgalmasan körmölt – és elolvasta az első kérdést: Add meg a) a tárgyak röptetését szolgáló varázsigét, és b) írd le a hozzá tartozó pálcamozdulatot!

Harry emlékei közül felszínre bukkant egy régi jelenet: egy furkósbot a magasba röppen, majd nagyot koppan egy troll kőkemény kobakján... Harry halványan elmosolyodott, a pergamen fölé hajolt, és írni kezdett.

– Ugye, nem is volt olyan nehéz? – kérdezte Hermione két órával később, mikor a három jó barát már a bejárati csarnokban álldogált. A lány láthatóan aggódott, és remegő kézzel szorongatta feladatlapját. – A vidító varázsról nem írtam le mindent, mert kifutottam az időből. Ti beírtátok a csuklásszüntető ellenbűbájt? Én úgy éreztem, az már kicsit sok lenne... És a huszonhármas kérdésnél...

– Hermione! – szólt rá szigorúan Ron – nekünk elég volt egyszer átrágni magunkat a kérdéseken. Nem fogunk minden vizsga után ismétlést tartani veled.

Az ötödévesek együtt ebédeltek a többi évfolyammal (arra az időre visszakerültek a nagyterembe a hosszú asztalok), aztán átvonultak a szomszédos kisebb helyiségbe. Ott várták a gyakorlati vizsgát, amire névsor szerint, kis csoportokban hívták be őket.

A várakozók fel-alá járkáltak, varázsigéket motyogtak és pálcamozdulatokat gyakoroltak, aminek következtében időről időre hátba vagy szemen bökték egymást.

Hermione viszonylag hamar sorra került. Egész testében remegve indult el a nagyterembe nyíló ajtó felé, Seamus Finnigannel, Anthony Goldsteinnel és Daphne Greengrass-szal a nyomában.

Akik túl voltak a vizsgán, nem tértek vissza a szobába, így Harryék nem tudhatták meg, jól vette-e Hermione az akadályt.

– Ne féltsd Hermionét! – legyintett Ron. – Az utolsó bűbájtan-dolgozata százhúsz százalékos lett, nem emlékszel?

Tíz perccel később nyílt az ajtó, és kiszólt Flitwick professzor:

– Parkinson, Pansy; Patil, Padma; Patil, Parvati; Potter, Harry.

– Kéz-és lábtörést! – búcsúzott Ron, s Harry belépett a nagyterembe, remegő kezében szorongatva pálcáját.

– Dombors professzor szabad, Potter! – sipította az ajtó mellett álló Flitwick, s rámutatott a legöregebb és legkopaszabb vizsgáztatóra. Az illető a távoli sarokban ült egy asztal mögött, nem messze Marchbanks professzortól, aki épp Draco Malfoyt vizsgáztatta.

– Potter, igaz? – Dombors professzor kikeresett valamit az előtte heverő lapon, majd orrcsíptetője fölött. felnézett a közeledő Harryre. – A híres Potter?

Harry a szeme sarkából látta, hogy Malfoy dühös pillantást vet felé – aminek következtében a borospohár, amit lebegtetett, a padlóra zuhant és összetört. Harry nem tudott elfojtani egy kaján vigyort, amit Dombors az önbizalom jelének vélt.

– Nagyon helyes – szólt öregesen reszkető hangon – nem kell izgulni, fiam... Nos, kérlek: itt ez a tojástartó. Azt szeretnénk, ha cigánykereket hányna.

Harry többé-kevésbé elégedett volt teljesítményével. A röptetőbűbájt sokkal jobban hajtotta végre, mint Malfoy, viszont összekeverte a színváltó és a növesztő bűbáj varázsigéjét, úgyhogy a patkány, amit narancssárgára kellett volna színeznie, első próbálkozásakor borzméretűre püffedt. Örült, hogy Hermione nem volt tanúja a dolognak, s utólag mélyen hallgatott előtte a bakiról.

Ronnak viszont nem félt elmondani, főleg miután barátja is elmesélte, hogy a vizsgán – maga se tudta, hogyan – óriási gombává változtatott egy ezüsttálcát.

Aznap este nem volt idő pihenni. Vacsora után egyenesen a klubhelyiségbe mentek, és tanulni kezdtek a másnapi átváltoztatástanra. Harrynek lefekvéskor majd szétdurrant a feje a sok összetett varázslattól és az elméleti tézisek tömkelegétől.

Másnap a délelőtti írásbelin nem ugrott be neki az egyik transzformációs bűbáj meghatározása, a gyakorlatin viszont sikerült teljesen eltüntetnie a leguánját, ami egészen jó eredmény volt, főleg ahhoz képest, hogy a szomszédos asztalnál vizsgázó Hannah Abbott izgalmában flamingócsapattá változtatott egy szerencsétlen menyétet.

Szerdán gyógynövénytanból vizsgáztak (Harry úgy érezte, ezen is jól szerepelt, bár a mérges muskátli megharapta az ujját), csütörtökön pedig a sötét varázslatok kivédése következett. Ez volt az első olyan vizsga, ami után Harry biztosra vette, hogy nem bukott meg. Az írásbeli kérdésekre a kisujjából rázta ki a választ, a gyakorlati vizsgán pedig külön örömöt jelentett számára, hogy a megfigyelőként jelen lévő Umbridge szeme láttára mutathatta be a sok ellenrontást és defenzív bűbájt.

– Bravo! – kiáltott fel Dombors professzor (ezúttal is ő vizsgáztatta Harryt), miután Harry bemutatott egy tökéletes mumusűző varázst. – Gyönyörű! Nos, készen is vagyunk, Potter... hacsak...

Az öreg professzor kissé előredőlt székében.

– Úgy hallottam kedves barátomtól, Tiberius Ogdentől, hogy patrónust idézni is tudsz. Nos, esetleg néhány pluszpontért...

Harry felemelte pálcáját, Umbridge szeme közé nézett, és elképzelte, amint a főinspektor megkapja a felmondását.

– Expecto patronum!

Pálcája hegyéből teljes szépségében kiszökkent az ezüstszarvas, és végigvágtatott a nagytermen. A vizsgáztató professzorok mind elgyönyörködtek benne, s miután a szarvas köddé vált, Dombors professzor lelkesen összecsapta csontsovány kezét.

– Csodálatos!... Köszönöm, Potter, fáradj ki!

Kifelé menet Harry tekintete egy pillanatra találkozott az ajtónál ácsorgó Umbridge-éval. A főinspektor széles békaszája körül undok mosoly játszott, de Harry nem törődött vele. Úgy érezte (de nem akarta elkiabálni, ezért nem is mondta senkinek), hogy megszerezte első „kitűnő” minősítésű RBF-jét.

Pénteken csak Hermione vizsgázott – rúnaismeretből – Harry és Ron szabadok voltak. Mivel tanulásra ott volt még az egész hétvége, úgy döntöttek, ezt a napot pihenéssel töltik. Sűrű nyújtózkodások és ásítások közepette varázslósakkot játszottak a klubhelyiség nyitott ablakánál, élvezve a beáramló meleg, nyárillatú szellő simogatását. Hagrid épp órát tartott az erdőszélen – Harry az ablakon kinézve figyelte őt, s eltűnődött, vajon melyik varázslény lehet az óra anyaga. Az egyszarvúra tippelt, mert látta, hogy a fiúk távolabb állnak a fáktól, mint a lányok. Csendes szemlélődéséből a portrélyukon bemászó Hermione zökkentette ki. A lány rosszkedvűnek tűnt.

– Hogy ment a rúnatan? – kérdezte ásítva Ron.

– Rosszul fordítottam az ehvaz szót – mesélte bosszúsan Hermione. – Együttműködést jelent, nem védekezést. Összekevertem az eihvazzal.

– Rá se ránts! – legyintett Ron. – Egy hiba nem a világ. Attól még kaphatsz...

– Mi az, hogy egy hiba nem a világ!? – csattant fel Hermione. – Lehet, hogy e miatt a hiba miatt fogok megbukni! És ráadásul valaki megint beküldött egy furkászt Umbridge szobájába! Fogalmam sincs, hogyan csempészte be, mikor új ajtója van. Véletlenül pont arra jártam – Umbridge úgy visított, mintha nyúznák! Szerintem a furkász lábon harapta...

– Szuper! – örvendezett a két fiú.

– Egyáltalán nem szuper! – dühöngött Hermione. – Nagyon jól tudjátok, hogy Umbridge Hagridot gyanúsítja! És emlékeztetnélek rá, hogy nagyon nem szeretnénk, ha Hagridot elküldenék!

– Hagrid lent van a parkban, és órát tart. – Harry az ablak felé bökött. – Ezt nem kenheti rá Umbridge.

Hermione azonban szemlátomást eltökélte, hogy nem hagyja lecsillapítani magát.

– Jaj istenem, Harry, olyan naiv tudsz lenni! Azt hiszed Umbridge bizonyítani akar bármit is? – kiabálta, azzal faképnél hagyta a fiúkat, elcsörtetett a lányok hálószobái felé, és becsapta maga mögött az ajtót.

– Kedves, halk szavú kislány – jegyezte meg gúnyosan Ron, miközben ráküldte vezérét Harry egyik huszárjára.

Hermione rosszkedve egész hétvégén kitartott – bár Harryék ebből nem sokat éreztek meg, mert szombaton és vasárnap egyaránt a hétfői bájitaltan vizsgára készültek. Ettől a tantárgytól Harry különösen félt, mi több, lélekben felkészült rá, hogy hétfőn végleg búcsút mondhat az aurori pályáról szőtt álmainak. Az írásbelit aztán valóban nehéznek találta, bár a százfűléfőzetről szóló kérdésre, úgy vélte, tökéletes választ adott: mivel másodéves korában titokban ivott egyszer a bájitalból, pontosan le tudta írni a hatását.

A délutáni gyakorlati vizsga a várakozással ellentétben egészen elviselhető volt: Harry korántsem szorongott annyira, mint máskor bájitalfőzés közben. Ezt elsősorban Piton távollétének tudta be, s a közelében dolgozó Nevillenek is hasonló élménye lehetett, mert szemlátomást sokkal kevésbé viselte meg a vizsga, mint bármelyik egyszerű bájitaltanóra. Mikor Marchbanks professzor közölte, hogy lejárt az idő, Harry azzal az érzéssel nyomta a dugót a mintát tartalmazó palackba, hogy ha nincs túl nagy peche, akár meg is úszhatja a bukást.

– Már csak négy vizsga van hátra – szólt fáradt sóhajjal Parvati Patil, mikor a csapat már a Griffendéltorony felé tartott.

– Csak!? – fortyant fel Hermione. – Nekem még hátravan a számmisztika, a legeslegnehezebb tantárgy!

Mivel ingerült megjegyzésére senki nem reagált, Hermionénak le kellett mondania róla, hogy évfolyamtársain vezesse le feszültségét. Végül jobb híján leszidott pár elsőévest, akik szerinte túl hangosan vihorásztak a klubhelyiségben.

Harry a Hagriddal való szolidaritás szándékától vezérelve szentül megfogadta, hogy jól fog szerepelni a keddi legendás lények gondozása vizsgán. A gyakorlati részben, melyet délután az erdőszéli gyepen tartottak, a diákoknak ki kellett választaniuk az acsarkát egy tucat sündisznó közül (a trükk az volt, hogy az állatokat sorban meg kellett kínálni tejjel – a varázserejű tüskékkel rendelkező s igen gyanakvó természetű acsarka a felkínált tej láttán dührohamot kap, mert azt hiszi, meg akarják mérgezni); meg kellett mutatniuk, hogyan célszerű bánni a bólintérrel; meg kellett etetniük és ki kellett almozniuk egy tüzes rákot anélkül, hogy súlyos égési sérüléseket szenvedtek volna; végezetül pedig számos eledel közül ki kellett választaniuk a beteg unikornisnak leginkább megfelelőt.

Hagrid a vadőrkunyhó ablakából figyelte az eseményeket. Harry, miután a vizsgáztató, egy alacsony, kövér boszorkány jóindulatú mosollyal elbocsátotta, rávigyorgott Hagridra, és odamutatta neki feltartott hüvelykujját.

A szerda délelőtti asztronómia írásbeli viszonylag tűrhetően sikerült Harrynek. Bár nem volt biztos benne, hogy jól sorolta fel a Jupiter holdjait, azt legalább tudta, hogy egyiket sem borítja kék páclé. Délután jóslástanból vizsgáztak, mivel a gyakorlati asztronómia esti program volt.

A jóslástan még alacsony szintű felkészültségéhez képest is igen rosszul ment Harrynek. Valószínűleg a csupasz asztallapból is többet tudott volna kiolvasni, mint a kristálygömb üresen kavargó homályából, a teafű-olvasásba pedig teljesen belezavarodott: azt jósolta Marchbanks professzornak, hogy hamarosan találkozni fog egy kerek, fekete, ázott idegennel. Katasztrofális produkcióját ezután azzal koronázta meg, hogy összekeverte a tenyér vonalait, és közölte az öreg boszorkánnyal, hogy előző kedden meg kellett volna halnia.

– A sors akarta, hogy megbukjunk jóslástanból – motyogta csüggedten Ron, miközben lefelé baktattak a márványlépcsőn.

Előzőleg sikerült némileg megvigasztalnia Harryt, mert elmesélte, hogy miután szemléletes leírást adott a csúnya, bibircsókos orrú férfiról, akit a kristálygömbben látott, felpillantva rá kellett döbbennie, hogy vizsgáztatója tükörképét jellemezte.

– Már rég le kellett volna adnunk ezt a hülye tárgyat – bosszankodott Harry.

– Hát most majd leadjuk.

– Mint a pinty! – bólogatott Harry. – Nem kell többet úgy tennünk, mintha izgatna, mi történik, ha a Jupiter összebarátkozik az Uránusszal.

– Mostantól akkor is kidobom a teafüvet, ha csupa nagybetűkkel kiírja nekem, hogy meghalsz, Ron Weasley, meghalsz!

Ekkor érte utol őket Hermione.

– Egészen jól sikerült a számmisztika – zihálta Hermione, mire a fiúk fellélegeztek. – Vacsora előtt még belenézhetünk a csillagtérképbe, aztán...

Tizenegykor értek fel a csillagvizsgáló toronyba, ahol felhőtlen, tiszta ég fogadta őket. A levegő kellemesen hűvös volt, s a park ezüstös holdfényben fürdött. A vizsgázók felállították teleszkópjaikat, majd Marchbanks professzor jelére hozzáláttak a vaktérkép kitöltéséhez.

A két vizsgáztató, Marchbanks és Dombors fel-alá sétálva figyelte, hogyan rajzolják be a diákok a csillagok és bolygók pillanatnyi helyzetét. Sercegtek a pennák, néha pergamenzörgés hallatszott vagy megnyikordult egy-egy teleszkóp, de különben teljes volt a csend. Eltelt az első félóra, majd a második. A kastély ablakai sorban elsötétültek, fényük aranyló foltjai eltűntek a park füvéről.

Aztán – épp mikor Harry végzett az Orion csillagkép berajzolásával – kinyílt odalent a tölgyfa ajtó, s a bejárati lépcsősort fény árasztotta el. Harry megigazította teleszkópját, s közben lesandított: öt vagy hat hosszú, mozgó árnyékot pillantott meg a lépcsőn – aztán az ajtó becsukódott, s odalent megint sötét lett.

Harry újra belenézett teleszkópjába, és élesre állította a képet.

Most a Vénusz helyzetét tanulmányozta. Mikor azonban be akarta rajzolni a bolygót a vaktérképre, valami megzavarta. Pennáját a pergamen fölött tartva megdermedt, s hunyorogva lenézett a mélybe. Derengő foltokat pillantott meg: a füvön féltucat ember lépkedett. Ha nem mozognak, vagy nem ezüstözi be fejük búbját a holdfény, teljesen beleolvadtak volna a sötétségbe. Harry a nagy távolság ellenére is felismerni vélte mozgásáról a csapat élén döcögő, köpcös alakot.

Eltűnődött, vajon mit kereshet Umbridge éjfél után a parkban, ráadásul hatodmagával. Aztán valaki köhintett mögötte, s ez emlékeztette rá, hol van és mi a dolga. Időközben elfelejtette a Vénusz helyzetét, újra belenézett hát a teleszkópba, megkereste a bolygót, de megint nem jutott el odáig, hogy berajzolja a csillagtérképre, mert ekkor távoli kopogtatás, majd rögtön utána ugatás ütötte meg a fülét.

Most már szaporán dobogó szívvel nézett a park felé. Hagrid kunyhójában égett a lámpa, s a parkbeli emberek körvonalai tisztán kirajzolódtak a világos ablakok előtt. Kisvártatva kinyílt a vadőrlak ajtaja, a csoport bevonult rajta, aztán az ajtó becsukódott, és ismét néma csend lett.

Harryt nyugtalanság fogta el. Lopva oldalra pillantott a mellvéd mentén, hogy lássa, barátainak is feltűntek-e a gyanús események.

Azonban Marchbanks professzor épp ekkor lépett a háta mögé; Harry nem akarta, hogy úgy tűnjön, mintha szomszédjai munkáját lesné, gyorsan a vaktérkép fölé hajolt hát, mintha adatokat jegyezne le rá, de közben Hagrid kunyhója felé sandított. Odabent folyamatos volt a mozgás – az alakok időről időre árnyékot vetettek az ablakokra.

Harry a hátán érezte Marchbanks professzor tekintetét. Újra belenézett hát a teleszkópba, és megbámulta a Holdat – bár azt már egy órája berajzolta a csillagtérképre. Mikor azonban Marchbanks továbbindult, egyszerre ordítás törte meg az éjszaka csendjét.

A hang a kunyhóban harsant, és visszhangossá torzulva ért fel a csillagvizsgáló toronyba. A Harry körül állók többsége felkapta a fejét, és a vadőrlak felé nézett.

Dombors professzor megint köhintett.

– Összpontosítsatok a feladatra! – szólt halkan.

A legtöbb diák erre engedelmesen lesütötte a szemét, és folytatta a munkát. Harry balra nézett, és látta, hogy Hermione még mindig a kunyhóra mered.

– Ehöm... még húsz perc – mondta Dombors.

Hermione összerezzent, és gyorsan csillagtérképe fölé hajolt.

Harry követte a példáját. Észrevette, hogy összecserélte a Vénuszt és a Marsot, hozzálátott hát, hogy kijavítsa a hibát.

Ekkor visszhangzó dörrenés hallatszott a park felől. Többen feljajdultak, mert ahogy felkapták a fejüket, arcon bökték magukat a teleszkóppal.

Hagrid kunyhójának ajtaja kitárult, s a kiáradó fényben megjelent a vadőr hatalmas alakja. Hagrid bőszülten ordítva, felemelt ököllel rontott ki a házból. A hat ember futva követte, s a röpködő piros fénycsóvák tanúsága szerint közben kábító átkokat szórtak rá.

– Ne! – kiáltott fel Hermione.

– Ez már mégiscsak túlzás! – méltatlankodott Dombors. – Mintha nem tudnák, hogy itt vizsga folyik!

A diákok most már ügyet se vetettek a csillagtérképükre. A piros fénycsóvák csak úgy záporoztak Hagrid testére, de mintha lepattantak volna róla – a vadőr még mindig talpon volt, s amennyire Harry látta, vitézül védekezett. Jajdulások és ordítozás töltötte be a levegőt, s egy férfihang azt kiáltotta:

– Térj észhez, Hagrid!

– Az ördög vigyen el, Dawlish, nem fogtok elhurcolni!

Harrynek Agyar alakját is sikerült kivennie. A kutya újra meg újra nekiugrott a vadőrt körülálló varázslóknak – mígnem az egyikük egy kábító átokkal ártalmatlanná tette. Hagrid felbődült haragjában, odaugrott a tetteshez, a magasba emelte, akár egy tollpihét, és elhajította. A varázsló ötméteres repülés után puffanva landolt, és nem kelt fel többet. Hermione felsikoltott, és a szájára szorította a kezét. Harry Ronra pillantott. Barátja is rémült arcot vágott: sose látták még így tombolni Hagridot.

– Nézzétek! – visított fel Parvati, s a mellvéden áthajolva a kastélyfal tövébe mutatott. A tölgyfa ajtó ismét kinyílt, s a kiáradó fényben hosszú árnyék jelent meg a lépcsőn.

– Micsoda dolog ez, kérem! – sopánkodott Dombors. – Tizenhat perc van hátra!

Senki nem figyelt rá – minden diák a csata helyszíne felé siető magányos alakot nézte.

– Miféle eljárás ez!? – harsogta menet közben az alak. – Azonnal hagyják abba!

– Ez McGalagony! – suttogta Hermione.

– Hagyják békén! Azt mondtam, hagyják békén! – zengett a tanárnő hangja a sötétben. – Milyen jogon támadtak rá? Semmit nem tett, ami indokolná ezt a...

Hermione, Parvati és Lavender velőtrázóan felsikítottak. A kunyhónál csoportosuló varázslók nem kevesebb mint négy kábító átkot lőttek ki McGalagony professzor felé. A tanárnő félúton járt a kastély és a vadőrlak között, mikor a piros fénycsóvák eltalálták. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha teste izzó parázzsá változott volna – azután összeroskadt, és nem mozdult többé.

Most már Dombors professzor se törődött a vizsgával.

– Szentséges szalamandrák! – kiáltotta felháborodva. – Még csak nem is figyelmeztették! Ez példátlan! Felháborító!

– Gyáva banda! – üvöltötte Hagrid. Hangjától még a toronyban is megremegett a levegő, s a kastély számos helyiségében ismét fény gyulladt. – Undorító gyáva férgek! Ezt nektek! ...Nesztek!

– Úristen! – sikoltott fel újra Hermione.

Hagrid két széles suhintást tett a hozzá legközelebb álló támadók felé. Azok eldőltek, akár a kuglibábuk. Utána a vadőr lekuporodott – Harry azt hitte, vége, össze fog esni – de a következő pillanatban ismét felállt, akkor már Agyar ernyedt testével a vállán.

– Fogja el! Fogja el! – harsogta Umbridge, de egyetlen talpon maradt segítőtársának szemlátomást nem fűlött a foga hozzá, hogy közelebbi ismeretségbe kerüljön Hagrid öklével – inkább hátrálni kezdett, méghozzá olyan sietve, hogy megbotlott egyik ájult fegyvertársában, és hanyatt esett. Hagrid sarkon fordult, és Agyarral a vállán elfutott a vadkanos kapu irányába. Umbridge utána küldött még egy utolsó kábító átkot, de az célt tévesztett, s a vadőrt néhány másodperc múlva elnyelte az éjszaka.

Ezután majdnem egy percig néma csend volt. A toronyban mindenki a sötét parkra meredt. Végül elhaló hangon megszólalt Dombors professzor:

– Öhm... öt percetek maradt.

Harry a vaktérkép kétharmadát töltötte csak ki, mégis alig várta, hogy véget érjen a vizsga. Az öt perc letelte után barátaival kapkodva szétszedték teleszkópjaikat, és lerohantak a csigalépcsőn. A vizsgázók közül senki nem ment el aludni – mind a lépcső aljában gyülekeztek, és egymás szavába vágva taglalták a történteket.

– Alattomos... gonosz nőszemély! – Hermione beszélni is alig tudott a felháborodástól. – Az éjszaka közepén támadja meg Hagridot!

– Biztosan nem akart olyan jelenetet, mint Trelawneyval – vélekedett Ernie Macmillan, aki időközben odafurakodott a három jó baráthoz.

– De Hagrid állta a sarat – jegyezte meg Ron, nem annyira elismerően, mint inkább riadtan. – Hogyhogy lepattantak róla az átkok?

– Biztos az óriásvére miatt – felelte zaklatottan Hermione. – Az óriásokat nagyon nehéz elkábítani, olyanok, mint a trollok... De szegény McGalagony professzor... négy kábító átok, az ő korában...

– Borzalmas, borzalmas – sopánkodott színpadias fejcsóválással Ernie. – Na, én elmentem aludni. Jó éjt mindenkinek.

A társaság lassan feloszlott. A diákok kisebb csoportokban elindultak, és úgy folytatták a beszélgetést a látottakról.

– De legalább nem tudták elvinni Hagridot az Azkabanba – szólt Ron. – Gondolom, most megkeresi Dumbledore-t.

– Biztos – bólintott könnyes szemmel Hermione. – Ez olyan szörnyű! Azt hittem, Dumbledore pár nap után visszatér, erre most még Hagridot is elveszítettük!

A Griffendél-toronyba érve a klubhelyiséget zsúfolásig telve találták. Sokan felriadtak a parkbeli zajos eseményekre – a többieket meg ők ébresztették fel. Seamus és Dean, akik Harry előtt értek a klubhelyiségbe, már javában mesélték a griffendéleseknek, mit láttak a csillagvizsgáló toronyból.

– De hát miért akarták kidobni Hagridot? – kérdezte fejcsóválva Angelina Johnson. – Ő nem volt olyan béna, mint Trelawney. Az idén tök jó órákat tartott.

– Umbridge utálja a félembereket – magyarázta keserűen Hermione, és lehuppant egy karosszékbe. – Kezdettől fogva tervezte, hogy lapátra teszi Hagridot.

Lee Jordan a szájára tapasztotta tenyerét.

– Ú, de ciki! – szólt. – Azokat a furkászokat én küldtem be Umbridge szobájába. Fred és George itt hagytak kettőt, én meg az ablakon át beröptettem őket.

– Különben is kirúgta volna Hagridot – legyintett Dean. – Túl jóban volt Dumbledoreral.

– Így van – bólogatott Harry, és leült Hermione mellé.

– Csak McGalagonynak ne legyen baja! – szipogott Lavender.

– Bevitték a kastélyba, láttuk a hálószobaablakból – mondta Colin Creevey. – Nem nézett ki valami jól.

– Madam Pomfrey majd rendbe hozza – jelentette ki Alicia Spinnet. – Neki ez rutinmunka.

Hajnali négy óra lett, mire a klubhelyiség végre kiürült. Harry cseppet sem érezte álmosnak magát: nem szabadult a képtől, ahogy Hagrid távolodó alakja belevész a sötétségbe. Olyan dühös volt Umbridge-re, hogy nem is tudott elég szigorú büntetést kitalálni a számára – bár szimpatikus volt neki Ron ötlete, hogy zárják a főinspektort egy kiéhezett durrfarkú szurcsókokkal teli ládába. Borzalmas bosszúkon töprengve nyomta el végül az álom, és három órával később kialvatlanul ébredt.

Utolsó vizsgájuk, a mágiatörténet délután volt. Harry reggeli után legszívesebben újra lefeküdt volna aludni, de mivel délelőttre az anyag utolsó átnézése volt betervezve, leült a klubhelyiségben a nyitott ablak elé, kezére támasztotta fejét, és félig bóbiskolva nekiveselkedett a Hermionétól kölcsönkapott, egy méter magas jegyzettoronynak.

Két órakor az ötödévesek bevonultak a nagyterembe, és helyet foglaltak a lefelé fordítva odakészített feladatlapok mögött. Harry halálosan kimerült volt; nem kívánt mást, csak hogy túl legyen végre az egészen, és aludhasson egy nagyot. Holnap aztán lemennek majd Ronnal a kviddicspályára – megbeszélték, hogy Harry repül egyet Ron seprűjével – és átadják magukat a vizsgamentes szabadság örömének.

– Fordítsátok meg a feladatlapot! – szólt Marchbanks professzor, kezében a homokórával. – Kezdhetitek a munkát.

Harry rámeredt az első kérdésekre, majd néhány másodperc múlva rádöbbent, hogy egy szót se fogott fel belőlük. Egy darázs zavaróan hangos zümmögéssel ostromolta az egyik magas ablak üvegét. Harry összeszedte magát, és nagy nehezen kipréselte agyából az első válasz egy részét.

A dátumokat összekeverte, a nevekre nem emlékezett. A negyedik kérdést („Véleményed szerint a pálcatörvény táptalaja volt a 18. századi koboldfelkeléseknek, vagy segített azok megfékezésében?”) egyszerűen kihagyta, azzal, hogy ha marad ideje, majd visszatér rá. Az ötödik kérdésre („Hogyan szegték meg 1749-ben a Titokvédelmi Alaptörvényt, és milyen intézkedéseket foganatosítottak a hasonló esetek megelőzésére?”) sejtette a választ, de volt egy olyan érzése, hogy több fontos részletet is kihagyott – rémlett neki, hogy valami módon a vámpírok is benne voltak a dologban.

Megpróbált keresni egy olyan kérdést, amire teljes bizonyossággal tudja a választ, és megakadt a szeme a tizediken: „Írd le, milyen történelmi helyzetben került sor a Mágusok Nemzetközi Szövetségének megalakítására! Miért nem léptek be a liechtensteini boszorkánymesterek a szövetségbe?” Ezt tudom, gondolta Harry, s ködös agyában felrémlettek Hermione kézzel írott sorai: A Mágusok Nemzetközi Szövetségének megalakítása... Épp aznap délelőtt volt a kezében ez a jegyzet.

Elkezdte írni a választ, s közben újra meg újra felpillantott a Marchbanks professzor asztalán álló nagy homokórára. Közvetlenül előtte Parvati Patil ült – a lány hosszú fekete haja a szék támlájára omlott. Harry kétszer is azon kapta magát, hogy a hajszálakon játszó aranyfényre mered, s olyankor meg kellett ráznia a fejét, hogy felocsúdjon révületéből.

...a Mágusok Nemzetközi Szövetségének első elnöke Pierre Bonaccord volt. A liechtensteini varázslók tiltakoztak megválasztása ellen, mert...

A teremben a pennák futkározó patkányok módjára kaparták a pergamenlapokat. Harry fejét égette a betűző nap. Mivel sértette meg Bonaccord a liechtensteini varázslókat? Mintha a trollokkal lett volna kapcsolatos a dolog... Harry megint rábámult Parvati tarkójára. Jó volna most egy kis legilimencia: kinyitni egy ajtót a lány fején, és megnézni, min veszett össze Pierre Bonaccord a liechtensteini varázslókkal...

Harry behunyta szemét, és tenyerébe temette arcát. Vörösen izzó szemhéja hűvös és sötét lett. Bonaccord meg akarta tiltani a trollok vadászatát, jogokat akart adni nekik... de Liechtensteinben állandó problémát jelentett egy különösen vérszomjas hegyitroll-törzs... ez volt a gond.

Harry leeresztette kezét, és pislogott párat. Szúrni és könnyezni kezdett a szeme, ahogy a ragyogó fehér pergamenlapra nézett.

Nagy nehezen leírt két sort a trollokról, aztán átolvasta az egész választ. Meglehetősen semmitmondónak találta, főleg annak fényében, hogy emlékei szerint Hermione jegyzete a szövetség megalakulásáról több oldalra rúgott, és teli volt adatokkal.

Újra behunyta a szemét, és megpróbált további részleteket felidézni a jegyzetből. A szövetség első kongresszusát Franciaországban tartották... igen, de ezt már az elején leírta...

A koboldok is képviseltetni akarták magukat, de a küldöttségüket elzavarták... ezt is leírta már... Liechtensteinből pedig senki nem jött...

Gondolkodj! – unszolta magát Harry, s újra a tenyerébe hajtotta arcát. Körülötte a pennák végtelen válaszokat ontva sercegtek a pergamenlapokon, az órában peregtek a homokszemek...

Megint a Misztériumügyi Főosztályra vezető hűvös, sötét folyosón találta magát. Határozott, gyors léptekkel haladt – eltökélte, hogy ezúttal végre célba ér... A fekete ajtó szokás szerint feltárult előtte... belépett a kerek terembe...

Egyenesen átvágott a helyiségen, s maga mögött hagyta a második ajtót is... táncoló fényfoltok a falakon, a padlón; furcsa ketyegés... de nincs idő alaposabban körülnézni, sietnie kell...

Futva tette meg az utolsó métereket a harmadik ajtóig. Az ugyanúgy feltárult, mint a többi...

Elindult a katedrális méretű, polcokkal és üveggolyókkal teli helyiségben... Szíve vadul kalapált... Most végigmegy az úton, most célba ér... A kilencvenhetes sorhoz érve befordult balra, és sietve elindult a két polc közötti folyosón...

A folyosó végén, a falnál fekete alak mozgott a padlón... egy ember... négykézláb vonszolta magát, akár egy sebesült állat...

Harry gyomra összerándult a rémülettől... az izgalomtól...

Érezte, hogy kinyílik a szája, és hallotta magát, amint éles, kegyetlen hangon megszólal:

– Vedd le nekem... vedd le... én nem foghatom meg... de te igen...

A négykézláb álló ember feltérdelt. Harry megpillantotta saját felemelkedő karját: keze halottfehér volt, és varázspálcát markolt...

– Crucio! – szólalt meg rideg, kegyetlen hangon.

A férfi felordított a fájdalomtól. Megpróbált felállni, de visszaroskadt a földre, és már csak rángatózott. Harry nevetett rajta.

Az ég felé emelte pálcáját, megszüntetve az átkot, mire a férfi felnyögött, és abbahagyta a rángatózást.

– Voldemort nagyúr türelmesen vár...

A férfi lassan felemelte a fejét. Beesett, vérfoltos arca eltorzult a kíntól, de szeme dacosan csillogott.

– Inkább a halál – suttogta Sirius.

– A végén abban is részed lesz – felelte a rideg hang. – De előtte még megszerzed nekem, Black... Azt hiszed, tudod már, mi a kín? Nagyon tévedsz... Bőven van időnk, és nincs itt senki, aki hallaná a jajveszékelésedet...

Azonban mikor Voldemort ismét Siriusra szegezte pálcáját, valaki más is felordított – felordított, és az átforrósodott asztalról a hűvös kőpadlóra zuhant. Az esés felébresztette Harryt; lángolt a sebhelye, és saját üvöltésén túl is hallotta, hogy felzúg körülötte a nagyterem.

Harminckettedik fejezet

Újra a tűzben

– Nem kell... nem megyek... nem akarok a gyengélkedőre menni...

Dombors professzor a vizsgázók tekintetétől kísérve kivezette a motyogva tiltakozó Harryt a bejárati csarnokba, s most aggódva pislogott rá.

– Jó... jól vagyok, professzor úr... Semmi bajom – dadogta verejtékező arcát törölgetve Harry. – Tényleg... csak elaludtam... és rosszat álmodtam...

Az öreg varázsló reszketős kézzel vállon veregette Harryt, és együtt érzőn bólogatott.

– Hát igen, a vizsgadrukk hatása – mondta. – Előfordul az ilyesmi, fiatal barátom. Igyál egy kis hidegvizet, aztán ha jobban leszel, akár vissza is jöhetsz a nagyterembe. Már nincs sok idő hátra, de talán még be tudod fejezni az utolsó válaszodat.

– Igen... – felelte gépiesen Harry. – Illetve nem... Köszönöm, de már... leírtam mindent, amit tudtam...

– Jól van, fiam – bólogatott az öreg. – Akkor magamhoz veszem a dolgozatodat, te pedig menj, és feküdj le szépen!

– Igen, igen, megyek – hadarta Harry. – Köszönöm, professzor úr.

Amint becsukódott a nagyterem ajtaja Dombors mögött, Harry futva elindult felfelé a márványlépcsőn. A festményalakok rosszalló fejcsóválásától kísérve végigrohant egy folyosón, felszaladt egy újabb lépcsőn, és úgy lökte be a gyengélkedő kétszárnyú lengőajtaját, hogy Madam Pomfrey, aki épp valamilyen világoskék folyadékot kanalazott Montague szájába, felsikoltott ijedtében.

– Mi ütött beléd, Potter!?

– Beszélnem kell McGalagony professzorral – zihálta Harry. – Most rögtön... nagyon sürgős!

– McGalagony professzor nincs itt – felelte szomorúan a javasasszony. – Reggel átszállították a Szent Mungóba. Négy kábító átok az ő korában? Csoda, hogy nem halt bele.

– Nincs... nincs itt? – hebegte döbbenten Harry.

Ekkor odakint megszólalt az óra végét jelző csengő, s a nyomában felhangzott a folyosókra tóduló diákok jól ismert zsibongása.

Harry földbe gyökerezett lábbal meredt Madam Pomfreyre. A rémület elzsibbasztotta tagjait. Nem maradt senki, akinek elmondhatja, mit élt át. Dumbledore elment, Hagrid is elmenekült, és most már a szigorú és ingerlékeny, de mindig megbízhatóan, sziklaszilárdan jelen lévő McGalagony professzorra se számíthat.

Madam Pomfrey bosszúsán csóválta a fejét.

– Nem csodálkozom a döbbeneteden, Potter – szólt. – Próbálkoztak volna csak nappal! Akkor egyik se tudta volna elkábítani Minerva McGalagonyt! Alattomos orvtámadás, úgy nevezik az ilyet! Undorító... Ha nem tudnám, hogy a diákoknak szükségük van rám, azonnal felmondanék!

– Igen – motyogta Harry, azzal sarkon fordult, és kirohant a gyengélkedőből.

A folyosóra érve megtorpant. Váratlanul érte a zsivaj és a tömeg. A rettegés mérges gáz módjára áradt szét a testében, megbénult tőle az agya, fogalma sem volt, mit tegyen...

Ron és Hermione – mondta egy hang a fejében.

Megint futásnak eredt. Kíméletlenül utat tört magának a lebzselő diákok között, meg se hallva az utána küldött szidalmakat. Lerohant két emeletet, s már a márványlépcső felé közeledett, mikor egyszerre előtte termett két barátja.

– Harry! – kiáltott rá riadtan Hermione. – Mi történt? Hogy vagy? Rosszul lettél?

– Hová tűntél? – faggatta Ron.

– Gyertek velem! – hadarta Harry. – Gyertek, el kell mondanom valamit!

Sietve elindultak az első emeleti folyosón. Harry minden ajtón benézett, s végül talált egy üres tantermet. Beterelte Ront és Hermionét, majd becsukta az ajtót, nekivetette a hátát, és barátaira nézve így szólt:

– Voldemort elfogta Siriust.

– Micsoda!?

– Honnan tudod?

– Láttam. Az előbb, amikor elaludtam a vizsgán.

– De hát... de hát hol? Hogyan? – hebegte holtra váltan Hermione.

– Azt nem tudom, hogyan – rázta a fejét Harry – de azt tudom, hogy hol. Van egy terem a Misztériumügyi Főosztályon. Polcok vannak ott, tele kis üveggömbökkel... és a kilencvenhetes polc végénél vannak... Voldemort rá akarja kényszeríteni Siriust, hogy szerezze meg neki, amit akar... kínozza... és azt mondta, meg fogja ölni!

Harry érezte, hogy nemcsak a hangja, de a lába is remeg. Odabotorkált egy padhoz, leroskadt rá, és megpróbálta összeszedni magát.

– Hogy tudunk odamenni? – kérdezte.

Döbbent csend volt a válasz. Aztán Ron bizonytalanul visszakérdezett:

– Oda... odamenni?

– Igen, elmenni a Misztériumügyi Főosztályra, hogy megmentsük Siriust! – ismételte türelmetlenül Harry.

– De hát... de hát... – hebegte Ron.

– Mit de hát? Mit de hát!?

Harry fel nem tudta fogni, miért néznek úgy rá barátai, mintha valami érthetetlen dolgot kérdezett volna.

– Harry – szólalt meg félénken Hermione – hogyan... hogyan jutott be Voldemort a Mágiaügyi Minisztériumba anélkül, hogy felismerték volna?

– Honnan tudjam!? – csattant fel Harry. – Engem az érdekel, hogy mi hogyan fogunk bejutni!

– De... gondolj bele... – Hermione tett egy lépést Harry felé. – Délután öt óra van. A minisztérium tele van emberekkel... Képtelenség, hogy Voldemort és Sirius észrevétlenül besétáljanak... Mindenki őket keresi... és az az épület tele van aurorokkal...

– Nem tudom! Voldemort biztos láthatatlanná tévő köpenyt használt! – kiabálta dühösen gesztikulálva Harry. – A Misztériumügyi Főosztályon különben sincs soha senki! Mindig üres volt, amikor ott jártam...

– Soha nem jártál ott, Harry – jegyezte meg csendesen Hermione. – Csak álmodban láttad azt a helyet.

– Azok nem álmok voltak! – harsogta Harry. Felpattant, és most ő tett egy lépést Hermione felé. Legszívesebben odaugrott volna hozzá, hogy az arcába ordítson. – És mikor láttam, ami Ron apjával történt! Szerinted az is csak álom volt!?

– Ebben van valami – jegyezte meg Ron, és Hermionéra nézett.

A lány a fejét rázta.

– De hát ez... ez az egész olyan valószínűtlen! – fakadt ki keserű dühvel. – Hogy kaphatta el Voldemort Siriust, mikor Sirius végig a Grimmauld téren volt!?

– Lehet, hogy Siriusnak elege lett, és megszökött – csóválta a fejét Ron. – Már akkor is alig bírta az otthon ülést, mikor utoljára találkoztunk vele...

– De miért – ellenkezett konokul Hermione – miért éppen Siriust használja Voldemort arra, hogy megszerezze azt a fegyvert vagy micsodát?

– Fogalmam sincs, ezer oka lehet rá! – kiabálta Harry. – Lehet, hogy egyszerűen csak azért, mert Siriust nyugodt lélekkel feláldozza!

– Tudok egy lehetséges magyarázatot – szólt elgondolkodva Ron. – Sirius öccse halálfaló volt. Talán elmondta Siriusnak a fegyver titkát.

– Igen, és lehet, hogy épp azért tartotta őt Dumbledore egész idő alatt bezárva! – kapott a magyarázaton Harry.

Hermione makacsul rázta a fejét.

– Ne haragudjatok, de ezek csak üres ötletek, nincs rájuk semmiféle bizonyíték. Az se biztos, hogy Voldemort és Sirius ott vannak a...

– Harry látta őket! – vágott a szavába Ron.

– Jól van. – Hermione szorongva pislogott, de hangja elszántan csengett. – Egyet még hadd mondjak...

– Tessék!

– Van neked... és ezt, légy szíves, ne vedd sértésnek, Harry... szóval... neked van egy... egy ilyen... megmentési kényszered...

Harry szeme elkerekedett.

– Miféle megmentési kényszerem van nekem!?

– Hát... hogy... – Hermione most már nagyon szaporán pislogott. – Például... például tavaly... a tóban... tudod, a Trimágus Tusán... nem kellett volna... szóval feleslegesen mentetted meg azt a lányt, Delacourt-öt... Egyszerűen elragadott téged ez a... megmentési mánia...

A düh forró, bizsergető hulláma öntötte el Harryt. Hogyan hozhatja fel Hermione épp most azt a szégyenletes baklövést?

– Bátor meg szép dolog volt, amit csináltál, tényleg – hadarta mentegetőzve a lány. Harry arckifejezése láttán a nyakát is behúzta félelmében. – Mindenki azt mondta, hogy nagyon szép volt...

– Fura – sziszegte a foga között Harry – én úgy emlékszem, Ron azt mondta, hogy csak az időt fecséreltem és játszottam a hőst... Erre célozgatsz? Szerinted most is csak játszani akarom a hőst?

Hermione hevesen rázta a fejét.

– Nem, nem, dehogy! Egyáltalán nem erről beszélek!

– Akkor nyögd ki végre, hogy mit akarsz, mert minden perc számít!

– Csak azt akarom mondani, hogy... Voldemort ismer téged, Harry! Emlékezz csak, levitte Ginnyt a Titkok Kamrájába, hogy odacsaljon. Szóval tudja, hogy te... hogy te olyan ember vagy, aki... aki gondolkodás nélkül Sirius segítségére siet! Mi van, ha éppen az a célja, hogy odacsaljon téged a Misztériumügyi Fő...

– Teljesen mindegy, hogy oda akar-e csalni vagy sem! McGalagonyt elvitték a Szent Mungóba, nincs már itt senki a Rendből, akinek szólhatnánk! Ha nem megyünk oda, Sirius meghal!

– De mi van, ha... ha az álmod... tényleg csak álom volt?

Harry felordított dühében. Hermione hátrahőkölt az ijedségtől.

– Fogd már fel, hogy ezek nem rémálmok! – harsogta Harry. – Szerinted minek kellett okklumenciát tanulnom, mért akarta Dumbledore, hogy le tudjam zárni az agyamat? Azért, mert ez a valóság! Sirius életveszélyben van, láttam! Voldemort elkapta, és erről nem tud senki más! Csak mi menthetjük meg őt! Ha nem akarsz jönni, ne gyere, de én megyek. Világos? És különben is, akkor miért nem zavart a megmentési kényszerem, amikor leszedtem rólad a dementorokat, meg amikor... – Itt Ronhoz fordult. – ...amikor megmentettem a húgodat a Baziliskustól?

– Én nem mondtam, hogy zavar! – méltatlankodott Ron.

– Pontosan arról beszélek, amiről te is! – csattant fel Hermione. – Dumbledore azt akarta, hogy tanuld meg lezárni az elméd! Ha rendesen gyakoroltad volna az okklumenciát, nem láttad volna, amit láttál!

– De nem fogok úgy tenni, mintha nem láttam volna!

– Sirius azt mondta, mindennél fontosabb, hogy megtanuld lezárni az elméd!

– Lehet, de most biztos nem mondaná!

Kinyílt az ajtó. Harry, Ron és Hermione egy emberként fordultak oda. A kíváncsian pislogó Ginny lépett be a terembe, nyomában Luna Lovegooddal, aki szokás szerint olyan arcot vágott, mintha véletlenül tévedt volna oda.

– Sziasztok! – köszönt tétován Ginny. – Harry hangját hallottuk... Miért kiabáltok?

– Ne érdekeljen – felelte gorombán Harry.

Ginny felvonta a szemöldökét.

– Fölösleges ilyen hangon beszélni velem. Csak azért kérdeztem, mert szívesen segítek, ha tudok.

– Nem tudsz – felelte kurtán Harry.

– Nem vagy valami kedves – jegyezte meg Luna.

Harry szitkozódva elfordult. Ha valakivel nem akart most a jó modorról társalogni, az Luna Lovegood volt.

– Várj csak! – szólalt meg Hermione. – Álljon meg a menet! Ginnyék tudnak segíteni!

Harry és Ron ránéztek.

– Figyeljetek! – folytatta izgatottan a lány. – Azt kell kiderítenünk, hogy Sirius valóban elmente a főhadiszállásról.

– Mondom, hogy láttam...

– Könyörgök, Harry! – Hermione összetette a kezét. – Kérlek szépen, mielőtt elrohanunk Londonba, legalább bizonyosodjunk meg róla, hogy Sirius tényleg nincs otthon. Ha kiderül, hogy elment a Grimmauld térről, esküszöm, nem fogok tovább akadékoskodni. Elmegyek veled, és mindent... mindent megteszek, hogy megmentsük őt.

– Siriust kínozzák! – kiabált Harry. – Most, ebben a percben is! Nincs vesztegetni való időnk!

– De mi van, ha Voldemort tényleg csak tőrbe akar csalni? Értsd meg, Harry, muszáj ellenőriznünk, hogy igaz-e, amit láttál!

– Hogyan? – vágta rá Harry. – Hogy ellenőrizzük!?

Hermione előre borzongott attól, amit mondani készült.

– Használnunk kell Umbridge tüzét. Meg kell próbálnunk kapcsolatba lépni Siriusszal. Kicsalogatjuk a szobájából Umbridge-et, de őrökre is szükségünk lesz, és ebben segíthet Ginny meg Luna.

Ginny szemlátomást nem egészen értette, miről van szó, de rögtön rábólintott:

– Persze, vállaljuk.

– Mikor azt mondod, Sirius, Bob Roshtát érted alatta? – kérdezte Luna.

Senkitől nem kapott választ.

– Jól van – felelte bosszúsan Harry. – Ha most rögtön meg tudjuk csinálni, benne vagyok, ha nem, akkor indulok a Misztériumügyi Főosztályra.

– A Misztériumügyi Főosztályra? – kérdezte kissé csodálkozva Luna. – Hogy akarsz elmenni oda?

Harry ezúttal se méltatta válaszra.

– Rendben. – Hermione a kezét tördelve járkálni kezdett a padok között. – Jól van... Egyikünk elmegy, megkeresi Umbridge-et, és... és elküldi valahova jó messzire a szobájától. Azt kell mondani neki, hogy... mondjuk, hogy Hóborc megint csinált valami szörnyűséget...

– Vállalom – bólintott Ron. – Majd azt mondom, hogy Hóborc tör-zúz az átváltoztatástan-szertárban. Az jó messze van Umbridge szobájától. Sőt, ha találkozom Hóborccal, talán rá tudom beszélni, hogy tényleg kezdjen el ott randalírozni.

Hermione szándékának komolyságát jelezte, hogy egy szóval se tiltakozott az átváltoztatástan-szertár felforgatása ellen.

– Helyes – felelte, és folytatta a fel-alá járkálást. – A diákokat is távol kell tartani Umbridge szobájától, nehogy valamelyik mardekáros leadja neki a drótot.

Ginny készen állt a megoldással:

– Lunával majd odaállunk a folyosó két végére, és mindenkinek azt mondjuk, hogy ne menjenek arra, mert valaki kieresztett egy palack garatgombóc-gázt a folyosón.

Hermione meghökkenve nézett Ginnyre, aki vállat vont, és mentegetőzve hozzátette:

– Fredék készültek egy ilyen akcióra, mielőtt elmentek.

– Rendben – bólintott Hermione. – Harry, mi ketten felvesszük a láthatatlanná tévő köpenyt, besurranunk Umbridge szobájába, és te beszélhetsz Siriusszal...

– Nincs otthon, Hermione!

– Jó, akkor megbizonyosodhatsz róla, hogy nincs otthon. Én meg addig őrködöm odabent. Jobb lesz, ha nem egyedül mész be. Lee-től tudjuk, hogy az ablakon bármi be tud jutni oda.

Harry dühe és türelmetlensége ellenére is a szolidaritás jeleként értékelte Hermione ajánlatát, hogy vele tart Umbridge szobájába.

– Jól van... kösz – motyogta.

Hermione látható megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy Harry elfogadta a tervet.

– Ha minden összejön, akkor se hiszem, hogy öt percnél több időnk lesz. Nem szabad megfeledkeznünk Fricsről, meg a mitugrász főinspektori különítményesekről.

– Öt perc elég lesz – mondta Harry. – Na, gyerünk, induljunk...

Hermione megrökönyödve nézett rá.

– Most rögtön?

– Persze hogy most rögtön! – csattant fel Harry. – Mit gondoltál, hogy várunk vacsora utánig!? Siriust most kínozzák, Hermione!

– De... Jó, rendben. – Hermione kelletlenül bólintott. – Menj, és hozd a láthatatlanná tévő köpenyt. Az Umbridge szobájához vezető folyosó végén találkozunk, rendben?

Harry válasz nélkül kifordult a teremből, és lökdösődve rohanni kezdett a folyosón. Két emelettel feljebb összefutott Seamusszal és Deannel, akik vidáman elmesélték neki, hogy hajnalig tartó bulit szerveznek a vizsgák túlélőinek tiszteletére. Harry fel se fogta, miről beszélnek. Mikor bekecmergett a portrélyukon, a két fiú épp arról vitatkozott, hogy hány üveg vajsört szerezzenek be, s már kifelé mászott, táskájában a köpennyel és Sirius késével, mikor a fiúk egyáltalán észrevették, hogy otthagyta őket.

– Nem dobsz be egy pár galleont, Harry? Harold Dingle-nek van eladó Lángnyelv whiskyje...

Harry válaszra sem méltatta a fiúkat, s két perccel később már azon a lépcsőn száguldott lefelé, amelynek tövében Ron, Hermione, Ginny és Luna vártak rá.

– Megvan – zihálta. – Mehetünk?

– Igen – felelte suttogva Hermione. – Ron! Menj, küldd el Umbridge-et! Ginny, Luna, tereljétek ki az embereket a folyosóról! Mi Harryvel felvesszük a köpenyt, és amint tiszta a levegő, indulunk.

Ron belevetette magát a folyosó forgatagába, de vörös üstöke még sokáig világított a többi fej között. A szintén vörös Ginny és a szőke Luna eközben szintén elindultak, hogy elfoglalják helyüket.

– Gyere! – suttogta Hermione, és behúzta Harryt egy csúf arcú, középkori varázsló motyogó mellszobra mögé. – Biztos, hogy jól vagy? Még mindig falfehér az arcod.

– Semmi bajom – vágta rá Harry, és sietve előhúzta táskájából a láthatatlanná tévő köpenyt. Az igazság az volt, hogy sajgott a sebhelye, mégis biztosra vette, hogy Voldemort még nem végzett Siriusszal: sokkal erősebb fájdalmat érzett, mikor a Nagyúr Averyt kínozta.

– Gyere! – mondta, és kettejük fejére kanyarította a köpenyt.

Azután csak álltak, és figyelmesen hallgatták a szobor latin nyelvű motyogásánál hangosabb zajokat.

– Ne menjetek arra! – kiáltott rá a diákokra Ginny. – Sajnos körbe kell mennetek, a forgólépcsőn. Valaki garatgombóc-gázt fújt szét a folyosón.

A diákok bosszankodtak, s egyikük meg is jegyezte:

– Nem látok semmilyen gázt.

– Azért nem látod, mert színtelen – vágta rá jól játszott ingerültséggel Ginny. – De ha akarsz, nyugodtan sétálj csak bele. Majd téged fogunk mutogatni a többi ütődöttnek, aki nem hisz nekünk.

A forgalom lassan csökkenni kezdett – úgy tűnt, elterjedt a garatgombóc-gáz híre. Mikor a környék úgy-ahogy kiürült, Hermione halkan megszólalt:

– Szerintem nem érdemes tovább várni. Gyere, Harry, essünk túl rajta!

Elindultak a köpeny rejtekében. Luna háttal állt nekik a folyosó túlsó végén. Mikor elhaladtak Ginny mellett, Hermione odasúgta a lánynak:

– Jól csináltátok! Ne felejtsétek el a jelet!

– Milyen jelet? – kérdezte Harry, mikor Umbridge szobájának ajtajához értek.

– Ha baj van, hangosan énekelni kezdik a Weasley-indulót.

Harry bedugta Sirius kését az ajtószárny melletti résbe. Kattant a zár, és ők besurrantak a szobába.

A giccses kiscicák élvezettel henteregtek a tányérjaikat melengető délutáni napfényben. Rajtuk kívül semmi nem mozdult a szobában. Hermione megkönnyebbülten sóhajtott.

– Féltem, hogy Umbridge plusz biztonsági bűbájokat tett a szobára a második furkásztámadás után.

Miután ledobták a köpenyt, Hermione odasietett az ablakhoz, és kivont pálcával figyelni kezdte a parkot. Harry a kandallóhoz lépett, és egy csipetnyi Hop-porral felszította a smaragdzöld lángokat. Utána letérdelt, bedugta a fejét a tűzbe, és elkiáltotta magát:

– Grimmauld tér tizenkettő!

A feje nyomban pörögni kezdett, mintha körhintára ültették volna, de térde ott maradt a dolgozószoba hideg kőpadlóján. A szemét behunyta, hogy megvédje a kavargó hamutól, majd mikor a pörgés megszűnt, újra kinyitotta – s ott találta magát a Grimmauld téri ház hideg konyhájában.

A helyiségben egy lélek se volt. Harry számított erre, mégis torokszorító rémület fogta el az üres konyha láttán.

– Sirius! – kiáltotta. – Sirius, itt vagy?

Kérdése visszhangozva zengett a helyiségben, de nem érkezett rá más válasz, csupán halk motoszkálás a tűzhely jobb oldala felől.

– Ki az? – kérdezte Harry, bár tartott tőle, hogy csak egy egér neszezését hallotta.

De nem – Sipor bukkant fel a tűzhely előtt. A házimanó szokatlanul jókedvűnek tűnt, pedig mindkét keze vastagon be volt pólyálva.

– A Potter fiú feje van a tűzben – tájékoztatta Sipor az üres konyhát, s közben sunyi, de furcsán diadalmas pillantásokat vetett Harryre. – Sipor kíváncsi, vajon mit keres itt.

– Hol van Sirius? – kérdezte Harry.

A házimanó rekedten felnevetett.

– A gazdám elment, Harry Potter.

– Hova ment? Hova ment, Sipor?

A manó azonban válasz helyett csak nevetett.

– Vigyázz, mert megjárod! – fenyegetőzött Harry, bár tisztában volt vele, hogy jelenlegi helyzetében bajosan tudna bármiféle megtorlást foganatosítani a manóval szemben. – Hol van Lupin? Hol van Rémszem? Egyikük sincs itt?

– Nincs itt senki, csak Sipor – felelte kaján örömmel a manó, azzal hátat fordított a tűzhelynek, és ráérősen elindult az ajtó felé. – Sipor most végre elbeszélgethet úrnőmmel. Gazdám rég nem engedte Siport úrnőm közelébe.

– Hova ment Sirius? – kiabált utána Harry. – Ugye, a Misztériumügyi Főosztályra ment?

A manó megtorpant. Harry épp csak a kopasz tarkóját látta a széklábak erdeje mögött.

– Gazdám nem szokta megmondani Sipornak, hova megy – felelte csendesen a manó.

– De akkor is tudod! – erősködött Harry. – Tudod, hova ment, igaz?

Egy másodpercig csend volt, aztán Sipor felnevetett.

– Gazdám nem fog visszajönni a Misztériumügyi Főosztályról! – harsogta kacagva. – Sipor és úrnőm megint maguk vannak!

Azzal kiment a konyhából.

– Te...!

Harry nem tudta végigmondani a káromkodást, mert ekkor éles fájdalmat érzett a feje tetején. Felkiáltott, majd köhögni kezdett a belélegzett hamutól, s közben érezte, hogy visszafelé húzzák a lángalagútban. Mikor újra kitisztult szeme előtt a kép, azon kapta magát, hogy Umbridge széles, püffedt arcába mered. A főinspektor a hajánál fogva kirántotta őt a tűzből, s úgy hátrahúzta a fejét, mintha a torkát készülne elvágni.

– Azt hitted – sziszegte Umbridge, még jobban hátrafeszítve Harry nyakát, úgyhogy Harry már a mennyezetet nézte – hogy két furkász után további undok kis bestiákat engedek büntetlenül belopózni a szobámba? Behatolásérzékelő bűbájt helyeztem az ajtóra, te ostoba! Itt a pálcája! – vetette oda valakinek a főinspektor, és Harry érezte, hogy a varázspálcája kicsusszan talárja zsebéből. – A másikét is vegyétek el!

Harry mozgást hallott az ajtó felől, s kikövetkeztette, hogy a parancs nyomán Hermionét is lefegyverezték.

– Most pedig megmondod, mit keresel a szobámban! – szólt Umbridge, és megrázta Harryt.

– A... a Tűzvillámomért jöttem – nyöszörögte Harry.

– Hazudsz! – Umbridge megint rántott egyet Harry fején. – Nagyon jól tudod, hogy a seprűdet a pincében őrzik. A tüzembe dugtad a fejed. Kivel beszéltél?

– Senkivel...

Harry megpróbált kiszabadulni, de csak annyit ért el, hogy hajszálai tömegesen búcsút vettek a feje búbjától.

– Hazudsz! – ordította az arcába Umbridge, azzal ellökte őt magától, úgyhogy Harry az íróasztalnak esett. Most már körül tudott nézni: Hermione a falhoz préselve állt, Millicent Bulstrode őrizetében. Malfoy is ott volt: ő lustán az ablakpárkánynak dőlt, és fél kézzel dobálta Harry pálcáját.

Kint a folyosón zaj támadt, majd nyílt az ajtó, és egy csapat nagydarab mardekáros behurcolta a szobába Ront, Ginnyt, Lunát és – Harry megdöbbenésére – Nevillet, aki szemlátomást közel állt a megfulladáshoz, mivel Crak a nyakára kulcsolta vastag karját. Mind a négy fogoly száját felpeckelték.

– Összeszedtük őket – jelentette Warrington, miközben taszított egyet Ronon. – Ez... – folytatta Neville-re bökve – meg akarta védeni őt. – Itt Ginnyre mutatott, aki épp sípcsonton próbálta rúgni a karját szorongató, kövér, mardekáros lányt. – Úgyhogy elhoztuk őt is.

– Helyes, helyes – bólogatott Umbridge, a kapálózó Ginnyt szemlélve. – Úgy látom, a Roxfort hamarosan Weasley-mentes lesz.

Malfoy behízelgően nevetett. Umbridge széles, önelégült mosolyt küldött felé, majd helyet foglalt egy párnázott karosszékben.

Ültéből úgy nézett fel a foglyokra, akár egy virágágyásban gubbasztó béka.

– Nos, Potter... – szólalt meg gúnyosan. – Őröket állítottál a folyosón, és elküldted hozzám ezt a pojácát. – Ron felé bökött, amire Malfoy még hangosabban nevetett. – Azt kellett mondania nekem, hogy a kopogószellem az átváltoztatástan-szertárban randalírozik. Csakhogy Frics úr előzőleg tájékozatott róla, hogy Hóborc épp tintát ken az iskolai teleszkópok lencséjére.

– Nyilván mindenképp beszélni akartál valakivel. A kérdés az, hogy kivel. Albus Dumbledoreral? Vagy Hagriddal, a félvérrel? Kétlem, hogy Minerva McGalagonnyal, mivel ő tudtommal még mindig nem tért magához.

Malfoy és néhány másik különítményes kárörvendően nevetett.

Harrynek keze-lába remegett a dühtől.

– Semmi köze hozzá, kivel beszéltem – sziszegte.

Umbridge petyhüdt arca kissé megfeszült.

– Értem – felelte vészjóslóan mézesmázos hangon. – Így is jó, Potter. Lehetőséget adtam rá, hogy önszántadból vallomást tegyél. Nem éltél vele, így hát kénytelen vagyok kényszert alkalmazni. Draco, hívd ide Piton professzort!

Malfoy talárja zsebébe dugta Harry pálcáját, és vigyorogva kiment a szobából. Harry fikarcnyit sem törődött vele, mert azzal volt elfoglalva, hogy önnön ostobaságán bosszankodjon: mindeddig azt gondolta, hogy a Főnix Rendjének minden tagja elment; hogy senki nem maradt a Roxfortban, aki segíthet Siriuson. Most döbbent csak rá, hogy igenis maradt még egy ilyen ember az iskolában: Piton.

A csendet ezután jó ideig csak a felpeckelt szájú foglyok szuszogása törte meg. Ron a fejét forgatva igyekezett kiszabadulni Warrington féljárom-fogásából; felrepedt ajkáról vércseppek hullottak Umbridge szőnyegére. Ginny továbbra se mondott le róla, hogy megrúgja a karját markoló hatodéves lány sípcsontját; az egyre lilább arcú Neville kétségbeesetten próbálta lefejteni a nyakáról Crak karját, Hermione pedig kitartóan igyekezett ellökni magától Millicent Bulstode-ot. Luna ezzel szemben ernyedt tagokkal állt őrzője mellett, s révetegen kibámult az ablakon.

Harry ismét Umbridge-re nézett. A főinspektor szúrós tekintettel figyelte őt, úgyhogy Harry szándékosan kifejezéstelen arcot vágott. Végül léptek zaja hangzott fel odakint, s kisvártatva belépett az ajtón Draco Malfoy, nyomában Piton professzorral.

– Hívatott, igazgatónő? – kérdezte Piton, egykedvűen szemlélve a szobában tartózkodó diákokat.

Umbridge szélesen elmosolyodott, és felállt.

– Á, Piton professzor... Nos, igen, azért kérettem, mert sürgősen szükségem lenne egy újabb adag Veritaserumra.

Piton higgadtan nézett a főinspektorra hajának zsíros függönye mögül.

– Az utolsó üveget adtam oda, mikor ki akarta hallgatni Pottert – felelte. – Csak nem használta fel az egészet? Mondtam, hogy három csepp bőven elég belőle.

Umbridge elpirult.

– Biztosan tud még készíteni nekem – mondta, az ingerültségét jelző kislányos affektálásra váltva.

Piton szája széle megrándult.

– Természetesen – felelte. – A szérum egy teljes holdciklus alatt érik meg, úgyhogy körülbelül egy hónap múlva tudom a rendelkezésére bocsátani.

– Egy hónap múlva!? – Umbridge varangymódra felfújta magát. – Egy hónap múlva? Nekem ma este van rá szükségem, Piton! Az imént rajtakaptam Pottert, amint egy ismeretlen személlyel vagy személyekkel lépett kapcsolatba!

– Valóban? – Piton arca most először enyhe érdeklődést tükrözött. – Nos, ez nem lep meg. Potter kényszeresen megszeg minden szabályt.

A hideg, fekete szempár most Harry arcára szegeződött. Harry állta Piton tekintetét. Minden erejével az álombeli jelenetre koncentrált, azt kívánva, hogy Piton olvasson a gondolataiban, értse meg, mi a helyzet...

– Ki akarom hallgatni Pottert! – ismételte Umbridge, s Piton levette tekintetét Harryről, hogy a főinspektor dühtől remegő képébe nézzen. – Adjon nekem olyan bájitalt, amivel ki tudom szedni belőle az igazságot!

– Ismétlem, elfogyott a Veritaserumom – felelte hűvös udvariassággal Piton. – Nem tudok segíteni önnek – hacsak nem akarja megmérgezni Pottert, amit egyébként tökéletesen megértenék. A mérgeim viszont olyan gyorsan hatnak, hogy a delikvens elhalálozik, mielőtt vallomást tehetne.

Piton ismét Harryre nézett, aki még mindig kétségbeesetten igyekezett telepatikusan üzenni neki.

Voldemort elfogta Siriust a Misztériumügyi Főosztályon!

Voldemort elfogta Siriust...

– Próbaidőre teszem! – visította Umbridge, mire Piton kissé felvonta szemöldökét, és megint felé fordult. – Maga szándékosan szabotálja a munkámat! Nem ezt vártam azok után, ahogy Lucius Malfoy nyilatkozott magáról! Hordja el magát innen!

Piton gúnyosan biccentett, és az ajtóhoz lépett. Harry rádöbbent, hogy most készül elszalasztani az utolsó lehetőséget arra, hogy értesítse a Rendet a történtekről.

– Elfogta Tapmancsot! – kiáltotta. – Elfogta Tapmancsot ott, ahol azt őrzik!

Piton keze megállt a kilincsen.

– Tapmancsot? – csattant fel Umbridge, szaporán járatva tekintetét Piton és Harry között. – Mi az a Tapmancs? Mit őriznek? Miről beszél Potter?

Piton arca kifürkészhetetlen maradt. Harry tartott tőle, hogy a bájitaltantanár nem értette meg az utalást, de Umbridge előtt nem mert egyértelműbben fogalmazni.

– Fogalmam sincs – szólt hűvös nyugalommal Piton. – Ha halandzsázást akarok hallani valakitől, fecsegésfőzetet adok neki, Potter. Te meg, Crak, ne szorítsd annyira Longbottom nyakát, mert ha megfullad, nekem kell vesződni a papírmunkával, és a jellemzésedbe is kénytelen leszek beírni a dolgot.

Az ajtó csattanva becsukódott Piton mögött. Harryn még az addiginál is szörnyűbb rémület és tanácstalanság lett úrrá, hiszen Piton volt az utolsó reménye. Ránézett Umbridge-re, aki szemlátomást hasonló cipőben járt: zihált tehetetlen dühében.

– Hát jó – szólt a főinspektor, és előhúzta a pálcáját. – Ha így állunk... Nincs más választásom... ez már nem iskolai ügy... a varázslótársadalom biztonsága forog kockán... igen... igen...

Szavai azt sejtették, hogy önmagát próbálja rábeszélni valamire.

Nyugtalanul billegett egyik lábáról a másikra, közben Harryre meredt, a tenyerét csapkodta pálcájával, és egyre hangosabban zihált.

Harry borzalmasan kiszolgáltatottnak érezte magát a pálcája nélkül.

– Irtózom ettől, Potter... de kényszerítesz rá... Rendkívüli körülmények között a cél szentesíti az eszközt... A miniszter úr meg fogja érteni, hogy nem volt más választásom...

Malfoy mohón csillogó szemmel figyelte a főinspektort.

– A Cruciatus-átok majd megoldja a nyelved – fejezte be halkan Umbridge.

– Ne! – sikoltott fel Hermione. – Umbridge professzor! Azt tilos használni!

A főinspektor ügyet se vetett rá. Előreszegezte pálcáját, s arcán olyan visszataszító, izgatott kifejezés jelent meg, amilyet Harry még sose látott nála.

– A miniszter úr nem kívánná, hogy megszegje a törvényt! – kiabálta Hermione.

– Amit Cornelius nem tud, a miatt nem fáj a feje – felelte zihálva Umbridge, s beszéd közben Harry különböző testrészeire irányította pálcáját, mintha azon tanakodna, hol tud a legnagyobb fájdalmat okozni. – Máig se tudja, hogy tavaly nyáron én küldtem dementorokat Little Whingingbe. De örült a lehetőségnek, hogy kicsaphatja Pottert!

– Maga volt az? – hüledezett Harry. – Maga uszította rám a dementorokat?

– Valakinek cselekednie kellett – suttogta Umbridge, s pálcája végre megállapodott Harry homloka közepén. – Mindenki csak szónokolt róla, hogy el kell hallgattatni, félre kell állítani téged. De én voltam az egyetlen, aki tett is valamit az. ügyért. Dumbledore akkor kihúzott a pácból, de most nem fog... – Azzal nagy levegőt vett, és így kiáltott: – Cruc...

– Ne! – kiabált ki zokogós hangon Hermione Millicent Bulstrode mögül. – Ne... El kell mondanunk neki, Harry!

– Nem mondunk semmit! – csattant fel Harry.

– De muszáj, Harry, hisz úgyis kiszedi belőled... Nincs értelme tovább hallgatni...

Azzal Hermione rábukott Millicent Bulstrode hátára, és keservesen sírni kezdett. Millicent abban a szempillantásban lemondott róla, hogy a falnak lapítsa őt; helyette undorodva elhúzódott.

– Lám, lám, lám! – harsogta diadalmasan Umbridge. – Mindent jobban tudó kisasszonynak megoldódik a nyelve! Na gyere csak, lányom, gyere!

– Er-mi-ó-neeee! – kiabálta Ron a szájpecken keresztül.

Ginny úgy meredt Hermionéra, mintha most látná először, s a fulladozó Neville is riadtan pislogni kezdett. Harry azonban most furcsa dologra lett figyelmes: a tenyerébe temetett arccal zokogó Hermione ujjain egyetlen árva könnycsepp se csillant.

– Bo-bocsássatok meg – mentegetőzött a lány – de én ezt nem... nem bírom elviselni...

– Semmi baj, lányom, semmi baj! – Umbridge vállon ragadta Hermionét, és az üres karosszékbe tuszkolta. – Na halljuk... Kivel beszélgetett Potter a tűzben?

Hermione nyelt egy nagyot.

– Az úgy volt... hogy Dumbledore professzorral akart beszélni.

Ronnak elkerekedett a szeme; Ginny abbahagyta a mardekáros lány lábának taposását, s még Luna arcára is enyhe csodálkozás ült ki. Szerencsére Umbridge-et és csatlósait e percben kizárólag Hermione érdekelte, így ezek a gyanús jelek elkerülték a figyelmüket.

– Dumbledoreral? – visszhangozta Umbridge. – Ezek szerint tudjátok, hol van Dumbledore?

– Épp ez az... hogy nem! – zokogta Hermione. – Kerestük a Foltozott Üstben, a Három Seprűben, sőt a Szárnyas Vadkanban is...

– Ostobák! – dühöngött Umbridge. – Azt hiszitek, Dumbledore egy kocsmában ücsörög, miközben az egész minisztérium őt keresi!?

– De mindenképp el kellett volna mondanunk neki egy fontos dolgot! – zokogott fel újra Hermione, s még szorosabban az arcára tapasztotta tenyerét, hogy eltitkolja a könnyek hiányát.

– Nocsak! – rikkantotta felélénkülő érdeklődéssel Umbridge. – Mit akartatok elmondani neki?

– Azt... azt, hogy... hogy készen van! – nyögte ki Hermione.

– Mi van készen!? – Umbridge vállon ragadta és megrázta a lányt. – Mi van készen, Granger?

– A... a fegyver.

– Fegyver? Fegyver? – A főinspektornak majdnem kiugrott a szeme a mohó izgalomtól. – Fegyvert gyártottatok az összeesküvők számára? Amivel megtámadhatják a minisztériumot? És mindezt Dumbledore parancsára tettétek?

– I-igen – hebegte Hermione. – De el kellett me-menekülnie, mielőtt el-elkészültünk, és most... most készen van, és... nem tudunk szólni neki, mert... mert nem találjuk!

– Miféle fegyverről van szó? – sziszegte Umbridge, még mindig szorosan markolva Hermione vállát.

– Mi se... mi sem egészen értjük – felelte nagyokat szipogva a lány. – Mi csak... csak csináltuk... amit Dumbledore professzor mondott.

Umbridge diadalittas arccal felegyenesedett.

– Vezess a fegyverhez! – parancsolta.

– Nekik nem mutatom meg! – visított fel Hermione, és ujjai között a mardekárosokra pislogott.

– Nem vagy olyan helyzetben, hogy feltételeket szabj! – mordult rá Umbridge.

Hermione erre újabb sírógörcsöt produkált.

– Jól van! – zokogta dühösen. – Nézzék csak meg ők is! Remélem, maga ellen fordítják! Sőt, hozzon el még több embert! Hadd lássa az egész iskola, hogy hol van! Hadd tudják meg, hogyan kell használni! Legalább... legalább majd jól elintézik magát, ha megint bántja őket!

E szavak megtették hatásukat. Umbridge gyanakvó pillantással végigmérte a Főinspektori Különítmény tagjait. Tekintete hosszabban elidőzött Malfoyon, aki nem tudta elég gyorsan eltüntetni arcáról a mohó érdeklődést.

Umbridge még egy hosszú pillanatig habozott, azután újra Hermionéhoz fordult, és anyáskodónak szánt hangon így szólt:

– Jól van, kis drágám, akkor ketten megyünk... Illetve Pottert azért magunkkal visszük. Gyere, állj fel szépen!

– Igazgatónő – kotyogott közbe Malfoy – nem kellene mégis elkísérnie néhány embernek a különítményből? Vigyáznánk a...

– Jól képzett minisztériumi tisztségviselő vagyok, Malfoy! – torkolta le méltatlankodva Umbridge. – Azt hiszed, megijedek két fegyvertelen kölyöktől? Egyébként is az a gyanúm, hogy ez a titokzatos fegyver nem iskolás gyerekeknek való látvány. Itt maradtok, amíg vissza nem jövök, és őrzitek őket! – Egyenként rámutatott Ronra, Neville-re, Ginnyre és Lunára. – Nehogy megszökjenek nekem!

– Igenis – motyogta csalódottan Malfoy.

– Ti pedig induljatok, és mutassátok az utat! – Umbridge Harryre és Hermionéra bökött a pálcájával. – Mozgás!

Harmincharmadik fejezet

A szökés

Harrynek fogalma sem volt róla, mit tervez Hermione, vagy hogy van-e egyáltalán valamiféle terve. Mindenesetre követte a lányt, de csak féllépésnyire maradt le mögötte, nehogy Umbridge-nek feltűnjön, hogy nem tudja az utat. Beszélni nem mert Hermionéhoz, mert a főinspektor olyan szorosan haladt a nyomukban, hogy tisztán hallották szaggatott szuszogását.

Hermione levezette őket a bejárati csarnokba. A nagyterem kétszárnyú ajtaján evőeszközcsörgés és zsibongás szűrődött ki – Harry hihetetlennek érezte, hogy tíz méterre tőlük az emberek gondtalanul, vidáman ünnepelnek...

Hermione habozás nélkül kisétált a tölgyajtón, leszaladt a bejárati lépcsősoron, és elindult a balzsamos levegőjű park füvén.

A nap már megközelítette a Tiltott Rengeteg fáinak csúcsát; a három árnyék – a határozott léptekkel haladó Hermionéé, Harryé és a nyomukban loholó Umbridge-é – hosszú palástként siklott mögöttük a pázsiton.

– Hagrid kunyhójában rejtegettétek, igaz? – morogta Harry fülébe a főinspektor.

– Ugyan, dehogy! – méltatlankodott Hermione. – Nem akartuk hogy Hagrid véletlenül beindítsa!

– Hát persze... – Umbridge már nemcsak a loholástól zihált, hanem az izgalomtól is. – Hát persze, nem hagyhattátok, hogy az az ostoba félóriás hozzáférjen.

Umbridge csukladozva felkacagott. Harrynek minden önfegyelmét latba kellett vetnie, hogy ne ugorjon a torkának.

– Akkor hát... hol van?

Umbridge hangjában most már egy leheletnyi bizonytalanság csengett – feltehetőleg azért, mert Hermione határozottan a Tiltott Rengeteg felé vette az irányt.

– Természetesen az erdőben – felelte a lány. – Olyan helyre kellett tennünk, ahol a diákok véletlenül sem találhatják meg.

– Igaz – morogta nyugtalanul Umbridge. – Hát persze... Helyes... Továbbra is előttem mentek!

– Ha nekünk kell elöl menni, megkaphatjuk a pálcáját? – kérdezte dühösen Harry.

– Szó se lehet róla, kedves Potter – felelte negédesen Umbridge, és hátba bökte a pálcával Harryt. – Sajnálom, de a minisztériumnak rám sokkal nagyobb szüksége van, mint rátok.

Mikor az erdő szélére érték, Harry lopva ránézett Hermionéra.

Pálca nélkül besétálni a Tiltott Rengetegbe – ez nagyságrendekkel vakmerőbb és felelőtlenebb vállalkozás volt, mint bármi, amit aznap csináltak. Hermione azonban még csak el sem bizonytalanodott. Vetett egy lesújtó pillantást Umbridge-re, és elindult a fák között, méghozzá olyan tempóban, hogy a kurta lábú főinspektor kocogva is alig tudott lépést tartani vele.

– Nagyon messze van? – kérdezte zihálva Umbridge, miután egy tüskebokor több helyen is elszakította a talárját.

– Elég messze – felelte Hermione. – Jól elrejtettük.

Harry nyugtalansága egyre fokozódott. Hermione nem a Gróp tisztása felé vezető ösvényen indult el, hanem azon, amit Harry három éve, Aragog fészkéhez indulva követett. Hermione akkor nem volt vele, vagyis nem tudhatta, miféle veszély leselkedik rájuk arrafelé.

– Öhm... biztos vagy benne, hogy erre kell menni? – kérdezte nyomatékosan a lánytól.

– Persze! – felelte határozottan Hermione, és tovább csörtetett a sűrű aljnövényzetben. Harrynek feltűnt, hogy a lány indokolatlanul nagy zajt csapva halad előre. Mögöttük Umbridge elbotlott egy kifordult suhángban, és hasra esett. Egyikük sem állt meg, hogy felsegítse. Hermione épp csak hátrapillantott, és odakiáltotta neki:

– Még nem érkeztünk meg!

Harry megszaporázta lépteit, hogy felzárkózzon a lány mögé.

– Halkabban, Hermione! – szólt rá fojtott hangon. – Ne hívjuk fel magunkra a figyelmet...

– De, pontosan az a célom – felelte suttogva Hermione, és a futva közeledő Umbridge-re pillantott. – Majd meglátod...

Kitartóan folytatták a menetelést, mígnem ismét elértek az erdőnek abba a részébe, ahol a sűrű lombsátor alatt nappal is éjszakai sötétség honolt. Harrynek itt megint az a kellemetlen érzése támadt, hogy láthatatlan szemek figyelik minden lépését.

– Meddig megyünk még!? – csendült a hátuk mögött Umbridge bosszús hangja.

– Már közeledünk! – kiabálta Hermione. Épp ekkor értek ki egy valamivel világosabb, nedves avarral borított tisztásra. – Még néhány lépés...

Ekkor suhogás, majd ijesztő csattanás hallatszott – egy nyílvessző röppent el Hermione feje fölött, és fúródott az egyik fa törzsébe. A levegő egyszerre megtelt paták tompa dobogásával. Harry érezte, hogy megremeg a föld a talpa alatt. Umbridge felsikoltott, és élő pajzsként maga elé rántotta Harryt...

Harry kiszabadította magát, és körülnézett. Minden irányból kentaurok közeledtek feléjük – voltak vagy ötvenen, és mind felajzott íjjal a kezükben érkeztek. Harry, Hermione és Umbridge lassan a tisztás közepére hátráltak; a főinspektor nyüszített félelmében. Harry rápillantott Hermionéra – a lány arcán diadalmas mosoly ült.

– Ki vagy? – zendült egy hang.

Harry balra fordította a fejét. A támadók gyűrűjéből kilépett a Magorián nevű, gesztenyebarna szőrű kentaur. Társaihoz hasonlóan ő is felajzva tartotta íját, és Harryékre célzott vele. Umbridge, aki Harry jobbján állt és továbbra is nyüszített, most remegő kézzel a közeledő kentaurra szegezte pálcáját.

– Azt kérdeztem, ki vagy, emberfajzat! – ismételte zordan Magorián.

– Dolores Umbridge a nevem! – rikoltotta hisztérikusan Umbridge. – A Miniszteri Hivatal államtitkára, valamint a Roxfort főinspektora és igazgatója vagyok!

– A Mágiaügyi Minisztériumnak dolgozik? – kérdezte Magorián.

A többi kentaur nyugtalanul kapálni kezdte a földet.

– Úgy van! – vágta rá még élesebb és magasabb hangon Umbridge. – A Varázslény-felügyeleti Főosztály rendelete értelmében, ha egy magatokfajta félvér emberre támad...

– Minek neveztél minket? – hördült fel az a félelmetes külsejű, fekete kentaur, akit Harry Goron néven ismert. Társai is dühösen felmordultak, és többen feszegetni kezdték íjukat.

– Ne mondjon ilyet rájuk! – csattant fel Hermione, de Umbridge mintha meg se hallotta volna. Remegő pálcáját még mindig Magoriánra szegezve folytatta a fenyegetőzést:

– A tizenöt per bé rendelkezés kimondja, hogy az olyan varázslény, amely megközelítőleg emberi értelemmel rendelkezik, így felelősnek tekinthető cselekedeteiért...

– Megközelítőleg emberi értelemmel rendelkezik? – visszhangozta Magorián. Goron és néhány társa haragosan felhorkant. – Ne sértegess minket, emberfajzat! A mi értelmünk, hála Jupiternek, messze túlszárnyalja az emberekét!

– Mit kerestek az erdőnkben? – harsogta a markáns arcú, szürke kentaur, akivel Harryék az előző erdei kirándulásukon is találkoztak. – Miért jöttetek ide?

– A ti erdőtökben? – visította Umbridge. Már nemcsak a félelemtől remegett, hanem a felháborodástól is. – Emlékeztetlek, hogy csak azért élhettek itt, mert a Mágiaügyi Minisztérium engedélyt adott...

Umbridge dobhártyaszaggató sikítással a fejéhez kapott – egy nyílvessző olyan közel suhant el fölötte, hogy súrolta egérszürke haját. A kentaurok üdvrivalgással és nevetéssel jutalmazták az ügyes lövést. Vad, nyerítő kacagásuk és a földet kapáló súlyos paták zaja félelmetesen visszhangzott a félhomályban.

– Kié hát ez az erdő, emberfajzat? – ordította fenyegetően Goron.

– Mocskos félállatok! – visította Umbridge, két karjával védve a fejét. – Bestiák! Vérszomjas fenevadak!

– Hallgasson! – kiáltott rá Hermione.

Umbridge azonban ismét Magoriánra szegezte pálcáját, és elkiáltotta magát:

– Incarcerandus!

Egy szempillantás alatt vastag, kígyózó kötelek tekeredtek Magorián embertestére és karjaira. A kentaur iszonyatos üvöltéssel felágaskodott – társai pedig habozás nélkül támadásba lendültek.

Harry a földre rántotta Hermionét, s mindketten az avarba fúrták arcukat. A földrengető patadobogást hallva Harry pár másodpercig úgy érezte, itt a vég – de a dühösen üvöltő kentaurok átugrották, illetve kikerülték őket.

– Neeee! – hallotta Harry Umbridge visítását. – Neeeee... Államtitkár vagyok... megtiltom... Ne merjetek hozzám érni, vadállatok... neeee!

Piros fény villant – Harry feltételezte, hogy Umbridge kábító átkot küldött valamelyik kentaurra – aztán a főinspektor velőtrázóan felsikoltott. Harry óvatosan felemelte a fejét, és látta, amint Goron hátulról elkapja, és a magasba emeli a kapálózó főinspektort.

Umbridge elejtette pálcáját, s az az avarba esett. Harry szíve megdobbant. Ha meg tudná szerezni...

Kinyújtotta a kezét a pálca után, de egy lesújtó pata megelőzte – a pálca gyászos reccsenéssel két egyforma darabra tört.

– Gyerünk! – harsant egy hang Harry füle mellett, majd egy kéz a grabancánál fogva talpra rángatta őt. Harry a kentaurfejek és -vállak fölött átpillantva még éppen látta, amint Goron eltűnt Umbridge-dzsel a fák között. A főinspektor sikoltozása egyre távolodott, s végül beleveszett a kétszáznál is több pata dobogásába.

– Ezekkel mi legyen? – kérdezte a markáns arcú szürke kentaur, aki Hermione karját markolta.

– Ők még gyerekek – csendült egy szomorkás hang Harry háta mögött. – Csikókat nem bántunk.

– Ők hozták ide a nőstényt, Ronan! – felelte az a kentaur, aki Harry karját markolta. – Különben sem olyan kicsik ezek... Ez itt már szinte férfi.

Azzal megrázta Harryt a talárja nyakánál fogva.

– Kérem szépen – zihálta Hermione – kérem szépen, ne bántsatok minket! Mi nem vagyunk olyanok, mint ő, mi nem a minisztériumnak dolgozunk! Csak azért jöttünk ide, mert reméltük, hogy megszabadítotok tőle minket.

Harrynek elég volt a Hermionét őrző kentaur arcára pillantania, máris tudta, hogy a lány nagy hibát követett el utolsó mondatával.

A szürke kentaur felszegte fejét, hátsó lábával dobogni kezdett, és dühösen felhorkant:

– Látod, Ronan? Arcátlanok, mint minden ember! Szóval velünk végeztetted el a piszkos munkát, emberlány! Elvártad, hogy a szolgálatodra álljunk, és mint holmi csaholó kutyafalka, elkergessük az ellenségedet!

– Nem! – visította rémülten Hermione. – Dehogy! Nem vártam el semmit! Csak reméltem, hogy... hogy segítetek nekünk...

Ez a magyarázat sem bizonyult túl szerencsésnek.

– Mi nem segítünk embereknek! – fortyant fel a Harry mögött álló kentaur. Még szorosabban megmarkolta Harry grabancát, és hátrált vagy három lépést, aminek következtében Harry egy pillanatig a levegőben lógott. – Büszkék vagyunk rá, hogy nekünk senki nem parancsol! Tévedsz, ha azt hiszed, hogy ezek után elengedünk! Nem fogsz eldicsekedni a társaidnak, hogy a kentaurok kiszolgáltak téged!

– Nem akarunk dicsekedni! – kiabálta Harry. – Tudjuk, hogy nem azért tettétek, mert mi akarjuk...

Szavai azonban süket fülekre találtak.

Egy szakállas kentaur a tömeg közepéből így kiáltott:

– Kéretlenül jöttek ide, fizessenek meg érte!

A többiek helyeseltek, s egy szürkésbarna szőrű kentaur hozzátette:

– Osztozzanak a nőstény sorsában!

– Azt mondtátok, nem bántotok ártatlanokat! – zokogta Hermione, s ezúttal nem hiányoztak a szeméből a könnyek. – Nem tettünk semmi rosszat! Nem fogtunk pálcát rátok, nem fenyegetőztünk... Csak szeretnénk visszamenni az iskolába, könyörgök, engedjetek el minket...

– Ne hidd, emberlány, hogy mind olyanok vagyunk, mint az áruló Firenze! – harsogta a szürke kentaur. Társai nyerítő kiáltásokkal fejezték ki egyetértésüket. – Talán jámbor beszélő lovaknak tartottál minket!? Tudd meg, hogy ősi nép vagyunk! Nem tűrjük a varázslók úrhatnámságát, a sértéseiteket! Nem fogadjuk el a törvényeiteket, nem ismerjük el a fensőbbségeteket, nem...

Nem derült ki, hogy mit nem csinálnak még a kentaurok, mert ebben a pillanatban olyan hangos recsegés-ropogás hangzott fel a tisztás szélénél, hogy Harry, Hermione és az ötven kentaur mind arrafelé fordultak. Harry a földre roskadt – a mögötte álló kentaur váratlanul elengedte őt, hogy előkapja és felajzza íját. Hermione is kiszabadult őrzője markából; Harry odaugrott hozzá, s együtt nézték, ahogy a recsegve széthajló fák közül megjelent Gróp hatalmas alakja.

Az óriáshoz legközelebb toporgó kentaurok nekihátráltak a mögöttük állóknak. A tisztás egy szempillantás alatt a hatalmas, szürkés arcra szegeződő nyílvesszők erdejévé változott. Gróp bambán eltátotta ferde száját, úgyhogy kivillantak sárga féltéglafogai, és iszapzöld szemét kissé összehúzva lehunyorgott a lábánál összegyűlt seregre. Mindkét bokáján szakadt kötelek lógtak.

Némi szemlélődés után Gróp nagyra tátotta száját, és megszólalt:

– Hági.

Harry nem tudta, mit jelent a szó, se azt, hogy milyen nyelven van, de nem is érdekelte különösebben a probléma. Figyelmét Gróp lábfeje kötötte le, ami majdnem olyan hosszú volt, mint az ő egész teste. Hermione belekapaszkodott a karjába. A kentaurok némán, mozdulatlanul álltak, egy pillanatra se véve le szemüket az óriásról, aki hatalmas, gömbölyű fejét jobbra-balra forgatva pásztázta csapatukat, mintha egy elejtett tárgyat keresne közöttük.

– Hági! – ismételte az óriás, valamivel türelmetlenebben.

– Hordd el magad! – kiáltott rá Magorián. – Nincs helyed közöttünk!

E szavak a legcsekélyebb hatással se voltak Grópra. Kissé előrehajolt (a kentaurok keze megfeszült íjaikon), és elbődült:

– Hági!

Néhány kentaur nyugtalanul toporogni kezdett. Hermione arca viszont kissé felderült.

– Harry! – suttogta. – Szerintem Hagrid nevét próbálja mondani!

Gróp ebben a pillanatban fedezte fel őket – a két magányos embert a kentaurok tengerében. Még egy fél méterrel lejjebb eresztette fejét, és rájuk meredt. Harry érezte, hogy Hermione reszketni kezd. Gróp megint kitátotta száját, és mély, dübörgő hangon így szólt.

– Hermi.

– Uramisten... – Hermione kétségbeesetten megszorította Harry karját. Úgy tűnt, menten elájul. – Emlékszik a nevemre!

– Hermi! – mennydörögte Gróp. – Hol Hági?

– Nem tudom! – visította rémülten Hermione. – Sajnálom, Gróp, nem tudom!

– Gróp akar Hági!

Az óriás egyik keze sebesen közeledni kezdett Harryék felé.

Hermione felsikoltott, hátrálni kezdett, és elesett. Harry varázspálca híján felkészült rá, hogy kézzel, lábbal és foggal védekezzen a hatalmas kéz ellen, amely most könnyedén félresöpört egy hófehér kentaurt.

A többi kentaur csak erre várt – Gróp kinyújtott ujjai egy méterre sem voltak Harrytől, amikor ötven nyílvessző röppent a magasba, sündisznóháttá változtatva az óriás hatalmas arcát. Gróp felordított a dühtől és a fájdalomtól. Azonnal felegyenesedett, és két kézzel megdörzsölte az arcát. A nyílvesszők szárát így sikerült is letörnie, a fémhegyeket viszont csak még mélyebben belenyomta a húsába.

Az óriás toporzékolt, ordított, a kentaurcsapat rémülten szóródott szét. Harry talpra segítette Hermionét, s közben kavicsméretű vércseppek záporát érezte a tarkóján és a hátán. Ezután mindketten futásnak eredtek. Rohantak, ahogy a lábuk bírta, s csak akkor néztek hátra, mikor beértek a menedéket nyújtó fák közé. Gróp vérben ázó arccal, vakon kapkodott a kentaurok után, akik vágtatva menekültek előle a tisztás túlsó széle felé. Az óriás üldözőbe vette őket, derékba tört és gyökerestül kidöntött fák tucatjait hagyva maga után.

– Istenem – nyögte Hermione. Annyira remegett a lába, hogy leroskadt a földre. – Gróp képes, és az összeset megöli!

– Őszintén szólva nem nagyon izgat – felelte mogorván Harry.

A vágtató kentaurok és a csörtető óriás csapta zaj egyre halkult.

Harry csak állt, és kábán hallgatta – aztán egyszerre belenyilallt a fájdalom a sebhelyébe, és torokszorító rémület fogta el. Rengeteg időt veszítettek, mi több, most még annyi lehetőségük sem volt Sirius segítségére sietni, mint közvetlenül a látomás után: a pálcájukat elvették, és ott álltak a Tiltott Rengeteg kellős közepén, a lehető legtávolabb mindenféle közlekedési eszköztől.

– Gratulálok – mordult rá Hermionéra Harry, csak hogy levezesse keserű indulata egy részét. – Csodás terv volt. Na és most mi legyen?

– Vissza kell mennünk... a kastélyba – susogta erőtlenül Hermione.

– Mire odaérünk, Sirius rég halott lesz! – csattant fel Harry, és dühében belerúgott a legközelebbi fába. Valahol a feje fölött éles csivitelés hangzott fel, s felnézve, egy mérgesen hadonászó bólintért pillantott meg.

– Pálca nélkül úgysem tehetünk semmit – felelte csüggedten Hermione, és feltápászkodott. – Egyébként is: hogyan akartál eljutni Londonba?

– Mi is pont ezen gondolkoztunk – csendült egy hang valahol Hermione háta mögött.

Harry és Hermione ösztönösen közelebb húzódtak egymáshoz, és a szemüket meresztve belebámultak a sötét rengetegbe.

A fák között egyszer csak felbukkant Ron, a nyomában pedig Ginny, Neville és Luna. Valamennyiük külseje eléggé megviselt volt – Ginny arcán hosszú karmolások éktelenkedtek, Neville lila dudort viselt a jobb szeme fölött, Ron szája pedig még jobban felrepedt – ugyanakkor mind roppant büszke arcot vágtak.

– Na? – szólt Ron, egyik kezével félrehajtva egy alacsony ágat, a másikkal Harry felé nyújtva a pálcáját. – Van ötletetek?

– Hogy sikerült megszöknötök? – álmélkodott Harry.

– Pár kábító átokkal, egy lefegyverző bűbájjal, és Nevillenek is összejött egy szép hátráltató ártás – sorolta csevegő hangon Ron, s közben Hermionénak is visszaadta a pálcáját. – De Ginny volt a legjobb a rémdenevér-rontásával. Tök jól nézett ki Malfoy! Tele volt a képe olyan nagy, csapkodó izékkel. De mindegy... Szóval láttuk az ablakból, hogy az erdő felé mentetek, úgyhogy utánatok jöttünk. Mit csináltatok Umbridge-dzsel?

– Elhurcolta egy csapat kentaur – felelte Harry.

– És titeket elengedtek? – csodálkozott Ginny.

– Nem önszántukból. Gróp elkergette őket.

– Ki az a Gróp? – kérdezte érdeklődve Luna.

– Hagrid öccse – válaszolta Ron. – De most nem ő az érdekes. Mit derítettél ki a tűzben, Harry? Tényleg elkapta Tudodki Siriust, vagy...

– Igen – felelte Harry. Megint sajgó fájdalom hasított a sebhelyébe. – Sirius még életben van, de fogalmam sincs, hogy juthatnánk el Londonba, hogy segítsünk neki.

Erre senkinek nem volt kész válasza. A probléma valóban megoldhatatlannak tűnt.

– Az egyértelmű, hogy repülnünk kell, nem? – mondta végül Luna, tőle szokatlanul tárgyilagos hangon.

– Na persze – mordult rá ingerülten Harry. – Először is: nem repülnünk, ha ebbe magad is beleérted. Másodszor: Ron az egyetlen közülünk, akinek van elérhető seprűje, úgyhogy...

– Nekem is van seprűm! – szólt közbe Ginny.

– Igen, de te nem jössz velünk – torkolta le Ron.

– Bocs, de Sirius nekem ugyanúgy a barátom, mint neked! – feleselt a lány. Harrynek most tűnt csak fel, mennyire hasonlít Ginny Fredhez és George-hoz.

– Te még... – kezdte Harry, de Ginny a szavába vágott:

– Három évvel idősebb vagyok, mint te voltál, amikor megvédted a bölcsek kövét Tudodkitől. Mellesleg nekem köszönheted, hogy Malfoyt rémdenevérek csipkedik Umbridge szobájában...

– Persze, de...

– Együtt edzettünk a DS-ben – szólalt meg csendesen Neville. – Az egészet azért csináltuk, hogy legyen esélyünk Tudjukkivel szemben. Most van először rá alkalmunk, hogy tényleg tegyünk is valamit – vagy ez az egész csak játék volt?

Hermione türelmetlenül rázta a fejét.

– Nem, nem volt játék, de...

– Akkor veletek megyünk – vonta le a következtetést Neville. – Segíteni akarunk nektek.

– Így van! – helyeselt Luna.

Harry tekintete találkozott Ronéval. Tudta, hogy barátja ugyanazt gondolja, amit ő: ha eldönthetnék, hogy kiket visznek magukkal a DS tagjai közül, biztos nem Ginnyt, Nevillet és Lunát választanák.

– Fölöslegesen vitatkozunk – morogta a foga között Harry. – Még mindig nem tudjuk, hogyan juthatnánk el Londonba.

– Azt hittem, ezt már megbeszéltük – felelte tébolyító nyugalommal Luna. – Repülünk!

– Ide figyelj ! – sziszegte Ron. – Lehet, hogy te seprű nélkül is szoktál röpködni, de mi sajnos nem tudunk szárnyat növeszteni.

– Nemcsak seprűn lehet lovagolni – mondta Luna.

– Pattanjunk fel a Szarvas Szipirtyóra? – acsargott Ron.

Lunának a szeme se rebbent.

– A morzsás szarvú szipirtyó nem tud repülni – felelte méltóságteljesen. – Ők viszont tudnak, és Hagrid szerint bárhova eltalálnak.

Harry megpördült a tengelye körült. A fák között két thesztrál álldogált. Hátborzongató fehér szemüket úgy meresztették a fojtott hangon beszélgető gyerekekre, mintha minden szót értenének.

– Igen! – suttogta izgatottan Harry, és már indult is a szárnyas lovak felé. Azok felszegték sárkányfejüket, és megrázták hosszú, éjfekete sörényüket. Harry örvendezve megpaskolta a közelebbi jószág fényes nyakát. Hogy is tarthatta csúnyának ezeket a csodás állatokat?

– Ezek azok a ló-izék? – kérdezte bizonytalanul Ron, miközben valahova a két thesztrál közé meredt. – Amiket csak az vesz észre, aki látott kinyiffanni valakit?

– Igen – bólintott Harry.

– Hány van itt?

– Csak kettő.

– Három kellene – mondta Hermione. Látszott rajta, hogy még mindig a kentauros kaland hatása alatt állt, de hangjában eltökéltség csendült.

– Négy kell, Hermione – javította ki Ginny.

Luna végignézett a társaságon.

– Ha jól számolom, hatan vagyunk – jegyezte meg higgadtan.

– Nem iskolai kirándulásra megyünk! – csattant fel Harry. – Neville, Ginny, Luna, nektek nem kell belekeverednetek ebbe.

A három megnevezett felháborodva tiltakozott. Harry sebhelye riasztóan sajogni kezdett. Nem tölthette vitatkozással a drága időt, ingerülten bólintott hát.

– Nem bánom, gyertek, ha akartok. De ha nem találunk több thesztrált, úgyse tudtok...

– Ne félj, jön még több is – vágott a szavába Ginny, aki Ronhoz hasonlóan mindenhova nézett, csak a lovakra nem.

– Miből gondolod?

– Abból, hogy ha nem vetted volna észre, csupa vér a ruhád, és Hermionéé is. Nem emlékszel? Hagrid nyers hússal csalogatta a thesztrálokat. Szerintem ezt a kettő is a vérszagra jött ide.

Harry érezte, hogy valami finoman húzogatja a talárja ujját.

A hozzá közelebb álló thesztrál a Gróp vérével átitatott szövetet nyalogatta.

– Jól van – bólintott hirtelen ötlettel Harry. – Akkor mi Ronnal elvisszük ezt a kettőt, Hermione pedig itt marad veletek, és idecsal még négy thesztrált...

– Szó se lehet róla! – tiltakozott Hermione. – Nem hagyhattok itt!

– A probléma megoldódott – mosolygott Luna. – Ott jön a többi. Jó erős szagotok lehet.

Harry megfordult; nem kevesebb mint hat vagy hét thesztrál közeledett a fák között. Nagy, bőrredős szárnyuk a testükre lapult, fehér szemük lidércfényként világított a sötétben.

Harry nem keresett több kifogást.

– Na gyerünk! Válasszatok lovat, és indulás!

Harmincnegyedik fejezet

A Misztériumügyi Főosztály

Harry megmarkolta thesztrálja sörényét, ráállt egy kínálkozó fatuskóra, és nagy nehezen feltornászta magát a ló selymes szőrű hátára. Az állat nem ellenkezett, csupán a fejét nyújtogatta hátrafelé, abban a reményben, hogy tovább nyalogathatja a véres talárt.

Harry biztonságosan elhelyezkedett – talált a térdének egy jó helyet a szárny töve alatt – aztán megnézte, hogy állnak a többiek. Neville épp azon igyekezett, hogy átvesse rövid lábát thesztrálja széles hátán; Luna már felült a lovára – mindkét lábát egy oldalon tartva, ahogy női nyergen szokás – és olyan higgadtan igazgatta talárját, mintha naponta lovagolna thesztrálháton.

Ron, Hermione és Ginny viszont csak álltak, és tátott szájjal bámultak társaikra.

– Mi van? – kérdezte Harry.

– Hogy üljünk fel a lovakra, ha egyszer nem látjuk őket? – kérdezett vissza Ron.

– Segítek! – szólt Luna, azzal könnyedén lecsusszant thesztráljáról, és odalépett Ronékhoz. – Gyertek!

Odavezette Ronékat a lovakhoz, egyenként felsegítette őket egy-egy állat hátára, végül felszólította a döbbent és igencsak megszeppent hármast, hogy kapaszkodjanak erősen thesztráljuk sörényébe. Utána dolgavégezetten visszaült paripájára.

– Tiszta őrület! – motyogta Ron, a thesztrál nyakát tapogatva. – Őrület... Bárcsak látnám őket...

– Ne kívánd azt magadnak – szólt sötéten Harry. – Készen álltok az indulásra?

Mindenki bólintott, és öt pár térd megfeszült a talárok alatt.

– Helyes...

Harry ránézett lova fekete fejére, és nyelt egyet.

– London, Mágiaügyi Minisztérium, látogatók bejárata – mondta bizonytalanul. – Öhm... ha tudod, hogy merre van...

A thesztrál egy másodpercre mozdulatlanná dermedt, aztán hirtelen mozdulattal kitárta szárnyát – ezzel kis híján ledobta Harryt – és elrugaszkodott a földről. Sebesen és meredeken emelkedett a magasba, akár egy rakéta; Harry erősen összeszorította a térdét, és gyorsan átölelte a thesztrál nyakát, mert érezte, hogy csúszni kezd az állat csontos fara felé. Aztán behunyta szemét, és arcát belenyomta a ló selymes sörényébe – így hatoltak át a sűrű lombsátron, és máris a lemenő nap fényétől vérvörösre festett ég vette körül őket.

Harry sosem utazott még ilyen szédítő sebességgel. A thesztrál pillanatok alatt elhúzott a kastély fölött, pedig alig mozgatta hatalmas szárnyát. Harry arcát csípte a hűvös levegő. A zúgó szélben szemét összehúzva hátranézett – öt útitársa ott repült mögötte, s mind mélyen ráhajoltak lovuk nyakára, hogy a menetszél minél kevésbé kapjon a testükbe.

Maguk mögött hagyták a roxforti birtokot, majd Roxmorts falut is. Harry hegyeket és folyókat pillantott meg a mélyben. Ahogy szürkült az ég, fények kis csoportjai – további falvak – siklottak el alattuk, majd egy kanyargós út tűnt fel, amin egy magányos autó araszolt hazafelé.

– Tiszta őrület! – hallotta Harry Ron rikkantását valahonnan hátulról. El tudta képzelni, milyen érzés lehet barátjának ilyen magasságban repülni úgy, hogy nem látja azt, ami a levegőben tartja.

A táj alkonyi homályba borult. Az apró ezüstcsillagok pöttyözte ég vörösesfeketévé sötétedett, s Harryék hamarosan már csak a muglivárosok fényeiből láthatták, hogy milyen magasan és milyen gyorsan repülnek. Harry még mindig szorosan átölelte lova nyakát, s buzdító gondolatokkal igyekezett még nagyobb sietségre ösztökélni az állatot.

Mennyi idő telhetett el azóta, hogy ott látta feküdni Siriust a föld alatti terem padlóján? Meddig bír még Sirius dacolni Voldemort akaratával? Csak annyit tudott, hogy keresztapja még nem teljesítette Voldemort parancsát, és nem is halt meg – ugyanis biztos volt benne, hogy ha bármelyik is bekövetkezik, megidéződik majd lelkében Voldemort diadalittas öröme vagy dühe, mégpedig olyan fájdalom kíséretében, mint amit a Mr. Weasley elleni támadás után érzett.

Kitartóan repültek az egyre mélyülő sötétben. Harry arca dermedtre fagyott, s lába elzsibbadt a kitartó szorításban, de nem mert testhelyzetet változtatni, nehogy lecsússzon a lóról... Megsiketítette a fülében zúgó szél, szája kiszáradt és átfagyott a hidegtől.

Fogalma sem volt már, hogy mióta vannak úton és merre járhatnak; teljesen rábízta magát a lassú szárnycsapásokkal suhanó bestiára.

Ha elkésnek...

Sirius még él, még küzd, érzem...

Ha Voldemort belátta, hogy Sirius nem fog megtörni...

Arról is tudnék...

Harry gyomra hirtelen felugrott a torkába. A thesztrál váratlanul előrebukott, s Harry karja megcsúszott a szőrös nyakon. Végre ereszkedni kezdtek... Harry sikoltást vélt hallani a háta mögül.

Óvatosan hátrapillantott, de nem látott zuhanó testet. Valószínűleg nem történt nagyobb baj, mint hogy társai is megijedtek a hirtelen irányváltoztatástól.

Egyre dagadó és kerekedő narancssárga fények vették körül őket; épületek tetejét pillantották meg, világító bogárszemekhez hasonlatos autólámpák tűntek fel alattuk, no meg sápadt, sárga fénykockák – kivilágított ablakok. Harry egy másodpercig úgy érezte, a thesztrállal együtt a földbe csapódik. Felkészült az ütközésre – maradék erejével megszorította a thesztrál nyakát és oldalát – de a ló végül olyan puhán ért földet, akár az árnyék.

Harry lecsusszant a thesztrál hátáról, és körülnézett az utcán: ott volt a túltöltött szemeteskonténer és nem messze tőle a vandál rongálás nyomait viselő telefonfülke. Mindkettőt sápadt, narancsszín fénybe vonta a közeli utcai lámpa.

Ron néhány lépéssel odébb landolt, és azon nyomban lebucskázott az aszfaltra.

– Soha többet – morogta, miközben feltápászkodott. El akart húzódni a lótól, de mivel nem látta, az hol van, egyenesen nekigyalogolt az állat farának, és kis híján megint elesett. – Soha, de soha többet... ilyen rémes utazást...

Hermione és Ginny Rontól balra és jobbra értek földet. Valamivel ügyesebben szálltak le lovukról, mint a fiú, de szemlátomást ők is megkönnyebbültek, hogy újra szilárd talaj van a talpuk alatt.

Neville reszkető tagokkal kászálódott le, Luna könnyedén és ruganyosan.

– És most hogyan tovább? – kérdezte Luna, olyan udvarias érdeklődéssel, mintha kellemes városi kiruccanáson venne részt.

– Erre! – felelte Harry. Hálásan megpaskolta thesztrálja nyakát, de közben már indult is a telefon felé. Kinyitotta a fülke ajtaját, majd társai tétovázása láttán hátraszólt: – Gyertek már!

Ron és Ginny engedelmesen beléptek a fülkébe, aztán Hermione, Neville és Luna is bepasszírozták magukat. Harry még egy pillantást vetett a thesztrálokra, melyek már a szemeteskonténert túrták ételmaradékok után kutatva – aztán Luna nyomában ő is bepréselte magát a fülkébe.

– Aki eléri a készüléket, tárcsázza a hat-kettő-négy-négy-kettőt!

Ron vállalkozott a feladatra. Bizarr szögben felfelé meresztett kezével a telefon felé nyúlt, és elforgatta a tárcsát. Miután az ötödszörre is visszapördült alaphelyzetébe, nyomban felcsendült a női hang:

– Köszöntöm a Mágiaügyi Minisztériumban. Kérem, adja meg nevét és látogatása célját.

– Harry Potter, Ron Weasley, Hermione Granger – sorolta Harry. – Ginny Weasley, Neville Longbottom, Luna Lovegood... Azért jöttünk, hogy megmentsünk valakit, ha a minisztérium nem képes rá.

– Köszönöm – felelte a higgadt női. hang. Látogatók, kérem, vegyék el kitűzőjüket, és erősítsék a talárjukra.

Féltucat jelvény csusszant zörögve a pénzvisszaadó vályúba.

Hermione kivette és Ginny feje fölött átnyúlva odaadta őket Harrynek, aki rápillantott a legfelsőre: Harry Potter, mentőakció.

– A minisztérium látogatójaként önök kötelesek motozásnak alávetni magukat, és pálcájukat regisztráció céljából átadni a fogadószint túlsó végében található asztalnál.

– Igen, tudjuk! – türelmetlenkedett Harry. Sebhelye fájdalmasan megsajdult. – Indulhatunk végre?

A telefonfülke padlója megremegett, és az üvegfalak mentén emelkedni kezdett a járda. A guberáló thesztrálok eltűntek, majd bezárult az akna teteje, s a tompa csikorgással ereszkedő fülkében vaksötét lett.

Kisvártatva megjelent a gyerekek lábán az aranysárga fénycsík, hogy aztán sávvá szélesedve elinduljon felfelé a testükön. Harry, amennyire tudta, behajlította térdét, és pálcáját markolva kinézett a fülkéből, hogy lássa, várja-e őket valaki a fogadószinten. A tágas csarnok azonban teljesen üresnek tűnt. A világítás se volt olyan ragyogó, mint nappal; a falba süllyesztett kandallók sötéten ásítottak, de mikor a lift végre megállt, Harry látta, hogy a sötétkék mennyezeten most is ott kígyóznak az aranyló szimbólumok.

– A Mágiaügyi Minisztérium kellemes itt-tartózkodást kíván önöknek! – mondta a női hang.

A telefonfülke ajtaja kitárult. Harry hátrálva kibotorkált belőle, majd Neville és Luna is ugyanígy tettek. A csarnokban nem hallatszott más zaj, csak monoton csobogás: az arany szökőkút medencéjébe egyenletes sugárban ontotta a vizet a varázsló és a boszorkány pálcája, a kentaur nyílvesszője, a kobold sipkájának csúcsa és a házimanó két hegyes füle.

– Gyertek – szólt fojtott hangon Harry, és futva elindult a csarnokban. A többiek követték. Elhaladtak a szökőkút mellett, és hamarosan elérték az asztalt, ahol az őrvarázsló első ott jártakor lemérte Harry pálcáját. – Az asztalnál most nem ült senki, s Harry biztosra vette, hogy ez nincs így rendjén. Rossz jelnek tartotta az őrvarázsló hiányát, és balsejtelme minden további lépéssel fokozódott. Barátaival áthaladtak az aranykapun, és hamarosan a liftekhez értek. Harry megnyomta a legközelebbi „le” gombot, mire szinte azonnal becsikorgott eléjük egy fülke. Az aranyrács visszhangzó csattanással kinyílt, a csapat beszállt a liftbe, és Harry megnyomta a kilences gombot. A rács becsukódott, s a fülke hangos csikorgás és zörgés közepette ereszkedni kezdett. A tárgyalás napján nem tűnt fel Harrynek, hogy a lift ilyen zajosan közlekedik. Biztosra vette, hogy ahány őrvarázsló csak van az épületben, mind tud már a jelenlétükről – de mikor a fülke megállt, a női hang csak annyit mondott: Rejtélyés Misztériumügyi Főosztály – és az ajtórács engedelmesen kinyílt. A gyerekek kiléptek a fülkéből a folyosóra. Ott semmi sem mozdult, csupán néhány közeli fáklya lángja lobbant meg sercegve a lift keltette huzatban.

Harry a dísztelen fekete ajtó felé fordult. Megérkezett hát végre a helyre, ahova álmában már hónapok óta járt.

– Gyerünk! – suttogta, és elindult a folyosón. Közvetlenül mögötte a tátott szájjal bámészkodó Luna haladt.

Két méterre az ajtótól Harry megállt.

– Jól van, figyeljetek! – szólt. – Szerintem pár embernek itt kellene maradnia őrködni.

– És hogyan szóljunk, ha történik valami? – vonta fel a szemöldökét Ginny. – Lehet, hogy kilométerekre lesztek tőlünk.

– Veled megyünk, Harry! – jelentette ki Neville.

– Ne is vitatkozzunk erről! – rázta a fejét Ron.

Harrynek cseppet sem volt ínyére, hogy hatodmagával menjen tovább, de úgy tűnt, nincs más választása. Újra az ajtó felé fordult hát, és tett még három lépést. Ahogy álmában is, az ajtó kitárult, s ő, nyomában a többiekkel, belépett rajta.

Tágas, kerek terembe értek, ahol a padlótól a mennyezetig minden fekete volt. A sötét falban tökéletesen egyforma, kilincs nélküli ajtók sorakoztak, közöttük pedig többkarú fali gyertyatartókban kék lángú gyertyák égtek. A sima márványlapokon tükröződő hideg, reszkető fényük azt a benyomást keltette, mintha a padló sötét víztükör volna.

– Valaki csukja be az ajtót! – dörmögte Harry.

Azonnal megbánta az utasítást, amint Neville teljesítette azt.

A folyosóról besütő fáklyafény nélkül a teremben olyan sötét lett, hogy néhány másodpercig semmi mást nem láttak, csak a remegő kék lángokat és kísérteties visszfényüket a padlón.

Harry álmában mindig habozás nélkül vágott át a helyiségen, és továbbment a bejárattal szemközt nyíló ajtón át. A tucatnyi ajtó láttán azonban elbizonytalanodott, s miközben azon tanakodott, hogy melyiket válassza, dübörgés hangzott fel, és a gyertyák elmozdultak balra. A kerek fal forogni kezdett.

Hermione ijedten elkapta Harry karját. Talán attól tartott, hogy a padló is megmozdul a lábuk alatt, de ez nem következett be. A fal annyira felgyorsult, hogy a kék lángok néhány másodpercre összefüggő, vízszintes csíkká olvadtak össze – aztán a dübörgés hirtelen elhallgatott, a fal pedig lelassult és megállt.

Harry egy darabig nem látott semmi mást, csak az éles, kék csíkot, ami szinte égette a szemét.

– Ez meg mi volt? – suttogta szorongva Ron.

– Szerintem arra szolgált, hogy ne tudjuk, hol jöttünk be – vélekedett Ginny.

Harry nyomban belátta, hogy a lánynak igaza van: könnyebb lett volna megtalálni egy hangyát a szurokfekete padlón, mint rájönni, melyiken jöttek be a tucatnyi egyforma ajtó közül – illetve hogy melyiken kell továbbmenniük.

– Hogy fogunk visszatalálni a folyosóra? – aggodalmaskodott Neville.

– Az egyelőre nem fontos – felelte Harry. Pislogni kezdett, hogy eltüntesse káprázó szeméből a kék fénycsíkot, s közben görcsösen megmarkolta pálcáját. – Azon ráérünk akkor gondolkozni, ha már megtaláltuk Siriust.

– Mindenesetre ne kezdj el utána kiabálni – szólt Hermione. Figyelmeztetése felesleges volt: Harry ösztönei is azt súgták, hogy jobb lesz, ha csendben marad.

– Akkor hát merre megyünk tovább, Harry? – kérdezte Ron.

– Nem tu... – kezdte Harry, aztán nyelt egyet. – Álmomban a folyosóról nyíló ajtó egy sötét terembe vezetett – ebbe itt. Innen pedig átmentem egy olyan szobába, amelyikben furcsa fények voltak. Nyissunk be egypár ajtón! – tette hozzá sietve. – Megismerem a szobát, ha látom. Gyertek!

Azzal odament a szemközti ajtóhoz – a többiek követték – és bal tenyerét ráfektette a hűvös, sima lapra. Jobbjával előreszegezte pálcáját, hogy késlekedés nélkül használni tudja, és lökött egyet az ajtón.

Az ajtó ellenállás nélkül kinyílt.

Mögötte téglalap alakú helyiség tárult fel. A fekete előtér sötétje után ez a terem kimondottan világosnak tűnt a mennyezetről mélyen belógó, aranyláncos lámpáival, de nem az a remegő fény volt ez, amire Harry álmaiból emlékezett. A helyiségben nem volt más, csupán néhány asztal, valamint egy zöld folyadékkal teli hatalmas üvegtartály, amiben gyöngyházfényű, gömbölyded valamik úszkáltak.

– Mik ezek? – suttogta Ron.

– Nem tudom – felelte Harry.

– Halak? – találgatott Ginny.

– Vízfaló óriásférgek! – szólt izgatottan Luna. – Apa mondta, hogy a minisztériumban tenyésztenek...

– Nem! – vágott a szavába drámai hangon Hermione, és közelebb lépett a tartályhoz. – Ezek agyak.

– Agyak?

– Igen... Csak tudnám, mire használják őket.

Harry követte Hermionét. Közelről nézve valóban jól felismerhetőek voltak a tartály lakói: nyálkás karfiolfejekhez hasonlítottak, ahogy sejtelmes fénybe vonva elő-előbukkantak a zöld folyadék mélyéből.

– Menjünk tovább! – sürgette társait Harry. – Nem ezt a termet keressük.

– Innen is nyílnak ajtók – jegyezte meg Ron, és körbemutatott.

Harryt rémület fogta el: mekkora lehet ez a főosztály?

– Álmomban közvetlenül a sötét teremből mentem át abba a másodikba. Menjünk vissza, és próbáljunk meg egy másik ajtót.

Visszasiettek hát a kerek terembe; Harry szeme előtt most már nem a kék csík, hanem a kísérteties agyak képe lebegett.

– Várj! – szólt hirtelen Hermione, mikor a sereghajtó Luna be akarta csukni maga mögött az agyas terem ajtaját. – Pirocus!

A varázsszóra meglendítette pálcáját, s az ajtón egy nagy, tüzes X jelent meg. Amint kattant a zárnyelv, ismét felhangzott a dübörgés, és megint forogni kezdett a fal, de a kék csíkhoz ezúttal egy villogó piros-arany folt is társult, s mikor a fal megállt, a már kipróbált ajtón még mindig ott lángolt a jel.

– Ez jó ötlet volt – bólintott Harry. – Gyertek, nézzük meg, az hova nyílik!

Megint azt az ajtót célozta meg, amelyikkel épp szemben állt.

A többiek felsorakoztak mögötte, ő pedig előreszegezett pálcával belökte az ajtót.

Az elébük táruló terem téglalap alakú volt, akárcsak az előző, de tágasabb és valamivel sötétebb volt annál. Padlója hatméteres mélységben terült el, s a négy faltól lépcsőzetes kőpadok vezettek le oda. A helyiség olyan volt, akár egy amfiteátrum, vagy mint a tárgyalóterem, ahol Harry megjelent a Wizengamot előtt. Itt azonban középen – láncos szék helyett – egy kőemelvény, azon pedig egy faragott boltív állt. A ősrégi, csúcsíves építmény olyan romos és ingatag volt, hogy Harry nem is értette, mi tartja még egyben. Fal nem volt körülötte, hogy megtámassza, viszont lógott rajta egy megfakult fekete függöny vagy fátyol, ami – bár a helyiségben állt a levegő – finoman lengett, mintha nemrég hozzáértek volna.

– Van itt valaki? – kérdezte fennhangon Harry, és ráugrott a legfelső alatti padra. Nem kapott választ, de a fátyol továbbra is lengett.

– Vigyázz! – suttogta Hermione.

Harry lassú léptekkel leereszkedett a lépcsőn, majd a padlószintre érve elindult az emelvény felé. Léptei zengő visszhangot vertek a teremben. Mostani helyzetéből a boltív sokkal magasabbnak tűnt, mint fentről, az ajtótól nézve. A fátyolszerű függöny még mindig úgy lengett, mintha valaki nemrég átment volna rajta.

– Sirius? – szólalt meg újra Harry, de most már nem olyan hangosan.

Az a furcsa érzése támadt, hogy a függöny mögött áll valaki.

Pálcáját görcsösen markolva, óvatosan megkerülte a boltívet – de senkit nem talált ott. Nem látott mást, csupán a kopott függöny fonákját.

– Menjünk tovább! – indítványozta a kőlépcsősor közepe táján álló Hermione. – Nem tetszik nekem ez a hely, Harry. Menjünk innen!

A lány hangja ijedten csengett, sokkal ijedtebben, mint mikor az agyak mellett álltak. Harry azonban valamiért vonzónak találta a romos, ingatag boltívet, és kíváncsivá tette őt a lágyan lengő függöny. Erős kísértést érzett, hogy felkapaszkodjon az emelvényre, és átmenjen az építmény alatt.

– Menjünk innen, Harry! – ismételte sürgetően Hermione.

– Jó – felelte Harry, de nem mozdult. Hallani vélt valamit: a függöny túloldaláról halk suttogás, motyogás szűrődött át.

– Mit mondasz? – kérdezte. Hangja zengve visszhangzott a teremben.

Hermione lesietett a lépcsőn, és odalépett hozzá.

– Senki nem szólalt meg, Harry!

Harry elhúzódott a lánytól, és tovább bámulta a függönyt.

– Valaki suttog a túloldalon! – mondta. – Te vagy az, Ron?

– Én itt vagyok – felelte Ron, kilépve a boltív takarásából.

– Senki más nem hallja? – kérdezte türelmetlenül Harry. A suttogás és motyogás egyre erősödött. Harry azon kapta magát, hogy fél lábbal már az emelvényen áll.

– Én is hallom őket – suttogta Luna, miután a boltívet megkerülve csatlakozott Harryékhez. – Odabent emberek vannak!

– Mi az, hogy „odabent”? – csattant fel Hermione, ingerültebben, mint azt a helyzet indokolta. – Nincs semmiféle odabent! Ez csak egy boltív, nem lehet benne senki! Hagyd ezt abba, Harry, menjünk innen! – A lány megragadta Harry karját, de az ellenállt.

– Azért jöttünk, hogy megkeressük Siriust!

– Sirius – visszhangozta gépiesen Harry, s közben továbbra is megigézve meredt a lágyan lengő függönyre. – Igen...

Végül aztán eljutott a tudatáig a kulcsszó: Sirius – elfogták, kínozzák, ő pedig ezt a boltívet bámulja...

Több lépést hátrált, és nagy nehezen levette tekintetét a függönyről.

– Menjünk innen! – szólt eltökélten.

– Ezt mondtam én is... Gyerünk már! – mérgelődött Hermione.

Elindultak az emelvény körül. A túloldalon álló Ginny és Neville szintén tátott szájjal bámulta a függönyt. Hermione Ginnyt fogta karon, Ron pedig Nevillet, és szelíd erőszakkal elvonszolták őket a kőlépcső felé.

– Szerinted miféle átjáró volt ez? – fordult Hermionéhoz Harry, mikor már újra a kerek teremben álltak.

– Nem tudom, de hogy veszélyes, abban biztos vagyok – felelte határozottan a lány, s a második ajtót is megjelölte egy tüzes kereszttel.

A fal ismét forogni kezdett, majd megállt. Harry megint kiválasztott találomra egy ajtót, és lökött rajta egyet. Az ajtó azonban nem nyílt ki.

– Mi a baj? – kérdezte Hermione.

– Ez... be van zárva.

Harry most már a vállával próbálta belökni az ajtót, de az nem engedett.

– Akkor ez lesz az, nem? – szólt izgatottan Ron, és ő is nekifeszült az ajtónak. – Biztos, hogy ez az!

– Álljatok félre! – szólt rá a fiúkra Hermione. Rászegezte pálcáját arra a részre, ahol a közönséges ajtókon a zár van, és kimondta a varázsigét: – Alohomora!

Nem történt semmi.

– Sirius kése! – kapott észbe Harry. Elővette talárja zsebéből a szerszámot, és bedugta az ajtó szárnya és kerete közé. A többiek kíváncsian figyelték a műveletet. Harry végighúzta a kést a függőleges oldal mentén, azután kivette a résből, és megint megpróbálta belökni az ajtót. Az meg se mozdult, s mikor Harry a késre nézett, látta, hogy annak elolvadt a pengéje.

– Jó, akkor ezt a termet kihagyjuk – döntött Hermione.

– De mi van, ha épp ez az, amit keresünk? – kérdezte Ron, miközben kíváncsian, ugyanakkor borzongva meredt az ajtóra.

– Nem lehet az. Harry álmában könnyedén átjutott az ajtókon – felelte határozottan a lány, s erre az ajtóra is rajzolt egy tüzes X-et.

Harry közben zsebre dugta a használhatatlanná vált késnyelet.

– Azt hiszem, én tudom, mi van odabent! – szólt izgatottan Luna, miközben a fal újra pörögni kezdett.

– Persze, tudjuk, valami borzalgó – morogta Hermione, mire Neville idegesen felnevetett.

A fal megállt. Harry türelmetlenül odasietett a következő ajtóhoz, és belökte.

– Ez az!

Első pillantásra felismerte a helyiséget a gyönyörű, táncoló, gyémántos fényfoltokról. Mikor a szeme megszokta a csillogást, órákat pillantott meg mindenfelé: kicsiket és nagyokat, álló-fali- és ébresztőórákat. Teli volt velük a fal a könyvespolcok között, és tele voltak a szoba teljes hosszában álló asztalok. A levegőt ezerhangú ketyegés töltötte be, mintha megannyi láthatatlan, apró lábú katona menetelt volna fáradhatatlanul a szobában. A táncoló gyémántfény forrása a helyiség túlsó végében álló, hatalmas kristályedény volt.

– Erre!

Most, hogy végre megtalálták a helyes utat, Harry szíve vadul dobogni kezdett. Végigvezette társait a hosszú asztalok közti keskeny folyosón, megcélozva – akárcsak álmában – a fény forrását, a külön asztalon álló, embermagas kristályedényt, mely valamilyen kavargó, csillogó, levegőszerű anyaggal volt tele.

– Nahát! – suttogta Ginny, és a kristályedénybe mutatott. – Nézzétek!

Az edény szélként kavargó tartalma egy apró, ékkő módjára csillogó tojást sodort magával. A tojás emelkedett, közben feltört, és egy kolibri kelt ki belőle. A sodrás felvitte a madárkát az edény tetejéig, utána viszont lefelé húzta. Akkor a kolibri tollazata megint kusza és csapzott lett, s mire leért az edény aljába, már ismét magába zárta őt a tojás.

– Gyertek tovább! – szólt szigorúan Harry, mivel úgy tűnt, Ginny szívesen megvárná, amíg a kolibri újra kikel.

– Te talán nem ácsorogtál annál a boltívnél? – felelte bosszúsan a lány, de azért követte Harryt a kristályedény mögötti ajtóhoz.

– Igen, igen, ez az! – mondta megint Harry. A szíve most már olyan vadul vert, hogy úgy érezte, mások is hallják a dobogását. – Itt kell bemenni!

Végignézett a csapaton. Mind a kezükben tartották pálcájukat, s arcukra szorongás ült ki. Harry ismét az ajtó felé fordult, és belökte.

Megérkeztek a keresett helyre: feltárult előttük a templomszerű terem a poros üveggömböcskékkel telezsúfolt, toronymagas polcokkal. A gömbök tompán visszaverték a fali tartókba állított gyertyák fényét. A kerek teremhez hasonlóan itt is kék lángú gyertyák égtek. A helyiségben nagyon hideg volt.

Harry tett néhány óvatos lépést, és belesett két polc közé.

A hosszú folyosó sötéten és némán ásított: nem mozdult benne semmi.

– Azt mondtad, a kilencvenhetes sort keressük – suttogta Hermione.

– Igen – válaszolt halkan Harry, és felnézett a legközelebbi polc oldalára. A gyertyatartó alatt ezüst számjegyek álltak: 53.

– Azt hiszem, jobbra kell indulnunk – suttogta Hermione, a következő polcra pillantva. – Igen... az az ötvennégyes.

– Tartsátok készen a pálcátokat! – figyelmeztette a társait Harry.

A csapat nesztelen léptekkel, hátra-hátrapislogva elindult a sötétségbe vesző polcutcák mentén. Harry észrevette, hogy minden üveggömböcskéhez kicsi, elsárgult címke tartozik. Egyes gömbökből különös izzás áradt, mások sötétek és vakok voltak, akár a kiégett villanykörte.

Elhaladt a nyolcvannégyes, majd a nyolcvanötös polc mellett...

Harry minden idegszálával figyelt, várta a neszeket. Sirius talán elájult vagy felpeckelték a száját... Vagy, szólalt meg egy kéretlen hang a fejében, vagy már nem is él...

Azt megéreztem volna, felelte magának torkában dobogó szívvel Harry. Tudnám, ha meghalt volna...

– Kilencvenhét! – suttogta Hermione.

A gyerekek megálltak a keresett számmal jelölt polcnál, és óvatosan benéztek a mellette nyíló folyosóra. Senkit nem láttak odabent.

– Egészen a végén van – suttogta kissé kiszáradt szájjal Harry. – Innen nem látni el odáig.

Elindult az izzó és sötét gömböcskék hosszú sorai mentén.

A többiek követték.

– Itt kell lennie nem messze...

Harry minden lépésnél arra számított, hogy végre megpillantja a padlón kuporgó Sirius sötét körvonalait.

– Gyertek...

– Harry? – szólalt meg tétován Hermione.

– Itt lesz valahol – motyogta Harry, mintha nem is hallotta volna a lányt.

A hosszú polc végén derengő kék gyertyafény és kongó, poros csend fogadta őket. Nem volt ott senki.

– Lehet, hogy... – suttogta rekedten Harry, és benézett a szomszéd folyosóra. – Vagy talán... – Odaugrott a következőhöz.

– Harry? – szólította megint Hermione.

– Mi van? – mordult rá Harry.

– Szerintem... Sirius nincs itt.

A többiek hallgattak, s Harry nem bírt a szemükbe nézni.

Émelygés fogta el. Felfoghatatlan volt számára a kudarc. Siriusnak itt kell lennie, hiszen ezen a helyen látta őt.

Sietve elindult a polcok sora mentén, és minden egyes folyosóra benézett. Csend és üresség fogadta mindenütt. Visszafordult, elrohant néma társai mellett a másik irányba. Sirius nem volt sehol, és dulakodásra utaló nyomokat se talált.

– Harry! – szólt utána Ron.

– Mi van?

Nem volt kíváncsi Ron mondanivalójára. Nem akarta hallani, hogy hülyeség volt idejönniük, és hogy siessenek vissza a Roxfortba. Arcát elöntötte a forróság. Nem akart mást, csak hogy békén hagyják, hadd kuksoljon még egy darabig itt a sötétben, hadd halogassa a pillanatot, amikor ki kell tennie magát a fogadócsarnok bántó fényességének és persze a többiek szemrehányó pillantásainak.

– Láttad ezt? – kérdezte Ron.

– Mit? – kapta fel a fejét Harry. Ron talán nyomra bukkant?

Visszasietett a többiekhez, akik időközben tettek pár lépést visszafelé a kilencvenhetes polc mentén – és csalódottan látta, hogy Ron az egyik poros gömböcskére mered.

– Mit? – ismételte csüggedten.

– Ezen... rajta van a neved – mondta Ron.

Harry közelebb lépett barátjához. Ron az egyik tompán fénylő gömbre mutatott. Azt vastagon lepte a por, jelezve, hogy évek óta érintetlenül áll a helyén.

– Az én nevem? – értetlenkedett Harry.

Odalépett a polc elé. Alacsonyabb volt Ronnál, így csak lábujjhegyre állva és a nyakát nyújtogatva tudta elolvasni a gömb alatt a polcra erősített, sárguló címkét. Azon kézzel írott, cirkalmas betűkkel egy tizenhat évvel korábbi dátum, valamint az alábbi szöveg állt:

S.P.T.-től A.P.W.B.D-nak

Sötét Nagyúr és (?) Harry Potter

Harry rámeredt a címkére.

– Mi a fene ez? – kérdezte szorongva Ron. – Hogy kerül ide a neved? – Végignézte a polcszakasz többi címkéjét. – Az én nevem nincs itt – állapította meg tanácstalanul. – És a többieké sem.

Harry keze elindult a gömb felé.

– Szerintem ne nyúlj hozzá – szólt rá Hermione.

– Miért ne? Kinek szólna, ha nem nekem?

– Ne fogd meg, Harry! – szólalt meg váratlanul Neville.

Harry ránézett. Neville kerek arcán verejték csillogott – úgy tűnt, nem sokáig bírja már az izgalmakat.

– Rajta van a nevem – zárta le a vitát Harry, s bár érezte, hogy felelőtlenség, amit tesz, a markába zárta a gömböcskét. Arra számított, hogy az hideg lesz, de az ellenkezőjét kellett tapasztalnia.

Az üveggolyó olyan meleg volt, mintha órákig a napon feküdt volna. Harry leemelte a polcról, és rámeredt. Azt várta, sőt remélte, hogy történik valami drámai dolog, ami értelmet ad hosszú és veszélyes utazásuknak.

De nem történt semmi. A többiek körülállták Harryt, és nézegetni kezdték a gömböt, melyet ő most néhány mozdulattal megtisztított a rátapadt portól.

És ekkor a hátuk mögött megszólalt egy lusta, gúnyos hang:

– Ügyes vagy, Potter! Most pedig szépen lassan fordulj meg, és add ide azt nekem!

Harmincötödik fejezet

Túl a függönyön

Balra is, jobbra is fekete alakok bontakoztak ki a sötétből, elállva a menekülés útját. Csuklyák rései mögött szemek csillantak, s tucatnyi égő pálcahegy szegeződött a gyerekekre.

Ginny felsikoltott.

– Add ide, Potter! – ismételte a Lucius Malfoy hangján szóló csuklyás, és kinyújtotta tenyérrel felfelé fordított kezét.

Harry gyomra öklömnyire rándult össze. Csapdába estek, s kétszeres túlerővel kell szembenézniük.

– Add ide! – mondta megint Malfoy.

– Hol van Sirius? – kérdezte Harry.

A halálfalók közül többen felnevettek, s a Harrytől balra álló csoportban éles női hang csendült:

– A Sötét Nagyúr most sem tévedett!

– Most sem tévedett – visszhangozta Malfoy. – Gyerünk, Potter, add ide a jóslatot!

– Tudni akarom, hol van Sirius!

– Tudni akarom, hol van Sirius! – ismételte gúnyosan a nő.

A halálfalók közelebb nyomultak, úgyhogy már fél méterre sem voltak Harryéktől. Harry szeme káprázni kezdett pálcáik fényétől.

– Elfogták őt – szólt Harry, legyűrve a mellkasát szorító rémületet, a páni félelmet, ami azóta lappangott benne, mióta beléptek a kilencvenhetes polc folyosójára. – Itt van. Tudom, hogy itt van.

– A pici baba sílva felliadt, és azt hitte, idaz, amit álmodott – gügyögte gúnyosan a nő. Harry érezte, hogy Ron mocorogni kezd mellette.

– Még ne tégy semmit – morogta. – Majd ha szólok...

A nő rikoltva felkacagott.

– Halljátok ezt? Halljátok? Úgy utasítgatja a többi kölyköt, mintha szembe akarna szállni velünk!

– Ó, nem ismered te még Pottert, Bellatrix – duruzsolta Malfoy. – Borzasztóan szeret hősködni. A Sötét Nagyúr is tisztában van ezzel. Add ide a jóslatot, Potter!

– Tudom, hogy itt van Sirius – ismételte csökönyösen Harry, pedig a rémület már úgy elszorította a torkát, hogy lélegezni is alig tudott. – Tudom, hogy foglyul ejtették!

Most még több halálfaló nevetett – a leghangosabban a nő.

– Ideje, hogy megtanuld, mi a különbség álom és valóság között – szólt Malfoy. – Most pedig add ide a jóslatot, különben pálcát használunk.

– Csak tessék! – mondta Harry, és mellmagasságba emelte saját pálcáját. Ron, Hermione, Neville, Ginny és Luna ugyanígy tettek. Harry görcsölő gyomra csavarodott egyet. Ha Sirius valóban nincs itt, teljesen értelmetlenül hozta magával barátait a biztos pusztulásba.

A halálfalók azonban nem támadtak.

– Add ide a jóslatot, akkor nem esik bántódásotok – mondta higgadtan Malfoy.

Most Harry hallatott valami nevetésfélét.

– Naná, persze! Odaadom ezt a... mit mondott? Jóslatot? És akkor szépen elengednek minket, mi?

Még be se fejezte a mondatot, mikor a csuklyás nő felkiáltott:

– Invito jós...!

Harry nem késett a védekezéssel: – Protego! – harsogta, mielőtt a nő végigmondhatta volna a varázsigét. Az üveggömb előrecsusszant az ujjai hegyéig, de ott megállt.

– Játszani azt tud a pici Potter-baba – sziszegte a nő, és szeme felizzott a csuklya mögött. – Na jó, akkor...

– Megmondtam, hogy nem! – ordított rá Malfoy. – Ha összetöröd...

Harry agya vadul zakatolni kezdett. A halálfalók mindenáron meg akarják szerezni az üveggolyót. Neki nincs szüksége rá. Nincs más vágya, csak élve kivinni innen a barátait. Ne ők fizessenek az ő ostobaságáért...

A nő kilépett társai közül, és levette csuklyáját. Az Azkaban beesetté, halálfejszerűvé tette Bellatrix Lestrange arcát, de szeme annál elevenebb volt: eszelős tűz izzott benne.

– Kéreted magad, kölyök? – szólt szaporán hullámzó mellkassal. – Hát jó... Fogjátok a legkisebbet! – utasította a mellette álló halálfalókat. – Lássuk, mit szól hozzá, ha kezelésbe vesszük a kislányt. Majd én csinálom!

Harry érezte, hogy társai közelebb húzódnak Ginnyhez. Ő maga is tett egy oldalazó lépést – így közvetlenül a lány elé került – és a melléhez szorította az üveggömböcskét.

– Ha bármelyikünket megtámad, ez itt összetörik – fordult Bellatrixhoz. – A főnökük nem fog örülni, ha üres kézzel mennek vissza hozzá.

A nő nem mozdult, csupán rámeredt Harryre, és közben nyelve hegyével megnedvesítette ajkát.

– Különben is – folytatta Harry – miféle jóslat ez, amiről beszélünk?

Egyelőre nem volt jobb ötlete, mint folytatni a beszélgetést, húzni az időt. Neville remegő karja nekinyomódott az övének. Egy másik társa lélegzetét a tarkóján érezte. Remélte, hogy a többieknek előbb-utóbb támad valamilyen használható ötletük – ő maga ugyanis teljesen tanácstalan volt.

– Miféle jóslat? – visszhangozta elkomorodva Bellatrix. – Viccelsz velem, Harry Potter?

– Nem, nem viccelek – felelte Harry. Közben végighordozta tekintetét a halálfalókon, keresve a gyenge láncszemet, a rést, amin át eliszkolhatnak. – Miért kell ez Voldemortnak?

A halálfalók közül többen felszisszentek.

– Ki mered mondani a nevét? – suttogta Bellatrix.

– Persze – felelte Harry. Még jobban megszorította az üveggolyót, arra számítva, hogy megint megpróbálják majd kibűvölni a kezéből. – Miért ne mondhatnám ki, hogy Vol...

– Fogd be a szád! – visította Bellatrix. – Ne merd méltatlan szádra venni a nevet! Ne merd beszennyezni a mocskos félvér nyelveddel! Ne merd...

– Ő is félvér! Nem tudta? – feleselt Harry. Hermione belenyögött a fülébe. – Bizony, Voldemort is az. Az anyja boszorkány volt, de az apja mugli. Vagy talán azt mesélte a bandájának, hogy aranyvérű?

– Stup...

– Ne!

Bellatrix Lestrange pálcájának végéből vörös fénycsík indult Harry felé. Malfoy azonban egy másik bűbájjal eltérítette az átkot, így az a polcba csapódott, és levert jó néhány üveggömböt.

A földön széthullott cserepek közül két füstként lebegő, gyöngyszürke kísértetalak emelkedett ki. Mindkettő beszélni kezdett, de Malfoy és Bellatrix kiabálása közepette csak töredékeket lehetett érteni abból, amit mondtak.

– ...és a napfordulókor beköszönt egy új... – zengte az egyik, egy szakállas öregember.

– Ne támadj rá! Meg kell szereznünk a jóslatot!

– Bemocskolja... van képe... – visította őrjöngve Bellatrix. – Nem szégyelli magát... a mocskos félvér...

– Előbb meg kell szereznünk a próféciát! – mennydörögte Malfoy.

– ...és nem jön több utána... – búgta sejtelmesen a másik árnyalak, egy fiatal nő.

A gömbökből kiszabadult kísértetek ezután köddé foszlottak, és már csak a padlón szétszóródott üvegcserepek emlékeztettek rájuk.

Harrynek azonban a láttukra támadt egy ötlete. A gond csak az volt, hogy valahogy közölnie kellett tervét a többiekkel.

– Még mindig nem mondták el, mi különleges van ebben a jóslatban, amit át kellene adnom – szólt. Közben lassan odébb húzta a lábát, mögötte álló társát keresve.

– Ne játszadozz velünk, Potter! – morogta Malfoy.

– Nem játszadozom – felelte Harry, megosztva figyelmét a beszélgetés és tapogatózás között. Lába végül beleütközött egy cipőorrba. Rátaposott. Hermione felszisszent a háta mögött, majd suttogva megkérdezte:

– Mi van?

– Dumbledore talán nem mondta el neked – sziszegte a foga közt Malfoy – hogy itt, a Misztériumügyi Főosztályon rejtőzik az ok, amiért azt a heget kaptad a homlokodra?

– Hogy... mi? – Harry egy pillanatra teljesen megfeledkezett a tervéről. – A sebhelyemről beszél?

– Mi van? – suttogta sürgetően Hermione.

– Lehetséges volna? – duruzsolta kajánul Malfoy. Több halálfaló megint felnevetett, lehetőséget adva rá, hogy Harry odasúgja Hermionénak:

– Döntsétek a polcokat...

– Tehát Dumbledore nem mondta el... – ismételte Malfoy. – Igen, ez megmagyarázza, hogy miért csak most jöttél el. A Sötét Nagyúr nem értette...

– ...mikor szólok, hogy most...

– ...hogy miért nem rohantál rögtön ide, miután álmodban megmutatta neked, hol van a jóslat. Azt hitte, a kíváncsiság arra sarkall majd, hogy meghallgasd, hogyan szól szó szerint...

– Igen? – Harry hallotta, hogy a háta mögött Hermione suttogva továbbadja az üzenetet. Tovább beszélt hát, hogy lekösse a halálfalók figyelmét. – Szóval azt akarta, hogy jöjjek el, és szerezzem meg. Miért?

– Miért? – Malfoy hitetlenkedve felnevetett. – Azért, mert a Misztériumügyi Főosztályról csak azok vihetik el a jóslatokat, akikről azok szólnak. Ezért nem lophatták el mások a jóslatot a Sötét Nagyúr számára.

– És miért akart ellopatni egy rólam szóló jóslatot?

– Mert a jóslat kettőtökről szól, Potter, kettőtökről! Sosem gondolkoztál még azon, hogy miért akart a Sötét Nagyúr végezni veled már csecsemőkorodban?

Harry rámeredt a hosszúkás lyukakra, amelyek mögött Malfoy szeme csillogott. E miatt a jóslat miatt haltak meg a szülei? Emiatt kell a villám alakú sebhelyet viselnie? Itt van a markában a válasz az összes nagy kérdésre?

– Valaki jósolt valamit Voldemortról és rólam? – motyogta, ujjai szoros ölelésébe fogva a cikesznél alig nagyobb, meleg üveggolyót. – És Voldemort addig mesterkedett, amíg idecsalt, hogy megszerezzem neki? Miért nem jött el érte ő maga?

– Ő maga!? – visított fel társai eszelős nevetése közepette Bellatrix. – Azt várod a Sötét Nagyúrtól, hogy besétáljon a Mágiaügyi Minisztériumba, ahol olyan kedvesen szemet hunynak a visszatérése fölött? Hogy leleplezze magát az aurorok előtt, akik nem is törődnek vele, mert inkább az én drága unokaöcsémet hajkurásszák?

– Szóval most magukat küldte, hogy végezzék el helyette a piszkos munkát – következtetett Harry. – Miután Sturgisszel és O'Mennel befuccsolt...

– Okos vagy, Potter, nagyon okos – duruzsolta Malfoy. – A Sötét Nagyúr tudja, hogy van eszed...

– Most! – rikkantotta Harry.

A háta mögött öt hang kiáltott fel: – Reducto! – és öt átok röppent öt különböző irányba. A szemközti polcokon hatalmas lyukak robbantak, s az egész toronymagas faszerkezet inogni kezdett.

Vagy száz üveggolyó zuhant a padlóra és tört szét, gyöngyszürke alakok tömkelegét eresztve a levegőbe. A régmúltból felidézett hangok kórusához üvegcsörömpölés és a padlóra zuhanó polcdarabok zaja adta a kíséretet.

– Futás! – kiáltotta Harry.

A polcok vészesen meginogtak, üveggömbök újabb záporát zúdítva a közöttük állók fejére. Harry a talárjánál fogva megragadta és vonszolni kezdte Hermionét. Közben a másik kezét a feje fölé emelte, hogy védekezzen a fa-és üvegzápor ellen. Az egyik halálfaló rájuk vetette magát a porfelhőn át – Harry lendületből belevágta könyökét a csuklyás arcba. Mindenki kiabált, ordított vagy épp jajgatott; a polctornyok hatalmas robajjal összeroskadtak, a gömbökből kiszabadult látók pedig zengték, zúgták jóslataikat...

Harry látta, hogy szabad az út a kijárat felé. Ron, Ginny és Luna már el is szaladtak, két karral védelmezve fejüket. Valami súlyos tárgy csapott Harry arcába, de ő csak lehúzta a fejét, és rohant tovább. Aztán egy kéz elkapta a vállát; a következő pillanatban Hermione kiáltását hallotta: – Stupor! – és a kéz eltűnt...

Elérték a kilencvenhetes polc végét. Harry befordult jobbra, és ettől kezdve úgy rohant, ahogy a lába bírta. Hátulról szaladó lépteket hallott, és Hermione hangját, ahogy Nevillet biztatja. Az ajtó, amin bejöttek a terembe, félig nyitva volt – Harry látta a kristályedény ragyogó fényét. A jóslatot szorongatva átrohant a másik terembe, ott megállt, bevárta Hermionét és Nevillet, s miután megérkeztek, becsapta az ajtót.

– Colloportus! – kiáltotta Hermione, mire az ajtó furcsa, cuppanó hanggal bezárult.

– Hol... hol vannak a többiek? – zihálta Harry.

Eddig azt hitte, hogy Ron, Luna és Ginny, akik előttük jártak, már a kristályedényes teremben vannak, de most látnia kellett, hogy hármukon kívül nincs ott senki.

– Rossz felé mentek! – suttogta rémülten Hermione.

– Hallgassátok! – szólt fojtott hangon Neville.

Lábdobogás és kiáltások szűrődtek a terembe. Harry a lezárt ajtóra szorította a fülét, s tisztán hallotta Malfoy hangját:

– Hagyd, Nott! Mondom, hogy ne törődj vele! Mit számít a sérülése, ha elveszítjük a jóslatot! Jugson, gyere ide, szervezetten kell folytatnunk a kutatást! Párokban megyünk tovább, és ne feledjétek: finoman kell bánni Potterrel, amíg nála van a jóslat! A többit megölhetitek, ha kell. Bellatrix, Rodolphus, ti balra menjetek! Crak és Rabastan, ti jobbra – Jugson, Dolohov, ti erre – Rookwood, arra – Mulciber, te velem jössz!

– Most mit csináljunk? – kérdezte a tetőtől talpig reszkető Hermione.

– Mindenesetre nem várjuk meg, amíg ránk találnak – felelte Harry. – Tűnjünk el az ajtótól!

A lehető legcsendesebb léptekkel futásnak eredtek. Elszaladtak a kristályedény mellett, s már majdnem elérték a kerek terembe nyíló ajtót, mikor Harry hallotta, hogy valami nagy és nehéz zuhan neki az ajtónak, amit Hermione bűbájjal lezárt.

– Állj félre! – reccsent egy durva hang. – Alohomora!

Az ajtó kitárult. Harry, Hermione és Neville egy szempillantás alatt bebújtak egy asztal alá. Onnan jól látták két rohanvást közeledő halálfaló talárjának alját.

– Lehet, hogy egyenesen továbbszaladtak az előcsarnokba – zihálta az egyik, a recsegő hangú.

– Azért nézzünk be az asztalok alá! – felelte a másik.

Harry látta, hogy a halálfalók térde ereszkedni kezd. Kidugta pálcáját az asztal alól, és így kiáltott:

– Stupor!

A piros fénylövedék eltalálta a közelebbi halálfalót. Az hátratántorodott, és nekiesett egy nagy állóórának, ami fel is borult. A másik halálfaló viszont félreugrott Harry következő átka elől, és pálcájával megcélozta Hermionét, aki időközben kimászott az asztal alól, hogy jobban tudjon célozni.

– Avada...

Harry rávetette magát a csuklyás férfira, s a térdénél elkapta a lábát. A halálfaló megingott, átka célt tévesztett. Neville olyan sietve pattant fel, hogy felborította az asztalt, ami alatt megbújt. Rászegezte pálcáját a viaskodó párra, és elrikkantotta magát:

– Capitulatus!

Harry és a halálfaló pálcája is a levegőbe röppent, s nagy ívben elszállt a Jóslatok Termének ajtaja felé. Mindketten felpattantak, s eliramodtak pálcáik után – elöl a halálfaló, Harry szorosan a nyomában. A sort a rémült Neville zárta.

– Állj félre, Harry! – kiáltotta Neville, aki nyilván eltökélte, hogy kiköszörüli a csorbát.

Harry oldalra vetette magát, Neville pedig célzott, és elharsogta a varázsigét:

– Stupor!

A piros fénycsóva elröppent a halálfaló válla fölött, és egy különféle homokórákkal teli szekrénybe csapódott. A szekrény feldőlt – ajtajainak üvege szanaszét repült – aztán visszalendült álló helyzetbe, és már újra sértetlen volt. Utána megint eldőlt, és összetört...

A halálfaló felkapta varázspálcáját, ami a kristályedény közelében hevert a padlón. Harry gyorsan lebukott egy asztal mögé.

A férfi megfordult, de mivel nem látott ki félrecsúszott csuklyája alól, előbb azt lerántotta a fejéről, s csak azután kiáltotta el magát:

– Stup...

– Stupor! – kiáltotta Hermione, aki most érte csak utol a fiúkat.

A piros fénycsóva mellkason találta a halálfalót: az megdermedt, elejtette pálcáját, azután hanyatt esett, egyenesen a kristályedénynek. Harry koppanást várt, s arra számított, hogy az ernyedt test lecsúszik az üvegről, és a padlóra roskad – de nem ez történt.

Az edény fala utat engedett, mintha egyszerre megolvadt volna, s a férfi ott maradt testével az asztalon, fejével a csillogó, kavargó gázzal teli kristályedényben.

– Invito pálca! – kiáltotta Hermione. Harry pálcája egy sötét zugból kiemelkedve odaröppent hozzá, ő pedig továbbította Harrynek.

– Kösz – biccentett Harry. – Jól van, tűnjünk el...

– Vigyázz! – kiáltott rá rémülten Neville, a halálfaló kristályba foglalt fejére meredve.

Mindhárman felemelték pálcájukat, de végül egyikük se használta; helyette tátott szájjal bámultak a férfi fejére.

A fej sebesen zsugorodni és kopaszodni kezdett. A fekete haj és a borosta visszahúzódott a bőrbe, az orca sima és rózsaszínű lett, a koponya gömbölyűvé vált, s finom pihék borították el...

A kapálózó halálfaló vastag, izmos nyakán egy csecsemő feje ült. Aztán a folyamat rögtön újra megfordult, a fej nőni kezdett, visszanyerte eredeti alakját, és sűrű fekete haj meg szakáll fakadt belőle.

– Ez az Idő – suttogta borzadó ámulattal Hermione. – Maga az Idő...

A halálfaló megrázta csúf fejét, hogy magához térjen, de mire összeszedhette volna magát, már újra csecsemővé fiatalodott.

A szomszéd teremből kiáltás majd robaj és ordítás szűrődött át.

– Ron! – kiáltott fel Harry, és elfordult a folyamatos átváltozásban lévő halálfalótól. – Ginny? Luna?

– Harry! – visította Hermione.

A halálfaló kihúzta fejét a kristályedényből. Elképesztő látványt nyújtott: torkaszakadtából bömbölt apró csecsemőszájával, s közben veszedelmesen csapkodott maga körül. Izmos karja csak egy hajszállal kerülte el Harry fejét. Harry felemelte pálcáját, de meglepetésére Hermione megfogta a karját.

– Nem bánthatsz egy csecsemőt!

Nem volt idő megvitatni a kérdést, mert ekkor gyorsan közeledő léptek zaja hangzott fel a Jóslatok Termében. Harry rádöbbent, hogy hibát követett el, mikor kiabálásával elárulta hollétüket.

– Gyertek! – kiáltotta, azzal faképnél hagyta a csecsemőfejű halálfalót, és barátaival a nyomában eliramodott a fekete terembe nyíló ajtó felé.

Félúton jártak, mikor Harry a nyitott ajtón át megpillantott két további halálfalót, akik a kerek termen átvágva feléjük szaladtak.

Elkanyarodott hát balra, és bevette magát egy szűk, sötét, mindenféle holmival telezsúfolt irodaszerűségbe. Társai követték, és becsapták maguk után az ajtót.

– Collop...

Mielőtt Hermione végigmondhatta volna a varázsigét, az ajtó kivágódott, és berontott rajta a két halálfaló.

– Obstructo! – kiáltották diadalmasan.

Harry, Neville és Hermione hanyatt estek, mintha mellbe vágták volna őket. Neville átbucskázott egy íróasztalon, és eltűnt mögötte; Hermione egy könyvespolcnak zuhant, ami súlyos kötetek egész záporát zúdította a fejére; Harry háttal a kőfalnak ütközött, és beverte a tarkóját, úgyhogy néhány másodpercig csillagokat látott.

– Elkaptuk! – harsogta a Harryhez közelebb álló halálfaló. – Itt vagyunk egy irodában a...

– Silencio! – kiáltotta Hermione. A halálfaló a mondat végét már csak némán tátogta. Társa odaugrott, és félrelökte.

– Petrificus totalus! – hadarta Harry, mire a férfi vigyázzállásba merevedett, majd arccal előre rábukott a szőnyegre.

– Szép volt, Har...

Az elnémított halálfaló azonban most megsuhintotta pálcáját, mire Hermione mellkasán bíborszín tűzcsík száguldott át. A lány erőtlen, csodálkozó kis nyögést hallatott, aztán összecsuklott, és nem mozdult többet.

– Hermione!!!

Harry térdre roskadt a lány mellett. Közben Neville megjelent az asztal alatt, és a halálfalóra szegezte pálcáját. Az rúgott egy nagyot felé – cipője orra előbb kettétörte Neville pálcáját, és a fiú arcát is elérte. Neville felordított kínjában, s kezét az orrához kapva összegörnyedt. A hangra Harry megfordult, s látta, hogy a halálfaló – aki időközben lerántotta csuklyáját – már őt célozza meg pálcájával.

Felismerté a megnyúlt, sápadt arcot a Reggeli Prófétában látott képről: Antonyin Dolohov volt az, a varázsló, aki meggyilkolta Prewettéket.

Dolohov elvigyorodott, és szabad kezével előbb a Harry kezében lévő jóslatra, majd önmagára, végül pedig Hermionéra mutatott. Egyértelmű volt, mit akar közölni: Add ide a jóslatot, vagy olyan sorsra jutsz, mint ő...

– Tudom, hogy ha odaadom, abban a szempillantásban megöl minket! – sziszegte Harry.

A rémület elkábította, pedig most nagy szüksége lett volna rá, hogy fürgén járjon az agya. Fél kezével Hermione vállát fogta – az még meleg volt – de nem merte levenni tekintetét a halálfalóról, hogy alaposabban megvizsgálja a lányt. Ne haljon meg, ne haljon meg, én tehetek róla, ha meghal...

– De add oda deki, Harry! – csattant Neville elkeseredett hangja az asztal alatt. A fiú leeresztette kezét az arca elől: orra láthatóan eltört, és ömlött belőle a vér. – De add oda deki!

Ekkor csörömpölés hallatszott be az órás teremből, és Dolohov önkéntelenül hátranézett. Az ajtóban megjelent a csecsemőfejű halálfaló. Még mindig óbégatott, és jókora ökleivel céltalanul csapkodott maga körül. Harry kihasználta az alkalmat:

– Petrificus totalus!

Dolohovnak nem volt ideje védekezni. Kővé dermedt a sóbálvány-átoktól, és mint a deszka, keresztben rázuhant hasonló állapotú társára.

A csecsemőfejű továbbállt, Harry pedig rögtön Hermionéhoz fordult.

– Hermione! Hermione, térj magadhoz...

A feldagadt orrú Neville kikecmergett az íróasztal alól, s ő is odatérdelt a lány mellé.

– Micsidád vele? – kérdezte.

– Nem tudom...

Neville megfogta Hermione csuklóját.

– Érzeb a pulzusád, Harry. Deb hald beg.

Harryt olyan mérhetetlen megkönnyebbülés öntötte el, hogy majdnem elnevette magát.

– Él?

– Iged, azd iszeb.

Harry a fülét hegyezte, hogy hall-e újabb közeledő lépteket, de a szomszédból csak a csecsemőfejű halálfaló bömbölése és a rombolás zaja hallatszott át.

– Nincs messze a kijárat, Neville – suttogta Harry. – A következő már a kerek terem... Ha ki tudnánk jutni oda, és megtalálnánk a folyosóra nyíló ajtót, mielőtt újabb halálfalók jönnek, akkor egyedül is el tudnád vinni Hermionét a lifthez... Fönt biztos találsz majd valakit... Szólhatsz, hogy fújjanak riadót...

Neville megtörölte vérző orrát a talárja ujjával, és szemöldökráncolva nézett Harryre.

– Ézs de hova béz? – kérdezte.

– Meg kell keresnem a többieket – felelte Harry.

– Együd kerezzsük beg őked – jelentette ki Neville.

– De hát Hermionét...

– Baguggal vizzüg – vágta rá Neville. – Bajd én cipeleb. De jobb vagy a harcbad, bidd é.

Azzal felállt, megfogta Hermione fél karját, majd szigorúan ránézett a tétovázó Harryre. Harry megfogta a lány másik kezét, és felsegítette Neville vállára az ernyedt testet.

– Várj! – Harry felkapta a földről Hermione pálcáját, és Neville kezébe nyomta. – Ez azért legyen nálad.

Neville félrerúgta saját törött pálcájának darabjait, és elindult az ajtó felé.

– A dagyi beg fog öldi – szólt vért prüszkölve. – Ez a bálca bég apáé vold.

Harry óvatosan kilesett az ajtón. A csecsemőfejű halálfaló óbégatva tántorgott a teremben, és sorban lökte fel az asztalokat meg a kisebb-nagyobb állóórákat. Az üvegajtós szekrény – ami Harry gyanúja szerint időnyerőket tartalmazott – még mindig újra meg újra feldőlt és összetört, majd felállt.

– Nem fog észrevenni minket – suttogta Harry. – Gyere... maradj szorosan mögöttem...

Kilopakodtak az irodából, és biztonságban el is érték az ajtót.

A kerek terem üres volt. Néhány lépést tettek csupán a fekete padlón – Neville már kissé tántorgott Hermione súlya alatt – mikor becsapódott mögöttük az Időterem ajtaja, és a fal ismét forogni kezdett. Harrynek hunyorognia kellett, s kissé bizonytalanul állt a lábán – valószínűleg enyhe agyrázkódást kapott, mikor az irodában beverte a tarkóját. Aztán a fal megállt, s ő csüggedten látta, hogy Hermione tüzes X-el időközben kihunytak.

– Szerinted melyik...

Mielőtt azonban eldönthette volna, hogy merre induljanak tovább, tőlük jobbra kitárult az egyik ajtó, és három alak lépett be rajta.

– Ron! – kiáltott fel rekedten Harry, és barátja elé sietett. – Ginny! Jól vagytok...?

– Harry.... – Ron erőtlenül nevetgélve előretántorodott, belekapaszkodott Harry talárjába, és ködös tekintettel rábámult. – Itt vagy... ha-ha-ha... viccesen nézel ki, Harry... csupa piszok vagy...

Ron arca falfehér volt, és vér csorgott a szája sarkából. Erőtlenül térde rogyott, de mivel továbbra is kitartóan markolta Harry talárját, Harrynek sután előre kellett dőlnie.

– Mi történt, Ginny? – kérdezte ijedten Harry.

Ginny azonban csak zihált, a fejét rázta, és a bokáját fogva leroskadt a fal tövébe.

Luna volt az egyetlen, aki sértetlennek tűnt.

– Azt hiszem eltört a bokája – magyarázta suttogva, és Ginny fölé hajolt. – Négy halálfaló bekergetett minket egy sötét terembe, ami tele volt bolygókkal. Nagyon furcsa hely volt... néha csak lebegtünk a sötétben...

– Egészen közelről láttuk az Uránuszt, Harry! – lelkendezett kábán kacagva Ron. – Érted, Harry? Láttuk az Uránuszt... ha-ha-ha...

Szája sarkában vérbuborék fúvódott fel és pukkadt ki.

– ...aztán az egyikük elkapta Ginny lábát. A taroló átokkal a képébe robbantottam a Plútót, de hát...

Luna sajnálkozva Ginnyre mutatott. A lány behunyta a szemét; zihálva, felületesen lélegzett.

– És mi történt Ronnal? – kérdezte aggódva Harry. Barátja még mindig ott lógott rajta, és elhalóan nevetett.

– Nem tudom, mivel találták el őt – felelte szomorúan Luna – de nagyon furcsán viselkedik. Alig tudtam rávenni, hogy velünk jöjjön.

– Harry – suttogta kuncogva Ron, és a szájához húzta Harry fülét. – Megmondjam, ki ez a lány? Lüke... Lüke Lovegood... ha-ha-ha.

– El kell tűnnünk innen – jelentette ki Harry. – Tudsz segíteni Ginnynek, Luna?

– Igen. – Luna a füle mögé dugta pálcáját, átkarolta Ginny derekát, és emelni kezdte a lányt.

– Csak a bokám fáj, fel tudok állni! – csattant fel Ginny, de a következő pillanatban már össze is csuklott a lába, és meg kellett kapaszkodnia Lunában. Harry átvetette a vállán Ron karját – éppúgy, ahogy közel egy éve Dudleyét – és körülnézett. Egy a tizenkettőhöz volt az esélye rá, hogy elsőre megtalálja a kijáratot...

Vonszolni kezdte Ront az egyik ajtó felé. Már majdnem el is érték, mikor a kerek terem túloldalán kinyílt egy másik ajtó, és berontott rajta három halálfaló, élükön Bellatrix Lestrange-dzsel.

– Ott vannak! – rikkantotta a nő.

Kábító átkok röppentek a gyerekek felé. Harry beugrott az ajtón, ledobta Ront, és már sietett is vissza segíteni a Hermionét cipelő Nevillenek. Valamennyien bejutottak, s még idejében sikerült becsapniuk az ajtót Bellatrix előtt.

– Colloportus! – kiáltotta Harry. A következő pillanatban három test csapódott a túloldalról az ajtónak.

– Nem baj! – zendült odakint egy férfihang. – Másfelől is be lehet menni. Megtaláltuk őket! Itt vannak!

Harry megpördült, és körülnézett. Az Agyteremben voltak, és a halálfaló nem tévedett: valóban jó néhány ajtó nyílt még a helyiségbe. Odaátról eközben lépések zaja szűrődött be: további halálfalók csatlakoztak az elsőkhöz.

– Luna, Neville, segítsetek!

Futva elindultak körben a falak mentén, és sorban lezárták az ajtókat. A nagy sietségében Harry nekiment egy asztalnak, és átgördült rajta.

– Colloportus!

A fal túloldalán lábak dobogtak, s időről időre megreccsent és megremegett egyik-másik lezárt ajtó. Luna és Neville a szemközti fal mentén haladtak. Harry épp végzett a saját oldalával, amikor meghallotta Luna ordítását:

– Collop... ááááááááá!

Megfordult, és azt látta, hogy a lány hátrafelé repül a levegőben; az ajtón, amit nem ért el idejében, öt halálfaló rontott be a terembe.

Luna ráesett egy asztalra, végigcsúszott rajta, a túlsó végén leesett – és nem állt fel többet.

– Kapjátok el Pottert! – rikoltotta futtában Bellatrix. Harry kitért előle, és elrohant az ellenkező irányba. Tudta, hogy átkoktól mindaddig nem kell tartania, amíg nála van a jóslat.

– Hé! – kiáltotta nevetve Ron, aki időközben feltápászkodott, és most kótyagosan Harry felé tántorgott. – Figyelj, Harry, abban a lében agyak vannak! Ha-ha-ha, ugye, milyen fura, Harry?

– Menj innen, Ron, feküdj le a földre...

Ron azonban már a tartályra szegezte pálcáját.

– Komolyan, Harry, agyak vannak benne! Nézd! Invito agy!

A teremben mindenki megtorpant. Harry, Ginny, Neville és az összes halálfaló önkéntelenül a tartály felé fordult. Az egyik agy – mintha egy láthatatlan zsinegen húznák – kiemelkedett a zöld folyadékból. Egy pillanatig egy helyben lebegett a tartály fölött, azután sebesen pörögve Ron felé röppent, színes, mozgó képeket húzva maga mögött – olyan volt, mintha filmszalagok tekeredtek volna le róla.

– Ha-ha-ha, Harry, nézd... – Ron kacagva nézte az agy kiömlő tarka tartalmát. – Gyere, fogd meg! Biztos tök fura...

– Ron, ne!

Harry nem tudta, mi történik, ha Ron megérinti az agyból polipkarokként kinyúló gondolatokat, de mindenképp valami rosszra számított. Odaugrott barátjához, Ron azonban addigra elkapta a felé repülő agyat.

A polipkarok egy szempillantás alatt rátekeredtek a karjára.

– Nézd, Harry, mit csinál... Ne... ne... ez nem jó... Elég! Hagyd abba!

A gondolatszalagok Ron mellkasát is befonták, szorosan hozzákötözve az agyat a fiú testéhez.

– Diffindo! – kiáltotta Harry, hátha sikerül letépnie barátjáról a fojtó gondolatszalagokat, de a bűbáj hatástalan volt. Ron elesett, s a padlón fekve vergődött tovább.

– Megfojtják, Harry! – kiáltotta rémülten Ginny, aki szintén a földön feküdt, törött bokáját markolva. Többet már nem mondhatott, mert ekkor arcon találta az egyik támadó pálcájából kiröppenő piros fénycsóva.

– Zsdubor! – ordította Neville, a közeledő halálfalókra szegezve Hermione pálcáját. – Zsdubor! Zsdubor!

Nem történt semmi.

Az egyik halálfaló kilőtt egy kábító átkot Neville felé, de elvétette. Harry rápillantott a fiúra. Már csak ketten maradtak: ketten az öt halálfaló ellen. Két csuklyás most nyílvesszőszerű, ezüstös fényt lőtt ki rájuk. Az átkok célt tévesztettek, és mély krátert ütöttek a falon. Bellatrix Lestrange rohanni kezdett Harry felé, aki a magasba emelte a jóslatot, és futásnak eredt a terem hosszában.

Pillanatnyilag nem volt más célja, mint elcsalni a halálfalókat társai közeléből.

A taktika bevált: a támadók asztalokon és székeken átugrálva a nyomába eredtek. Pálcájukat – az üveggömböt féltve – nem merték használni. Harry megcélozta az egyetlen nyitott ajtót: azt, amelyiken át a halálfalók érkeztek. Miközben berohant rajta, azért fohászkodott, hogy Neville ott maradjon Ron mellett, és sikerüljön megszabadítania őt a fojtogató agytól. Berohant az ajtón, de két lépés után érezte, hogy a padló eltűnik a talpa alól...

Kő lépcsősoron bucskázott lefelé; fokról fokra gurult, akár egy nehéz labda, s végül súlyos puffanással landolt a hátán. Most döbbent csak rá, hol van: nem messze tőle ott magasodott a romos boltív.

A terem csak úgy remegett a halálfalók harsogó nevetésétől.

Harry levette tekintetét a boltívről, és a kőlépcső felé fordult. Az agyterembeli öt halálfaló már közeledett felé. Más ajtókon újabbak siettek be a terembe, s ők is elindultak a lépcsőn. Harry feltápászkodott, bár annyira remegett a lába, hogy alig tudott állni. Baljában ott volt a jóslat – csodával határos módon épségben – jobbjában pedig a pálcája. Hátrálni kezdett, de közben szüntelenül forgatta a fejét: igyekezett minden halálfalót szemmel tartani. Néhány lépés után nekiütközött a boltív emelvényének – más út nem lévén, felmászott rá.

A halálfalók megálltak, és csak nézték. Többen közülük ugyanúgy ziháltak, mint ő, s egyiküknek erősen vérzett a feje. A sóbálvány-átokból magához tért Dolohov ádáz vigyorral szegezte Harryre a pálcáját.

– Vége a fogócskának, Potter! – szólalt meg Lucius Malfoy, és lehúzta csuklyáját. – Légy jó kisfiú, és add ide a jóslatot!

– Engedjék... engedjék el a többieket, akkor odaadom! – zihálta Harry.

Néhány halálfaló felnevetett.

– Miért kellene alkudoznunk veled? – Malfoy sápadt képe kipirult a gonosz élvezettől. – Amint látod, mi tízen vagyunk, te pedig egyedül. Vagy Dumbledore számolni sem tanított meg?

– Diccs egyedül! – harsant egy hang a lépcső tetején. – Éd is id vagyok!

Harrynek elszorult a torka. Neville botorkált lefelé a lépcsőn, remegő kezében Hermione pálcájával.

– Neville, ne... menj vissza Ronhoz...

– Zsdubor! – kiabálta a fiú, s a pálcával sorban rámutatott a halálfalókra. – Zsdubor! Zsdub...

Az egyik legtermetesebb halálfaló hátulról elkapta Nevillet, s leszorította mindkét karját. A fiú kétségbeesetten vergődni kezdett, a halálfalók nagy derültségére.

– Ez Longbottom, igaz? – sziszegte Malfoy. – A nagyanyád már megszokhatta, hogy hullik a rokonság... nem fog meglepődni a halálod hírétől.

– Longbottom? – visszhangozta Bellatrix, és beesett arcán gonosz mosoly terült szét. – Volt egy kellemes találkozásom a szüleiddel, fiacskám.

– Dudob! – ordította Neville, s olyan eszelős rugdosódásba kezdett, hogy a halálfaló, aki lefogta, felkiáltott:

– Kábítsa már el valaki!

– Nem, nem, nem... – Bellatrix arcára mámoros izgalom ült ki.

Ránézett Harryre, majd megint Neville felé fordult. – Nem, inkább kipróbáljuk, jobban bírja-e a kínzást, mint a szülei... hacsak Potter át nem adja a jóslatot.

– De add oda degig! – kiabálta tébolyult rugdosódás közepette Neville. – De add oda dekik, Harry!

Bellatrix odalépett hozzá, és rászegezte pálcáját.

– Crucio!

Neville felüvöltött, és a mellkasához rántotta a térdét – a halálfaló egy pillanatig még tartotta, úgyhogy a levegőben lebegett – aztán a padlóra zuhant, és vonaglani kezdett kínjában.

Bellatrix megszüntette az átkot.

– Ennyit ízelítőnek – szólt. A lábánál heverő Neville abbahagyta a rángatózást, és csöndesen sírdogált. Bellatrix most Harryhez fordult. – Add ide a jóslatot, Potter, vagy végignézheted, hogyan hal meg a kis barátod.

Harry kábán engedelmeskedett: a halálfalók felé nyújtotta a tenyerétől átforrósodott üveggolyót. Malfoy habozás nélkül odaugrott, hogy átvegye.

Ekkor a lépcső tetején kitárult még két ajtó, és öt ember szaladt be a terembe: Sirius, Lupin, Mordon, Tonks és Kingsley.

Malfoy megfordult, és felemelte pálcáját, de Tonks addigra már ráküldött egy kábító átkot. Harry még a becsapódás előtt leugrott az emelvényről, így nem látta, hogy célba talált-e a piros fénycsóva. A halálfalókat váratlanul érte a Rend tagjainak felbukkanása, s utóbbiak a helyzeti előnyt kihasználva lendületes rohamot indítottak, átkok özönét zúdítva a csuklyásokra. Harry a rohanó alakok és röppenő fénycsóvák között megkereste tekintetével a földön kúszó Nevillet, majd egy piros átok elől kitérve, lehasalt a fiú mellé.

– Jól vagy? – kiáltotta, miközben újabb fénycsóva suhant el a fejük fölött.

– Iged – felelte Neville, és megpróbált térdre emelkedni.

– És Ron?

– Asszeb, ő izs... bég az aggyal birgózod, bikor odhagydab.

Egy eltévedt átok a közvetlen közelükben csapódott a padlóba, mély lyukat ütve azon a helyen, ahol egy másodperccel előbb még Neville keze volt. A fiúk sietve kúszni kezdtek – aztán Harry orra előtt egyszer csak felbukkant egy izmos kar. A hozzá tartozó kéz torkon ragadta és álló helyzetbe emelte, úgy, hogy csak a cipője orra érte a földet.

– Add ide! – recsegte egy hang a fülébe. – Add ide a jóslatot...

Harry fulladozni kezdett a kéz szorításában. Szeme könnybe lábadt, de azért elmosódottan látta, mi folyik a teremben: tőle három méterre Sirius az egyik halálfalóval párbajozott; Kingsley egyszerre kettővel küzdött; Tonks, aki még nem ért le a kő lépcsősor aljába, Bellatrixot igyekezett kilőni. Úgy tűnt, senki nem veszi észre, hogy ő, Harry pillanatokon belül megfullad. A háta mögött álló halálfaló oldalának szegezte pálcáját, de egy árva hang se jött ki a torkán, a halálfaló pedig szabad kezével már nyúlt is a jóslatért...

– Áááá!

Neville bukkant fel a padló felől. Mivel belátta, hogy varázsolni nem tud, egyszerűen beledöfte Hermione pálcáját a halálfaló csuklyájának szemnyílásába. A férfi felüvöltött, és azonnal elengedte Harryt, aki gondolkodás nélkül hátraarcot csinált, és kinyögte:

– Stupor!

A halálfaló hanyatt esett, és lecsúszott a fejéről a csuklya.

Macnair volt az, Csikócsőr kijelölt hóhéra. Fél szeme bevérzett, és hatalmasra dagadt.

– Kösz! – fordult Nevillehez Harry, majd azon nyomban félre is rántotta a fiút Sirius és ellenfele útjából. A két varázsló kezében olyan szédítő sebességgel forgott a pálca, mintha nem is átkokkal, hanem karddal párbajoznának. Harry érezte, hogy lába megcsúszik egy kemény, gömbölyű tárgyon. Egy pillanatig azt hitte, elejtette az üveggolyót, azután látta, hogy Mordon mágikus szemén tapos.

A szem gazdája vérző fejjel hevert a padlón, s mellette állt támadója, Dolohov. A halálfaló elvigyorodott, és Neville-re szegezte pálcáját.

– Tarantallegra! – harsogta.

Neville lába azon nyomban szapora rángásba kezdett, és a fiú ismét elesett.

– Most te jössz, Potter...

Dolohov megsuhintotta pálcáját – ugyanúgy, mint mikor Hermionéra támadt – de Harry elkiáltotta magát:

– Protego!

Úgy érezte, mintha egy tompa kést húztak volna végig az arcán.

Az átok erejétől megtántorodott, és keresztülesett Neville kapálózó lábán, de a pajzsbűbájnak hála, megúszta ennyivel a dolgot.

Dolohov újabb varázslatra készült.

– Invito jósl...

Ekkor berobbant a képbe Sirius, és vállával félrelökte Dolohovot. A jóslat már csusszant kifelé Harry markából, de ezúttal is sikerült elkapnia az ujja hegyével. Közben Sirius és Dolohov ádáz küzdelembe kezdtek; suhogó pálcáik úgy szikráztak, akár egy-egy csillagszóró...

Harry felpattant a földről, s mikor Dolohov felrántotta pálcáját, hogy Sirius felé is megsuhintsa, elrikkantotta magát:

– Petrificus totalus!

A halálfaló ismét vigyázzállásba ugrott, és egy másodperccel később már koppant is a feje a padlón.

– Szép volt! – kiabálta Sirius, miközben félrerántotta Harryt két közeledő kábító átok útjából. – Most pedig fuss...

Mindketten behúzták a fejüket; egy zöld fénycsóva csupán centiméterekkel kerülte el Siriust. Harry látta, hogy Tonks összeroskad, és gurulni kezd lefelé a lépcsőkön. Bellatrix diadalittasan felkacagott, majd újra belevetette magát a küzdelembe.

– Harry, fogd a jóslatot, és vidd ki Nevillet! – kiabálta Sirius, azzal eliramodott Bellatrix felé. Harry nem látta, mi történt ezután, mert beugrott elé Kingsley, aki a himlőhelyes arcú, immár csuklyáját vesztett Rookwooddal csatázott. Aztán újabb zöld fénycsóva suhant el Harry feje fölött, s ő egy ugrással Neville mellett termett.

– Tudsz állni? – kiabálta a még mindig kényszeresen rúgkapáló fiú fülébe. – Karold át a nyakamat!

Neville így is tett. Harry felemelte, de Neville egy pillanatra se tudott megállni fékezhetetlen lábán – s ekkor egy férfi, aki mintha a semmiből bukkant volna elő, nekik ugrott, és hanyatt lökte őket.

Neville úgy kalimpált, mint a hátára fordított bogár; Harry a magasba emelte bal karját, hogy megvédje a törékeny üveggömböt.

– Ide a jóslatot! Add ide a jóslatot, Potter!

Harry közvetlen közelről hallotta Malfoy kiabálását, és érezte, hogy a halálfaló pálcájának hegye a bordái közé fúródik.

– Nem... eresszen el... Neville! Fogd meg!

Harry elgurította az üveggömböt; Neville megfordult, elkapta, és a mellkasához szorította. Malfoy erre elrántotta pálcáját Harry oldalától, és Neville-re szegezte. Harry ezzel egy időben hátradugta a válla fölött a magáét, és így kiáltott:

– Obstructo!

Malfoy úgy szakadt le Harry hátáról, mintha egy hatalmas mágnes rántotta volna el. Harry megfordult, és éppen látta, amint a varázsló háttal nekicsapódik az emelvénynek, amin most Sirius és Bellatrix párbaja zajlott. Malfoy gyorsan összeszedte magát, és megcélozta pálcájával a fiúkat, de mielőtt kimondhatta volna a varázsigét, beugrott elé Lupin.

– Meneküljetek, Harry! Vidd a többieket is!

Harry megmarkolta Neville talárjának vállrészét, és felhúzta a fiút az első lépcsőfokra. Neville még mindig nem tudott megállni görcsösen rángatózó lábán. Harry erőt gyűjtött, és továbbemelte a fiút a második lépcsőre...

Egy átok a sarka alatt csapódott a faragott kőbe. A lépcső darabokra hullott, nem adva többé támaszt Harry lábának, aki így visszacsúszott az első lépcsőfokra. Neville rúgkapálva leroskadt, s hogy legalább két kezét használni tudja, zsebre dugta az üveggömböt.

– Menjünk tovább! – kiabálta elszántan Harry, és újra megmarkolta Neville talárját. – Próbáld megfeszíteni a lábad!

Teljes erőből emelni kezdte a fiút, de ezúttal csak azt érte el, hogy Neville talárja végigszakadt a bal oldali varrás mentén – az üveggolyó kigurult a zsebéből, s mielőtt Harry felkaphatta volna, Neville egyik rúgkapáló lába telibe találta. A jóslat három métert repült jobb felé, ráesett a lépcső alsó fokára, és összetört. Harry és Neville a rémülettől dermedten bámultak a cserepekre. A teremben tovább folyt a harc – senki nem vette észre, mi történt, és a fiúkon kívül senkinek nem tűnt fel a cserepek közül kiemelkedő hatalmas szemű, gyöngyszürke nőalak. Az árnylénynek mozgott a szája, de Harry egyetlen szavát sem hallotta a visszhangzó dörrenések és ordítások közepette. Aztán a jós befejezte monológját, és köddé vált.

– De aragudj, Erry! – zokogta rúgkapálva Neville. – De haragudj, deb akardab...

– Nem érdekes! – kiabálta Harry. – Próbálj felállni, és tűnjünk el...

– Dubbledore! – harsogta Neville, szemét egy Harry mögötti pontra szögezve. Verejtékben úszó arca egyszerre felragyogott.

– Mi van?

– Dubbledore!

Harry követte a fiú tekintetét. Közvetlenül fölöttük, az Agyterembe nyíló ajtóban ott állt a villámló szemű Albus Dumbledore.

Harrynek minden porcikája bizseregni kezdett, mintha áramot vezettek volna a testébe – megmenekültek.

Dumbledore előreszegezett pálcával lesietett a lépcsőn; elhaladt Harry és Neville mellett (akiknek eszük ágában se volt tovább kúszni), s már a lépcső aljában állt, mikor a közelében harcolók észrevették őt. Az egyik halálfaló menekülőre fogta a dolgot; egy majom fürgeségével, négykézláb indult felfelé a túloldali lépcsőn.

Dumbledore pálcája egy könnyed mozdulatával visszarántotta.

Mindenki abbahagyta a harcot, kivéve egyetlen párost, akik a jelek szerint nem vették észre Dumbledore-t. Sirius kitért Bellatrix piros fénycsóvája elől, egy szökkenéssel a fekete függöny előtt termett, és a nő arcába nevetett.

– Ejnye, tudsz te ennél jobbat is! – kiáltotta gúnyosan. Hangja visszhangozva zengett a teremben.

A következő fénycsóva a mellkasa közepébe talált.

Sirius arcáról nem tűnt el a nevetés, de szeme elkerekedett a döbbenettől.

Harry már nem gondolkodott, csak az ösztöneit követte. Elengedte Nevillet, leugrott a lépcsőről, és kirántotta pálcáját – épp mikor Dumbledore is az emelvény felé fordult.

Sirius olyan szelíden dőlt el, mintha a kedvéért lelassult volna az idő. Teste kecses ívbe feszülve hanyatlott a boltív megfakult függönye felé.

Harry a félelemmel vegyes csodálkozás kifejezését látta keresztapja hajdan oly szép vonású arcán. A függöny nagyot lebbent, mintha szélroham kapott volna belé, majd miután Sirius átesett alatta, visszahullott a helyére.

Harry hallotta Bellatrix Lestrange diadalordítását, de nem törődött vele – hiszen Sirius csak elesett, s mindjárt előugrik majd a boltív mögül...

Sirius azonban nem bukkant fel többé.

– Sirius! – ordította Harry. – Sirius!

Ott kell lennie a függöny mögött. Ő, Harry majd odaszalad, és kihúzza...

Mikor azonban el akart indulni az emelvény felé, Lupin eléugrott, és feltartóztatta.

– Nem segíthetsz rajta, Harry...

– Menjetek érte, mentsétek meg, hozzátok vissza!

– Már késő...

– Biztos elérjük még... – Harry kétségbeesetten kapálózott, de Lupin átkarolta a mellkasát.

– Nem segíthetsz rajta, Harry... Sirius nincs többé.

Harminchatodik fejezet

Az egyetlen, akitől fél

– Nem igaz! – ordította Harry.

Nem bírta elhinni; nem akarta elhinni; utolsó erejével is küzdött, hogy kitépje magát Lupin karjából... Lupin nem értheti... a függöny mögött emberek vannak! Hallotta a suttogásukat, mikor először járt a teremben! Sirius csak elrejtőzött, láthatatlanná vált...

– Sirius! – üvöltötte. – Sirius!

– Értsd meg, Harry, nem tud visszajönni. – Lupin hangja megbicsaklott. Minden erejére szüksége volt, hogy féken tudja tartani a tomboló Harryt. – Nem tud visszajönni, mert megh...

– Nem – halt – meg! – ordította Harry. – Sirius!

Körülöttük lábak dobogtak, átkok villantak fel. Harrynek azonban mindez csak érdektelen, ostoba háttérzaj volt; ügyet se vetett a feje körül elsuhanó fénycsóvákra. Nem érdekelte semmi, csak a fejében üvöltő gondolat: Lupin hazudik! Hazudik, hiszen Sirius mindjárt kiugrik a kopott függöny mögül, hogy aztán hátracsapja fekete haját, és újra belevesse magát a küzdelembe.

Lupin elvonszolta őt az emelvénytől. Harry még mindig a boltívre meredt, s most már Siriusra volt dühös, amiért ennyi ideig várat magára.

Ám ahogy küzdött, kapálózott, hogy lerázza Lupint, valahol mélyen már elfogadta az igazságot... Sirius még soha nem várakoztatta meg... Siriust soha semmi nem tarthatta vissza, ha ő, Harry hívta... Ha most nem bújik elő a függöny mögül, annak nem lehet más oka, csak az, hogy tényleg nem tud visszajönni... hogy tényleg...

Dumbledore addigra láthatatlan kötelek béklyójába verte és a terem közepére gyűjtötte a megmaradt halálfalók többségét.

Rémszem Mordon odakúszott a mozdulatlanul heverő Tonkshoz, és vizsgálni kezdte. Az emelvény túloldalán még mindig villogtak a pálcák: Kingsley, Sirius helyébe lépve, folytatta a küzdelmet Bellatrixszel.

– Harry?

Neville lekecmergett a lépcsőn, és odakúszott Harryhez. Harry már nem próbált elszaladni, de Lupin óvatosságból még fogta a karját.

– Erry... dagyo sajdálob... – nyögte Neville. Lába még mindig fékezhetetlen táncot ropott. – Ez az ebber... ez a Sirius... a barádod vold?

Harry bólintott.

– Várj – szólt csendesen Lupin, és Neville lábára szegezte pálcáját. – Finite.

Neville abbahagyta a rúgkapálást.

– Keressük meg a többieket – folytatta Lupin, aki Harryhez hasonlóan sápadt volt a megrendültségtől. – Hol vannak, Neville?

– A bázsig derebbe. Rodt begdábadda egy agy, de asszeb diccs dagyobb baja. Herbiode bég biddig deb dérd bagáoz, de vad bulzuzsa...

Az emelvény mögül dörrenés majd fájdalmas kiáltozás hallatszott. Harry arra kapta a fejét, és megpillantotta a padlóra rogyó Kingsleyt. Bellatrix Lestrange futásnak eredt. Dumbledore megcélozta pálcájával, de a boszorkány kivédte a bűbájt, és már a lépcső közepén járt...

– Harry, ne! – kiáltotta Lupin, de Harry addigra már kiszabadította karját.

– Megölte Siriust! – ordította. – Megölöm!

Azzal már rohant is felfelé a kőlépcsőkön. Többen is utána kiabáltak, de nem törődött vele. Bellatrix kiszökkent az ajtón, és eltűnt. Másodpercekkel később Harry is berontott az Agyterembe...

A boszorkány hátraküldött egy átkot a válla fölött. Az agytartály megemelkedett és felborult, Harry nyakába zúdítva bűzlő tartalmát. Az agyak nyomban támadásba lendültek színes gondolatcsápjaikkal, de Harry elkiáltotta magát: Vingardium leviosa! – mire a polipkarok a magasba röppentek. Harry csúszkálva-botladozva továbbszaladt; maga mögött hagyta a nyöszörgő Lunát, Ginnyt, aki a nevét rebegte, mikor megpillantotta, az erőtlenül nevetgélő Ront és Hermionét, aki még mindig ájultan hevert a padlón. Feltépte a körterembe nyíló ajtót, és látta, amint Bellatrix kirohan a helyiségből – azon az ajtón át, ami a lifthez vezető folyosóra nyílott.

Harry habozás nélkül továbbszaladt, de Bellatrix becsapta maga mögött az ajtót. A fal mozgásba lendült, kék fénykarikát festve Harry köré.

– Hol a kijárat? – kiabálta tehetetlen dühében Harry, miután a fal megállt. – Hol a kijárat!?

A terem mintha csak a kérdésre várt volna. Feltárult a Harry háta mögötti ajtó, s láthatóvá vált a fáklyákkal megvilágított, üres folyosó. Harry futásnak eredt...

Hallotta a távolodó fülke zaját, s a folyosó végére érve gondolkodás nélkül rácsapott a lift hívógombjára. Rögtön fel is hangzott az ismerős zörgés-csikorgás, és hamarosan kitárult a rács. Harry egy ugrással a fülkében termett, és megnyomta a fogadószint feliratú gombot. A rácsos ajtó becsukódott, és a lift elindult...

A rács épp csak megmozdult, Harry már ki is préselte magát rajta. Gyorsan körülnézett: Bellatrix a telefonfülkelift felé szaladt, de futás közben hátranézett, és küldött még egy átkot Harryre. Harry beugrott a Mágikus Testvériség Kútja mögé. Az elsuhanó fénycsóva a kovácsoltarany kaput találta el, s az megzendült, akár egy harangjáték. Aztán a csarnokban csend lett, Harry még lépések zaját se hallotta. Bellatrix tehát megállt. Harry lekuporodott a szobrok mögött, és fülelt.

– Dele elő, pici Helli! – zendült fel Bellatrix gúnyos gügyögése.

– Hát nem azért jöttél utánam, hogy megbosszuld az én drága unokaöcsémet?

– De igen! – ordította Harry, s a terem falai csapatnyi szellem-Harry módjára kórusban visszhangozták: De igen! De igen! De igen!

– Áá... Hát így imádtad őt, pici baba?

Harry lelkében olyan iszonyatos gyűlölet lobbant fel, amihez foghatót még sosem érzett. Kiugrott a kút mögül, és elordította magát:

– Crucio!

Bellatrix felsikoltott, és hanyatt esett, de nem kezdett vonaglani és jajveszékelni, mint Neville, hanem nyomban felpattant – bár kapkodva szedte a levegőt, és már nem nevetett. Harry gyorsan visszabújt fedezékébe a szökőkút mögé. Bellatrix válaszul küldött átka a varázslószobor fejét találta el: az letört az aranytestről, három méter messzire repült, és leesve hosszan felkarcolta a fényes parkettát.

– Sose használtál még főbenjáró átkot, mi? – harsogta Bellatrix. – Azokat komolyan kell gondolni, Potter! Vágynod kell rá, hogy fájdalmat okozz, át kell adnod magad a kínzás örömének – a jogos haragod nem sokra elég. Megmutatom, hogy kell csinálni, jó? Ingyen leckét kapsz tőlem...

Harry már a szökőkút túlsó oldala felé araszolt, de mikor a boszorkány elrikkantotta magát – Crucio! – gyorsan lekuporodott. A kentaur íjat tartó karja letört, és csattanva a parkettán landolt, nem messze az arany varázslófejtől.

– Engem nem tudsz legyőzni, Potter! – kiabálta Bellatrix.

Harry a lépések zajából megállapította, hogy a boszorkány jobb felé tart. Továbbindult hát a szoborcsoport körül, hogy takarásban maradjon, majd lekuporodva átnézett a kentaur négy lába között.

Feje most egy magasságba került a házimanóéval.

– Én voltam és vagyok a Sötét Nagyúr leghűségesebb szolgája! Ő maga tanított. Olyan erő birtokosává tett, amiről te, szánalmas kölyök, nem is álmodhatsz...

– Stupor! – kiáltotta Harry. Előzőleg elosont a fejetlenné vált varázslót bámuló koboldig, s onnan megcélozta a másik irányba kileső boszorkány hátát.

Bellatrix olyan gyorsan reagált, hogy Harrynek lekuporodni is alig maradt ideje.

– Protego!

A piros fénycsóva visszapattant, és fülön találta a koboldot.

Harry beiszkolt a szökőkút mögé; a letört aranyfül a feje fölött repült el.

– Kapsz egy utolsó esélyt, Potter! – harsogta Bellatrix. – Ha átadod a jóslatot, talán megkímélem az életedet! Na gyerünk, gurítsd ide!

– Akkor meg kell ölnie, mert a jóslat nincs már meg! – csattant fel Harry. Miközben beszélt, belehasított a fájdalom a homlokába, s fellángolt benne a harag – de ez az indulat nem a sajátja volt.

– Már ő is tudja! – kiáltotta a Bellatrixéhoz hasonló eszelős kacajjal. – Már a drága gazdája, Voldemort is tudja, hogy a jóslat elveszett! Nem fogja megdicsérni magát!

– Micsoda? Mit beszélsz!? – visított fel rémülten a boszorkány.

– A jóslat összetört, mikor megpróbáltam felvonszolni Nevillet a lépcsőn! Na, ehhez mit fog szólni Voldemort?

A sebhelye izzó parázzsá változott... könnybe lábadt a szeme a fájdalomtól...

– Hazudsz! – üvöltötte Bellatrix, de hangjában már több volt a rettegés, mint a harag. – Ott van nálad, Potter, és ide fogod adni!

Invito jóslat! Invito jóslat!

Harry harsogva nevetett, de csak hogy bosszantsa Bellatrixot – úgy érezte, menten szétrobban a feje a fájdalomtól. Felmutatta üres kezét, majd gyorsan visszahúzta a félfülűvé vált kobold mögé, mert Bellatrix rögtön egy zöld fénycsóvát küldött rá.

– Nincs nálam semmi! – kiabálta. – Nincs mit hívogatni! Megmondhatja a gazdájának, hogy a gömb összetört, és senki nem hallotta, mit mondott a jós!

– Nem! – visította Bellatrix. – Nem igaz! Hazudsz! Kegyelmes úr, én igyekeztem, én mindent megpróbáltam... Irgalmazz nekem!

– Hiába kiabál! – ordította Harry. Fájdalma iszonyatossá fokozódott, össze kellett szorítani a szemét. – Úgysem hallja magát!

– Úgy gondolod, Potter? – zendült egy fagyos hang.

Harry kinyitotta a szemét.

Magas, sovány test és fekete kámzsával körített, halottsápadt, beesett kígyóarc, benne réspupillájú, vörösen izzó szempár...

A csarnok közepén ott állt maga Voldemort nagyúr.

– Összetörted a jóslatomat?

Voldemort pálcája és vörösen izzó szeme a kővé dermedt Harryre szegeződött.

– Nem, Bella, nem hazudik... Az igazságot látom a hitvány kis agyában... Hosszú hónapok munkája veszett kárba, mert a halálfalóim hagyták, hogy Harry Potter megint meghiúsítsa a tervemet.

– Bocsáss meg nekem, kegyelmes úr... nem tudtam... Blackkel, az animágussal harcoltam! – zokogta Bellatrix, s a lassú léptekkel közeledő Voldemort lába elé vetette magát. – Kegyelmes úr, tudnod kell, hogy...

– Hallgass, Bella! – vágott a szavába Voldemort. – Mindjárt veled is foglalkozom. Nem azért jöttem a Mágiaügyi Minisztériumba, hogy az óbégatásodat hallgassam.

– De kegyelmes úr... itt van... odalent...

Voldemort nem figyelt rá.

– Nincs mondanivalóm a számodra, Potter – suttogta. – Túl sok bosszúságot okoztál már nekem. Avada kedavra!

Harry meg se moccant; még a száját se nyitotta ki. Az agya üres volt, pálcát tartó keze ernyedten lógott az oldalánál.

A segítség a lehető legváratlanabb formában érkezett: a szökőkútbeli fejetlen varázslószobor hirtelen életre kelt, döngve dobbanó talppal beugrott Harry és Voldemort közé, és széttárta karját. Az átok lepattant a mellkasáról.

– Mi ez!? – bődült fel Voldemort. Villámló szemmel körülnézett, majd ezt suttogta: – Dumbledore!

Harry kalapáló szívvel hátranézett. Az aranykapu előtt ott állt az ősz varázsló.

Voldemort előreszegezte pálcáját, s újabb zöld fénycsóvát röpített ki belőle, ezúttal Dumbledore felé. Az öreg varázsló meglebbentette köpönyegét, és köddé vált, ám a következő pillanatban már fel is bukkant Voldemort mögött, és pálcájával a szökőkút felé intett. Erre a többi szobor is életre kelt. Az aranyboszorkány rátámadt Bellatrixra, aki sikítva szórta rá átkait, de hiába: azok mind lepattantak a megelevenedett aranytestről. A szobor ledöntötte a lábáról Bellatrixot, és a padlóhoz szögezte. Eközben a kobold és a házimanó eliramodott a falba süllyesztett kandallók felé, a félkarú kentaur pedig rárontott Voldemortra. Az eltűnt, és a medence mellett bukkant fel ismét. A fejetlen varázsló hátrafelé tuszkolta Harryt, eltávolítva őt a párbajozóktól, Dumbledore pedig lassan elindult Voldemort felé. A kentaur most kettejük körül vágtázott.

– Botorság volt idejönnöd, Tom – szólt hűvös nyugalommal Dumbledore. – Az aurorok már úton vannak...

– De csak a maga holttestét fogják itt találni – sziszegte Voldemort. Újabb gyilkos átkot küldött a közeledő Dumbledore felé, de rosszul célzott, s a fénycsóva az őrvarázsló asztalát lobbantotta lángra.

Dumbledore mentében megpöccintette pálcáját, s ezzel olyan erejű átkot indított útnak, hogy az aranyszobor mögött megbújó Harrynek a szelétől is égnek állt a haja. Voldemort védekezésül maga elé varázsolt egy fényes ezüstpajzsot, ami velőt remegtető, jéghideg kongással elnyelte a fénycsóvát.

– Csak nem akar megölni, Dumbledore? – Voldemort vörös szeme összeszűkült a pajzs széle fölött. – Nem illik magához az efféle brutalitás.

Dumbledore továbbra is úgy sétált Voldemort felé, mintha egy kedves ismerőshöz közelítene.

– Jól tudod, Tom, hogy más módon is lehet végezni egy emberrel – szólt higgadtan. – Elismerem, nem szívesen érném be annyival, hogy csupán a halálba küldelek...

– Semmi nem rosszabb a halálnál! – horkant fel Voldemort.

Dumbledore még mindig nyugodtan lépkedett felé.

– Ebben nagyon tévedsz – felelte olyan könnyedén, mintha egy pohár bor mellett csevegne Voldemorttal. Harryt annyira megrémítette a védtelenül sétáló Dumbledore vakmerősége, hogy rá akart kiáltani – de fejetlen őre egyre csak tuszkolta őt a fal felé, gondosan ügyelve rá, hogy ne bújhasson ki a háta mögül. – Tudd meg, épp az tesz téged oly sebezhetővé, hogy nem fogod fel: sokkal rosszabb dolgok is vannak, mint a halál.

Az ezüstpajzs mögül újabb zöld fénylövedék röppent ki. Ezúttal a félkarú kentaur hárította el a támadást: beugrott Dumbledore elé, és a találat nyomán ezer darabra robbant szét. De mielőtt még a maradványai földet értek volna, Dumbledore korbács módjára megsuhintotta pálcáját, hosszú, vékony tűzcsóvát rajzolva a levegőbe. A lángkötél Voldemort felé röppent, és a pajzzsal együtt tüzes gúzsba kötötte a feketemágust. Egy pillanatig úgy tűnt, a harc eldőlt – de aztán a lángkötél kígyóvá változott, lehullott Voldemortról, és dühös sziszegéssel Dumbledore ellen fordult.

Voldemort eltűnt, a kígyó pedig felágaskodva támadni készült...

Abban a pillanatban, mikor Voldemort újra láthatóvá vált – ezúttal a medence közepén kiemelkedő, megüresedett szobortalapzaton bukkant fel – Dumbledore feje fölött tűzgomolyag lobbant.

– Vigyázzon! – ordította Harry.

Még ki se mondta a szót, amikor Voldemort pálcájából újabb zöld fénynyaláb röppent Dumbledore irányába, és a kígyó lecsapott...

Fawkes ebben a pillanatban beröppent Dumbledore elé, kitátotta csőrét, és lenyelte a zöld átkot. Azon nyomban lángba borult, a padlóra hullott, s mire földet ért, már tehetetlen, ráncos kis fióka volt. Dumbledore eközben elegáns, széles mozdulatot tett pálcájával – a kígyó, melynek fogai már csak centiméterekre voltak a testétől, a magasba röppent és semmivé foszlott, a medencéből pedig kiemelkedett a víz, és vastag, olvadt üvegtömbként körülvette Voldemortot.

A talapzaton álló sötét varázsló néhány másodpercre hullámzó kontúrú, arctalan fekete masszává vált – szemlátomást minden erejével küzdött a fullasztó víztömeg ellen.

Azután Voldemort egyszerre eltűnt. A vízoszlop visszazuhant a sekély medencébe, és körkörös hullámban a parkettára loccsant.

– Kegyelmes úr! – ordította Bellatrix.

Harry most már biztos volt benne, hogy a harc véget ért, Voldemort elmenekült. Elő akart ugrani szobortestőre mögül, de Dumbledore rákiáltott:

– Ne mozdulj, Harry!

Az öreg varázsló hangjában, most először, félelem csengett.

Harry nem tudta mire vélni a dolgot – a csarnokban rajtuk kívül nem volt senki. Bellatrix mozdulni sem tudott a boszorkányszobor alatt, a főnixfiókává vált Fawkes erőtlenül csipogott a padlón...

A következő pillanatban az elviselhető legnagyobb fájdalom százszorosa robbant Harry fejébe, s ő azonnal tudta, hogy ez maga a halál...

A fogadócsarnok eltűnt, s ő ott állt egy vörös szemű szörnyeteg hosszú testének gyűrűibe zárva. Moccanni sem tudott, azt sem érezte, meddig tart az ő teste és hol kezdődik a bestiáé: összenőttek, összeforrtak a kínban, és nem volt menekvés. A szörnyeteg, mikor megszólalt, az ő száját használta. Harry haláltusájában is érezte, hogy mozog az állkapcsa...

– Most öljön meg, Dumbledore...!

Harry megvakult a kíntól, minden porcikája szabadulásért üvöltött – ő pedig újra megszólalt a bestia hangján:

– Ha semmi a halál, Dumbledore, hát ölje meg a gyereket...

Ne fájjon tovább, gondolta Harry... öljön meg minket... vessen véget ennek, Dumbledore... ennél a halál is százszor jobb... Akkor viszontláthatom Siriust...

Melegség öntötte el a szívét – s a következő pillanatban a szörnyeteg lehullott róla, a fájdalom pedig megszűnt. Ő ott feküdt a parkettán, és úgy reszketett, mintha nem is fán, hanem jégen hasalna...

A csarnokban hangok harsantak. Sok hang... Harry kinyitotta a szemét. Az első, amit meglátott, a szemüvege volt, s közvetlenül mellette egy aranysárga láb – fejetlen szobortestőréé, ami most repedten, mozdulatlanul hevert a padlón. A szemüvege után nyúlt, felvette, majd felemelte kissé a fejét – és Dumbledore horgas orrát pillantotta meg, alig egyarasznyira az övétől.

– Jól vagy, Harry?

– Igen... – Annyira reszketett, hogy a fejét is alig tudta tartani. – Igen... Hol van Voldemort?... Kik ezek.. mi ez...

A fogadócsarnok tele volt emberekkel. A parketta zölden ragyogott a falak mentén lobogó smaragdszín lángok visszfényétől – a kandallótüzek csak úgy ontották az érkező boszorkányokat és varázslókat. Miután Dumbledore felsegítette, Harry szeme megakadt a tűzből kilépő, döbbenten tátogó Cornelius Caramelen. A miniszter hajszálcsíkos köpönyege alatt pizsamát viselt, és úgy kapkodott levegő után, mintha kilométereket futott volna.

– Ott állt! – kiáltotta egy piros taláros, lófarokba kötött hajú varázsló. Arra a helyre mutatott, ahol nem sokkal korábban Bellatrix feküdt a boszorkányszobor alatt – s ahol most csupán egy nagy rakás aranytörmelék hevert. – Láttam őt, Mr. Caramel, esküszöm, hogy Tudjukki volt az! Felkapott egy nőt, és eltűnt!

– Igen, Williamson, tudom... én is láttam – zihálta Caramel. – Merlin szent szakállára, itt... itt! A Mágiaügyi Minisztériumban! Magasságos ég... ez képtelenség... szavamra, ez... hogy történhetett...

– Fáradjon le a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályra, Cornelius – szólt Dumbledore, aki most, hogy Harryért már nem kellett aggódnia, elindult a terem közepe felé. Az újonnan érkezettek most vették csak észre őt. Néhányan rászegezték pálcájukat, mások csupán megrökönyödött arcot vágtak. A koboldés a manószobor tapsolt, Caramel pedig úgy összerándult meglepetésében, hogy kis híján kiszaladt alóla papucsos lába. – A Halálteremben – folytatta Dumbledore – talál majd egy csapatnyi szökött halálfalót, akik dehoppanálás-gátló rontással sújtva várják, hogy rendelkezzen a további sorsukról.

– Du-Dumbledore! – dadogta megrökönyödve Caramel. – Maga... itt... ez... ez...

A miniszter az aurorok felé kapta a fejét, s látszott, hogy már-már elkiáltja magát: Fogják el!

– Ha akarja, megküzdök az embereivel, Cornelius – és legyőzöm őket! – mennydörögte Dumbledore. – De néhány perce a tulajdon szemével láthatta a bizonyítékot arra, hogy igaz, amit már egy éve ismételgetek. Voldemort nagyúr visszatért. Maga egy álló esztendeje árnyékok ellen harcol, és most már legfőbb ideje, hogy észhez térjen!

– Én... nem... csak... – hebegte Caramel, s úgy nézett körül, mintha arra várna, hogy valaki megmondja neki, mit tegyen. Erre azonban hiába várt. – Nem bánom... Dawlish! Williamson! Menjenek le a Misztériumügyi Főosztályra! Maga pedig, Dumbledore, részletesen mondja el, hogy mi... Szent ég, a Mágikus Testvériség Kútja... Mi történt itt? – fejezte be szinte nyöszörögve, és kétségbeesetten rámeredt az aranyszobrok szétszóródott maradványaira.

– Rendelkezésére állok, de csak miután visszaküldtem Harryt a Roxfortba – felelte Dumbledore.

– Harryt... Harry Pottert!?

Caramel megpördült, és rábámult Harryre, aki még mindig ott állt a falnál, felborult szobortestőre mellett.

– Ő... itt? – hápogta elkerekedett szemmel Caramel. – Mi ez... Mi van itt!?

– Mindent megmagyarázok – ismételte Dumbledore – de előbb visszaküldöm Harryt az iskolába.

Azzal elfordult a medencétől, odasétált a padlón heverő arany varázslófejhez, és rámutatott a pálcájával.

– Transportus! – mormolta.

A szoborfej kéken felizzott, és remegni kezdett. Néhány másodperc elteltével aztán kihunyt a fénye.

– Ide figyeljen! – csattant fel Caramel, miközben Dumbledore felemelte az aranyfejet, és elindult vele Harry felé. – Engedély nélkül nincs joga zsupszkulcsot készíteni! Hogy veszi a bátorságot, hogy a mágiaügyi miniszter szeme láttára... hallatlan! Ez... ez...

Dumbledore csak kinézett félholdszemüvege fölött, s a puszta pillantásával elnémította Caramelt, mint szigorú tanár a nagyszájú kisdiákot.

– Rendeletileg eltávolítja Dolores Umbridge-et a Roxfortból – szólt ellentmondást nem tűrő hangon. – Visszavonja az elfogatási parancsot a legendás lények gondozása tanárom ellen, hogy visszatérhessen az iskolába, és folytathassa a munkáját. Adok magának... – Dumbledore előhúzott egy tizenkét mutatójú órát, és rápillantott. – ...fél órát az időmből. Annyi bőven elég lesz rá, hogy megbeszéljük a történtek tanulságait. Utána visszatérek az iskolába. Ha a továbbiakban a segítségemre lenne szüksége, készséggel állok rendelkezésére a Roxfortban. Ha levelet ír, az igazgatónak címezze.

Caramel szeme úgy kidülledt, mintha ki akarna esni; a szája tátva maradt, és kerek arca elvörösödött felborzolt szürke haja alatt.

– Ez... maga...

Dumbledore hátat fordított neki.

– Fogd meg a zsupszkulcsot, Harry!

Harry gondolkodás nélkül rátette tenyerét a felé nyújtott szoborfejre – nem kérdezte, mi vár rá, nem volt kíváncsi rá, hova kerül.

– Fél óra múlva találkozunk – mondta csendesen Dumbledore. – Egy... kettő... három...

És jött a már jól ismert rántás a köldökénél – a fényes parketta kiröppent Harry talpa alól, eltűnt az Átrium, eltűnt Caramel és Dumbledore, s ő belezuhant a színek és hangok örvénylő forgatagába...

Harminchetedik fejezet

Az elveszett jóslat

Harry kemény talajon ért földet. Egy kicsit meg is rogyott a térde, s az arany varázslófej zengő koppanással landolt mellette. Körülnézett, és látta, hogy Dumbledore szobájába került.

Az igazgató távollétében a helyiség berendezése renoválta magát. A míves ezüstszerkezetek vidáman pöfékeltek és surrogtak a faragott lábú asztalokon, a régi igazgatók képmásai székük támlájára vagy épp a keretnek dőlve békésen szunyókáltak. Harry kinézett az ablakon. A horizonton sápadtzöld sáv derengett: a hajnal előhírnöke.

A szobában csupán a kis gépek finom zaja, a portréalakok szuszogása és néha egy-egy horkantás törte meg a csendet. Harry elviselhetetlennek érezte ezt a nyugalmat; ha környezete tükrözné, ami a lelkében dúl, a képek lakói kórusban jajveszékelnének... Zihálva járkálni kezdett a gyönyörű helyiségben, és megpróbálta kiűzni fejéből a gondolatokat. Nem sikerült... nem volt menekvés...

Ő tehet róla, hogy Sirius meghalt. Csakis ő, senki más. Ha nem dől be ostoba fejjel Voldemort trükkjének, ha nem ragaszkodik a rögeszméjéhez, hogy amit álmodott, az valóság, ha elfogadja a lehetőségét annak, hogy Voldemort, ahogy Hermione mondta, az ő megmentési kényszerére épít...

Semmire nem akart gondolni, nem bírta a fájdalom, az önvád terhét. Ott tátongott a lelke közepén az űr, a fekete lyuk, amit irtózott megérinteni, nem akart megvizsgálni: az eltűnt Sirius helye.

Harry nem akart egyedül maradni ezzel a nagy, néma ürességgel, nem tudta elviselni...

A háta mögött az egyik kép horkantva felébredt, és egy rekedt hang így szólt:

– Áá... Harry Potter...

Phineas Nigellus nagyot ásított és nyújtózkodott, majd sunyin összehúzott szemmel fürkészni kezdte Harryt.

– Mi szél hozott ide ilyen korai órán? – kérdezte csevegő hangon. – Úgy tudom, ebbe a szobába csak a Roxfort törvényes igazgatója léphet be. Vagy talán Dumbledore küldött? Jaj, csak nem... – Borzongva ásított egyet. – Csak nem megint üzenni akar az én semmirekellő ükunokámnak?

Phineas Nigellus nem tudta, hogy Sirius meghalt, ám Harry nem bírt megszólalni. Úgy érezte, ha kimondaná, mi történt, azzal véglegessé, visszafordíthatatlanná tenné a tragédiát.

Több másik portré is mocorogni kezdett. Harry rettegett a gondolattól, hogy faggatni kezdik, odasietett hát az ajtóhoz, és megfogta a kilincset.

Az ajtó zárva volt.

– Remélem, ez azt jelenti – szólalt meg az íróasztal mögötti falon lakó pocakos, borvirágos orrú varázsló – hogy Dumbledore hamarosan visszatér körünkbe.

Harry megfordult. A varázsló élénk érdeklődéssel nézett rá.

Harry bólintott. Háta mögött tartott kezével újra megpróbálta elforgatni a kilincsgombot, de ismét sikertelenül.

– Remek, remek! – bólogatott a kövér varázsló. – Unalmasan teltek a napok nélküle. Dumbledore igen nagyra tart téged, fiam – mosolygott jóindulatúan Harryre. – Úgy bizony, igen nagyra becsül. De hát bizonyára ezt te is tudod.

A bűntudat, ami hatalmas, súlyos élősködőként terpeszkedett Harry mellkasában, most fájdalmasan ficánkolni kezdett. Harry nem tudta elviselni ezt, nem bírt már egyedül lenni. Rabnak érezte magát a saját testében, nem akart többé az lenni, aki volt.

Ekkor a hidegen ásító kandallóban smaragdzöld lángok lobbantak fel. Harry elugrott az ajtótól, és rámeredt a tűzben pörgő emberre. Mikor Dumbledore magas, szikár alakja felismerhetővé vált, a festett varázslók és boszorkányok egyszerre mind felriadtak. Sokan közülük örömteli, üdvözlő kiáltással fogadták az igazgatót.

– Köszönöm, köszönöm! – bólintott Dumbledore.

Harryre rá sem nézett, rögtön odasétált az ajtó melletti állványhoz. Talárja egyik belső zsebéből elővette a csúnya, csupasz főnixfiókát, és óvatosan belehelyezte az arany ülőrúd alatt fekvő, puha hamuval teli tálba.

– Nos, Harry... – Dumbledore elfordult a madárfiókától. – Bizonyára megkönnyebbüléssel hallod, hogy az éjszaka történtek során egyetlen társad se szenvedett maradandó sérülést.

Örülök, akarta válaszolni Harry, de nem jött ki hang a torkán.

Úgy érezte, Dumbledore ezzel is csak azt akarta hangsúlyozni, hogy a felelőtlenségével nagyon sok embernek okozott szenvedést.

Az igazgató most már rátekintett, bár szemrehányó, mégis gyengéd pillantással, ám Harry nem tudott a szemébe nézni.

– Madam Pomfrey szépen kikúrálja őket – folytatta Dumbledore. – Nymphadora Tonksnak ugyan néhány napig a Szent Mungóban kell maradnia, de ő is fel fog épülni.

Harry csupán rábólintott a hasadó hajnal fényében egyre világosodó szőnyegre. Nem kellett körülnéznie, úgyis tudta, hogy a portréalakok mind feszült figyelemmel hallgatják az igazgatót, s azon tanakodnak, vajon hol járhatott Harry és Dumbledore, és miért sérültek meg többen is.

– Tudom, mit érzel – mondta Dumbledore.

– Nem, nem tudja – vágta rá Harry. Hangja egyszeriben tisztán, erősen csengett, tükrözve fellángoló haragját: Dumbledore-nak fogalma sincs róla, mit érez.

– Látja, Dumbledore? – szólalt meg gúnyosan Phineas Nigellus. – Ne próbáljon megértő lenni, mert azt a diákok ki nem állhatják. Ezek mind meg nem értett zsenik, az önsajnálat a mindenük, azt szeretik, ha főhetnek saját keserű...

– Elég, Phineas! – szólt rá Dumbledore.

Harry hátat fordított az igazgatónak, és konokul kibámult az ablakon. Tekintete a távoli kviddicspályára tévedt. Sirius egyszer megjelent ott lompos kutya képében, hogy megnézze őt, Harryt játszani... Talán arra volt kíváncsi, van-e olyan ügyes, mint James... Harry sose kérdezte meg tőle...

– Ez nem a gyengeség jele – hallotta Dumbledore hangját. – Épp ellenkezőleg... Az tesz igazán erőssé, hogy képes vagy ilyen fájdalmat érezni.

A düh lobogó lánggal égette Harryt; tüze betöltötte a borzalmas űrt, és felszította benne a vágyat, hogy bántsa, megbüntesse Dumbledore-t a nyugalmáért, az üres szavaiért.

– Az tesz erőssé? – visszhangozta remegő hangon. Még mindig kifelé nézett az ablakon, de már nem látott semmit. – Mit tud maga róla... fogalma sincs...

– Miről nem tudok? – kérdezte higgadtan Dumbledore.

Ez már több volt a soknál. Harry ökölbe szorította remegő kezét, és szembefordult az igazgatóval.

– Nem akarok az érzéseimről beszélni, érti!?

– A fájdalmad bizonyítja, hogy ember vagy, Harry! Ez a szenvedés tesz emberré minket...

– Akkor nem akarok ember lenni! – ordította Harry. Felkapott egy ezüstgépet, a legközelebbit, és teljes erőből elhajította. Az ezer darabra tört a falon. A portréalakok közül többen felhorkantak, s még Armando Dippet is hangot adott felháborodásának:

– No de kérem!

– Nem érdekel! – üvöltötte Harry a portrék felé, és a kandallóba hajított egy lunaszkópot. – Elegem van, el akarok menni! Nem érdekel! Semmi nem érdekel!

Azzal a magasba emelte az asztalkát, amin az ezüstszerkezet állt, és a falhoz vágta. Az asztal összetört, négy lába négyfelé gurult.

– Már hogyne érdekelne – felelte Dumbledore. Egy mozdulattal se próbálta megakadályozni, hogy Harry ripityára törje dolgozószobája berendezését. Arca nyugodt, szinte közönyös volt. – Olyannyira érdekel, hogy úgy érzed, elvérzel a kíntól.

– Nem! – üvöltötte torkaszakadtából Harry. Rá akarta vetni magát Dumbledorera, hogy őt is összetörje – szétzúzza a nyugodt, öreg arcot, megverje, megrúgja Dumbledore-t, rázúdítsa a benne tomboló iszonyat egy csekély töredékét.

– De bizony! – bólintott rendíthetetlen nyugalommal Dumbledore. – Elvesztetted édesanyádat, édesapádat, és immár azt az embert is, aki valamelyest pótolta a szüleidet. Már hogyne érdekelne.

– Fogalma sincs, hogy mit érzek! – bömbölte Harry. – Maga... csak áll, és... maga... maga...

De az ordibálás már nem volt elég, a csapkodás már nem segített; Harry rohanni akart, elrohanni és vissza se nézni, elrohanni és meg se állni, amíg el nem tűnik az égszínkék szempár, a gyűlöletesen nyugodt, öreg arc. Sarkon fordult, az ajtóhoz ugrott, és megragadta a kilincset.

Az ajtó nem nyílt ki.

Harry visszafordult.

– Engedjen elmenni! – szólt egész testében remegve.

– Nem! – hangzott a tömör felelet.

Néhány másodpercig farkasszemet néztek.

– Engedjen elmenni! – ismételte Harry.

– Nem! – ismételte Dumbledore.

– Ha nem nyitja ki... ha nem enged ki...

– Nyugodtan pusztítsd tovább az ingóságaimat – mondta derűsen Dumbledore. – Úgyis túl sok van belőlük.

Azzal az íróasztalához sétált, leült mögé, és tovább nézte Harryt.

– Engedjen elmenni! – ismételte harmadjára is Harry. Hangja már majdnem olyan hűvös és higgadt volt, mint Dumbledore-é.

– Előbb hallgass végig.

– Azt hiszi... azt képzeli, hogy... Nem érdekel a mondanivalója! Egy szavát se akarom hallani!

– Márpedig meg fogsz hallgatni – felelte konokul Dumbledore. – Ugyanis sokkal dühösebbnek kellene lenned. Ha már rám veted magad – amihez, mint látom, közel állsz – legalább annak tudatában tedd, hogy valóban megérdemlem.

– Mit beszél...?

– Én tehetek róla, hogy Sirius meghalt – jelentette ki őszinte egyszerűséggel Dumbledore. – Vagy mondjuk úgy: javarészt én tehetek róla. Nem akarok öntelt módon az egyedüli felelős szerepében tetszelegni. Sirius bátor, okos és energikus férfi volt, s az ilyen ember számára elviselhetetlen, ha lapulnia kell, mikor veszélyben tud másokat. Ugyanakkor neked egy pillanatig se lett volna szabad azt hinned, hogy a minisztériumban szükség van rád. Ha őszinte lettem volna veled – és annak kellett volna lennem – tudtad volna, hogy Voldemort a Jóslatok Termébe akar csalni téged. Ez esetben tegnap átláttál volna a szitán, és akkor Siriusnak nem kellett volna követnie téged. Én vagyok tehát a felelős a történtekért.

Harry még mindig a kilincset markolta. Dumbledorera bámult, szinte nem is lélegzett, és hallgatta, de alig fogta fel az igazgató szavait.

– Ülj le, kérlek! – mondta szelíden Dumbledore.

Harry habozott, aztán elindult az ezüst fogaskerekekkel és fatörmelékkel beszórt szőnyegen. Az íróasztallal szemben álló székre ült le.

– Értsem úgy – szólalt meg Harry balján Phineas Nigellus – hogy az ükunokám, a Black család utolsó sarja – meghalt?

– Igen, Phineas – bólintott Dumbledore.

– Nem hiszem el... – suttogta a portré.

Harry odafordult, s még épp látta, ahogy Phineas kisiet a képből; tudta, hogy a képmás most elmegy felkeresni másik portréját a Grimmauld téren, hogy aztán végigmenjen a ház összes festményén, Siriust szólongatva...

– Magyarázattal tartozom neked, Harry – folytatta Dumbledore. – Meg kell magyaráznom egy öregember hibáit... Mert most már belátom, hogy arra, amit tettem, és amit – veled kapcsolatban – elmulasztottam megtenni, arra a korom nyomja rá a bélyegét. Te, ifjú lévén, nem tudhatod, hogyan gondolkodik és hogyan érez egy idős ember. Az öregen viszont számon kérhető, ha elfelejti, milyen volt fiatalnak lenni. Én pedig, úgy tűnik, az utóbbi időben elfelejtettem.

Most már a nap is kibukkant a horizont mögül. A hegyek fölött vakító, narancsszínű sáv jelent meg. A napfény ráesett Dumbledorera, ezüstös szemöldökére és szakállára, arcának mély barázdáira.

– Mikor tizenöt éve megláttam a sebhelyet a homlokodon, azonnal sejtettem, hogy ez a jegy azt jelzi: elválaszthatatlanul összekapcsolódtál Voldemorttal.

– Ezt már mondta, professzor úr – szólt közbe ridegen Harry.

Nem érdekelte, hogy udvariatlanul viselkedik. Nem nagyon érdekelte már semmi.

– Igen – felelte sietve s szinte mentegetőzve Dumbledore. – Igen, de mégis a sebhelyeddel kell kezdenünk. Ugyanis nem sokkal azután, hogy visszatértél a varázsvilágba, beigazolódott a gyanúm: kiderült, hogy a sebhelyed jelzi Voldemort közeledését, sőt azt is, ha heves érzelmei támadnak.

– Tudom – bólintott fásultan Harry.

– És ez a képességed, hogy érzékeled Voldemort jelenlétét, ha álcázza magát, akkor is, és tudod, mit érez felindultságában – ez a képességed még inkább előtérbe került, mióta Voldemort visszanyerte testét és régi varázserejét.

Harry már nem is bólintott. Mindezt már réges-régen tudta.

– Ennek következtében – fűzte tovább a szót Dumbledore – tartani kezdtem tőle, hogy Voldemort rájön, miféle kapcsolat van kettőtök között. Így is történt: egy alkalommal olyan mélyen behatoltál az elméjébe, a gondolataiba, hogy megérezte a jelenlétedet. Természetesen arra az esetre gondolok, amikor tanúja voltál a Mr. Weasley elleni támadásnak.

– Igen, ezt Piton is mondta – dörmögte Harry.

– Piton professzor, Harry – javította ki csendesen Dumbledore.

– De nem ütött szöget a fejedbe, hogy miért nem én magam mondtam ezt el neked? Hogy miért nem én tanítottalak okklumenciára? Hogy miért kerültem a tekintetedet hónapokon át?

Harry felpillantott. Vele szemben egy szomorú, megfáradt öregember ült.

– De – felelte. – De, furcsálltam.

– Úgy sejtettem – magyarázta Dumbledore – hogy Voldemort hamarosan behatol az elmédbe – manipulálni próbál majd, összezavarja a gondolataidat – és nem akartam további ösztönzést adni neki erre. Úgy véltem, ha rájön, hogy köztünk szorosabb kapcsolat van – vagy volt valaha – a szokásos igazgató-diák viszonynál, akkor kapni fog az alkalmon, és rákényszerít, hogy kémkedj utánam. Féltem, hogy megszáll és felhasznál téged, és azt hiszem, nem volt alaptalan az aggodalmam. Ritkán kerültünk egymás közelébe, de olyankor látni véltem Voldemort árnyékát a szemedben...

Harrynek eszébe jutott a kígyó vérszomjas dühe, ami feltámadt benne, mikor találkozott a tekintete Dumbledore-éval.

– Voldemort, amint azt nemrég megmutatta, nem azért szállt meg, hogy elpusztítson engem általad. A te életedre tört. Mikor az éjjel rövid időre beléd költözött, azt remélte, feláldozlak arra számítva, hogy megölhetem őt. Amint látod, Harry, azért tartottam távolságot tőled, hogy megvédjelek. Ez egy öregember hibája volt...

Dumbledore mélyet sóhajtott. Harry hagyta, hogy elröppenjenek fejéből az igazgató szavai, nem kapaszkodott beléjük. Pár hónapja még csüggött volna Dumbledore ajkán, de most érdektelen semmiségnek tűnt mindez az ásító, fekete szakadék, Sirius hiánya mellett.

– Sirius elmondta, hogy már azon az éjszakán magadban érezted Voldemortot, mikor Arthur Weasleyt megsebesítették. Tudtam hát, hogy bekövetkezett, amitől féltem: Voldemort rájött, hogy használni tud téged. Fel akartalak vértezni az elméd ellen indított támadásokkal szemben, ezért megkértem Piton professzort, hogy tanítson okklumenciára.

Dumbledore szünetet tartott. Az íróasztal fényes lapján araszoló napsugárnyaláb egy ezüstkalamárisra és egy szép skarlátvörös pennára esett. A falakon sorakozó portrék mind éberen hallgatták Dumbledore-t. Néha egyikük-másikuk mocorgott egy kicsit, vagy halkan megköszörülte a torkát. Phineas Nigellus még nem tért vissza...

– Piton professzor megtudta – folytatta Dumbledore – hogy hónapok óta álmodsz a Misztériumügyi Főosztályra vezető ajtóról. Voldemort visszatérése óta megszállottan vágyott rá, hogy meghallgathassa a jóslatot. Gondolatban sokszor felkereste az ajtót, s te – akaratlanul és nem is sejtve, miért – ugyanígy tettél.

– Azután láttad, amint Rookwood, aki letartóztatása előtt a Misztériumügyi Főosztályon dolgozott, elmondja Voldemortnak, amit mi mindig is tudtunk: hogy a minisztériumban őrzött jóslatokat rontás védi. Csak az veheti le az üveggömböt a polcról, akiről a jóslat szól. Az illetéktelen megtébolyodik, ha hozzáér. Ebben az esetben vagy magának Voldemortnak kellett elmennie a Mágiaügyi Minisztériumba – vállalva a lelepleződés kockázatát – vagy téged kellett rávennie, hogy megszerezd neki a jóslatot. Ezután még fontosabbá vált, hogy megtanuld az okklumenciát.

– De nem tanultam meg – motyogta Harry. Könnyíteni akart a lelkén. Azt gondolta, a vallomás biztosan enyhít a szívére nehezedő szörnyű nyomáson. – Nem gyakoroltam, nem vettem komolyan, pedig megszüntethettem volna azokat az álmokat. Hermione is biztatott, és ha hallgattam volna rá, Voldemort nem mutathatta volna meg, hova menjek, és akkor Sirius nem... Sirius nem...

Egyszerre úgy érezte, védekeznie, magyarázkodnia kell...

– Megpróbáltam ellenőrizni, hogy Voldemort tényleg elfogta-e Siriust. Betörtem Umbridge szobájába, beszéltem Siporral a tűzben, és ő azt mondta, hogy Sirius nincs otthon, hogy elment!

– Sipor nem mondott igazat – felelte nyugodtan Dumbledore. – Nem vagy a gazdája, neked nyugodtan hazudhatott, még csak meg se kellett büntetnie magát érte. A manó azt akarta, hogy elmenj a Mágiaügyi Minisztériumba.

– Sipor... szántszándékkal küldött oda engem?

– Úgy van. Sajnos úgy áll a dolog, hogy Sipor hónapok óta két urat szolgált.

– De hát hogyan? – kérdezte döbbenten Harry. – Évek óta ki se tette a lábát a Grimmauld térről!

– Nem sokkal karácsony előtt kihasznált egy kínálkozó alkalmat – folytatta fejcsóválva Dumbledore. – Sirius állítólag egyszer rákiáltott, hogy „kifelé”, és Sipor ezt úgy értelmezte, hogy menjen ki a házból. Így is tett, és felkereste a Black család egyetlen olyan tagját, akit még tisztel valamennyire: Black unokahúgát, Narcissát, Lucius Malfoy feleségét.

– Honnan tud erről, professzor úr? – kérdezte Harry. Vadul kalapált a szíve, és émelygés fogta el. Emlékezett rá, hogy a házimanó valóban eltűnt pár napra karácsonytájt, és végül a padlásszobából került elő...

– Sipor maga mondta el tegnap este – felelte Dumbledore. – A rejtélyes figyelmeztetésedet Piton professzor úgy értelmezte, hogy újabb víziód volt, s láttad, amint Siriust csapdába ejtik a Misztériumügyi Főosztályon. Ezután csakúgy mint te, ő is megpróbált kapcsolatba lépni Siriusszal. Tudnod kell, hogy a rend tagjai nem szorulnak Dolores Umbridge kandallójára, ha titokban beszélni akarnak egymással. Piton professzor megtudta, hogy Sirius él, és a Grimmauld téren van, teljes biztonságban.

– Mivel órák múltán sem tértél vissza a Tiltott Rengetegből, ahova Dolores Umbridge-dzsel indultatok, Piton professzor tartani kezdett tőle, hogy továbbra is úgy hiszed, Sirius segítségére kell sietned. Ezért haladéktalanul értesítette a Főnix Rendjének néhány tagját.

Dumbledore mélyet sóhajtott, majd folytatta:

– Alastor Mordon, Nymphadora Tonks, Kingsley Shacklebolt és Remus Lupin Piton jelentkezésekor épp a főhadiszálláson tartózkodtak. Valamennyien vállalták, hogy azonnal a keresésedre indulnak. Piton professzor azt kérte, Sirius ne menjen velük, ugyanis kellett valaki, aki beszámol nekem a történtekről, ha majd ígéretem szerint megérkezem a Grimmauld térre. Maga Piton professzor arra készült, hogy kutatni kezd utánad a Tiltott Rengetegben.

– Sirius azonban ragaszkodott hozzá, hogy részt vegyen a mentőakcióban, és Siporra bízta, hogy tájékoztasson engem. Így aztán mikor megérkeztem – percekkel a csapat távozása után – a kacagó házimanótól kellett megtudnom, hova ment Sirius.

– Sipor nevetett? – kérdezte zsibbadtan Harry.

– Igen – bólintott Dumbledore. – De hangsúlyoznom kell: Sipor nem mondhatott el mindent Malfoyéknak. Mivel nem ő a Rend titokgazdája, a hollétünket nem árulhatta el, és a terveinkről is tilos volt beszélnie. Fajának bűvös kötelmei alól nem bújhatott ki, nem szeghette meg gazdája, Sirius egyértelmű parancsát. Olyan, lényegtelennek tűnő információkat adott ki Narcissának, amelyeket Sirius nem nyilvánított kifejezetten titoknak, s amelyek ugyanakkor Voldemort számára nagyon is értékesek.

– Például? – kérdezte Harry.

– Például hogy Sirius hozzád ragaszkodik legjobban a világon – válaszolt csendesen Dumbledore. – És hogy neked Sirius apád és bátyád egy személyben. Azt természetesen tudta Voldemort, hogy keresztapád a Rend tagja, és hogy te tudod, hol tartózkodik, de Sipor közlése azt is világossá tette számára, hogy te a világ végére is elmennél Sirius Black után.

– Szóval... mikor megkérdeztem Siport, hogy ott van-e Sirius...

– Malfoyék – bizonyára Voldemort szándéka szerint – utasították Siport, hogy tegye valahogy elérhetetlenné Siriust, miután te láttad a víziót, és ha ellenőrizni próbálnád, hogy Sirius otthon van-e, hazudja azt, hogy elment. Sipor tegnap megsebesítette Csikócsőrt, a hippogriffet, és mikor megjelentél a tűzben, Sirius épp őt ápolta fent az emeleten.

Harry szaporán, felületesen lélegzett; úgy érezte, nagyon kevés levegő fér a tüdejébe.

– Sipor mindezt elmondta... és közben nevetett? – kérdezte rekedten.

– Nem állt szándékában mindent elmondani – felelte Dumbledore – de vagyok olyan jó legilimentor, hogy észrevegyem, ha hazudnak nekem. Így hát mielőtt elindultam a Misztériumügyi Főosztályra, rávettem Siport, hogy fedje fel a teljes igazságot.

Harry eddig a térdét markolta, de most ökölbe szorult a keze.

– És Hermione még azt mondta, hogy legyünk barátságosak Siporral!

– Igaza is volt, ha azt mondta. Mikor eldőlt, hogy a Rend főhadiszállását a Grimmauld tér tizenkettőben rendezzük be, megkértem Siriust, hogy legyen elnéző Siporral, bánjon tisztelettel vele. Arra is figyelmeztettem, hogy a manó árthat nekünk. Attól tartok, Sirius nem vette komolyan, amit mondtam, és nem tudta elfogadni, hogy Sipor ugyanolyan érző lény, akár egy ember...

– Ne szidja őt... ne mondjon ilyet... ne beszéljen így Siriusról... – Harry tüdeje annyira összeszorult, hogy csak nyögni tudta a szavakat. Dühe újra fellángolt: nem engedi, hogy Dumbledore kritikával illesse Siriust. – Sipor egy hazug... alattomos... megérdemelte...

– Siport varázslók tették azzá, ami – mutatott rá Dumbledore. – Valóban szánalomra méltó teremtmény, de csak mert ugyanolyan nyomorúságos élete volt, mint a barátodnak, Dobbynak. A Black család rabszolgájaként engedelmességgel tartozott Siriusnak, de nem szívből szolgálta őt. Igen, Sipornak vannak hibái, de lássuk be, Sirius sem tette könnyebbé a sorsát...

– Ne beszéljen így Siriusról! – kiabálta Harry.

Azon kapta magát, hogy felpattant a székről. Dumbledore nem ismerte Siriust, nem tudja, milyen bátor volt, és mennyit kellett szenvednie...

– Na és Piton!? – harsogta. – Róla miért nem beszél? Mikor megmondtam neki, hogy Voldemort elfogta Siriust, kigúnyolt, mint mindig...

– Nagyon jól tudod, Harry, hogy Dolores Umbridge jelenlétében Piton professzornak úgy kellett tennie, mintha nem venne komolyan téged – felelte konok nyugalommal Dumbledore. – De utána, mint mondtam, haladéktalanul értesítette a Rendet a történtekről. Piton professzor következtette ki, hogy hova mentél, miután nem tértél vissza a rengetegből. És ő adott Umbridge professzornak hamis Veritaserumot, mikor az kényszeríteni akart téged, hogy eláruld Siriust.

Harry mindezt eleresztette a füle mellett. Kegyetlen élvezettel vádolta Pitont, mert csökkent tőle saját szörnyű bűntudata.

– Piton... kigúnyolta Siriust... gyávának nevezte őt...

– Sirius nem volt már gyerek. Elég bölcs volt hozzá, hogy ne vegye komolyan az efféle csipkelődést.

– Piton kidobott a szobájából! Nem tartott több okklumenciaórát!

– Hallottam róla – sóhajtott Dumbledore. – Ma már tudom, hogy magamra kellett volna vállalnom a tanításodat, de mint mondtam, annak idején úgy gondoltam, veszélyes lenne, ha épp az én jelenlétemben nyílna ki még jobban az elméd Voldemort előtt.

– Piton csak ártott nekem! Mindig fájt a sebhelyem az órái után... – Harry Ron véleményét visszhangozva folytatta: – Lehet, hogy Piton épp hogy meg akart gyengíteni, hogy Voldemort még könnyebben bújhasson bele a fejembe...

– Megbízom Perselus Pitonban – jelentette ki meggyőződéssel Dumbledore. – De elfelejtettem – s ezt is a korom számlájára kell írnom – hogy vannak a léleknek olyan sebei, amelyek sosem hegednek be. Azt hittem, Piton professzor félre tudja tenni az apáddal kapcsolatos érzéseit, de tévedtem.

– Szóval neki szabad gyűlölködni! – kiabálta Harry, ügyet sem vetve az igazgatóportrék rosszalló dörmögésére. – Piton gyűlölheti az apámat, de Sirius nem gyűlölheti Siport!

– Sirius nem gyűlölte Siport – rázta a fejét Dumbledore. – Hitvány szolgának tartotta, keresztülnézett rajta, semmibe vette. Márpedig a hideg elfordulás, a közöny a nyílt ellenszenvnél is veszedelmesebb méreg... A szökőkút, amit az éjjel leromboltunk, hazugságot hirdetett. Mi, varázslók időtlen idők óta elnyomjuk, megalázzuk más fajok fiait, és ennek bizony meg kell fizetnünk az árát.

– Szóval Sirius megérdemelte a sorsát, mi!? – csattant fel Harry.

– Ilyet nem mondtam, és soha nem is fogok mondani – felelte csendesen Dumbledore. – Sirius nem volt kegyetlen ember, a házimanókat sem bántotta soha. Siport azonban nem tudta szeretni, mert a gyűlölt otthon élő emlékét látta benne.

– Igen, gyűlölte azt a házat! – vágta rá elcsukló hangon Harry.

Hátat fordított Dumbledore-nak, és gépiesen elindult az ablak felé.

Nem is látta maga körül a napsütötte szobát, se a falon sorakozó portréalakokat, akik mind követték a tekintetükkel. – Maga ráparancsolt Siriusra, hogy kuksoljon abban a házban! Teljesen kikészült tőle, azért nem maradt otthon tegnap este!

– Az életét próbáltam megvédeni – felelte csendesen Dumbledore.

– Az emberek nem szeretik, ha bezárják őket! – Harry megpördült, és dühösen rámeredt az igazgatóra. – Velem is ezt tette tavaly! Egész nyárra bezárt!

Dumbledore behunyta szemét, és tenyerébe temette arcát. Harry nézte őt, de nem enyhítette meg ez a Dumbledore-tól oly szokatlan, kimerült, elkeseredett mozdulat – sőt, még inkább felingerelte, hogy az öreg varázsló a gyengeség jeleit mutatja. Ne merészeljen magába roskadni, mikor ő, Harry rá akarja zúdítani a dühét!

Dumbledore végül leeresztette kezét, és félholdszemüvegén át, fürkészve nézett Harry szemébe.

– Eljött az ideje – szólt – hogy elmondjam neked, amit már öt éve el kellett volna mondanom. Ülj le, kérlek! Ha megajándékozol egy kis türelemmel, mindent hallani fogsz, amit tudnod kell. Ha befejeztem, szidhatsz, dühönghetsz. Nem fogok védekezni.

Harry még egy hosszú pillanatig izzó tekintettel meredt az öreg varázslóra, azután levetette magát a székbe, és várt.

Dumbledore kinézett a napfényben fürdő parkra, majd ismét Harryre fordította a tekintetét.

– Öt évvel ezelőttig minden a terveim és szándékom szerint történt. Mikor eljött az ideje, épen és egészségesen megérkeztél a Roxfortba. Nem... nem teljesen épen, hiszen sokat szenvedtél, ahogy az előre tudható volt. Mikor letettelek a nagynénéd házának küszöbére, tisztában voltam vele, hogy tíz sötét és nehéz év vár rád.

Dumbledore szünetet tartott. Harry hallgatott.

– Teljes joggal kérdezheted, hogy miért kellett ennek így lennie. Miért nem fogadhatott be téged egy varázslócsalád? Sokan szíves örömest megtették volna, megtiszteltetésnek érezték volna, hogy felnevelhetnek.

– A válasz egyszerű: azt akartam, hogy életben maradj. Nagyobb veszélyben voltál, mint azt rajtam kívül bárki is sejtette. Voldemort maga akkor már több órája eltűnt ebből a világból, de a hívei – akik közül sokan alig maradnak el mögötte gonoszságban – még szabadok voltak, és fűtötte őket a gyűlölet. A jövőre is gondolnom kellett, amikor a sorsodról döntöttem. Nem ringattam magam abban a hitbe, hogy Voldemort örökre eltűnt. Nem tudtam, hogy tíz, húsz vagy ötven év múltán bukkan-e fel újra, de biztosra vettem, hogy egyszer visszatér, és ismerve őt, azzal is tisztában voltam, hogy addig nem nyugszik majd, amíg nem végez veled.

– Tudtam, hogy nincs a világon még egy varázsló, aki úgy ért a mágiához, mint Voldemort. Kétségem sem volt afelől, hogy ha egyszer visszanyeri régi hatalmát, a legagyafúrtabb, legerősebb védőbűbájaimat is félresöpri majd.

– Azonban azt is tudtam, hol van Voldemortnak egy gyenge pontja, és erre alapozva hoztam meg a döntésemet. Egy olyan ősi bűbáj védelmére bíztalak, amit Voldemort ismer, de megvet és ezért mindig is alulbecsült – vesztére. Természetesen arról beszélek, hogy az édesanyád az életét adta érted. Ezáltal olyan nem múló védelemmel ruházott fel téged, amire Voldemort nem számított, s ami a mai napig is átjárja tested minden sejtjét. Édesanyád vérébe helyeztem hát minden reményemet, és átadtalak az egyetlen élő rokonának, a húgának.

– Petunia nem szeret engem – vetette közbe indulatosan Harry. – Felőle aztán...

– De befogadott! – vágott a szavába Dumbledore. – Ha vonakodva, dühöngve, utálkozva is, de magához vett, és ezzel teljessé tette a rád mondott bűbájomat. Édesanyád áldozata folytán a vér köteléke volt a legerősebb védőpajzs, amit adhattam neked.

– Akkor sem értem...

– Amíg otthonodnak nevezed a házat, ahol édesanyád vérrokona él, addig ott Voldemort nem érhet hozzád, nem árthat neked. Édesanyád kiontott vére tovább él benned és a húgában. A vére menedékké vált a számodra. Nem baj, ha évente csak egyszer mégy haza. Amíg az a ház az otthonod, Voldemort ott nem bánthat téged. Ezt a nagynénéd is tudja. Leírtam neki abban a levélben, amit veled együtt a háza küszöbére helyeztem. Petunia Dursley tudja: az életedet védi vele, hogy otthont ad neked.

– Várjon! – szólt közbe Harry. – Egy pillanat...

Fészkelődve kihúzta magát a székben, és Dumbledorera meredt.

– Nyáron küldött egy rivallót... emlékeztette a nagynénémet... a maga hangja volt...

– Úgy véltem – felelte finom biccentéssel Dumbledore – hogy szükséges lehet emlékeztetnem őt a szerződésre, amit a befogadásoddal megpecsételt. Feltételeztem, hogy a dementorok támadása ráébreszti, milyen veszélyekkel jár a jelenléted a házában.

– Így is volt – felelte csendesen Harry. – A bácsikám még jobban megrémült, mint ő. El akart kergetni, de miután megjött a rivalló, Petunia néni kijelentette, hogy... hogy maradnom kell.

Egy percig a padlóra meredt, aztán felemelte a fejét.

– De mi köze ennek... hozzá?

Nem bírta kimondani Sirius nevét.

– Tehát öt évvel ezelőtt – kanyarodott vissza első mondatához Dumbledore – megérkeztél ide, a Roxfortba. Igaz, nem voltál olyan boldog és olyan erős, mint szerettem volna, de éltél, és egészségesnek látszottál. Nem elkényeztetett kis királyfit kaptam, hanem egy normális gyereket – és ez volt a legtöbb, amit remélhettem. Úgy tűnt tehát, hogy a tervem beválik.

– Aztán... nos, bizonyára épp oly élénken emlékszel az első roxforti éved eseményeire, mint én. Csodálatosan megálltad a helyed, és már akkor – sokkal előbb, mint vártam – szembe kellett nézned Voldemorttal. Ezt a találkozást is túlélted, mi több, sikerült elodáznod Voldemort visszatérését. Úgy harcoltál, ahogy férfihoz illik. Kimondhatatlanul büszke voltam rád.

– Csakhogy az én csodálatos tervemnek volt egy hibája – folytatta Dumbledore. – Egy hibája, amiről tudtam, hogy mindent tönkretehet, s amit ki kellett védenem, hiszen a tervet, ha törik, ha szakad, véghez akartam vinni. A dolog csakis rajtam állt, nekem kellett erősnek lennem. Az első nagy megmérettetésre akkor került sor, mikor a Voldemort elleni harc után a gyengélkedőn feküdtél.

– Nem értem, miről beszél, Dumbledore professzor.

– Talán emlékszel: ott, a gyengélkedőn megkérdezted tőlem, hogy miért akart Voldemort kiskorodban megölni téged.

Harry bólintott.

– Vajon akkor meg kellett volna mondanom neked?

Harry némán meredt az égszínkék szempárba, s a szíve újra kalapálni kezdett.

– Nem látod még, hol a hiba? Nem... talán nem is láthatod. Nos, akkor és ott úgy döntöttem, hogy nem válaszolok a kérdésedre. Tizenegy éves, gondoltam magamban, korai még, hogy megtudja. Sosem terveztem, hogy tizenegy évesen elmondom neked. Úgy véltem, nem rakhatok rád ilyen fiatalon ekkora terhet.

– Már akkor fel kellett volna ismernem a vészjósló jeleket. El kellett volna gondolkodnom rajta, miért nem nyugtalanított jobban, hogy már akkor feltetted nekem a kérdést, amire, tudtam, egy napon majd meg kell adnom a szörnyű választ. Rá kellett volna döbbennem: egyszerűen örültem neki, hogy nem kell már akkor megtennem... mert túl fiatal voltál még hozzá.

– Így kezdtük el a második roxforti évedet. Rád ismét olyan kihívás várt, amilyennel a varázslók többsége még felnőttként se szembesül soha – és úgy helytálltál, ahogy legmerészebb álmaimban se hittem volna. Ezúttal azonban nem kérdezted meg, miért hagyta Voldemort a homlokodon azt a jegyet. Beszéltünk a sebhelyedről, igen... nagyon közel kerültünk a témához. Miért nem mondtam el neked akkor mindent?

– Nos, úgy gondoltam, a tizenkét év alig több, mint a tizenegy, ha ilyen súlyú információról van szó. Elengedtelek hát, úgy, ahogy voltál: véres ruhában, kimerülten, de győzelemittasan, s ha fel is merült bennem, hogy talán el kellett volna mondanom a dolgot, gyorsan meggyőztem magam az ellenkezőjéről. Még mindig túl fiatal voltál, és nem vitt rá a lélek, hogy elrontsam az örömödet...

– Érted már, Harry? Látod, hol volt a hiba az én briliáns tervemben? Beleestem a csapdába, amit előre láttam, ami el akartam kerülni, amit el kellett volna kerülnöm.

– Nem...

– Túlságosan féltettelek – mondta keresetlen egyszerűséggel Dumbledore. – Fontosabbnak éreztem azt, hogy boldog légy, mint azt, hogy megtudd az igazságot. Jobban érdekelt a lelked nyugalma, mint a tervem; többre tartottam a te életedet, mint a sok életet, ami odavész, ha a terv kudarcba fullad. Más szavakkal: pontosan úgy viselkedtem, ahogy azt Voldemort elvárja a bolondoktól, akik a szívükre hallgatnak.

– Kizártnak tartom, hogy bárki, aki úgy figyelne rád, ahogy én tettem – s nem tudhatod, milyen lankadatlanul figyeltelek – ne akarna megvédeni tőle, hogy még többet szenvedj. Mit érdekelt engem, hogy valamikor a ködös, távoli jövőben talán lemészárolnak majd megannyi névtelen, arctalan embert és varázslényt, ha cserébe itt és most egészségesnek és boldognak tudhatlak téged? Soha álmodni se mertem, hogy egyszer egy ilyen ember sorsa lesz a kezemben.

– Elkezdődött a harmadik éved. Messziről néztelek, mikor a dementorok ellen küzdöttél, mikor rátaláltál Siriusra, mikor megtudtad, ki ő. Akkor kellett volna talán elmondanom? A diadal percében? Amikor kimentetted keresztapádat a minisztérium karmai közül? Addigra tizenhárom éves lettél, s lassan már nem volt mivel mentegettem magam. Korodat tekintve még mindig gyermek voltál, de a tetteid férfivá avattak. Furdalt a lelkiismeret; tudtam, hogy már nem halogathatom sokáig a dolgot...

– De tavaly, mikor kijöttél az útvesztőből – miután tanúja voltál Cedric Diggory halálának, és kis híján magad is odavesztél – akkor sem mondtam el, pedig tudtam, hogy hamarosan meg kell tennem, hiszen Voldemort visszatért. Most pedig már azt is belátom: régóta készen állsz rá, hogy megtudd, amit oly sokáig titkoltam előled. Mentségemre csak azt mondhatom: több terhet viseltél, mint bárki, aki valaha a Roxfortba járt, és nem volt szívem még egyet, a legnagyobbat is a válladra rakni.

Harry várta a folytatást, de Dumbledore hallgatott.

– Még mindig nem értem.

– Voldemort egy jóslat miatt akart megölni, Harry. Egy jóslat miatt, ami röviddel a születésed előtt hangzott el. Voldemort tudott róla, de nem ismerte teljes egészében. Abban a hitben akart még csecsemőkorodban elpusztítani, hogy ezzel beteljesíti a jóslatot. Saját kárán tudta meg, hogy tévedett: a neked szánt halálos átok visszahullott rá. Ennélfogva, mióta újra testet öltött, s még inkább azóta, hogy tavaly csodával határos módon kicsúsztál a markából, eltökélt szándéka megismerni a teljes jóslatot. Ez az a bizonyos fegyver, amire visszatérése óta vágyik: az információ, hogy miként pusztíthat el téged.

A napkorong már teljes egészében kiemelkedett a horizont mögül, s fénye az egész szobát elárasztotta. Griffendél Godrik kardjának üvegtárlója fehéren ragyogott, az összetört ezüstmasinák darabjai esőcseppekként csillogtak a szőnyegen, s Harry háta mögött halkan csiripelt hamufészkében a fióka-Fawkes.

– A jóslat összetört – szólt fásultan Harry. – Mikor Nevillet próbáltam kivonszolni abból a teremből, ahol... ahol a boltív áll, elszakítottam a talárját, és a jóslat kiesett a zsebéből...

– Ami összetört, az csupán a jóslatnak a Misztériumügyi Főosztály archívuma számára készült másolata volt. Az az ember, akinek a próféciát mondták, bármikor fel tudja idézni az elhangzottakat.

– Ki hallgatta meg a jóslatot? – kérdezte Harry, bár sejtette a választ.

– Én – felelte Dumbledore. – Tizenhat éve, egy hideg, esős estén, a Szárnyas Vadkan emeleti helyiségében. Azért mentem oda, hogy megismerkedjem valakivel, aki a jóslástantanári posztra jelentkezett. Feltett szándékom volt törölni a divinációt a tantárgyak közül, de mivel a jelentkező egy nagy hírű, tehetséges látó ükunokája volt, az illendőség úgy kívánta, hogy találkozzam vele. Csalódnom kellett. Az illető a jóstehetség szikráját sem mutatta. A tőlem telhető legtapintatosabban közöltem vele, hogy nem találom alkalmasnak az állásra, és elbúcsúztam tőle.

Dumbledore felállt, és az íróasztalt megkerülve a Fawkes ülőrúdja melletti fekete szekrénykéhez sétált. Ott lehajolt, elhúzott egy reteszt, és kivette a szekrénykéből azt a rúnákkal díszített szélű, sekély kőedényt, amiben elmerülve Harry a Pitont kínzó apját látta. Dumbledore ezután visszament az íróasztalhoz, letette rá a merengőt, majd pálcájával kihúzott néhány ezüstös gondolatszálat a fejéből. A kőtálba hullatta őket, aztán visszaült karosszékébe, és egy percig némán figyelte a merengőben kavargó gondolatokat.

Végül sóhajtva felemelte pálcáját, és hegyével megbökte az ezüstszínű anyagot.

Az örvényből egy kendőkbe burkolózó, hatalmasra nagyított szemű nő lassan forgó alakja emelkedett ki. Kisvártatva meg is szólalt, de nem sejtelmes-fátyolosan, hanem éles, rekedt hangon, ahogy Harry csak egyszer hallotta Sybill Trelawneyt beszélni:

– Közeledik az Egyetlen, aki diadalmaskodhat a Sötét Nagyúr fölött... azoknak születik, akik háromszor dacoltak vele, s a hetedik hónap halála szüli őt... A Sötét Nagyúr egyenrangúként jelöli meg, de benne olyan erő lakik, amit a Sötét Nagyúr nem ismer. És egyikük meghal a másik keze által, mert nem élhet az egyik, míg él a másik... Az Egyetlent, aki diadalmaskodhat a Sötét Nagyúr fölött, a hetedik hónap halála szüli...

Trelawney professzor lassan forgó alakja visszasüllyedt az ezüsttóba, és eltűnt.

Néma csend telepedett a szobára. Hallgatott Dumbledore, hallgatott Harry és hallgattak a festmények lakói. Még Fawkes is abbahagyta a csipogást.

– Dumbledore professzor? – szólalt meg végül csendesen Harry.

Az igazgató még mindig a merengőt nézte, szemlátomást mélyen gondolataiba merülve. – Ez... ez azt jelenti... Mit jelent ez?

– A jóslat arról szól – felelte Dumbledore – hogy az egyetlen ember, akinek esélye van végső győzelmet aratni Voldemort nagyúr fölött, közel tizenhat évvel ezelőtt, július végén jött a világra olyan szülők gyermekeként, akik már háromszor sikeresen szembeszálltak Voldemorttal.

Harry úgy érezte, mintha egy fenyegető, ellenséges erő közelítene felé. Megint nehezen, kapkodva szedte a levegőt.

– Az az ember... én vagyok?

Dumbledore egy hosszú pillanatig némán fürkészte őt, majd szelíd szóval így felelt:

– A dologban az a különös, hogy az elhangzó jóslat talán nem is rád utalt. Sybill leírása két fiúra is illett: mindketten az év júliusának végén születtek, mindkettőjük szülei a Főnix Rendjének tagjai voltak, és mindkét házaspár háromszor csapott össze Voldemorttal. Az egyik fiú természetesen te vagy. A másik Neville Longbottom.

– De hát akkor... akkor miért az én nevem állt a jóslaton, miért nem Neville-é?

– A címkét kicserélték, miután Voldemort csecsemőkorodban megtámadott téged. A Jóslatok Termének jegyzője úgy vélte, Voldemort bizonyára azért próbált megölni, mert tudta, hogy te vagy a fiú, akiről Sybill beszélt.

– Szóval... lehet, hogy mégsem én vagyok az?

– Attól tartok... – Dumbledore lassan, látható erőfeszítéssel ejtette ki a szavakat. – ...immár kétségtelen, hogy te vagy az.

– De hát azt mondta... hogy Neville is július végén született... és hogy az apja meg az édesanyja...

– Ne feledkezz meg a jóslat második feléről, az utolsó ismertetőjegyről, ami azonosítja Voldemort méltó ellenfelét... Voldemort egyenrangúként jelöli meg őt. Ez meg is történt, Harry. Voldemort téged választott, nem Nevillet. A te homlokodra égette az áldott-átkozott jegyet.

– De lehet, hogy rosszul választott! – tiltakozott Harry. – Lehet, hogy nem engem kellett volna megjelölnie!

– Annak az életére tört, akit veszedelmesebbnek tartott – felelte Dumbledore. – És vedd észre, Harry: nem az aranyvérűt választotta (jóllehet hitvallása szerint csak az lenne méltó a varázsló névre), hanem azt, aki ugyanúgy félvér, mint ő maga. Önmagát látta benned, Harry, mielőtt még találkozott volna veled. S mikor pálcát fogott rád, nem megölt, mint szerette volna, hanem hatalmas erőt és nagy jövőt adott neked. Ezért tudtál dacolni vele, nem egyszer, hanem már négyszer – többször, mint a szüleid és mint Neville-éi.

– Akkor meg miért csinálta? – kérdezte zsibbadtan Harry. – Miért próbált csecsemőkoromban megölni? Várhatott volna, amíg megnövünk, és kiderül, hogy Neville a veszélyesebb vagy én. Ráért volna akkor választani...

– Ez valóban célravezetőbb megoldás lett volna – bólintott Dumbledore. – Csakhogy Voldemort nem ismerte a jóslat pontos szövegét. A Szárnyas Vadkan, amit Sybill az alacsony árai miatt választott, mindig is – fogalmazzunk úgy – érdekesebb embereket vonzott, mint a Három Seprű. Amint azt te és a barátaid saját károtokon s én aznap este a magamén megtanultam, azon a helyen a falnak is füle van. Természetesen mikor elindultam Sybill Trelawneyhoz, nem hittem, hogy a beszélgetésünk bárkit is érdekelhet. Az volt a szerencsém – a szerencsénk – hogy a kíváncsiskodót a jóslat elhangzása közben megtalálták és kiakolbólították a kocsmából.

– Szóval csak...

– A jóslatnak csak azt a részét hallotta, ami a júliusi születésről és a Voldemorttal háromszor dacoló szülőkről szól. Ennek következtében nem tudta figyelmeztetni urát, hogy ha rád támad, annak az lehet a vége, hogy hatalmat ruház rád, és egyenrangúként jelöl meg. Voldemort nem tudhatta, mit kockáztat a gyilkossági kísérlettel, s hogy okosabb lenne várnia, amíg többet megtud. Arról sem értesült – ahogy a jóslatban áll – hogy benned olyan erő lakik, amit a Sötét Nagyúr nem ismer...

– Bennem nem lakik ilyenfajta erő! – tiltakozott elszorult torokkal Harry. – Nem tudok olyat, amit ő ne tudna, nem tudok úgy harcolni, mint ő, nem tudok megszállni embereket, nem tudok gyilkolni...

– Van egy helyiség a Misztériumügyi Főosztályon – szakította félbe Dumbledore – aminek soha nem nyitják ki az ajtaját. Egy olyan erő lakik ott, ami csodálatosabb és szörnyűségesebb a halálnál, az emberi értelemnél, a természet erőinél, s titokzatosabb minden más rejtélynél és misztériumnál. Nos, ebből az erőből van benned rengeteg, és nincs egy csepp se Voldemortban. Ez az erő hajtott, mikor Sirius segítségére siettél, és ez űzte ki belőled az éjjel a gonoszt. Voldemortnak nem volt maradása egy olyan testben, amit ennyire átjár az általa megvetett erő. Így végül is nem számított, hogy nem tudtad lezárni az elméd. A szíved mentett meg téged, Harry.

Harry behunyta a szemét. Ha nem rohan el a minisztériumba, Sirius nem halt volna meg... Nem akart megint a keresztapjára gondolni, ezért inkább feltett még egy kérdést – bár a válasz nem érdekelte különösebben:

– A jóslat vége valahogy úgy szólt, hogy... nem élhet az egyik...

– ...míg él a másik – bólintott Dumbledore.

– Ezek szerint... – Harry egyenként húzta fel a szavakat valahonnan mélyről, a kétségbeesés szakadékából. – Ez azt jelenti, hogy... hogy egyikünknek végül... meg kell ölnie a másikat?

– Igen – felelte Dumbledore.

Ezután hosszú ideig nem szólaltak meg. Valahol, messze a szoba falain túl, zsibongás hangzott fel – talán korán kelő diákok indultak le a nagyterembe reggelizni. Harry lehetetlennek érezte, hogy vannak a világon emberek, akik még enni és nevetni tudnak, akiket nem is érdekel, hogy Sirius Black örökre távozott ebből a világból.

Sirius máris végtelenül messze járt, s Harry valahol még mindig hitte, hogy ha akkor félrehúzza azt a függönyt, mögötte ott találta volna a nevető Siriust, és felhangzott volna az ugatós kacagás...

– Még valamiért magyarázattal tartozom, Harry – szólalt meg tétován Dumbledore. – Talán felmerült benned a kérdés, hogy miért nem jelöltelek ki prefektusnak. Nos, bevallom... úgy gondoltam, hogy anélkül is épp elég felelősség hárul rád.

Harry Dumbledorera emelte tekintetét, s egy legördülő könnycseppet pillantott meg az öreg varázsló arcának mély barázdái között.

Harmincnyolcadik fejezet

Az új harc kezdete

Ő, AKIT NEM NEVEZÜNK NEVÉN, VISSZATÉRT

Cornelius Caramel mágiaügyi miniszter péntek este rövid nyilatkozatban beszámolt róla, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, visszatért hazánkba, és folytatja egykori tevékenységét.

„Mélységes sajnálatomra kénytelen vagyok megerősíteni a hírt, miszerint az önmagát nagyúrnak nevező varázsló – tudjuk, kire gondolok – él, és újra köztünk jár – nyilatkozta újságírók előtt a zaklatottnak tűnő Caramel. – Ugyancsak mély sajnálattal arról is be kell számolnom, hogy az azkabani dementorok fellázadtak, kiléptek a minisztérium szolgálatából, és meggyőződésünk szerint csatlakoztak... Izé nagyúrhoz.

A varázslótársadalom tagjait ezúton is éberségre intjük. A minisztériumban szerkesztés alatt áll egy alapfokú ingatlan-és személyvédelmi kalauz, amit a jövő hónap folyamán térítésmentesen eljuttatunk minden varázslóháztartásba.” A miniszter nyilatkozatát a varázslónépesség rémülettel és felháborodással fogadta – annál is inkább, mivel a minisztérium egészen szerdáig arról biztosította a közvéleményt, hogy „a Tudjukki újbóli tevékenykedéséről szóló híresztelések minden valós alapot nélkülöznek”.

A minisztérium pálfordulását megelőző események részleteit egyelőre homály fedi. Meg nem erősített hírek szerint Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén és híveinek egy válogatott csoportja (közismert nevükön a halálfalók) csütörtök este behatoltak a Mágiaügyi Minisztérium épületébe.

Albus Dumbledore, a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola nemrég újra kinevezett igazgatója, a Mágusok Nemzetközi Szövetségének visszahívott elnökségi tagja és a Wizengamot újbóli főmágusa egyelőre nem nyilatkozott a történtekről. Dumbledore köztudomásúlag egy éve hangoztatja, hogy Tudjukki, szemben az elterjedt vélekedéssel, él, ismét híveket toboroz, s újból hatalomra tör. Információink szerint „a kis túlélő”...

– Na tessék, itt vagy, Harry! – pillantott fel Hermione az újságból. – Biztos voltam benne, hogy téged is belerángatnak valahogy.

A társaság a gyengélkedőn gyűlt össze. Harry Ron ágyának végében ült, és barátjával együtt hallgatta Hermionét, aki a vasárnapi Próféta vezércikkét olvasta fel nekik. Ginny, akinek a bokáját Madam Pomfrey egykettőre meggyógyította, Hermione ágyának végében kuporgott; az eredeti orrformáját visszanyert Neville a két ágy között ült egy széken; Luna, aki szintén csak látogatóként tévedt be, a Hírverő legfrissebb számát olvasta, és látszólag még fél füllel sem figyelt Hermionéra.

– Érdekes, a feltűnési viszketegségben szenvedő téveszmés bolondból hirtelen megint „a kis túlélő” lett – jegyezte meg epésen Ron, és belemarkolt az éjjeliszekrényét elborító csokibékahalomba. Dobott egyet-egyet Harrynek, Ginnynek és Nevillenek, aztán foggal kibontotta a magáét. Az alkarján még mindig csúnya hurkák emlékeztettek rá, hol tapadtak a bőrére az agy polipkarjai.

Madam Pomfrey kijelentette, hogy a gondolatok különösen makacs nyomot hagynak, és a Dr. Ubbly-féle Feledtető felcserfőzet nagy dózisú alkalmazását írta elő Ronnak.

– Igen, most nagyon hízelgő dolgokat írnak rólad – szólt Hermione, miközben átfutotta a cikk további hasábjait. – „Az igazság magányos hirdetője”... „beszámíthatatlannak bélyegezték, mégsem hátrált meg”... „nevetség és gúny tárgyává tették”... – Hmmm... – Hermione összeráncolta a szemöldökét. – Valamiért elfelejtik megemlíteni, hogy ők maguk tettek téged nevetség és gúny tárgyává a cikkeikkel.

Hermione fájdalmasan felnyögött, és megfogta az oldalát.

Dolohov átkának még ez a gyengített, varázsige nélküli változata is – Madam Pomfrey szavaival élve – „épp elég nagy galibát csinált odabent”. Hermionénak tíz különböző elixírt kellett szednie de már sokkal jobban volt, és unatkozott a gyengélkedőn.

– „Tudjukki legutóbbi puccsa”, a másodiktól a negyedik oldalig, „Amiről a minisztérium nem beszélt nekünk”, ötödik oldal, „Miért nem hallgatott senki Albus Dumbledorera?”, hatodiktól a nyolcadik oldalig, „Exkluzív interjú Harry Potterrel”, kilencedik oldal. Na jó... – Hermione becsukta és félredobta a lapot. – Másról se lehet olvasni az egész újságban. Az interjú Harryvel pedig nem is exkluzív. Ugyanaz, ami hónapokkal ezelőtt a Hírverőben megjelent.

– Apa eladta nekik a cikket – szólt álmatagon Luna, és lapozott egyet a magazinban. – Jó sok pénzt kaptunk érte, úgyhogy nyáron elmegyünk Svédországba morzsás szarvú szipirtyót keresni.

Hermione majdnem mondott valamit, de aztán elszámolt háromig, és csak ennyit motyogott:

– Biztos izgalmas lesz.

Ginny elkapta Harry pillantását, és elvigyorodott.

– Meséljetek! – Hermione fészkelődve kihúzta magát az ágyon, és megint nyögött egyet. – Mi újság a suliban?

– Flitwick eltüntette Fred és George mocsarát – mesélte Ginny.

– Kábé három másodpercébe került. De az ablak alatt meghagyott egy kis részt, és elkerítette...

– Miért? – csodálkozott Hermione.

Ginny vállat vont.

– Azt mondta, megőrzésre méltó bűbáj.

– Emlékművet akart állítani az ikreknek – szólt közbe tele szájjal Ron. – Különben ezt mind ők küldték – fordult Harryhez, és a csokibékahalomra mutatott. – Biztos jól megy nekik az üzlet.

Hermione rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Szóval most, hogy Dumbledore visszatért, újra rend van? – kérdezte.

– Igen – felelte Neville. – Visszazökkent az élet a régi kerékvágásba.

– Frics boldog, mi? – kérdezte Ron, miközben nekitámasztott egy Dumbledore-t ábrázoló csokibékás kártyát a vizeskancsónak.

– Egyáltalán nem – válaszolta Ginny. – Teljesen le van törve... – Suttogóra fogta a hangját. – Azt ismételgeti, hogy Umbridge alatt élte a fénykorát az iskola...

Mindannyian egyfelé néztek. Umbridge professzor a mennyezetet bámulva feküdt a szemközti ágyon. Dumbledore egyedül ment el érte a Tiltott Rengetegbe. Senki nem tudta, hogyan sikerült kiszabadítania a főinspektort a kentaurok fogságából, de tény, hogy sikerült neki, és közben még csak a talárját se piszkolta be.

Umbridge se mesélt a kalandjairól – visszatérése óta senki egyetlen szót sem hallott a szájából. A főinspektor egérszürke haja kócos volt, s még mindig akadt benne néhány gally és falevél, de egyébként sértetlennek tűnt, úgyhogy senki nem tudta, mi baja.

– Madam Pomfrey azt mondja, sokkot kapott – suttogta Hermione.

– Szerintem krónikus sértődöttségben szenved – vélekedett Ginny.

– Így kell csinálni, attól felélénkül – mondta Ron, és kattogó, patadobogást utánzó hangokat hallatott a nyelvével. Umbridge azonnal felült az ágyban, és rémülten körbepislogott.

Madam Pomfrey kidugta a fejét szobája ajtaján.

– Rosszul van, tanárnő? – kérdezte.

– Nem... nem... – motyogta Umbridge, és visszahanyatlott a párnájára. – Nem, csak rosszat álmodtam...

Hermione és Ginny belenevettek a takaróba.

– Ha már a kentauroknál tartunk – szólt Hermione, miután sikerült úrrá lennie derűjén – ki most a jóslástan tanára? Firenze itt marad?

– Muszáj neki – felelte Harry – a kentaurok nem fogadják vissza.

– Úgy tűnik, ezentúl két jóslástantanárunk lesz – bólogatott Ginny.

– Pedig Dumbledore biztosan örült, hogy megszabadulhat Trelawneytól – jegyezte meg Ron, tizennegyedik csokibékáját majszolva. – Különben is, az egész tantárgy egy nagy hülyeség. Firenze se sokkal jobb...

– Hogy mondhatsz ilyet? – fortyant fel Hermione. – Hisz épp most tudtuk meg, hogy vannak igazi jóslatok!

Harry nyugtalanul fészkelődni kezdett. Egyik barátjának sem árulta el, hogy ismeri a jóslat tartalmát. Neville mindenkinek azt mondta, hogy a gömb összetört a Halálteremben, s ezzel a jóslat odaveszett. Harry meghagyta őt és a többieket ebben a hitben.

Nem akarta látni az arcukat, mikor közli, hogy a sors akarata szerint belőle vagy gyilkos vagy áldozat lesz...

– Kár, hogy összetört – jegyezte meg fejcsóválva Hermione.

– Kár – hagyta rá Ron. – De így legalább Tudjátokki se tudta meg, miről szól... Te meg hova mész? – kérdezte csodálkozva és kissé csalódottan. Harry ugyanis felpattant.

– Öhm... Hagridhoz. Nemrég érkezett meg, és megígértem neki, hogy lemegyek hozzá. Hallani akarja, hogy vagytok.

– Jó neked – morogta Ron, és sóvárogva kinézett az ablakon a ragyogó kék égre. – Bár mi is mehetnénk!

– Üdvözöld őt a nevünkben! – szólt a távolodó Harry után Hermione. – És kérdezd meg, mi van... a kis barátjával!

Harry hátra se fordult, csak intett, hogy rendben, és kilépett a gyengélkedőből.

A kastély még a szokásos vasárnapi nyugalomhoz képest is feltűnően kihalt volt. Nyilván minden diák a parkban töltötte az időt – a vizsgák terhétől megszabadulva, könnyű szívvel élvezték a napsütést, a jó időt, tudva, hogy a tanév néhány hátralevő napján nem vár rájuk se magolás, se leckeírás. Harry lassan sétált a néptelen folyosón, ki-kipillantva az ablakokon. A kviddicspálya fölött néhány alak röpködött, páran az óriáspolippal játszottak a tóban...

Harry nem tudta eldönteni, kívánja-e az egyedüllétet. Ha emberek között volt, menekülni akart, ha magára maradt, társaságra vágyott. Arra gondolt, talán tényleg le kellene mennie Hagridhoz, hiszen még nem is beszélgetett vele a visszatérése óta.

Lesétált a márványlépcsőn, de alighogy a bejárati csarnok kőpadlójára lépett, jobbra tőle kitárult egy ajtó – az, amelyik a Mardekár klubhelyiségéhez vezető lépcsőre nyílt – s Malfoy, Crak és Monstro lépett a csarnokba. Harry megtorpant – a három fiú úgyszintén. Néhány másodpercig csak a nyitott tölgyajtón át beszűrődő távoli zsivaj törte meg a csendet.

Malfoy körülnézett – ellenőrizte, hogy egy tanár se látja őket – aztán Harryhez fordult, és fojtott hangon így szólt:

– Véged van, Potter.

Harry felvonta a szemöldökét.

– Jó, hogy szólsz – felelte. – Észre se vettem.

Még sose látta ennyire dühösnek Malfoyt, s édes elégtétel töltötte el az indulattól eltorzult, sápadt, hegyes arc láttán.

– Megfizetsz, Potter – fenyegetőzött Malfoy. – Én fogok számolni veled azért, amit az apámmal tettél...

– Hű, de félek – felelte gúnyosan Harry. – Tudom, hogy Voldemort nagyúr gyenge kezdő hozzátok képest... Na, mi a baj? – tette hozzá, látva, hogy a három fiú behúzza a nyakát a név hallatán. – Az öreg Voldemort az apád haverja. Csak nem félsz tőle?

– Nagyra vagy magaddal, Potter! – sziszegte Malfoy, és csatlósaival együtt lassan elindult Harry felé. – De figyeld meg, elintézlek. Nem fogod börtönbe küldeni az apámat...

– Későn szólsz, már odaküldtem.

– A dementorok elmentek az Azkabanból. Nincs, aki ott tartsa apát és a többieket...

– Ez sajnos igaz – bólintott Harry. – De most már legalább az egész világ tudja, micsoda gennyes alakok...

Malfoy a pálcája után kapott, de Harry gyorsabb volt nála.

Draco ujjai még el se érték a zsebét, mikor Harry kezében már villant a pálca.

– Potter!

A szigorú hang zengve visszhangzott a csarnokban. Piton bukkant fel az alagsorba vezető lépcsőn – s a láttán annyira eltöltötte a gyűlölet Harry lelkét, hogy a Malfoyjal szembeni undornak nem is maradt benne hely. Mondhat Dumbledore, amit akar, sosem fog megbocsátani Pitonnak... soha...

– Mit csinál, Potter? – kérdezte fagyosan Piton, miközben a négy fiú felé sietett.

– Próbálom eldönteni, milyen átkot szórjak Malfoyra, tanár úr – felelte Harry.

Piton rámeresztette a szemét.

– Azonnal tedd el azt a pálcát! – parancsolta. – Tíz pont a Griff...

A bájitaltantanár elharapta a szót, mikor pillantása a hatalmas homokórákra esett.

– Lám csak, nincs mit levonni a Griffendéltől – állapította meg gúnyos félmosollyal. – Nos, ebben az esetben kénytelen leszek...

– Feltölteni a homokórát?

A bejárati lépcsősoron McGalagony bicegett felfelé. Egyik kezében skót kockás bőröndöt cipelt, a másikkal botra támaszkodott. A járás szemlátomást még nehezére esett, de máskülönben egészségesnek tűnt.

– McGalagony professzor! – köszöntötte Piton, és elindult felé. – Hát elbocsátották végre a kórházból!

– El bizony, Piton professzor – biccentett McGalagony, és lerázta úti köpönyegét a válláról. – Makkegészséges vagyok. Crak, Monstro...

Parancsolóan intett a két fiúnak, s azok alázatosan odadöcögtek hozzá.

– Fogják! – McGalagony Crak karjába lökte a bőröndöt, a köpenyét pedig Monstro kezébe nyomta. – Legyenek szívesek, vigyék fel ezeket a szobámba.

A fiúk elkullogtak a márványlépcső felé.

– Na lássuk! – szólt McGalagony, s a hatalmas homokórákra emelte pillantását. – Úgy vélem, Potter és a barátai fejenként ötven pontot érdemelnek azért, hogy felhívták a világ figyelmét Tudjukki visszatérésére! Egyetért, Piton professzor?

– Tessék? – kérdezett vissza Piton, pedig kétség sem férhetett hozzá, hogy jól hallotta, mit mondott McGalagony. – Nos... hát... hogyne...

– Akkor hát ötven-ötven pont jár Potter, a két Weasley, Longbottom és Granger kisasszony után – folytatta McGalagony, s szavai nyomán záporozni kezdtek a rubintok a Griffendél homokórájának alsó tartályába. – Ó, és Lovegood kisasszonyról se feledkezzünk meg – tette hozzá McGalagony, mire a Hollóhát is gazdagabb lett ötven ponttal. – Ha jól hallottam, Piton professzor, le akart vonni tíz pontot Potter úrtól. Nos, tessék...

Néhány rubinkő visszatért a felső tartályba, de alul még így is jelentős mennyiségű maradt.

– Potter, Malfoy, ilyen szép időben a parkban a helyük! – fordult a fiúkhoz McGalagony.

Harrynek nem kellett kétszer mondani. Talárjába rejtette pálcáját, és Pitonra meg Malfoyra többé ügyet sem vetve, elsietett a tölgyajtó felé.

A hirtelen rázúduló hőségtől kissé szédülten indult el a gyepen Hagrid kunyhója felé. Napozó, beszélgető diákok között vezetett az útja. Sokan a Vasárnapi Prófétát bújták, mások édességet majszoltak, és majdnem mind felpillantottak rá, mikor elhaladt mellettük. Néhányan köszöntek is neki, mások intettek – szemlátomást jelezni akarták, hogy a Prófétával egyetértésben ők is hősnek tekintik Harryt. Ő nem reagált a jelzésekre, nem fogadta a köszöntéseket. Fogalma sem volt, mennyit tudnak iskolatársai a három napja lezajlott eseményekről. A kíváncsiskodók eddig békén hagyták, s szerette volna, ha ez a továbbiakban is így marad.

Mikor zörgetett a vadőrlak ajtaján, először nem kapott választ – aztán a ház sarka mögül előbukkant Agyar, és majd ledöntötte őt a lábáról. Hagrid, mint kiderült, futóbabot szedett a hátsó kertben.

Széles mosollyal fogadta a kerítéshez közeledő Harryt.

– Szervusz! – köszönt vidáman. – Gyere, bújjunk be a házba! Kapsz egy pohár pitypanglevet...

Miután az asztalra került a jeges ital, és ők maguk is letelepedtek, Hagrid tétován megkérdezte:

– Hogy vagy, Harry? Nincs... nincs semmi bajod, ugye?

Harry sejtette, hogy a vadőr a kérdéssel nem az egészségi állapotára céloz.

– Semmi bajom – felelte gyorsan, mert semmi kedve nem volt arról beszélgetni, amire Hagrid gondolt. – Mesélj, merre jártál?

– A hegyekben bujkáltam – felelte a vadőr. – Barlangban laktam, mint Sirius, amikor...

Elharapta a mondatot, és zavartan megköszörülte a torkát. Aztán Harryre pillantott.

– Az a lényeg, hogy megint itt vagyok – morogta, és belekortyolt a pitypanglevébe.

– Jobb bőrben vagy – jegyezte meg Harry, eltökélten kerülve a Sirius-témát.

– Heh? – Hagrid felemelte lapátkezét, és megtapogatta az arcát.

– Igen... igen. Kicsi Gróp igazán jól nevelt fiú lett. Ha láttad volna, hogy örült, mikor megint elmentem hozzá! Jámbor kölyök, nincs vele semmi baj... Gondoltam is, hogy kellene szerezni neki egy barátnőt...

Harry rendes körülmények között rémülten tiltakozni kezdett volna az ellen, hogy még egy, talán Grópnál is zabolátlanabb óriás üssön tanyát a Tiltott Rengetegben – de most se kedve, se ereje nem volt vitába szállni Hagriddal. Egyszerre megint elfogta a vágy, hogy egyedül lehessen; távozását siettetendő egy hajtásra megitta a nagy pohár pitypanglé felét.

Hagrid kutató tekintettel nézett rá.

– Most már mindenki tudja, hogy igazat mondtál, Harry – szólt váratlanul. – Ez azért jólesik, nem?

Harry vállat vont.

– Figyelj... – Hagrid előredőlt a széken. – Régebbről ismertem Siriust, mint te... Harc közben halt meg, pont úgy, ahogy akarta...

– Sirius nem akart meghalni! – csattant fel Harry.

Hagrid lecsüggesztette busa fejét.

– Nem... persze hogy nem – morogta. – De akkor is... nem olyan ember volt ő, aki otthon marad malmozni, amíg a többiek csatáznak. Leköpte volna magát, ha nem siet a segítségedre...

Harry felpattant a székről.

– Meg kell látogatnom Ront és Hermionét a gyengélkedőn – hadarta gépiesen.

Hagrid zaklatottan bólogatott.

– Jól van... menj csak... Vigyázz magadra, Harry, és ugorj be máskor is, ha van egy perced...

– Jó... persze...

Harry az ajtóhoz sietett, kinyitotta, s mire Hagrid kimondta, hogy viszlát, már újra a napsütötte gyepet taposta. A diákok, akik mellett elhaladt, most is ráköszöntek. Harry behunyta a szemét menet közben. Azt kívánta, bár mind eltűnnének, hogy mikor megint körülnéz, már egyedül legyen a parkban...

Pár napja, az utolsó vizsga és a Voldemort küldte látomás előtt még szinte bármit megadott volna érte, hogy a varázsvilág megtudja és elismerje: végig igazat mondott, nem hazudozik és nem bolond, Voldemort valóban visszatért. De most már...

Elindult a tóparton, s mikor egy bokros részhez ért, ahova ritkán vetődött ember, letelepedett. Bámulta a csillogó víztükröt, és a gondolataiba merült. Talán azért vágyik annyira a magányra, mert a Dumbledoreral folytatott beszélgetése óta kívülállónak érezte magát az emberek között: láthatatlan fal választotta el mindentől és mindenkitől. Világéletében megbélyegzett ember volt – és most már azt is tudta, mit jelent a bélyege...

A gyász rettenetes súllyal nehezedett rá, és fájt, vérzett a seb, amit Sirius halála tépett a lelkén. Ott és akkor, a tóparton ülve mégsem tudott félni a jövőtől. A nap hétágra sütött, körülötte a park tele volt vidám diákokkal, s bár ő annyira távol érezte magát tőlük, mintha egy másik fajhoz tartozna, ebben a percben egyszerűen képtelenségnek tartotta, hogy a jóslat valaha is beteljesüljön, hogy belőle egyszer gyilkos vagy áldozat legyen...

Hosszú ideig csak ült, és bámulta a vizet. Igyekezett nem gondolni keresztapjára, se arra, hogy Sirius két éve épp szemközt, a túlsó parton esett össze a száz dementor gyűrűjében...

A nap már a hegyek mögé hanyatlott, mikor tudatosodott benne, hogy fázik. Feltápászkodott, elindult a kastély felé, és mentében letörölte a könnyeket az arcáról.

Madam Pomfrey három nappal a tanév vége előtt engedte el Ront és Hermionét a gyengélkedőről. Hermione többször is megpróbálta szóba hozni Siriust, de Ron olyankor mindig hevesen pisszegni kezdett.

Harry még mindig nem tudta eldönteni, akar-e barátaival a keresztapjáról beszélni. Hangulatától függően néha lett volna kedve hozzá, máskor meg a gondolattól is elborzadt. Egy dolgot tudott csak biztosan: hogy néhány nap múlva, mikor már a Privet Drive négyben lesz, nagyon fog hiányozni neki a Roxfort. Soha nem félt még ennyire a Dursley családnál töltendő nyártól, s cseppet se vigasztalta, hogy most már tudja, miért kell évről évre visszatérnie oda.

Umbridge professzor a tanév vége előtt egy nappal utazott el a Roxfortból. Vacsoraidőben osont ki a gyengélkedőről – nyilván feltűnés nélkül akart távozni – de balszerencséjére összetalálkozott Hóborccal. A kopogószellem az ikrek utolsó kívánságát tiszteletben tartva püfölni kezdte őt egy sétabottal meg egy krétával töltött zoknival, úgy kergette ki a kastélyból. Hóborc kacagását és Umbridge sikolyait hallva a vacsorázó diákok kitódultak a nagyteremből, s a bejárati lépcsőről nézték a leszerepelt főinspektor menekülését. A házvezető tanárok csak tessék-lássék szóltak rájuk.

Mi több, McGalagony néhány rosszalló szó után visszaült a helyére, és kijelentette, hogy ő is kimenne ujjongani, ha Hóborc nem vette volna kölcsön a sétabotját.

Végül elérkezett a tanév utolsó napjának estéje. A diákok többsége már összecsomagolt és útnak indult a nagyterem felé, hogy részt vegyen az évzáró lakomán, Harry azonban egy árva zoknit se dobott még a ládájába.

– Majd reggel összepakolsz! – türelmetlenkedett Ron, aki már a hálóterem ajtajában toporgott. – Gyere, éhen halok!

– Gyorsan kész leszek... menj csak le, majd megyek én is...

Az ajtó becsukódott Ron mögött, de Harry nem látott hozzá a pakoláshoz. A legkevésbé se vágyott a vidám évzáró lakomára, már csak azért sem, mert biztos volt benne, hogy Dumbledore beszédében szót ejt majd Voldemort visszatéréséről, és majdnem biztosan megemlíti őt, Harryt is.

Kivett néhány mosásra váró talárt a ládája aljából, hogy helyet csináljon a szépen összehajtott tisztáknak. Miközben így tett, megakadt a szeme egy gyűrött csomagon, ami a láda egyik sarkában rejtőzött. Hirtelen nem tudta, mi az és mit keres ott, kihúzta hát az edzőcipője alól, hogy jobban szemügyre vegye.

Másodpercek alatt rájött, mit tart a kezében. Sirius adta neki, mikor elbúcsúztak a Grimmauld téri házban. Használd, ha szükséged lesz rám.

Harry leült az ágy szélére, és kibontotta a csomagot. Az egy régi, vagy legalábbis nagyon piszkos tükröt tartalmazott. Harry belenézett, de a saját tükörképén kívül semmit nem látott benne.

Megfordította a tükröt. A hátoldalon Sirius keze írásával ez állt:

Ez egy oda-vissza ikertükör. A párja nálam van. Ha beszélni akarsz velem, vedd a kezedbe, és mondd ki a nevemet. Akkor megjelensz az én tükrömben, én pedig a tiedben. Jamesszel használtuk, mikor külön voltunk büntetőmunkán.

Harry szíve vadul zakatolni kezdett. Négy éve Edevis tükrében halott szüleit látta... Beszélhet hát Siriusszal, itt, most azonnal...

Sebtében körülnézett, hogy véletlenül sincs-e más is a hálóban.

Újra belenézett a tükörbe, remegő kézzel az arca elé emelte, és hangosan, jól érthetően így szólt:

– Sirius.

Minden porcikáját átjárta az izgalom. Lélegzete bepárásította a foncsorozott üveget. Még, még közelebb emelte szeméhez a tükröt – de a homályos folt mögül továbbra is a saját arca nézett vissza rá.

Letörölte az üvegről a párafoltot, majd még hangosabban, szinte szótagolva megismételte a nevet:

– Sirius Black!

Nem történt semmi. A tükörből visszanéző feldúlt arc minden kétséget kizáróan az övé volt...

Siriusnál nem volt ott a tükör, mikor eltűnt a boltív alatt, szólt egy halk hang Harry fejében. Azért nem működik a dolog...

Várt még néhány másodpercet, aztán teljes erőből belevágta a tükröt a ládába, ahol az ezer darabra tört. Egy teljes gyönyörű percig azt hitte, viszontláthatja Siriust, újra beszélhet vele...

Égette a torkát a csalódottság. Felpattant az ágyról, és válogatás nélkül hajigálni kezdte a holmijait a ládába, eltemetve a törött tükör cserepeit...

Aztán egyszerre támadt egy ötlete... Minek kellene tükör, ha van sokkal jobb, sokkal egyszerűbb megoldás is... Hogyhogy ez eddig nem jutott eszébe? Miért nem kérdezett rá soha?

Mire idáig jutott a kérdésekben, már rohant is lefelé a csigalépcsőn. Átszaladt az üres klubhelyiségen, kimászott a portrélyukon.

Fél füllel hallotta, hogy a Kövér Dáma utána kiált:

– Jó is lesz, ha szeded a lábad, mindjárt kezdődik a lakoma!

Neki azonban esze ágában sem volt a nagyterembe menni.

Máskor minden sarkon kísértetbe fut az ember, de ha szükség van rájuk...

Tucatnyi lépcsőn szaladt föl és le, folyosókon rohant végig, de nem akadt az útjába se élő, se holt. Nyilván mindenki, még a kísértetek is, a nagyteremben vannak. Végül a bűbájtanterem előtt zihálva lefékezett, és győzködni kezdte magát, hogy nem érdemes tovább keresgélnie, várnia kell a lakoma végéig...

Már feladta a reményt, amikor a folyosó végén megpillantott egy keresztben átúszó, gyöngyfehér alakot.

– Hé! Nick! Állj meg, várj !

A falból, ami egy másodperccel korábban elnyelte a kísértetet, Sir Nicholas de Mimsy-Porpington tollas kalappal ékes feje bukkant elő.

– Jó estét! – köszönt a néhai nemes. Árnyteste többi részét is visszahúzta a falból, és rámosolygott Harryre. – Látom, nem én vagyok az egyetlen, aki késik a lakomáról...

– Kérdezhetek valamit, Nick?

Nick bedugta ujját keményített nyakfodra alá, hogy gondolkodási időt nyerjen, s arcára különös nyugtalanság ült ki. Csak akkor hagyta abba a gallérja babrálását, mikor kis híján ledőlt félig levágott feje.

– Öhm... nagyon sürgős, Harry? – kérdezte feszengve. – Nem érne rá a lakoma után?

– Nem... kérlek, Nick... Muszáj beszélnem veled. Bemegyünk ide?

Harry kinyitotta a legközelebbi osztályterem ajtaját. Félig Fej Nélküli Nick sóhajtott.

– Nem bánom – felelte lemondóan. – Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem számítottam erre.

Harry nyitva hagyta Nicknek az ajtót, de az inkább a falon át libbent be a terembe.

– Miről beszélsz? – kérdezte Harry, és becsukta az ajtót. – Mire számítottál?

Nick az ablakhoz úszott, és kibámult az alkonyi szürkeségbe öltözött parkba.

– Arra, hogy megkeresel – felelte. – Mások is megtették már, miután... elvesztettek valakit.

– Igen – folytatta sietve Harry. – Jól mondod, tényleg kerestelek.

Nick hallgatott.

– Arra gondoltam... – Harry nem számított rá, hogy ennyire zavarban lesz. – Szóval te, ugye... meghaltál. De mégis itt vagy köztünk.

Nick sóhajtott, és tovább bámulta az alkonyi tájat.

– Nem így van? – faggatta Harry. – Meghaltál, mégis tudok beszélgetni veled. És itt jársz a kastélyban. Igaz?

– Igaz – felelte csendesen Félig Fej Nélküli Nick. – Valóban tudok beszélni, és itt járok köztetek.

– Akkor hát visszajöttél, nem? – folytatta belemelegedve Harry. – A halottak vissza tudnak jönni. Kísértet képében. Nem kell örökre eltűnniük... Így van? – tette hozzá türelmetlenül.

Nick némi tétovázás után így felelt:

– Nem mindenki térhet vissza kísértetként.

– Csak kik? – kérdezte sietve Harry.

– Csak... a varázslók.

– Ah! – Harry majdnem elnevette magát, annyira megkönnyebbült. – Az nem baj, mert akiről beszélni akarok, az varázsló. Szóval ő visszajöhet, igaz?

Nick elfordult az ablaktól, és szánakozva Harryre nézett.

– Nem fog visszajönni.

– Ki?

– Sirius Black.

– De hát te is visszajöttél! – csattant fel Harry. – Itt vagy! Meghaltál, de nem tűntél el...

– A varázsló megteheti ugyan, hogy az élők világában hagyja sápadt árnyékmását – magyarázta szomorúan Nick. – De kevés varázsló lép erre az útra.

– Miért? – vágta rá a kérdést Harry, aztán legyintett. – Mindegy... Nem érdekel, hogy kevesen csinálják. Ő vissza fog jönni, tudom!

Annyira beleélte magát abba, amit mondott, hogy ösztönösen az ajtó felé pillantott, arra számítva, hogy mindjárt beúszik rajta a gyöngyfehér, áttetsző látomássá vált Sirius.

– Nem fog visszajönni – ismételte Nick. – Ő biztosan... továbbment.

– Hogyhogy továbbment? – zihálta Harry. – Hova ment tovább? Tényleg... mi történik az emberrel, amikor meghal? Hova kerül az ember? Miért nem jön vissza mindenki? Miért nincs tele a világ kísértetekkel? Miért...

– Nem tudom – felelte Nick.

– De hát te halott vagy! – kiáltott fel kétségbeesetten Harry. – Ki tudná, ha nem te!?

– Én féltem a haláltól – susogta Nick. – Azért döntöttem úgy, hogy itt maradok. Néha eltűnődöm, hogy nem kellett volna-e inkább... Harry, én nem vagyok se itt, se ott. – Nick szomorúan nevetett. – Nem tudok semmit a halál titkairól, mert az élet hitvány utánzatát választottam. Úgy tudom, tanult varázslók vizsgálják ezt a problémát a Rejtélyés Misztériumügyi Főosztályon.

– Ne emlegesd nekem azt a helyet! – csattant fel dühösen Harry.

– Sajnálom, hogy nem segíthettem többet – szólt szelíden a kísértet. – És most... bocsáss meg, de... tudod, a lakoma...

Azzal kiúszott a teremből.

Harry megsemmisülten bámult a falra, ami elnyelte a kísértetet.

A viszontlátás reménye annyira fellelkesítette, hogy most úgy érezte, másodszor is elveszítette Siriust. Lassan, megkínzottan útnak indult az üres kastélyban, s arra gondolt, vajon képes lesz-e még egyszer az életben gondtalanul nevetni.

A Kövér Dáma folyosójára érve megpillantott valakit a fali hirdetőtábla előtt. Mikor másodszor is odanézett, látta, hogy Luna az.

A lány épp feltűzött valamit a hirdetőtáblára. A közelben nem akadt alkalmas búvóhely, Luna is biztosan meghallotta közelgő lépteit, s Harry egyébként se érzett magában erőt hozzá, hogy bárki elől is elrejtőzzön.

Luna hátralépett a hirdetőtáblától, és körülnézett.

– Szervusz! – köszönt rá álmatagon Harryre.

– Hogyhogy nem vagy a lakomán? – kérdezte Harry.

– A többiek széthordták a holmijaimat – felelte derűs nyugalommal a lány. – Ezt szokták csinálni: elcsórják, és itt-ott eldugják őket. De mivel holnap hazautazunk, szeretnék összecsomagolni. Ezért tettem ki ezt a listát.

A hirdetőtáblára bökött, amin valóban ott lógott hiányzó könyveinek és ruhadarabjainak listája, a visszaszolgáltatást sürgető kérésével kiegészítve.

Furcsa érzés támadt Harry szívében. Sirius halála óta jobbára düh és mardosó szomorúság töltötte el, de ez most valami más volt. Beletelt néhány másodpercbe, mire tudatosult benne, hogy sajnálja Lunát.

– Miért dugják el a többiek a holmijaidat? – kérdezte szemöldökráncolva.

– Ó... hát... – Luna vállat vont. – Azt hiszem, afféle különcnek tartanak engem. Sőt, vannak, akik Lüke Lovegoodnak neveznek a hátam mögött.

Harryben felerősödött a sajnálat érzése.

– Azért még nem kéne széthordaniuk a dolgaidat – jelentette ki. – Segítsek megkeresni őket?

Luna mosolyogva rázta a fejét.

– Köszönöm, nem kell. Tudod, a végén mindig előkerülnek valahogy. Csak örültem volna, ha már este össze tudok pakolni. De tényleg... te mért nem vagy a lakomán?

Harry vállat vont.

– Nincs kedvem lemenni.

– Értem. – Luna Harry arcát fürkészte ködös tekintetű, dülledt szemével. – Az a férfi, akit a halálfalók megöltek, a keresztapád volt, igaz? Ginny mondta.

Harry bólintott. Csodálkozva konstatálta: nem zavarja, hogy Luna Siriusról beszél. Aztán eszébe jutott, hogy a lány is látta a thesztrálokat.

– Te már... – kezdte. – Illetve... neked van olyan valakid, aki meghalt?

– Igen – bólintott Luna. – Az édesanyám. Tudod, nagyon tehetséges boszorkány volt, de szeretett kísérletezgetni, és az egyik bűbája egyszer nem úgy sikerült, ahogy akarta. Kilencéves voltam akkor.

– Ó... – motyogta Harry.

– Igen, szörnyű baleset volt – folytatta könnyed hangon Luna. – Most is elszomorodom néha, mikor eszembe jut. De hát apa megmaradt nekem, és egyszer majd anyát is viszontlátom.

– Igen? – kérdezte Harry bizonytalanul.

Luna megütközve csóválta a fejét.

– De hiszen hallottad őket! Ott voltak a függöny mögött.

– Úgy érted...

– A teremben, ahol a boltív volt. Csak nem láttuk őket, de ott voltak. Te is hallottad a hangjukat.

Egymásra néztek. Luna halványan mosolygott. Harry nem tudta, mit mondjon... Luna annyi furcsa dologban hisz... Viszont a hangokat tényleg hallotta ő is.

– Biztos ne segítsek megkeresni a dolgaidat? – kérdezte.

– Nem, nem kell – felelte Luna. – Inkább lemegyek, és eszem egy kis süteményt. Biztos meglesz minden... A végén mindig előkerülnek. Hát akkor... Kellemes szünidőt, Harry.

– Köszönöm... neked is.

Ahogy Harry a távolodó Luna után nézett, furcsamód úgy érezte, mintha a lelkére nehezedő teher egy leheletnyivel könnyebbé vált volna.

A másnapi hazautazás a Roxfort Expresszen több szempontból is eseménydús volt. Malfoy, Crak és Monstro már az iskolában folyton kerülgették Harryt, de csak most, a vonaton érezték úgy, hogy a lebukás veszélye nélkül rátámadhatnak. Akkor lendültek akcióba, mikor Harry épp visszafelé tartott a vécéből. A merénylet bizonyára sikeres is lett volna, ha nem épp egy DS-tagokkal teli fülke előtt kerül sor rá. A bent ülők látták, mi zajlik a folyosón, és egy emberként siettek Harry segítségére. Miután Ernie Macmillan, Hannah Abbott, Susan Bones, Justin Finch-Fletchley, Anthony Goldstein és Terry Boot bemutatták mindazon átkokat, ártásokat és rontásokat, amelyekre Harry megtanította őket, Malfoy, Crak és Monstro leginkább talárba bújt, óriási meztelencsigákhoz hasonlítottak.

Ernie és Justin fel is dobták őket a poggyásztartó hálóba, hogy ne kenjenek össze mindent a nyálkájukkal.

Ernie látható elégtétellel szemlélte a feje fölött vergődő torz alakokat. Azóta se tudta ugyanis megbocsátani Malfoynak, hogy főinspektori különítményes korában pontlevonással merte sújtani a Hugrabugot.

– Alig várom, hogy lássam Mrs Malfoy arcát, mikor a fia leszáll a vonatról – jelentette ki.

– Monstro anyja viszont boldog lesz, hogy így megszépült a fia – kapcsolódott be a beszélgetésbe Ron, aki felfigyelt a zajra, és átment megnézni, mi történt. – Figyelj, Harry, megjött a büfés néni, ha akarsz venni valamit...

Harry megköszönte a csapat segítségét, és visszament Ronnal.

Vásárolt a büfés boszorkánytól egy nagy halom kondéros kekszet meg tökös derelyét, azután leült a helyére a fülkében. Hermione most is a Reggeli Prófétát olvasta, Ginny egy rejtvényt fejtett a Hírverőben, Neville pedig a Mimbulus mimbeltoniáját simogatta. A mágikus növény egy év alatt nagyot nőtt, és immár halkan dudorászott, ha hozzáértek.

Harry és Ron majdnem egész úton varázslósakkot játszottak, Hermione pedig szemelvényeket olvasott fel a Prófétából. Az újság ismeretterjesztő cikkeket közölt a dementorok elriasztásának fortélyairól, beszámolt a halálfalók után indított minisztériumi hajtóvadászatról, és lehozott jó pár hisztérikus hangvételű olvasói levelet, amelyek írói jobbára azt bizonygatták, hogy látták Voldemortot elsétálni a házuk előtt.

– Az ég már beborult – sóhajtott Hermione, és összehajtotta az újságot. – Nemsokára kitör a vihar.

– Nézd, Harry! – szólt halkan Ron, és fejével a fülke ajtaja felé bökött.

Harry odafordult. A folyosón Cho haladt el, a kendőbe bugyolált arcú Marietta Edgecombe kíséretében. Harry pillantása találkozott Chóéval. A lány elpirult, és továbbment, Harry pedig újra a sakktáblára fordította a tekintetét. Ron huszára épp akkor kergette el az egyik parasztját.

– Mi van... mi van mostanában köztetek? – puhatolózott Ron.

– Semmi – felelte őszintén Harry.

– Úgy hallottam, hogy Cho most valaki mással jár – jegyezte meg óvatosan Hermione.

Harry meglepve tapasztalta, hogy cseppet sem esik rosszul neki a hír. A vágy, hogy imponáljon Chónak, egy távolinak és idegennek tűnő múlt részévé vált – ahogy sok minden egyéb is, amire Sirius halála előtt vágyott... A tragédia óta eltelt egy hetet ő sokkal hosszabb időnek érezte: hosszú űrutazásnak a Siriust magába foglaló világ és a Sirius nélküli világ között.

– Örülj neki, hogy túl vagy rajta – szólt kissé erőltetett optimizmussal Ron. – Cho szép meg minden, de azért neked vidámabb lány kéne.

– Szerintem mással ő is vidámabb – felelte vállvonogatva Harry.

– Tényleg, kivel van most? – fordult Hermionéhoz Ron, de Ginnytől kapta meg a választ:

– Michael Cornerrel.

– Michael... de hát... – Ron egészen kicsavarta a nyakát, hogy rábámulhasson a húgára. – De hiszen vele te jártál!

– Az már a múlté – legyintett Ginny. – Megsértődött, miután a Griffendél legyőzte a Hollóhátat, úgyhogy ejtettem, ő meg másnap már Chót vigasztalta.

Ginny megvakarta az orrát pennája végével, majd fejjel lefelé fordította a Hírverőt, és olvasni kezdte a rejtvény megfejtését. Ron önelégült képet vágott.

– Mondtam én, hogy tiszta hülye az a Corner – szólt, és közben Harry reszkető bástyája felé tolta a vezérét. – Jól tetted, hogy kirúgtad. Legközelebb normálisabb embert válassz!

Utolsó mondata alatt valamiért Harryre sandított.

– Már választottam – felelte szórakozottan Ginny. – Dean Thomast. Szerinted ő normálisabb?

– Micsoda!? – bődült fel Ron, és felborította a sakktáblát. Csámpás nyomban rávetette magát a szanaszét repülő figurákra, Hedvig és Pulipinty pedig mérges csiripelésbe és huhogásba kezdett a poggyásztartón.

Mikor a vonat a King's Crosshoz közeledve lassítani kezdett, Harrynek azonnal görcsbe rándult a gyomra. Semmi kedve nem volt leszállni a Roxfort Expresszről. Még az is átfutott a fején, mi volna, ha egyszerűen a vonaton maradna, és ott tanyázna a szeptember elsejei indulásig. Aztán, mikor a gőzös egy utolsó rándulással megállt, mégiscsak leemelte Hedvig kalitkáját a poggyásztartóról, és felkészült rá, hogy kivonszolja ládáját a fülkéből.

Néhány perccel később, miután a jegyellenőr intett, hogy tiszta a levegő, Harry, Ron és Hermione átkeltek a kilences és a tízes vágányt elválasztó, mágikus falon. A túloldalon kilépve Harry meglepetten látta, hogy egész csapatnyi ember gyűlt össze a fogadására.

Ott volt Rémszem Mordon, aki épp oly ijesztően festett a varázsszeme elé húzott keménykalapban, mint máskor anélkül; bő köpönyegbe burkolózott, és hosszú botot szorongatott bütykös kezében.

A félig mögötte álló Tonks élénkpiros pólót viselt, amin a „Walpurgis Lányai” felirat díszelgett. Az aurorboszorkány rágógumi-rózsaszín haja csak úgy világított a pályaudvar piszkos üvegtetején át beszűrődő fényben. Tonks mellett a sápadt, deresedő hajú Lupin állt foszladozó, hosszú kabátban és kinyúlt pulóverben. A csapat élén a négy Weasley sorakozott fel: a mugliünneplőbe bújt Arthur és Molly, valamint Fred és George, akik mindketten méregzöld, pikkelyes anyagból varrt, vadonatúj dzsekiben feszítettek.

– Ron, Ginny! – kiáltott fel Mrs Weasley, és a gyerekei elé szaladt, hogy megölelje őket – Jaj, és Harry drágám... Hogy vagy?

– Jól – hazudta a boszorkány fojtó ölelésében Harry. Mrs Weasley válla fölött átpillantva látta, hogy Ron nagy szemeket mereszt az ikrek új szerelésére.

– Ezek meg miből vannak? – kérdezte.

– A legfinomabb sárkánybőrből, öcskös – felelte Fred, büszkén húzogatva dzsekije cipzárját. – A varázsviccbiznisz virágzik, hát gondoltuk, megérdemlünk egy kis luxust.

– Szervusz, Harry! – köszönt Lupin, mikor Mrs Weasley végre kiengedte karjaiból Harryt, hogy helyette Hermionét kapja közéjük.

– Jó napot! – felelte Harry. – Nem számítottam rá, hogy... Hogy kerül ide mindenki?

Lupin halványan elmosolyodott:

– Nos, arra gondoltunk, elbeszélgetünk egy kicsit a kedves rokonaiddal, mielőtt hazaengedünk velük téged.

– Nem biztos, hogy jó ötlet – rázta a fejét Harry.

– Már hogyne volna jó ötlet, Potter! – recsegte Mordon, aki időközben közelebb bicegett Harryhez. – Ők azok, igaz?

Hátrabökött a válla fölött a hüvelykujjával – közben varázsszemével nyilván a tarkóján át nézett. Harry egy kicsit balra dőlt, hogy kilásson mellette, és valóban megpillantotta a három Dursleyt, akik mélységes megrökönyödéssel bámulták a nem mindennapi fogadóbizottságot.

– Szervusz, Harry! – rikkantotta örvendezve Mr. Weasley, miután elfordult Hermione szüleitől, akiket az imént lelkesen üdvözölt, s akik most Hermionét ölelgették. – Nos, beszélünk velük?

– Essünk túl rajta, Arthur! – bólintott Mordon.

A varázslócsapat Rémszem és Mr. Weasley vezetésével elindult a Dursley család felé, akiknek ettől végképp a földbe gyökerezett a lábuk. Hermione szelíden kiszabadította magát anyja karjaiból, s ő is csatlakozott a küldöttséghez.

– Üdvözlöm! – köszönt barátságosan Mr. Weasley, miután megállt Vernon bácsi előtt. – Talán emlékszik rám, a nevem Arthur Weasley.

Harryt igencsak meglepte volna, ha Vernon bácsi nem emlékszik a varázslóra, tekintve hogy Mr. Weasley két évvel azelőtt saját kezűleg változtatta katasztrófasújtotta területté Dursleyék nappali szobáját. És valóban, a bácsi dühösen meresztgetni kezdte a szemét, s arca a bolhaszín egy sötétebb árnyalatát öltötte – de nem szólalt meg, talán mert bölcsen belátta, hogy az ellenség túlerőben van. Petunia néni arca az ijedtség és a kínos zavar sajátos elegyét tükrözte: szemlátomást a leginkább attól félt, hogy valaki ismerős meglátja ilyen társaságban. Dudley rémületében igyekezett picinek és jelentéktelennek tűnni, de ez a próbálkozása testalkatánál fogva eleve kudarcra volt ítélve.

– Szeretnénk néhány szót váltani önökkel Harryről – folytatta mosolyogva Mr. Weasley.

– Az ám! – recsegte Mordon. – Főleg arról, hogyan bánnak vele, amíg maguknál lakik.

Vernon Dursley bajusza mintha kissé felborzolódott volna.

A keménykalap láttán az a téves benyomása támadhatott, hogy Mordonban rokon lélekre talál, mert hozzá intézte válaszát:

– Nem tudok róla, hogy bárkinek bármi köze volna hozzá, mit csinálok a házamban...

– Könyvtárakat lehetne megtölteni azzal, amit maga nem tud, Dursley – torkolta le Mordon.

– De nem is ez a lényeg – vette át a szót Tonks, aki rózsaszínű hajával jobban megbotránkoztatta Petunia nénit, mint a többiek együttvéve – a néni be is hunyta a szemét, hogy ne kelljen látnia Tonksot. – A lényeg az, hogy ha megtudjuk, hogy bántják Harryt...

– És tévedés ne essék, meg fogjuk tudni – vetette közbe higgadtan Lupin.

– Úgy van – bólogatott Mr. Weasley. – Akkor is, ha nem engedik Harryt felitonálni...

– Telefonálni – súgott Hermione.

– Szóval, ha kiderül, hogy rosszul bánnak Potterrel, velünk gyűlik meg a bajuk! – fejezte be Mordon.

Vernon bácsi deréktól felfelé dagadni kezdett, mint a hurka. Úgy tűnt, a felháborodása legyőzni készül félelmét a futóbolondok bandájától.

– Ezt fenyegetésnek szánta, uram? – kérdezte olyan hangosan, hogy az arra járók mind megnézték őt maguknak.

– Annak bizony! – felelte Mordon. Szemlátomást örült, hogy Vernon bácsi ilyen gyorsan felfogta a dolog lényegét.

– És olyan embernek tűnök én, aki meg lehet félemlíteni!? – harsogta Vernon bácsi.

– Nos... – Mordon hátratolta keménykalapját, és megmutatta fenyegetően pörgő varázsszemét. Vernon bácsi megrettenve hátratántorodott, és beverte a szebbik felét egy kofferkuliba. – Igen, Dursley, maga pont olyan embernek tűnik.

Mordon elfordult a bácsitól, és Harryre nézett.

– Jól van, Potter... Üzenj, ha szükséged van ránk. Ha három napig nem hallunk felőled, elküldünk valakit.

Petunia néni fájdalmas kis nyikkanást hallatott. Bizonyára elképzelte, mit szólnának a szomszédok, ha ez a társaság bemasírozna a Privet Drive négyes szám kertjébe.

– Minden jót, Potter! – búcsúzott Mordon, és bütykös ujjai egy pillanatra megszorították Harry vállát.

– Vigyázz magadra, Harry! – szólt csendesen Lupin. – És halljunk rólad!

– Elhozunk tőlük, amint lehet – suttogta újabb ölelés kíséretében Mrs Weasley.

Ron aggódó arccal nyújtott kezet Harrynek.

– Nemsokára találkozunk – búcsúzott.

– De tényleg nemsokára – tette hozzá Hermione. – Ígérjük.

Harry bólintott. Nem szólalt meg, mert érezte, hogy úgysem tudná szavakba önteni, milyen sokat jelent számára, hogy ennyien ott vannak, és mind kiálltak mellette. Rámosolygott barátaira, némán búcsút intett nekik, azután sarkon fordult, és a vert seregként távozó Dursleykkal a nyomában elindult a pályaudvar kijáratán túli napsütötte, forgalmas utca felé.

Tartalom

- A dementált Dudley

- Bagolycsipet

- Az élgárda

- Grimmauld tér 12.

- A Főnix Rendje

- A nemes és nagy múltú Black-ház

- A Mágiaügyi Minisztérium

- A tárgyalás

- Mrs. Weasley nagy bánata

- Luna Lovegood

- A Teszlek Süveg új dala

- Umbridge professzor

- Béka és büntetés

- Percy és Tapmancs

- A roxforti főinspektor

- A Szárnyas Vadkanban

- A 24-es számú oktatásügyi rendelet

- Dumbledore serege

- Az oroszlán és a kígyó

- Hagrid története

- Kígyószem

- A Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotály

- Karácsony a zárt osztályon

- Okklumencia

- Csodabogár csapda

- Látó és látomás

- A kentaur és az áruló

- Piton legrosszabb emléke

- Pályaválasztási tanácsadás

- Gróp

- RBF

- Újra a tűzben

- A szökés

- A Misztériumügyi Főosztály

- Túl a függönyön

- Az egyetlen, akitől fél

- Az elveszett jóslat

- Az új harc kezdete

Harry Potter – 6

Harry Potter és a Félvér Herceg

(Tartalom)

Gyönyörű lányomnak, Mackenzie-nek ajánlom papír-tinta ikertestvérét

Első fejezet

A másik miniszter

Éjfélre járt az idő. A miniszterelnök egyedül ült a dolgozószobájában. Egy hosszú jelentést olvasott, de a mondatok a legcsekélyebb nyomot se hagyták benne. Épp egy távoli ország elnökének telefonhívását várta, s vagy arra gondolt, hogy mikor jelentkezik már a nyavalyás, vagy a mögötte álló hosszú és kimerítő hét kellemetlenségeit próbálta száműzni emlékezetéből. Minél erősebben próbált a szövegre összpontosítani, annál tisztábban látta maga előtt egyik politikai ellenlábasának kárörvendő képét. Az illető politikus éppen aznap nyilatkozott a híradónak, s nem csupán felsorolta az elmúlt hét borzalmas eseményeit (mintha ugyan bárkit is emlékeztetni kellett volna rájuk!), de azt is hangoztatta, hogy mindegyikért a kormány a felelős.

A miniszterelnököt még így utólag is felzaklatták a messzemenően igazságtalan és alaptalan vádak. Hogy a ménkűbe akadályozhatta volna meg a kormány, hogy leszakadjon az a híd? Arcátlanság azt állítani, hogy megspórolták a karbantartási pénzeket, hisz az építmény alig tízéves volt, és a legkiválóbb szakértők se tudnak magyarázatot adni rá, hogy mitől tört hirtelen ketté. Márpedig kettétört, és tucatnyi autó zuhant róla az örvénylő folyóba. Nem kevésbé felháborító állítás az sem, hogy ha több a rendőr, nem követték volna el azt a két, sajtószenzációvá felfújt gyilkosságot, vagy hogy a kormánynak előre kellett volna látnia a hirtelen támadt hurrikánt, ami hatalmas pusztítást végzett a nyugati országrészben. És vajon ő, a miniszterelnök tehet róla, hogy az egyik miniszterhelyettes, Herbert Chorley pont ezen a héten kezdett el annyira különösen viselkedni, hogy a közeljövőben jobbára családi körben kell töltenie a napjait?

„Sötétség borult hazánkra.” – jelentette ki végül az ellenzéki politikus, alig palástolva kaján vigyorát.

És ebben sajnos igaza is volt. A miniszterelnök maga is érezte, hogy az emberek komorabbak, mint máskor – s ezt még az időjárás is tetézte. Dermesztő köd június közepén... – ez nem normális dolog.

A miniszterelnök a jelentés második oldalára lapozott, de látva, hogy milyen hosszú még a szöveg, inkább felhagyott az olvasással. Nyújtózott egyet, és búsan körülpillantott a dolgozószobában. Csinos helyiség volt, szép márványkandallóval és magas tolóablakokkal, melyek most – tekintettel a zord időre – zárva voltak. A miniszterelnök kissé megborzongott, felállt, az ablakhoz sétált, és az üveghez tapadó ködbe bámult. Ekkor hallotta meg háta mögül a halk köhintést.

A miniszterelnök megdermedt, akárcsak rémült tükörképe a sötét ablaküvegen. Ismerte ezt a köhögést, hallotta már néhányszor. Lassan megfordult, és körülnézett az üres szobában.

– Igen? – szólt megjátszott nyugalommal.

Egy fél pillanatra teret engedett lelkében a hiú reménynek, hogy nem kap választ. De már zendült is a felelet, szenvtelenül, határozottan, ítéletszerűen. A hang tulajdonosa – a miniszterelnök ezt már a köhintésből tudta – a szoba távoli sarkában lógó, piszkos olajfestményen ábrázolt ezüstszürke parókás, békaforma emberke volt.

– A muglik miniszterelnökének. Sürgősen találkoznunk kell! Azonnali választ kérek! Tisztelettel, Caramel.

A portréalak várakozva nézett a miniszterelnökre.

– Öhm... nézze... most nem a legalkalmasabb. Tudja, fontos telefont várok... egy államelnök...

– Az halasztható – vágta rá a portré, s a miniszterelnöknek elszorult a szíve. Pontosan ettől tartott.

– De kérem, nagyon fontos lenne, hogy beszéljek vele...

– Elintézzük, hogy az államelnök úr elfelejtsen telefonálni – darálta a kis ember. – Majd holnap este pótolja a mulasztást. Kérem, haladéktalanul válaszoljon Caramel úrnak.

– Nos... öhm... nem bánom – adta be a derekát a miniszterelnök. – Rendben van, fogadom Caramelt.

Azzal visszasietett az íróasztalához. Menet közben megigazította a nyakkendőjét, és higgadtnak szánt kifejezésbe rendezte vonásait. Ám alighogy lehuppant a székére, ragyogó zöld lángnyelvek csaptak ki az üres márványkandallóból, s a tűzben búgócsiga módjára pörgő, pocakos alak jelent meg. A miniszterelnök mindent megtett, hogy arca ne áruljon el se meglepetést, se félelmet. További néhány másodperc múltán az alak kilépett a kandalló előtti szép, antik szőnyegre, és citromzöld keménykalapját fél kezébe fogva, lesöpörte hajszálcsíkos köpenye ujjáról a hamut.

– Á... miniszterelnök úr! – Cornelius Caramel kinyújtott kézzel indult vendéglátója felé. – Nagyon örülök, hogy újra láthatom.

A miniszterelnöknek nem volt kedve hazudni, így inkább nem mondott semmit. A maga részéről cseppet sem örült, hogy viszontlátja Caramelt, akinek a felbukkanásai nemcsak rémisztőek voltak, de általában kellemetlen hírek érkezésével jártak együtt. Ráadásul Caramel kimondottan rossz bőrben volt. Lefogyott, a haja ritkább és őszesebb lett, az arcán elmélyültek a ráncok. A miniszterelnök látott már politikusokat ilyen állapotban, és tudta, hogy mit jelent ez.

– Miben állhatok szolgálatára? – kérdezte egy kurta kézfogás után, az íróasztala előtt álló székek legkényelmetlenebbike felé mutatva.

– Nem is tudom, hol kezdjem... – dörmögte Caramel. Közelebb húzta a széket, leült rá, és a térdére helyezte zöld kalapját. – Micsoda hét volt ez, micsoda hét...

– Szóval maga mögött is nehéz napok állnak... – jegyezte meg hűvösen a miniszterelnök, főként azért, hogy érzékeltesse, van elég baja Caramel nélkül is.

Caramel fáradtan megdörzsölte a szemét, majd komoran a miniszterelnök szemébe nézett.

– Pontosan ugyanolyan hetem volt, mint önnek. A brockdale-i híd... a Bones-és a Vance-gyilkosság... no meg az a rumli ott nyugaton...

– Arra... öhm, arra céloz ezzel, hogy a magafajtáknak közük volt ezekhez... ezekhez az eseményekhez?

Caramel pillantása megkeményedett.

– Természetesen igen – felelte. – Felteszem, rájött, hogy mi folyik az országban.

– Hát...

A miniszterelnök pontosan az ilyen helyzetek miatt viszolygott annyira Caramel látogatásaitól. Az ország első embereként cseppet sem élvezte, hogy egy tudatlan kölyök szerepébe kényszerítik. Márpedig ez történt minden egyes alkalommal, Caramel első látogatása óta, mellyel éppen a beiktatása napján örvendeztette meg. Úgy emlékezett arra az estére, mintha tegnap lett volna, és tudta, hogy az élmény holta napjáig kísérteni fogja.

Egyedül állt ugyanebben a szobában, élvezte a sokévi álmodozás és cselszövés után kiharcolt diadalt; aztán, csakúgy mint ma, váratlanul köhintést hallott a háta mögül, s mikor megfordult, a csúf kis portréalak közölte vele, hogy a mágiaügyi miniszter bemutatkozó látogatást készül tenni nála.

Az első gondolata természetesen az volt, hogy az agyára ment a hosszú és kimerítő választási hadjárat. Borzasztóan megrémült a beszélő festménytől, de ez semmi volt ahhoz képest, amit akkor érzett, mikor a kandallóból kiugrott egy magát varázslónak nevező alak, és megszorongatta a kezét. Egy szót se bírt kinyögni, mialatt Caramel barátságosan felvilágosította, hogy varázslók és boszorkányok márpedig vannak, titokban ott élnek az emberek között világszerte, de neki, a miniszterelnöknek ne főjön a feje miattuk, mert a Mágiaügyi Minisztérium felelősséget vállal a varázslótársadalom minden tagjáért, és gondoskodik róla, hogy a varázstalan lakosság ne is sejtse létezésüket. A munkájuk, magyarázta Caramel, roppant nehéz és összetett, mindenre kiterjed a seprűhasználat rendeleti szabályozásától a sárkányállomány ellenőrzéséig (a miniszterelnök emlékezett rá, hogy ennél a mondatnál meg kellett kapaszkodnia az íróasztala szélében). Caramel ezután atyai jóindulattal vállon veregette őt.

– Egyet se féljen! – mondta. – Jó esély van rá, hogy többé soha az életben nem lát. Csak akkor fogom zavarni, ha igazán komoly gondunk támad, olyasmi, ami a muglikat... bocsánat: a varázstalan embereket is érintheti. Egyébként élni és élni hagyni – ez az elvünk. Megjegyzem, ön sokkal higgadtabban fogadja a hírt, mint a tisztelt elődje. Ő megpróbált kidobni az ablakon, mert azt hitte, az ellenzék által felbérelt csaló vagyok.

A miniszterelnök ekkor végre visszanyerte a beszélőképességét.

– Tehát ön... nem csaló?

Ez volt az utolsó, halvány reménysugara.

– Sajnálom, de nem – felelte együtt érzőn Caramel. – Nézze csak!

Azzal ugróegérré változtatta a miniszterelnök teáscsészéjét.

– De hát... – nyögte a miniszterelnök a csésze-egérre meredve, amely békésen rágcsálni kezdte a következő beszéde sarkát. – De hát miért... miért nem szólt nekem senki erről?

– A mágiaügyi miniszter csak a mindenkori mugli miniszterelnök előtt fedi fel kilétét – magyarázta Caramel, és zsebre dugta a pálcáját. – Úgy véljük, ily módon őrizhető meg legjobban a titok.

– De akkor... – hebegte a miniszterelnök –, akkor miért nem figyelmeztetett az elődöm?

Caramel harsányan felkacagott.

– Drága miniszterelnök úr, ön talán elmondaná ezt bárkinek is?

Ezután, még mindig nevetve, beleszórt valamiféle port a kandallóba, majd a fellobbanó smaragdzöld lángnyelvek közé lépett, és hussanó hang kíséretében köddé vált. A miniszterelnök csak állt földbe gyökerezett lábbal, és arra gondolt, hogy való igaz: soha életében senki emberfiának nem mer majd erről a találkozásról beszélni. Mert kitől is várhatná el, hogy higgyen neki?

Ezután még jó ideig a megrázó élmény hatása alatt állt. Egy darabig arról győzködte magát, hogy Caramel hallucináció volt, a túlhajszoltság és a kialvatlanság szülte látomás. Hogy megszabaduljon a képzelt incidens tárgyi emlékeitől, az unokahúgának ajándékozta az ugróegeret, titkárát pedig utasította, hogy vigye ki a dolgozószobából annak a csúf kis embernek a képét, aki Caramel érkezését hírül adta. Kimondhatatlan bosszúságára azonban a festmény eltávolíthatatlannak bizonyult. Miután több asztalos, néhány kőműves, egy művészettörténész és a pénzügyminiszter is hiába próbálta leszedni a falról, a miniszterelnök nem erőltette tovább a dolgot, s abba a reménybe menekült, hogy hivatali idejének hátralevő részében a portré néma és mozdulatlan marad. Sajnos néha esküdni mert volna rá, hogy ásítani látja a festmény lakóját, vagy orrvakaráson vélte kapni őt; egyszer-kétszer az is előfordult, hogy a portréalak egyszerűen kisétált a keretből, üresen hagyva a sárbarna vásznat. A miniszterelnök ezért egy idő után inkább már rá se nézett a képre, s ha mégis mozgást vélt látni abban az irányban, mindig meggyőzte magát, hogy csak a szeme káprázik.

Azután három éve, egy hasonló estén, mikor megint egyedül volt a dolgozószobájában, a portréalak ismét bejelentette Caramel érkezését. A következő pillanatban a varázsló ki is rontott a kandallóból, mégpedig csuromvizesen, és igencsak feldúlt állapotban. Mielőtt a miniszterelnök megkérdezhette volna tőle, miért áztatja el az axminster szőnyeget, Caramel hadoválni kezdett egy ismeretlen börtönről, egy „Szírjusz” Black nevű emberről, valami Roxfortról és egy Harry Potter nevű gyerekről – de a miniszterelnök az egészből egy árva szót se értett.

– ...most jövök az Azkabanból – zihálta Caramel, miközben jelentős mennyiségű vizet csurgatott át keménykalapja karimájából a zsebébe. – Tudja, az fent van az Északi-tenger közepén... rémes repülésem volt... a dementorok tombolnak... – Caramel megborzongott. – Még soha senki nem szökött meg tőlük. No mindegy, szóval erről akartam értesíteni, miniszterelnök úr. Black hírhedt mugligyilkos, és nem kizárt, hogy csatlakozni készül Tudjakihez... jaj, de hát ön nem is tudja, ki Tudjaki! – Caramel egy pillanatig csüggedten meredt a miniszterelnökre, aztán így folytatta: – Jól van, üljön le, üljön le, mindent elmondok... igyon egy whiskyt...

A miniszterelnök kissé zokon vette, hogy székre parancsolják a saját irodájában, és a saját whiskyjéből kínálják, de azért leült. Caramel előhúzta pálcáját, és két, borostyánsárga folyadékkal teli poharat varázsolt elő a semmiből. Az egyiket a miniszterelnök kezébe nyomta, majd odahúzott magának egy széket.

Ezután több mint egy óra hosszat beszélt. A történet egy pontján vonakodott hangosan kimondani egy nevet, inkább leírta egy darab pergamenre, amit aztán a miniszterelnök szabad kezébe adott. Mikor aztán a monológ végére ért, és felállt, hogy távozzon, a miniszterelnök is felemelkedett székéből.

– Ezek szerint úgy véli, hogy ez a... – Rásandított a bal kezében tartott lapra. – ...hogy ez a Volde...

– Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén! – vágott a szavába Caramel.

– Elnézést... szóval úgy véli, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, életben van?

– Dumbledore szerint igen – felelte Caramel, és összecsatolta hajszálcsíkos köpenyét az álla alatt. – De mi még nem bukkantunk a nyomára. A magam részéről úgy gondolom, hogy addig nem veszélyes, amíg nem talál csatlósokra, úgyhogy az igazi gondot most Black jelenti. Akkor hát figyelmezteti a lakosságot, ugye? Kitűnő. Nos, reménykedjünk benne, hogy nem látjuk viszont egymást, miniszterelnök úr! Jó éjt!

De viszontlátták egymást. Alig egy évvel később Caramel zaklatott képpel felbukkant a kormány üléstermében, és közölte a miniszterelnökkel, hogy volt egy kis gond a „gvidiccs” (vagy valami hasonló) világkupán, amiben számos mugli is „érintve volt”, de a miniszterelnöknek nem kell aggódnia, semmit nem jelent, hogy újra feltűnt Tudjukki Jegye; Caramel ezt elszigetelt incidensnek tartja, és a Mágus-Mugli Kapcsolatok Hivatala haladéktalanul elvégzi a szükséges emlékezetmódosításokat.

– Ó, és majd' elfelejtettem! – tette hozzá Caramel. – Behozunk külföldről három sárkányt és egy szfinxet a Trimágus Tusára. Rutindolog, de a Varázslény-felügyeleti Főosztály azt mondja, hivatalból értesítenünk kell önt, ha kiemelten veszélyes varázslényeket hozunk be az országba.

– Hogy... mit... sárkányokat? – hápogta a miniszterelnök.

– Igen, hármat – bólintott Caramel. – Meg egy szfinxet. Nos, minden jót, uram!

A miniszterelnök ezután hőn remélte, hogy a sárkányoknál és szfinxeknél rosszabb már nem vár rá – de ismét csalódnia kellett. Két év sem telt el, és Caramel megint kiugrott a tűzből, ezúttal azzal a hírrel, hogy az azkabani rabok tömeges kitörést hajtottak végre.

– Tömeges kitörést? – visszhangozta rekedten a miniszterelnök.

– Aggodalomra semmi ok! – harsogta Caramel, fél lábbal már ismét a tűzben. – Pillanatok alatt kézre kerítjük őket! Csak gondoltam, szólok önnek.

S mielőtt a miniszterelnök rákiálthatott volna, hogy várjon még egy percet, Caramel már el is tűnt a zöld szikraesőben.

Bár a sajtó és az ellenzék erről másként vélekedett, a miniszterelnök egyáltalán nem volt bolond. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Caramel kezdeti fogadkozása dacára meglehetős rendszerességgel találkoznak, ráadásul Caramel egyre feldúltabban érkezik hozzá. Bár két látogatás között nem szívesen gondolt a mágiaügyi miniszterre (vagy ahogy magában nevezte: a másik miniszterre), tartott tőle, hogy Caramel újra eljön, és még vészesebb híreket hoz majd. Épp ezért, mikor meglátta a tűzből kilépő, zilált külsejű, komor varázslót, aki ráadásul elvárta, hogy ő, a miniszterelnök pontosan tudja, milyen ügyben érkezett – nos, ezt az amúgy is gyászos hét abszolút mélypontjaként élte meg.

– Honnan tudnám, mi folyik az izé... a varázslótársadalomban? – fortyant fel a miniszterelnök. – Egy egész országot kell irányítanom, és pillanatnyilag elég gondom van anélkül is, hogy maga...

– A gondjaink ugyanazok! – vágott a szavába Caramel. – A brockdale-i híd nem magától roskadt össze. Nyugaton nem hurrikán tombolt. A gyilkosságokat nem muglik követték el. És Herbert Chorley családja nagyobb biztonságban lenne Herbert Chorley nélkül. Szervezés alatt áll, hogy beutaljuk őt a Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotályba. A beszállítására még ma éjjel sor kerül.

– Hogyhogy... attól tartok, nem értem... Micsoda!? – fakadt ki a miniszterelnök.

Caramel mélyet sóhajtott, és így felelt:

– Miniszterelnök úr, sajnos közölnöm kell önnel, hogy visszatért. Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, visszatért.

– Visszatért? Mármint... él? Vagyis...

A miniszterelnök az emlékezetében kutatva igyekezett összeszedni a három évvel ezelőtti rémes beszélgetés részleteit. Caramel mesélt neki a varázslóról, akitől mindenki retteg, s aki ezernyi szörnyű bűnt követett el, de aztán tizenöt éve titokzatos módon eltűnt.

– Igen, él – bólintott Caramel. – Azaz... nem tudom... mondhatjuk arra, akit nem lehet megölni, hogy él? Nem egészen értem a dolgot, és Dumbledore nem hajlandó részletesen elmagyarázni. Mindenesetre van teste, tud járni, beszélni és gyilkolni, úgyhogy azt hiszem, a beszélgetésünk szempontjából élőnek tekinthető.

A miniszterelnök nem tudta, mit mondjon erre, de mivel afféle belső kényszer volt nála, hogy minden felmerülő témában jól informáltnak tűnjön, igyekezett minél többet felidézni a Caramellel folytatott korábbi beszélgetésekből.

– És az a Szírjusz Black ott van – öhm – Vele, Akit Nem Nevezünk Nevén?

– Black? Black? – kérdezett vissza szórakozottan Caramel, keménykalapját az ujjai közt forgatva. – Sirius Blackre gondol? Merlin szakállára, dehogy! Black meghalt. Kiderült, hogy... nos, hogy tévedtünk vele kapcsolatban. Ártatlannak bizonyult. Soha nem volt Tudjukki csatlósa. – Caramel zavarában még gyorsabban pörgette a kalapját. – Pedig hát minden bizonyíték arra utalt... több mint ötven tanú látta... de ez már lényegtelen, mert, mint mondtam, meghalt. Pontosabban meggyilkolták. A Mágiaügyi Minisztérium épületében. Természetesen vizsgálatot indítunk...

A miniszterelnök maga is meglepődött ezen, de ekkor megszánta Caramelt. A futó érzést azonban szinte rögtön elnyomta benne a kaján önelégültség fellángolása: a semmiből és a kandallókból való feltűnés terén vannak ugyan hiányosságai, viszont az ő hivatali ideje alatt egyetlen kormányzati épületben se történt gyilkosság... eddig legalábbis nem...

A miniszterelnök bal keze középső ujjával háromszor az asztallap aljára koppintott. Közben Caramel folytatta:

– De Black most mellékes. A lényeg az, miniszterelnök úr, hogy hadban állunk, és cselekednünk kell.

– Hadban állunk...?! – visszhangozta riadtan a miniszterelnök. – Ez kissé túlzó kifejezés, nem gondolja?

– Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, összeállt azokkal a csatlósaival, akik januárban megszöktek az Azkabanból. – Caramel egyre jobban hadart, és már olyan sebesen pörgette a kalapját, hogy az citromzöld folttá mosódott el a kezében. – Immár nyíltan színre léptek, és sorozatban követik el a rémtetteket. A brockdale-i híd – az ő műve, miniszterelnök úr, ő fenyegetőzött tömeges mugliöléssel, ha nem állok félre, és...

– Szent ég, szóval maga tehet róla, hogy azok az emberek meghaltak! – fakadt ki a miniszterelnök. – És még én magyarázkodjam mindenféle rozsdás sodronyokról, korrodált tágulási illesztésekről, meg az Isten tudja, miről!

– Én tehetek róla!? – fortyant fel liluló fejjel Caramel. – Maga talán engedett volna az efféle aljas zsarolásnak!?

– Nem valószínű... – A miniszterelnök kilépett íróasztala mögül, és feldúltan járkálni kezdett a szobában. – Viszont minden rendelkezésemre álló eszközt bevetettem volna, hogy elkapjam a zsarolót, még mielőtt ilyesmit elkövethet!

– Azt hiszi, én nem tettem meg minden tőlem telhetőt? – védekezett Caramel. – A minisztérium teljes aurorállománya őt és a csatlósait keresi! Csakhogy az emberünk történetesen minden idők legnagyobb hatalmú mágusa, akire közel három évtizede vadászunk hiába!

– Felteszem, mindjárt kijelenti, hogy a hurrikánt is ő kavarta nyugaton! – dühöngött a miniszterelnök. Indulata szinte lépésről lépésre nőtt, ahogy a köröket rótta a szobában. Őrjítőnek érezte, hogy hiába tudja meg a katasztrófák okát, azt nem tárhatja a nyilvánosság elé – ez szinte rosszabb volt, mint ha valóban a kormány bűne lenne minden.

– Az nem hurrikán volt... – dörmögte Caramel.

– Már megbocsásson! – hördült fel a miniszterelnök. Immár döngött a parketta a léptei alatt. – Tövestül kicsavart fák, letépett tetők, kidőlt lámpaoszlopok, borzalmas sérülések...

– A halálfalók műve volt – magyarázta csüggedten Caramel. – Tudjaki csatlósaié. És... gyanítjuk, hogy egy óriás keze is benne volt.

– Minek a keze?

Caramel komoran elfintorodott.

– Régen is óriásokat használt, ha látványos pusztítást akart véghezvinni. A Félrevezetési Ügyosztály munkatársai éjjel-nappal dolgoznak, és a helyszínre vezényelt amneziátorok módosítják mindazon muglik memóriáját, akik látták, mi történt valójában. A Varázslény-felügyeleti Főosztály emberei tűvé teszik Somersetet, de az óriásnak egyelőre nyoma sincs. Katasztrofális a helyzet, uram, katasztrofális!

– Na, ne mondja! – morogta dühösen a miniszterelnök.

– Mi tagadás, meglehetősen borúlátó hangulat uralkodik a minisztériumban – csóválta a fejét Caramel. – Főleg azóta, hogy elveszítettük Amelia Bonest.

– Kicsodát?

– Amelia Bonest. A Varázsbűn-üldözési Főosztály vezetőjét. Tudjukki feltehetőleg saját kezűleg gyilkolta meg, mert a hölgy kivételes képességű boszorkány volt, és minden jel arra mutat, hogy a végsőkig védekezett.

Caramel megköszörülte a torkát, és – minden önfegyelmét latba vetve – abbahagyta a kalappörgetést.

– Írtak az újságok arról a gyilkosságról. – A miniszterelnök egy pillanatra megfeledkezett dühéről. – A mi újságaink. Amelia Bones... Egyedülálló, középkorú nő volt, nemde? Roppant csúnya eset, és igen nagy publicitást kapott. A rendőrség értetlenül áll a történtek előtt.

– Az nem is csoda – sóhajtott fáradtan Caramel –, mivel Bonest egy belülről bezárt szobában ölték meg. Előttünk nem titok, ki volt a tettes, csakhogy elfogni mi sem tudjuk. És hát ott van még Emmeline Vance, róla talán nem is hallott...

– De mennyire, hogy hallottam róla! – kapott a szón a miniszterelnök. – Hiszen itt történt a közelben! Hogy mit csámcsogtak rajta a lapok! Véres bűntény a miniszterelnök szomszédságában...

– És mintha mindez nem volna elég – folytatta Caramel, meg se hallva a miniszterelnök sopánkodását –, a dementorok egyre több embert támadnak meg.

Egykor, boldogabb időkben ez a mondat érthetetlen lett volna a miniszterelnök számára, de most már sajnos nem volt az.

– Úgy tudtam, hogy a dementorok az azkabani rabokat őrzik – jegyezte meg óvatosan.

– Régen úgy is volt – felelte fáradtan Caramel. – De fájdalom, ma már nem ez a helyzet. Otthagyták a börtönt, és beálltak Tudjaki seregébe. Nem tagadom, ez is súlyos csapásként ért minket.

A miniszterelnökben borzalmas gyanú ébredt.

– Nem azt mondta, hogy azok a lények kiszívják a reményt és a jókedvet az emberekből?

– De igen. És szaporodnak. Attól van ez a fojtó köd.

A miniszterelnök leroskadt a legközelebbi székre. Az ájulás kerülgette a gondolattól, hogy holmi láthatatlan lények országszerte kétségbeesést és reménytelenséget oltanak a választóiba.

– Ide figyeljen, Caramel! Tennie kell végre valamit! Mint mágiaügyi miniszternek ez a kötelessége!

– Drága jó miniszterelnök úr, csak nem képzeli, hogy ezek után még miniszter vagyok? Három nappal ezelőtt menesztettek. Már két hete követelte a lemondásomat az egész varázslótársadalom! – Caramel megpróbálkozott egy sötét mosollyal. – A hivatali időm alatt egyszer se tapasztaltam ilyen egységet a közvélemény részéről.

A miniszterelnöknek egy pillanatra elállt a szava. Változatlanul felháborította, hogy ilyen szörnyű helyzetbe hozták, mégis részvétet érzett a vele szemben ülő, megtört ember iránt.

– Nagyon sajnálom... – szólt végül. – Tehetek valamit önért?

– Köszönöm kérdését, miniszterelnök úr, de nem. Azért küldtek el önhöz ma este, hogy beszámoljak a legutóbbi fejleményekről, és bemutassam önnek az utódomat. Úgy volt, hogy mostanra megérkezik, de hát a jelen helyzetben érthető módon nagyon elfoglalt.

Caramel rápillantott a bodros ezüstparókát viselő csúf kis ember portréjára. A festett alak a fülét turkálta egy penna hegyével, s mikor elkapta Caramel tekintetét, így szólt:

– Azonnal itt lesz, csak még befejez egy levelet Dumbledore-nak.

– Sok sikert kívánok neki. – Caramel hangja most először sértődötten csengett. – Két héten keresztül naponta kétszer írtam Dumbledore-nak, de hajthatatlan volt. Ha beleegyezett volna, hogy ráveszi a fiút, talán még mindig én lennék a... Na majd meglátjuk, mire megy vele Scrimgeour.

Caramel mogorva hallgatásba merült, de a csendet szinte nyomban megtörte a portréalak szenvtelen, hivatalos hangja:

– A muglik miniszterelnökének. Sürgősen találkoznunk kell! Azonnali választ kérek! Rufus Scrimgeour mágiaügyi miniszter.

– Persze, persze, jöjjön... – felelte szórakozottan a miniszterelnök, és a szeme is alig rebbent, mikor a kandallóban ismét felcsapott és smaragdzöldre színeződött a tűz, hogy aztán egy újabb pörgő varázsló jelenjen meg benne, aki utóbb szintén az antik szőnyegen landolt. Caramel felállt, s némi habozás után így tett a miniszterelnök is. Együtt nézték a jövevényt, aki közben felegyenesedett, leporolta fekete talárját, és körülnézett.

A miniszterelnök első, komolytalan gondolata az volt, hogy Rufus Scrimgeour úgy fest, mint egy vén oroszlán. Vörösesbarna, sörényszerű haját és bozontos szemöldökét ősz szálak szőtték át; pásztázó szeme sárgán fénylett drótkeretes szemüvege mögött, és – jóllehet, sántított egy kicsit – hosszú, ruganyos léptekkel járt. Első pillantásra látszott rajta, hogy agyafúrt és keménykezű ember – a miniszterelnök nyomban érteni vélte, miért Scrimgeournek szavazott bizalmat a varázslónép Caramel helyett ezekben a vészterhes időkben.

– Üdvözlöm, uram – köszönt udvariasan a miniszterelnök, és vendége felé nyújtotta jobbját.

Scrimgeour futólag kezet fogott vele, közben körülpillantott a szobában, majd pálcát húzott elő a talárja alól.

– Caramel mindent elmondott? – kérdezte, s máris az ajtóhoz lépett, hogy pálcájával a kulcslyukra koppintson. A miniszterelnök hallotta a zár kattanását.

– Öhm, igen... Megbocsásson, de örülnék, ha az ajtó nyitva maradna.

– Én viszont nem szeretném, ha megzavarnának minket – felelte kurtán Scrimgeour. – És azt se, ha kilesnének – tette hozzá, és pálcája egy intésével összehúzta az ablakfüggönyöket. – Nos, meglehetősen elfoglalt vagyok, úgyhogy térjünk a tárgyra. Mindenekelőtt beszélnünk kell az ön személyi biztonságáról.

A miniszterelnök dacosan kihúzta magát.

– Nagyon köszönöm, de tökéletesen elégedett vagyok a jelenlegi biztonsági...

– Mi nem vagyunk elégedettek vele! – vágott a szavába Scrimgeour. – Sötét jövő elé néznének a muglik, ha a miniszterelnökük az Imperiusátok béklyójába kerülne. A külső irodába felvett új titkár...

– Nem vagyok hajlandó elbocsátani Kingsley Shackleboltot, ha arra gondol! – heveskedett a miniszterelnök. – Kiváló munkaerő, kétszer annyit dolgozik, mint bárki más...

– Hogyne, mert varázsló – felelte a leghalványabb mosoly nélkül Scrimgeour. – Speciálisan képzett auror, aki azért van itt, hogy megvédje önt.

– Na, álljon meg a menet! – fortyant fel a miniszterelnök. – Hogy jönnek maguk ahhoz, hogy a nyakamra küldjék az embereiket!? Én döntöm el, hogy ki dolgozik nekem...

– Mintha azt mondta volna, hogy elégedett Shacklebolttal – jegyezte meg fagyosan Scrimgeour.

– Igen... azaz elégedett voltam vele, amíg...

– Akkor nincs semmi probléma, igaz?

– Nos... ha Shacklebolt továbbra is... öhm, kifogástalan munkát végez... – makogta ügyefogyottan a miniszterelnök, de Scrimgeour nem is figyelt rá.

– Ami Herbert Chorley miniszterhelyettest illeti... – váltott témát – arra az úrra gondolok, aki a széles nyilvánosság előtt egy kacsát igyekezett megszemélyesíteni.

– Mi van vele? – kérdezte a miniszterelnök.

– Ezt a viselkedést kétségkívül egy hibásan végrehajtott Imperiusátok váltotta ki nála – magyarázta Scrimgeour. – Agyalágyult lett az átoktól, de azért még potenciális veszélyt jelent.

– De hiszen csak hápog! – tiltakozott erőtlenül a miniszterelnök. – Biztos, hogy ha kipiheni magát... és nem nyúl a pohárhoz...

– Jelen pillanatban is vizsgálják őt a Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotály gyógyítói – felelte Scrimgeour. – Chorley eddig hármójukat próbálta megfojtani. Úgy vélem, célszerű egy ideig távol tartani őt a muglitársadalomtól.

– Hát... nos... de meg fog gyógyulni, ugye? – kérdezte aggódva a miniszterelnök. Scrimgeour csak egy vállrándítással felelt, és már indult is a kandalló felé.

– Lényegében ennyit akartam mondani önnek, miniszterelnök úr. A továbbiakban is tájékoztatni fogjuk a fejleményekről. Ha jómagam nem tudok időt szakítani személyes látogatásra, Caramelt fogom elküldeni, aki tanácsadói minőségben továbbra is nálunk dolgozik.

Caramel mosolyogni próbált, de nem sok sikerrel; inkább úgy tűnt, mintha fogfájás gyötörné. Scrimgeour ekkor már a zsebében kotorászott a tüzet megzöldítő titokzatos por után. A miniszterelnök egy pillanatig reményvesztetten bámult a két varázslóra, aztán kitörtek belőle a szavak, amelyeket egész este igyekezett magába fojtani.

– De hát az Isten szerelmére – maguk mágusok! Tudnak varázsolni! Mindenre képesek, nem?

Scrimgeour lassan megfordult, és hitetlenkedő pillantást váltott Caramellel. Utóbbinak ezúttal valóban sikerült elmosolyodnia, úgy válaszolt a miniszterelnöknek:

– A baj csak az, hogy az ellenfeleink is varázslók, uram.

Azzal a két mágus a ragyogó zöld lángnyelvek közé lépett, és eltűnt.

Második fejezet

A Fonó sor

A dermesztő köd, ami a miniszterelnök dolgozószobájának ablakát ostromolta, sok-sok mérfölddel odébb egy szeméttel teleszórt, gazfelverte partok közt kanyargó, zavaros vizű folyó fölött lebegett. Távolabb egy elhagyott malom kéménye magaslott sötét, fenyegető emlékmű módjára. A táj csöndjét csak a sötét víz suttogása törte meg, közel s távol az egyetlen mozgó élőlény egy csontsovány róka volt. Az állat a magas fű rejtekében lesomfordált a partoldalon, hogy megszaglásszon egy összegyűrt sült halas zacskót.

Egyszerre azonban halk pukkanás hallatszott, s a víz mellett egy karcsú, kámzsás alak bukkant elő a semmiből. A róka mozdulatlanná dermedve meredt a különös jelenségre. Az alak hamar összeszedte magát, s könnyed, fürge léptekkel elindult. Hosszú köpenye a zizegő füvet söpörte.

Ekkor egy második, hangosabb pukkanás kíséretében újabb, hasonló öltözetű ember tűnt fel a parton.

– Várj!

Az éles kiáltás megijesztette a fűben lapuló rókát. Kiugrott búvóhelyéről, és felfelé iszkolt a partoldalon. Zöld fény villant, ezt fájdalmas nyikkanás követte, és a róka holtan gurult vissza a vízhez.

A második alak cipője orrával megbökte a döglött állatot.

– Csak egy róka – csendült egy fagyos női hang a kámzsa alatt. – Pedig azt hittem, auror. Cissy, várj!

De az első kámzsás, aki a villanásra megállt és hátranézett, már ismét felfelé kapaszkodott a parton, ahol a róka az imént lebucskázott.

– Cissy... Narcissa, hallgass meg!

A második nő utolérte és karon ragadta az elsőt, de az kitépte magát a kezéből.

– Fordulj vissza, Bella!

– Meg kell hallgatnod!

– Már meghallgattalak. És döntöttem. Hagyj békén!

A Narcissának szólított nő felért a lejtő tetejére, ahol a folyópartot szebb időket látott kerítés választotta el egy keskeny kőúttól. Hamarosan Bella is felért, és a két nő immár együtt bámulta az út túloldalán sorakozó rozzant, sötét ablakú téglaházakat.

– Itt lakik? – fakadt ki undorodva Bella. – Itt? Ebben a mugli koszfészekben? Ide se tette még be magunkfajta a lábát, az biztos...

De Narcissa nem figyelt rá. Fürgén átbújt a rozsdás kerítés résén, és már a kőút közepén futott.

– Cissy, várj!

Bella lobogó köpennyel szaladt Narcissa után, aki időközben eltűnt a házak közti sikátorok egyikében, ami egy másik, a folyópartihoz hasonló utcába torkolt. A lámpák közül itt jó pár nem égett; a két szaladó nő útja fényszigeteken és koromsötét szakaszokon vezetett keresztül. Bella a következő sarkon érte utol társnőjét. Elkapta a karját, és egy rántással szembefordította magával.

– Cissy, ezt nem teheted, nem bízhatsz benne...

– A Sötét Nagyúr is bízik benne, nem?

– A Sötét Nagyúr... attól félek... téved – zihálta Bella. Egy pillanatra megcsillant a szeme a kámzsa alatt, mikor körülnézett, hogy valóban maguk vannak-e. – És különben is, az a parancs, hogy senkinek ne beszéljünk a tervről. Elárulod a Sötét Nagyurat, ha...

– Eressz el, Bella! – sziszegte Narcissa, azzal előkapta a köpenye alól varázspálcáját, és társnője arcának szegezte. Bella azonban csak nevetett. – Nővérek vagyunk, Cissy. Csak nem fogsz...

– Én már bármire képes vagyok! – felelte kissé hisztérikus hangon Narcissa, s kés módjára lefelé rántotta megvillanó pálcáját. Bella úgy rántotta vissza a kezét, mintha parázshoz ért volna.

– Narcissa...!

A nő azonban már elfutott. Bella fájós kezét dörzsölgetve ismét a nyomába eredt. Már nem akarta utolérni Narcissát, csupán követte őt a düledező házak néptelen labirintusának mélye felé. Narcissa végül befordult egy Fonó sor nevű utcába, ami fölött figyelmeztetően felemelt, óriási ujjként ott tornyosult a malomkémény. A nő visszhangzó léptekkel haladt a bedeszkázott és törött ablakok sora előtt, mígnem elérkezett az utca utolsó házához, ahol az egyik földszinti szobából halvány fény szűrődött ki a függönyön át.

Már bekopogott a házba, mire a halkan szitkozódó Bella utolérte. Együtt várakoztak az ajtó előtt, kissé zihálva, orrukban a szennyes vizű folyó szagával, amit az éjjeli fuvallat sodort be a házak közé. Néhány másodperc múlva léptek zaja hallatszott odabentről, majd résnyire kinyílt az ajtó, s mögötte egy férfiarc szelete tűnt fel: fakó, sárgás bőr, fekete szem, függöny módjára kétoldalt lelógó, hosszú fekete haj.

Narcissa hátravetette kámzsáját. Olyan sápadt volt, hogy szinte világított az arca a sötétben; leomló szőke hajával majdhogynem úgy festett, mint egy lebegő vízihulla.

– Narcissa! – A férfi kissé szélesebbre nyitotta az ajtót, úgyhogy a benti fény immár mindkét nő arcát megvilágította. – Milyen kellemes meglepetés!

– Beszélhetnék veled, Perselus? – kérdezte fojtott hangon Narcissa. – Nagyon fontos lenne.

– Természetesen.

Piton félrehúzódott, hogy utat engedjen neki. A kámzsás Bellatrix nem várt külön invitálásra, követte húgát.

– Piton – vetette oda, mikor elhaladt a férfi mellett.

– Bellatrix – felelte Piton, gúnyos félmosolyra húzva vékony ajkát.

A bejárati ajtó egy szűk nappaliba nyílt, ami némileg sötét gumiszobára emlékeztetett. Minden falat plafonig érő könyvespolcok takartak, tele jórészt fekete vagy barna bőrbe kötött, régi kötetekkel. A mennyezeti lámpa gyertyáinak halvány fénykörében egy ócska pamlag, egy régi karosszék és egy rozoga asztal állt. A lakás elhanyagolt volt, mintha csak ritkán és rövid ideig laknák.

Piton egy intéssel a pamlag felé tessékelte Narcissát. A nő levetette és félredobta köpenyét, majd leült, s ölében összekulcsolt, remegő kezére meredt. Bellatrix lassan, óvatosan húzta le fejéről a kámzsát. Húgával ellentétben neki éjfekete haja volt, hozzá hosszú, sötét szempillái és markáns állkapcsa. A pamlagon ülő Narcissa mögé lépett, de közben egy pillanatra se vette le a szemét Pitonról.

– Nos, mi járatban? – kérdezte a férfi, miután helyet foglalt a nővérekkel szemközt, a karosszékben.

– Itt... itt magunk vagyunk, ugye? – kérdezte fojtott hangon Narcissa.

– Hát persze. Illetve Féregfark is itt van, de élősködőkkel nem törődünk, igaz-e?

Piton pálcájával a háta mögötti könyvespolc felé bökött. A polc egy része erre nagy robajjal kifordult a helyéből, s mögötte keskeny lépcsősor vált láthatóvá. A lépcsőn egy tömzsi ember állt dermedten, elkerekedett szemmel.

– Féregfark – szólt hátra lustán Piton –, mint már magad is észrevetted, vendégeink vannak.

A kis ember görnyedten ledöcögött az utolsó pár lépcsőfokon, és belépett a szobába. Apró, vizenyős szeme és hegyes orra volt; a szája undok, szenvelgő vigyorba fagyott. Baljával szüntelenül dajkálta a jobb kezét, ami úgy csillogott, mintha ezüstkesztyű lett volna rajta.

– Narcissa! – kiáltott fel cincogó hangon. – És Bellatrix! Micsoda öröm...

– Ha parancsoltok italt, Féregfark majd felszolgálja – szólt Piton. – Utána pedig visszamegy a szobájába.

Féregfark úgy összerándult, mintha kővel dobták volna meg.

– Nem vagyok a szolgád! – visította dühösen, de kerülve Piton tekintetét.

– Nem-e? Úgy tudom, a Sötét Nagyúr azért rendelt ide, hogy segíts nekem.

– Hogy segítsek, igen! Nem azért, hogy pincérkedjek és... és a házadat takarítsam!

– Fogalmam se volt róla, hogy veszélyesebb feladatokra vágysz – gúnyolódott Piton. – Könnyen el tudom intézni: beszélek a Sötét Nagyúrral, és...

– Tudok én beszélni vele, ha akarok!

– Hát persze... – mosolygott gúnyosan Piton. – De addig is hozz nekünk egy üveggel a manók borából.

Féregfark egy pillanatig tétovázott, majd lemondva a további vitáról sarkon fordult, és kiment egy másik rejtekajtón. Pár másodpercnyi dobogás és üvegcsörgetés után újra felbukkant, kezében tálcával, amin poros palack és három pohár állt. Ezeket lerakodta a rozoga asztalra, majd azonmód ott is hagyta a társaságot, és becsapta maga mögött a könyvespolc-ajtót.

Piton megtöltötte a három poharat mélyvörös borral, s kettőt átnyújtott a nővéreknek. Narcissa motyogva megköszönte az italt. Bellatrix egy szót sem szólt, viszont továbbra is izzó tekintettel meredt Pitonra. A férfit ez szemlátomást cseppet se nyugtalanította, sőt, úgy tűnt, egyenesen szórakoztatja a dolog.

– A Sötét Nagyúrra! – szólt, és a magasba emelte, majd kiürítette poharát.

A nővérek ugyanígy tettek. Piton ismét töltött a palackból. Mikor Narcissa átvette a második pohár bort, kitört belőle a szó:

– Perselus, bocsáss meg, hogy így rád törtem, de nem volt más választásom. Te vagy az egyetlen, aki segíthet nekem...

Piton egy intéssel elhallgattatta, majd újfent a lépcsőt takaró rejtekajtóra szegezte pálcáját. Dörrenés és visítás hangzott fel, s ezt szapora dobogás követte: Féregfark felfelé iszkolt a lépcsőn.

– Elnézést – szabadkozott Piton. – Mostanában rákapott a hallgatózásra. Rejtély, hogy miért csinálja... Kérlek, folytasd, Narcissa!

A nő mély, borzongó sóhajjal újra belekezdett:

– Perselus, tudom, hogy nem lett volna szabad eljönnöm hozzád. Azt mondták, senkinek nem beszélhetek erről, de...

– Akkor hát tartsd a szád! – ripakodott rá Bellatrix. – Főleg ilyen társaságban!

– Ilyen társaságban...? – visszhangozta cinikusan Piton. – Ezt meg hogy értsem, kedves Bellatrix?

– Úgy, hogy nem bízom benned. És ezt te is nagyon jól tudod!

Narcissa felzokogott, és tenyerébe temette arcát. Piton letette poharát az asztalra, hátradőlt, kezét a karfára helyezte, és belemosolygott Bellatrix gyűlölködő arcába.

– Narcissa, úgy vélem, meg kellene hallgatnunk Bellatrix mondanivalóját. Akkor a későbbiekben talán megkímél minket zavaró közbeszólásaitól. Nos, halljuk, Bellatrix: miért nem bízol bennem?

– Ezer oka van! – Bellatrix kirontott a pamlag mögül, és lecsapta poharát az asztalra. – Hol is kezdjem? Hol voltál, mikor a Sötét Nagyúr elbukott? Miért nem próbáltad felkutatni, mikor nyoma veszett? Mit csináltál azokban az években, amikor Dumbledore talárja zsebében kuksoltál? Miért akadályoztad, hogy a Sötét Nagyúr megszerezze a bölcsek kövét? Miért nem tértél vissza nyomban, mikor a Sötét Nagyúr újjászületett? Hol maradtál a múltkor, amikor a próféciát próbáltuk megszerezni a Sötét Nagyúr számára? És Harry Potter, aki öt éve karnyújtásnyira van tőled, miért van még mindig életben?

Bellatrix mellkasa vadul hullámzott, orcáit pirosra festette az indulat. A háta mögött Narcissa mozdulatlanul ült, még mindig kezébe rejtve arcát.

Piton elmosolyodott.

– Mielőtt felelnék – ó igen, Bellatrix, felelni fogok! Elviheted a válaszomat mindazoknak, akik a hátam mögött rágalmaznak, azt állítva, hogy elárultam a Sötét Nagyurat. Mondom, mielőtt felelnék, engedd meg, hogy visszakérdezzek. Komolyan úgy gondolod, hogy a Sötét Nagyúr nem tette fel nekem ugyanezeket a kérdéseket? És komolyan úgy gondolod, hogy ha nem tudtam volna kielégítő választ adni rájuk, most itt beszélgethetnél velem?

Bellatrix habozott.

– Tudom, hogy ő hisz neked...

– De szerinted téved. Szerinted a bolondját járatom a Sötét Nagyúrral. Úgy véled, sikerült félrevezetnem a valaha élt leghatalmasabb varázslót, minden legilimentorok legnagyobbikát.

Bellatrix nem felelt; szemlátomást elbizonytalanodott kissé. Piton nem ütötte tovább a vasat, újra felemelte poharát, ivott egy kortyot, és így folytatta:

– Azt kérded, hol voltam, mikor a Sötét Nagyúr elbukott. Nos, a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolában voltam, mert a Sötét Nagyúr odaküldött, hogy kémkedjek Albus Dumbledore után. Azt, felteszem, tudtad, hogy urunk parancsára vállaltam állást az iskolában.

Bellatrix szinte észrevehetetlenül bólintott, majd szólásra nyitotta a száját, de Piton megelőzte:

– Azt kérded, miért nem kerestem őt, amikor nyoma veszett. Nos, ugyanazért, amiért nem kutatott utána Avery, Yaxley, Greyback, Lucius – itt finoman Narcissa felé biccentett –, Carrow-ék és sokan mások: mert azt hittem, a Sötét Nagyúrnak vége. Cseppet sem vagyok büszke rá, súlyos tévedés volt, de gondolj bele... ha nem bocsátott volna meg mindazoknak, akik akkoriban feladták a reményt, ma nagyon kevés hívére támaszkodhatna.

– Rám igen! – csattant fel Bellatrix. – Rám, aki hosszú évekig szenvedtem érte az Azkabanban!

– Igen, ez valóban csodálatra méltó – felelte unottan Piton. – Börtönlakóként ugyan nem sok hasznodat vette a Nagyúr, de nemes gesztus volt részedről, az nem vitás...

– Gesztus!? – visította Bellatrix. A dühtől tébolyult fény csillant a szemében. – Engem a dementorok kínoztak, amíg te a Roxfortban ültél Dumbledore dédelgetett kedvenceként!

– Ez túlzás – szögezte le higgadtan Piton. – Nem engedte meg, hogy a sötét varázslatok kivédését tanítsam. Talán mert attól tartott, hogy kiújulna a régi szenvedély... hogy megkísértene a múltam.

– Ez volt a nagy áldozat, amit a Sötét Nagyúrért hoztál? – sziszegte Bellatrix. – Hogy nem tanítottad a kedvenc tárgyadat? És miért maradtál továbbra is az iskolában? Talán akkor is a Nagyúrnak kémkedtél, amikor halottnak hitted?

– Nem – felelte Piton. – Bár megjegyzem, a Nagyúr hálás érte, hogy mindvégig a helyemen maradtam. Mikor visszatért, a Dumbledore-ról tizenhat év alatt összegyűjtött összes információt megkapta tőlem, s ez kétségkívül hasznosabb üdvözlő ajándék volt számára, mint az azkabani szenvedések felemlegetése...

– De ott maradtál...

– Igen, Bellatrix, ott maradtam – vágta rá Piton, most először egy árnyalatnyi türelmetlenséggel a hangjában. – Előnyben részesítettem a kényelmes tanári állást az azkabani fogsággal szemben. Akkoriban, mint tudod, vadásztak a halálfalókra. Dumbledore pártfogoltjaként viszont elkerülhettem a börtönt. Ismétlem: a Sötét Nagyúr nem vette zokon, hogy a Roxfortban maradtam, nem látom hát be, téged miért háborít fel.

– Tudni szeretnéd továbbá – Piton kissé emeltebb hangon folytatta, mert Bellatrix szemmel láthatóan közbevágni készült –, hogy miért álltam a Sötét Nagyúr és a bölcsek köve közé. A magyarázat roppant egyszerű. A nagyúr nem tudta, bízhat-e bennem. Azt feltételezte, amit te: hogy hűséges halálfalóból Dumbledore bérencévé lettem. A Nagyúr akkoriban szánalomra méltóan gyönge volt, egy középszerű varázsló testét használta. Nem merte felfedni kilétét előttem, egykori híve előtt, attól tartva, hogy esetleg Dumbledore vagy a minisztérium kezére adom. Végtelenül sajnálom, hogy így történt. Ha nem kételkedik a hűségemben, három évvel korábban nyerte volna vissza a hatalmát. Így viszont csak annyit láttam, hogy az a sehonnai Mógus kapzsiságból szemet vetett a kőre, s elismerem, mindent megtettem, hogy meghiúsítsam a tervét.

Bellatrix elhúzta a száját, mintha keserű orvosságot adtak volna be neki.

– De nem tértél vissza hozzá, amikor újra eljött, nem keltél azonnal útra, amikor égni kezdett a karodon a Sötét Jegy...

– Úgy van. Két óra késéssel érkeztem. Csak Dumbledore utasítására tértem vissza a Nagyúrhoz.

– Dumbledore utasítására!? – rikácsolta magából kikelve Bellatrix.

– Gondolkodj! – förmedt rá ingerülten Piton. – Gondolkodj! Azzal, hogy két órát, két kurta órát vártam, lehetővé tettem, hogy mint kém, a Roxfortban maradhassak! Elhitettem Dumbledoreral, hogy csak az ő kérésére engedelmeskedem a Sötét Nagyúr szólításának, s így azóta is szállítani tudom az információkat róla és a Főnix Rendjéről, a Sötét Nagyúr legteljesebb megelégedésére! Gondold végig, Bellatrix: akkor már hónapok óta egyre erősebben éreztük a Sötét Jegyet. Mint minden halálfaló, én is tudtam, hogy a Nagyúr hamarosan visszatér. Bőven volt hát időm átgondolni a helyzetet, és kitalálni, hogy mit akarok tenni. Akár el is menekülhettem volna, mint Karkarov!

– Biztosíthatlak – folytatta Piton –, hogy a Sötét Nagyúr kezdeti neheztelése a késlekedésem miatt nyomban megszűnt, mikor elmondtam neki, hogy hűséges maradtam hozzá, ugyanakkor Dumbledore a saját emberének tart. Igen, a Sötét Nagyúr tévedett, mikor azt hitte, elhagytam őt.

– Na, és miféle segítséget kaptunk tőled? – kérdezte megvetően Bellatrix. – Milyen használható információt szállítottál?

– A jelentéseimet személyesen a Sötét Nagyúrnak teszem – válaszolta Piton. – Ha ő úgy döntött, hogy nem osztja meg veled az...

– Nekem mindent elmond! – vágott a szavába fellobbanó indulattal Bellatrix. – Legodaadóbb, leghűségesebb szövetségesének tart!

– Valóban? – kérdezte Piton, finoman adagolt szkepszissel a hangjában. – Még most, a minisztériumi fiaskó után is?

– Arról nem én tehettem! – védekezett elvörösödve a nő. – A Sötét Nagyúr megosztotta velem a legféltettebb... ha Lucius nem...

– Ne merd... ne merészeld a férjemet hibáztatni! – szólalt meg halk, de annál fenyegetőbb hangon Narcissa, és a nővérére meredt.

– Nem kell mindig felelősöket keresni – szólt békítően Piton. – Ami történt, megtörtént.

– De a távollétedben történt, Piton! – lendült újabb támadásba Bellatrix. – Amikor mi, többiek szembenéztünk a veszéllyel, te megint megbújtál valahol!

– Azt a parancsot kaptam, hogy maradjak a háttérben – felelte Piton. – Szerinted rosszul döntött a Sötét Nagyúr? Úgy véled, Dumbledore nem vette volna észre, ha a halálfalók oldalán harcolok a Főnix Rendje ellen? Ami pedig a veszélyt illeti – már megbocsáss, de a veszély, amivel szembenéztetek, hat iskolás gyerek volt, nem?

– Akikhez aztán a fél Rend csatlakozott, mint te is nagyon jól tudod! – vágott vissza Bellatrix. – És ha már a Rendnél tartunk: még mindig azt állítod, hogy nem mondhatod el, hol van a főhadiszállásuk, igaz?

– Nem én vagyok a titokgazda, így nem tudom kimondani a címet. Ugye, nem kell elmagyaráznom, hogyan működik ez a varázslat? A Sötét Nagyúr egyébként értékesnek ítéli az információkat, amelyeket a Rendről szerzett általam. Talán magad is kitaláltad, hogy az én segítségemmel sikerült nemrég elfogni és megölni Emmeline Vance-t, valamint korábban Sirius Blacket – akinek a kivégzése persze a te múlhatatlan érdemed.

Piton udvariasan biccentett, és felemelte poharát. Bellatrix azonban nem enyhült meg.

– Az utolsó kérdésemre még nem válaszoltál. Harry Potter. Az elmúlt öt évben bármikor megölhetted volna őt. Nem tetted meg. Miért?

– Beszéltél erről a témáról a Sötét Nagyúrral? – kérdezte Piton.

– Vele... mostanában nem... Téged kérdezlek, Piton!

– Ha megöltem volna Harry Pottert, a Sötét Nagyúr nem használhatta volna a vérét az újjászületéséhez, nem vált volna legyőzhetetlenné...

– Mert te előre láttad, hogy fel akarja használni a fiút, mi? – gúnyolódott Bellatrix.

– Azt nem állítom. Fogalmam sem volt róla, mit tervez. Mint mondtam, halottnak hittem a Sötét Nagyurat. Csak azt magyarázom, miért nem bánja a Nagyúr, hogy Harry Potter tavalyig életben maradt...

– De miért hagytad életben?

– Hát még mindig nem érted? Csak Dumbledore pártfogásának köszönhettem, hogy nem zártak az Azkabanba! Nem gondolod, hogy ha megölöm a kedvenc diákját, akkor ellenem fordult volna? De volt egyéb okom is. Emlékeztetlek, hogy amikor Potter beiratkozott a Roxfortba, még olyan mendemondák keringtek, hogy ő maga is nagy hatalmú sötét varázsló, ezért élte túl a Nagyúr támadását. A Nagyúr régi hívei közül sokan abban reménykedtek, hogy egyszer majd Potter fog újra összefogni minket. Elismerem, kíváncsi voltam, lehetséges-e ez, és eszembe sem jutott Potter életére törni, mikor a kastélyba érkezett.

– Persze egykettőre nyilvánvalóvá vált, hogy Potternek nincsenek különleges képességei – legyintett Piton. – A puszta szerencsének és a nála tehetségesebb barátainak köszönheti, hogy mindeddig ki tudta verekedni magát a szorult helyzetekből. Potter középszerű kis senki, emellett pontosan olyan ellenszenves és öntelt, mint az apja volt. Minden követ megmozgattam, hogy kicsapják a Roxfortból, ahova a legkevésbé se való... No de megölni, vagy hagyni, hogy a jelenlétemben végezzenek vele? Azt dőreség lett volna megkockáztatnom Dumbledore iskolájában.

– És mindezek után higgyük el, hogy Dumbledore sose gyanakodott rád? – kérdezte Bellatrix. – Töretlenül bízik benned, nem is sejti, hogy valójában az ellensége vagy?

– Jól játszom a szerepemet – felelte Piton. – És ne feledkezz meg Dumbledore gyenge pontjáról: a legjobbat feltételezi az emberekről. Mikor volt halálfalóként az iskolába érkeztem, és elhitettem vele, hogy mélységesen megbántam minden vétkemet, ő tárt karokkal fogadott – bár, mint mondtam, mindig úgy intézte, hogy ne lehessen közöm a fekete mágiához. Dumbledore nagy varázsló, igen, az – nyomatékosította a kijelentését Piton, mert Bellatrix itt megvetően ciccentett –, ezt a Sötét Nagyúr is elismeri. Örömmel állapíthatjuk meg viszont, hogy vénül. A múlt havi párbaja a Sötét Nagyúrral alaposan megviselte. Súlyos sérülést szenvedett, mert már nem olyan gyors, mint egykor. De Perselus Pitonban a mai napig se rendült meg a bizalma, és pontosan ez tesz engem értékessé a Nagyúr számára.

Bellatrix még mindig kételkedett, de egyelőre kifogyott a kérdésekből. Piton kihasználta hallgatását, és Narcissához fordult:

– Nos, tehát... Ha jól értettem, segítséget vársz tőlem.

A nő leplezetlen kétségbeeséssel nézett Pitonra.

– Igen, Perselus. Csak te segíthetsz rajtam, nincs más, akihez fordulhatnék. Lucius börtönben van, és...

Behunyta szemét, s pillái alól két nagy könnycsepp gördült ki.

– A Sötét Nagyúr megtiltotta, hogy erről beszéljek – folytatta, még mindig lehunyt szemmel. – Az akarja, hogy senki ne tudjon a tervről. Szigorúan titkos... De...

– Ha megtiltotta, nem beszélhetsz róla – jelentette ki gyorsan Piton. – A Sötét Nagyúr szava törvény.

Narcissának elakadt a lélegzete – Piton szavai hideg zuhanyként érték. Bellatrix viszont, érkezése óta most először, elégedett arcot vágott.

– Tessék! – fordult diadalmasan a húgához. – Még Piton is ezt mondja: ha az az ukáz, hogy nem beszélhetsz, akkor tartsd a szád!

Piton azonban ezalatt felállt, a kis ablakhoz lépett, a függönyt félrehúzva kikémlelt a néptelen utcára, majd egy rántással újra behúzta a függönyt. Utána homlokát ráncolva Narcissához fordult.

– Történetesen ismerem a tervet – szólt fojtott hangon. – Azon kevesek egyike vagyok, akikre a Sötét Nagyúr rábízta a titkot. De ha nem volnék beavatott, a Sötét Nagyúr joggal vádolhatna téged árulással.

– Biztosra vettem, hogy tudsz róla! – rebegte megkönnyebbülten Narcissa. – Hiszen benned feltétlenül megbízik...

– Ismered a tervet?! – Bellatrix elégedettsége szertefoszlott, s helyette felháborodás ült ki az arcára. – Éppen te?

– Természetesen – bólintott Piton. – De miféle segítségre van szükséged, Narcissa? Ha azt hiszed, rá tudom venni a Sötét Nagyurat, hogy változtassa meg a döntését, akkor azt kell mondanom, ez reménytelen.

– Perselus... – suttogta könnyes szemmel Narcissa. – A fiam... az egyetlen fiam...

– Draco büszke lehet – szólt kemény, részvétlen hangon Bellatrix. – A Sötét Nagyúr nagy megtiszteltetésben részesíti. És becsületére legyen mondva, nem is próbál kibújni a feladat alól. Örül neki, hogy bizonyíthat, lelkesen vállalja...

Narcissa zokogásban tört ki, de esdeklő pillantását nem vette le Pitonról.

– Mert tizenhat éves, és fogalma sincs, mi vár rá! Miért, Perselus? Miért éppen az én fiam? Túl veszélyes feladat ez neki! Ez a büntetés Lucius hibájáért, tudom!

Piton nem felelt. Elfordult Narcissától, mintha illetlenségnek tartaná, hogy a nő sír, de a fülét nem csukhatta be.

– Azért választotta Dracót, igaz? – erősködött Narcissa. – Hogy megbüntesse Luciust!

Piton még mindig nem nézett rá, úgy válaszolt:

– Ha Draco sikerrel jár, a legnagyobb jutalomban lesz része.

– De nem fog sikerrel járni! – zokogta Narcissa. – Hogy is járhatna sikerrel, ha maga a Sötét Nagyúr se...

Bellatrix felhördült, s mintha Narcissa is megijedt volna saját szavaitól.

– Csak azt akartam mondani... hogy még senkinek nem sikerült... Perselus... kérlek... te vagy, te voltál mindig is Draco kedvenc tanára... Lucius a barátod... könyörgök... a Sötét Nagyúr kedvel téged, a legbizalmasabb tanácsadója vagy... kérlek, próbáld lebeszélni róla...

– A Sötét Nagyurat semmiről nem lehet lebeszélni, és én nem vagyok olyan bolond, hogy megpróbáljam – felelte ridegen Piton. – Tagadhatatlan, hogy a Nagyúr haragszik Luciusra. Lucius volt az akció vezetője. Hagyta, hogy számos társával együtt elfogják, és nem szerezte meg a jóslatot. Igen, Narcissa, a Sötét Nagyúr dühös, mérhetetlenül dühös.

– Akkor hát igazam van, bosszúból választotta Dracót! – zokogta Narcissa. – Nem azt akarja, hogy sikerrel járjon, hanem hogy belehaljon a feladatba!

Piton nem felelt, s ettől Narcissa a maradék önuralmát is elvesztette. Felállt, odabotorkált Pitonhoz, megmarkolta a férfi talárját, és olyan közel hajolt az arcához, hogy könnyei Piton mellkasára potyogtak. – Te képes lennél rá, Perselus. Te megtehetnéd Draco helyett, neked sikerülne is, egészen biztosan, és akkor a tied lenne a legnagyobb jutalom...

Piton megragadta Narcissa csuklóját, eltolta őt magától, majd a nő könnyáztatta arcába nézve így szólt:

– Gyanítom, hogy végül tényleg nekem kell majd megtennem. De a Nagyúr úgy határozott, hogy előbb Dracónak kell próbálkoznia. Ha ugyanis valamely véletlen folytán sikerrel jár, én a Roxfortban maradhatok, és folytathatom hasznos kémtevékenységemet.

– Vagyis nem számít neki, ha Draco meghal!

– A Sötét Nagyúr haragszik – ismételte csendesen Piton. – Nem hallhatta a jóslatot. Te is nagyon jól tudod, Narcissa, hogy nem bocsát meg egykönnyen.

Narcissa a padlóra roskadt, s Piton lábánál kuporogva zokogott tovább.

– A fiam... az egyetlen fiam...

– Büszkének kellene lenned! – förmedt rá Bellatrix. – Ha nekem fiaim lennének, örömmel áldoznám fel őket a Sötét Nagyúrért!

Narcissa hisztérikusan felsikoltott, és belemarkolt hosszú szőke hajába. Piton lehajolt, a karjánál fogva talpra segítette, és visszakísérte a pamlaghoz. Aztán bort töltött, és a nő kezébe nyomta a poharat.

– Elég volt ebből, Narcissa. Idd meg ezt, és figyelj rám!

A nő kissé elcsendesedett; reszkető kézzel ajkához emelte a poharat, de több jutott a borból a ruhájára, mint a szájába.

– Elképzelhető... hogy tudok segíteni Dracónak.

A holtsápadt Narcissa kihúzta magát, szeme elkerekedett.

– Perselus... ó Perselus... segítenél neki? Vigyázol rá, megóvod őt a bajtól?

– Megpróbálom.

A nő az asztalra lökte poharát, a pamlagról lecsúszva térdre borult Piton lába előtt, majd két kézzel megragadta és ajkához szorította a varázsló jobbját.

– Ha te mellé állsz, ha vigyázol rá... Esküdj meg, Perselus! Tedd le a Megszeghetetlen Esküt!

– A Megszeghetetlen Esküt? – Piton arca üres, kifürkészhetetlen maradt, Bellatrix mégis diadalittasan felkacagott:

– Nem hallottad, mit mondott, Narcissa? Megpróbálja... hát persze! Újabb üres ígéret, ami alól szokás szerint ki fog bújni! Persze csakis a Sötét Nagyúr parancsára!

Piton nem nézett Bellatrixra. Fekete szeme a kezét szorongató Narcissa könnyes kék szemére szegeződött.

– Ha kívánod, leteszem a Megszeghetetlen Esküt – szólt csendesen. – Amennyiben a nővéred vállalja az eskető szerepét.

Bellatrixnak leesett az álla. Piton térdre ereszkedett Narcissával szemben, és az elképedt Bellatrix pillantásától kísérve jobbját a nő jobbjára kulcsolta.

– Elő kellene venned a pálcád, Bellatrix – szólt hűvösen.

Bellatrix engedelmeskedett, de arcáról még mindig nem tűnt el a döbbenet.

– Lépj közelebb!

Bellatrix kettejük mellé állt, és összekulcsolt kezükhöz érintette pálcája hegyét.

– Esküszöl-e, Perselus – szólalt meg Narcissa –, hogy vigyázol Draco fiamra, mikor teljesíteni próbálja a Sötét Nagyúr kívánságát?

– Esküszöm – felelte Piton.

A pálca hegyéből vékony, ragyogó lángnyelv tört elő, és izzó drót módjára Piton és Narcissa keze köré csavarodott.

– Esküszöl-e, hogy minden erőddel védelmezni fogod őt?

– Esküszöm.

A pálcából újabb lángnyelv lövellt ki, hogy tüzes kötéllé fonódjon össze az elsővel.

– És ha szükség lenne rá... ha úgy tűnne, hogy Draco kudarcot vall – suttogta Narcissa (Piton keze megrándult, de nem húzódott vissza) –, akkor megteszed-e azt, amivel a Sötét Nagyúr megbízta Dracót?

Egy pillanatig csend volt a szobában. Bellatrix tágra nyílt szemmel meredt Pitonra, pálcáját a két összefonódott kézen tartva.

– Megteszem – felelte végül a varázsló.

Bellatrix döbbent arcát vörösre festette fényével a pálcából kitörő harmadik lángnyelv, mely kígyózva ráhajlott a másik kettőre, hogy velük együtt tüzes béklyóként az összekulcsolt kezekre feszüljön.

Harmadik fejezet

A kétes örökség

Harry Potter hangosan horkolt. Az elmúlt négy órában javarészt a szürkülő utcát bámulta a szobája ablaka elé tolt székből, s ott is aludt el, a hideg ablaküvegnek nyomott arccal, félrecsúszott szemüveggel és tátva maradt szájjal. A párafoltot, amit lélegzete az ablakra rajzolt, narancsszínűre festette az utcai lámpa fénye, kócos fekete fürtökkel keretezett arca ellenben kísértetiesen sápadtnak tűnt a mesterséges megvilágításban.

A szobában a legkülönbözőbb tárgyak hevertek szanaszét nem kevés szeméttel vegyítve. A padló bagolytollak, almacsutkák és cukrospapírok gyűjteményének adott helyet, az ágyon csomóba gyűrt talárok és varázstankönyvek feküdtek egymás hegyén-hátán, a lámpafényben fürdő asztalt pedig gyűrött újságok borították. Az egyiken az alábbi szalagcím virított:

HARRY POTTER: A KIVÁLASZTOTT?

Továbbra is találgatások övezik a Mágiaügyi Minisztérium épületében nemrég lezajlott incidenst, melynek során ismét felbukkant Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén.

„Nem mondhatunk semmit, ne is faggassanak” – ezt a választ kaptuk tegnap este a minisztérium épülete előtt egy zaklatottnak tűnő amneziátortól, aki még a nevét sem volt hajlandó elárulni nekünk.

Magas rangú minisztériumi források ugyanakkor megerősítik, hogy a rendkívüli események központi helyszíne a legendás Jóslatok Terme volt.

Bár a minisztérium szóvivői mindezidáig a terem létezését sem ismerték el, varázslókörökben egyre tágabb teret nyer a vélemény, hogy a halálfalók, akiket nemrég a betörésért az Azkabanba küldtek, egy jóslatot próbáltak eltulajdonítani. A jóslat jellege és tartalma ismeretlen, bár sokan feltételezik, hogy köze van Harry Potterhez, a gyilkos átok egyetlen ismert túlélőjéhez, aki a kérdéses estén szintén a minisztériumban tartózkodott. Némelyek egyenesen „kiválasztottnak” tartják Pottert, s úgy vélik, a jóslat őt nevezi meg mint az egyetlen embert, aki képes rá, hogy megszabadítson bennünket Tőle, Akit Nem Nevezünk Nevén.

A jóslat, ha ugyan létezik, jelenleg ismeretlen helyen van, bár... (folytatás a 2. oldalon)

Egy másik újság, ami az előbbi mellett hevert, ezt hirdette öles betűkkel:

SCRIMGEOUR LETT CARAMEL UTÓDJA

A lap címoldalának nagy részét egy oroszlánsörényszerű hajkoronát viselő, barázdált arcú férfi fekete-fehér fotója foglalta el. A kép mozgott – a férfi integetett a plafonnak.

Rufus Scrimgeour, a Varázsbűn-üldözési Főosztály Auror Parancsnokságának eddigi vezetője vette át a távozó Cornelius Carameltől a mágiaügyi miniszter posztját. Kinevezésének hírét a varázslók túlnyomó többsége örömmel fogadta, jóllehet már néhány órával Scrimgeour beiktatása után hírek kaptak lábra arról, hogy nézeteltérés támadt az új miniszter és a Wizengamot főmágusi tisztségébe frissen visszahelyezett Albus Dumbledore között.

Scrimgeour munkatársai elismerték, hogy főnökük kinevezése után azonnal találkozott Dumbledoreral, de az eszmecserén érintett témákról nem nyilatkoztak. Albus Dumbledore-ról köztudott, hogy... (folytatás a 3. oldalon)

Ettől az újságtól balra egy másik lapszám feküdt. Ezt úgy tették le az asztalra, hogy A MINISZTÉRIUM GARANTÁLJA A DIÁKOK BIZTONSÁGÁT című cikk került fölülre.

Rufus Scrimgeour, az újonnan beiktatott mágiaügyi miniszter ma nyilatkozott azokról az új intézkedésekről, amelyeket minisztériuma a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskolába ősszel visszatérő diákok biztonsága érdekében készül foganatosítani.

„A minisztérium érthető okokból nem hozza nyilvánosságra a szigorított biztonsági terv részleteit” – közölte a miniszter, de hiteles források szerint az intézkedéscsomag gerincét defenzív bűbájok és ellenátkok, valamint egy kisebb, külön a Roxfort őrzésére kirendelt aurorkülönítmény alkotja.

A közvélemény megnyugtatónak tartja az új miniszternek a diákok biztonsága érdekében tett határozott lépéseit. Mrs. Augusta Longbottom véleményét idézzük: „Neville unokám, aki történetesen Harry Potter jó barátja, s júniusban Harry oldalán harcolt a minisztériumban a halálfalók ellen...”

A cikk további részét eltakarta az újságon álló jókora madárkalitka, melyben egy gyönyörű hóbagoly üldögélt. A madár borostyánsárga szeme egy uralkodó pillantásával pásztázta a szobát, s feje időről időre hortyogó gazdája felé lendült. Néha türelmetlenül csettintett a csőrével, de a mély álomba merült Harry ezt nem hallhatta.

A szoba közepén nyitott utazóláda állt. Várakozva tátotta tágas száját, de egyelőre csupán pár régi alsónemű, néhány édesség, üres tintásüveg és törött penna árválkodott benne. A láda mellett a padlón sűrűn telenyomtatott, piros papírlap feküdt.

A Mágiaügyi Misztérium megbízásából

OTTHONUNK ÉS CSALÁDUNK VÉDELME

A SÖTÉT ERŐKKEL SZEMBEN

Varázslótársadalmunk tagjait agresszió veszélye fenyegeti a magukat halálfalóknak nevező bűnözők részéről. Az alábbi egyszerű biztonsági szabályok betartása hozzásegít minket magunk, családunk és otthonunk megóvásához a sötét erők támadásától.

1. Lehetőleg ne hagyja el egyedül a házat!

2. Fokozott óvatosság szükséges az esti és éjszakai órákban. Utazásait lehetőség szerint úgy időzítse, hogy sötétedés előtt célba érjen.

3. Frissítse fel házi önvédelmi ismereteit! Gondoskodjon róla, hogy családjának minden tagja jártas legyen a védekezési technikákban (pajzsbűbáj, kiábrándító bűbáj gyakorlása, kiskorú családtagok esetében társas hoppanálás elsajátítása)!

4. Egyezzen meg biztonsági azonosító kérdésekben közeli barátaival és családtagjaival, hogy leleplezhesse a százfűléfőzet (lásd 2. oldal) segítségével álalakot öltött halálfalókat!

5. Ha családtagja, munkatársa, barátja, szomszédja stb. részéről szokatlan viselkedést tapasztal, haladéktalanul értesítse a Varázsbűn-üldözési Kommandót! Lehet, hogy az illető az Imperiusátok hatása alatt áll (lásd 4. oldal).

6. Ha lakóház vagy egyéb épület fölött a Sötét Jegyet látja, NE LÉPJEN AZ ÉPÜLETBE! Ilyen esetben azonnal értesítse az Auror Parancsnokságot!

7. Nem bizonyított észlelések alapján gyanítható, hogy a halálfalók inferusokat is használnak (lásd 10. oldal). Ha inferust lát, vagy azzal találkozik, SÜRGŐSEN értesítse a minisztériumot!

Harry nyögött egyet álmában. Arca lejjebb csúszott az üvegen, de nem ébredt fel tőle, pedig a szemüvege most már egészen ferdén állt. Az ablakpárkányon vidáman ketyegett egy ébresztőóra, amit még évekkel korábban javított meg; mutatói szerint 10 óra 59 perc volt. A vekker mellett, Harry ernyedt keze alá szorulva vékony, dőlt betűkkel teleírt pergamenlap feküdt. Harry olyan sokszor elolvasta a levelet, hogy az, bár három napja szoros tekercsbe csavarva érkezett, immár teljesen kisimult.

Kedves Harry!

Amennyiben neked is megfelel, e hét pénteken 23 órakor felkereslek a Privet Drive 4. szám alatt, hogy átkísérjelek az Odúba, ahol örömmel látnak vendégül a vakáció hátralevő részében.

Emellett leköteleznél, ha számíthatnék szíves segítségedre egy bizonyos ügyben, amit az Odú felé menet volna célszerű elintéznünk. A részletekről személyesen számolnék be.

Kérlek, ha teheted, válaszolj bagolyfordultával!

A pénteki viszontlátás reményében maradok őszinte híved:

Albus Dumbledore

Harry már betéve tudta a levelet, mégis szinte percenként rápillantott este hét óra óta – akkor foglalta el ugyanis ablak melletti őrhelyét, ahonnan meglehetősen jó kilátás nyílt a Privet Drive teljes hosszára. Tudta, hogy semmi értelme újra meg újra elolvasni Dumbledore szavait; a kérésnek megfelelően visszaküldte az „igen” választ a levelet hozó bagollyal, s most nem volt más dolga, mint kivárni, hogy valóban eljön-e Dumbledore vagy sem.

Mindazonáltal nem csomagolt össze. Hogy mindössze két hét után elszabadulhat Dursleyéktól, az túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Szinte rögeszméjévé vált, hogy valami meg fogja hiúsítani a tervet: lehet, hogy nem ért célba a válasza; lehet, hogy Dumbledore mégsem ér rá eljönni érte; kiderülhet, hogy a levelet nem is Dumbledore írta, hanem az egész átverés, rossz tréfa vagy akár csapda. Harry úgy érezte, nem bírná ki, ha most összepakolna, aztán hoppon maradna, és újra ki kellene csomagolnia. Egyetlen dolgot tett meg úti előkészület gyanánt: bezárta hóbaglyát, Hedviget a kalitkájába.

Az ébresztőóra nagymutatója elérte a tizenkettes számot – és abban a szempillantásban kialudt az ablak előtti utcai lámpa.

Harry úgy riadt fel, mint akit pofon vágtak. Kapkodva megigazította a szemüvegét, lefejtette az ablakról odaragadt arcát, kapkodva megigazította a szemüvegét, majd megint az ablakra tapadt – ezúttal csak az orrával –, s hunyorogva kémlelni kezdte a sötétséget. A kerti ösvényen hosszú köpenybe burkolózó, magas alak közeledett.

Harry felpattant, mintha áramütés érte volna. Még a széke is felborult, de nem törődött vele; válogatás nélkül kapkodni kezdett a padlón heverő tárgyak után, és mindent, ami a keze ügyébe került, bedobott a ládájába. Épp egy talárt, két könyvet és egy csomag chipset hajított át a szobán, amikor megszólalt az ajtócsengő.

Lent a nappaliban felbődült Vernon bácsi:

– Ki a fene zaklat minket az éjszaka közepén!?

Harry mozdulatlanná dermedt; ott állt egyik kezében egy réz teleszkóppal, a másikban egy pár edzőcipővel. Most döbbent csak rá, hogy elfelejtette bejelenteni Dursleyéknak Dumbledore esetleges érkezését. A rémület és a nevethetnék keveredett benne, miközben átkecmergett a ládán, és kinyitotta szobája ajtaját. Odalentről egy mély hang zendült fel:

– Jó estét kívánok. Ön bizonyára Mr. Dursley. Felteszem, Harry szólt önnek, hogy ma eljövök érte.

Harry leszáguldott a lépcsőn, de pár fokra az aljától hirtelen lefékezett – másfél évtized keserű tapasztalata megtanította rá, hogy célszerű kartávolságon kívül maradnia a bácsikájától. Az ajtóban egy magas, sovány férfi állt. Ezüstfehér haja és szakálla a derekáig ért. Horgas orrán félhold alakú szemüveg csillogott, és hosszú fekete úti köpenyt valamint hegyes süveget viselt. Vernon Dursley, akinek a bajsza sűrűségben nem, csupán fekete színével ütött el a látogatóétól, és aki vörösbarna házikabátot viselt, úgy meredt Dumbledorera, mintha nem merne hinni apró malacszemének.

– Döbbent arckifejezéséből ítélve Harry nem szólt, hogy jövök – folytatta barátságosan Dumbledore. – Mindazonáltal vegyük úgy, hogy szívélyesen beinvitált a házába. Ezekben a zavaros időkben nem tanácsos huzamosabb ideig a küszöbön álldogálni.

Azzal fürgén belépett a házba, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Hosszú idő telt el a legutóbbi látogatásom óta. – Dumbledore horgas orra mentén lepillantott Vernon bácsira. – Szépen megnőtt a kékliliomuk.

Vernon Dursley meg se mukkant. Harry sejtette, hogy hamarosan megjön a szava – a bácsi halántékán már lüktetett a veszélyt jelző ér –, de tény, hogy valami átmenetileg elnémította. Ez a valami lehetett akár az igazgató külsejének égbekiáltó varázslószerűsége, de még valószínűbb, hogy Vernon bácsi megérezte: ezúttal olyan emberrel van dolga, akin nem tud egykönnyen átgázolni.

– Á, jó estét, Harry! – Dumbledore kedvtelve pillantott félholdszemüvegén át a fiúra. – Kitűnő, kitűnő...

Ezek a szavak kizökkentették kábulatából Vernon bácsit. Ha valamiben, hát abban biztos volt, hogy aki ránéz Harryre, és azt mondja, „kitűnő”, azzal ő nem tud egy fedél alatt maradni.

– Nem akarok gorombáskodni... – szólalt meg a legdurvább gorombaságot jósló hangon.

– ...de fájdalom, az akaratlan gorombaság is riasztóan gyakori – fejezte be a mondatot szigorúan Dumbledore. – Jobb hát meg se szólalni, kedves barátom. Á, csak nem Petúniához van szerencsénk?

Kinyílt a konyha ajtaja, s ott állt Harry nagynénje gumikesztyűben és a hálóingére húzott pongyolában. Nyilván a szokásos lefekvés előtti konyhatakarítást végezte. Lóarcán mélységes, palástolatlan döbbenet ült.

– Albus Dumbledore – mondta a varázsló, miután Vernon bácsi elmulasztotta bemutatni őt. – Levélben már volt alkalmunk eszmét cserélni. – Harry erősen szépítettnek érezte ezt az utalást arra, hogy Dumbledore egykor küldött egy rivallót nagynénjének, de Petúnia nem emelt kifogást a kifejezés ellen. – A fiatalúr pedig bizonyára Dudley.

Dudley ebben a percben lesett ki a nappali ajtaján. A pizsama csíkos gallérjából kilógó hájas, szőke feje mintha testetlenül úszott volna a levegőben, s a groteszk hatást még fokozta elkerekedett szeme és tátva maradt szája. Dumbledore várt néhány másodpercet, nyilván arra, hogy a háziak valamelyike megszólaljon, de mikor a csönd töretlen maradt, elmosolyodott.

– Vehetjük úgy, hogy beinvitáltak a nappaliba?

Dudley félredöcögött az ajtón belépő Dumbledore útjából. Harry, kezében a teleszkóppal és az edzőcipővel, lerobogott az utolsó pár lépcsőfokon, és követte a varázslót a nappaliba. Dumbledore időközben helyet foglalt a kandalló előtti karosszékben, s jóindulatú érdeklődéssel szemlélni kezdte a berendezést. Elképesztően oda nem illő jelenség volt ebben a szobában.

– Nem kell... nem kell indulnunk, uram...? – kérdezte sóvárogva Harry.

– De igen, nemsokára indulunk – bólintott Dumbledore. – Meg kell azonban beszélnünk néhány dolgot, és arra az utca nem a legalkalmasabb hely. Egy rövid ideig még igénybe vesszük kedves rokonaid vendégszeretetét.

– Szóval igénybe veszik!?

Vernon Dursley belépett a szobába. Petúnia szorosan mögötte tipegett, Dudley kissé lemaradva kullogott utánuk.

– Igen – felelte rendületlen nyugalommal Dumbledore. – Igénybe vesszük.

Olyan villámgyorsan húzta elő a pálcáját, hogy Harry szinte nem is látta a mozdulatot. Egy apró legyintésére a kanapé előresiklott a három Dursley háta mögül, kiütötte a lábukat, így azok mindhárman egy kupacban a párnákra bucskáztak. Az újabb pálcamozdulatra a kanapé visszacsúszott eredeti helyére.

– Így mégiscsak kényelmesebb – kedélyeskedett Dumbledore, és visszadugta a zsebébe varázspálcáját. Közben Harry pillantása megakadt az igazgató kezén: az fekete és aszott volt, mintha leégett volna róla a bőr és a hús.

– Uram... mi történt a...

– Majd később, Harry – intette le Dumbledore. – Ülj le, kérlek.

Harry helyet foglalt a másik karosszékben. Így nem kellett a megkukult Dursleyékra néznie.

– Szívesen feltételezném, hogy frissítővel szándékozik kínálni – fordult Vernon bácsihoz Dumbledore –, de az eddigiek után ezt hiú reménynek érzem.

A pálca harmadik lendülésére egy porlepte palack és öt pohár tűnt fel a levegőben. A palack megbillent, és bőséges adag mézszínű folyadékot töltött a lebegő poharakba, amelyek ezután kiosztották magukat a jelenlevők között.

– Madam Rosmerta legfinomabb, tölgyfahordóban érlelt mézsöre.

Dumbledore Harry felé emelte poharát. A fiú megfogta a magáét, és belekortyolt az italba. Most először ivott mézsört, és nagyon ízletesnek találta. Dursleyék, miután ijedt pillantásokat váltottak egymással, megpróbáltak tudomást sem venni a lebegő italról – ami nem volt könnyű, mivel a poharak a fejüket kocogtatták. Harry élt a gyanúperrel, hogy Dumbledore roppantul élvezi a helyzetet.

– Nos, Harry – fordult a fiúhoz a varázsló –, támadt egy kis problémánk, amit reményeink szerint te meg tudsz oldani. A többes szám első személy a Főnix Rendjére utal. De mindenekelőtt közölnöm kell veled, hogy egy hete megtaláltuk Sirius végrendeletét, amiben téged jelöl meg, mint kizárólagos örökösét.

Odaát a kanapén Vernon bácsi feje megmozdult. Harry nem nézett oda, és csak ennyit felelt:

– Értem...

– Ezzel önmagában nincs semmi gond – folytatta Dumbledore. – Nem kevés arannyal gazdagodik a Gringotts-beli számlád, és megkapod Sirius minden ingóságát. Az örökség némileg problematikusabb része...

– Meghalt a keresztapja? – szólt közbe Vernon bácsi a kanapéról. Dumbledore és Harry egy emberként fordultak felé. A bácsi megpróbálta ellökni magától a mézsörös poharat, ami továbbra is kitartóan kopogtatta a fejét. – Meghalt? A keresztapja?

– Igen – felelte Dumbledore. Nem kérdezte meg Harrytől, miért nem közölte a gyászhírt Dursleyékkal. – A probléma az – folytatta napirendre térve a közbeszólás fölött –, hogy Sirius a Grimmauld tér 12-t is rád hagyta.

– Örökölt egy házat? – Vernon bácsi apró szemében kapzsi fény villant, de hiába kotyogott közbe, senki nem válaszolt neki.

– Továbbra is használhatják főhadiszállásként – mondta Harry. – Nem érdekel az a ház. A Rendnek adom, nekem nem kell.

Harry a maga részéről a közelébe se akart menni a Black család Grimmauld téri házának. Úgy érezte, örökké kísértené ott az emlékkép, ahogy Sirius ketrecbe zárt vad módjára a sötét, dohos szobákat rója, annak az épületnek a foglyaként, amit a leghőbb vágya volt örökre elhagyni.

– Igazán nagylelkű ajánlat – bólintott Dumbledore. – Mindazonáltal átmenetileg kiköltöztünk az épületből.

– Miért?

Vernon bácsi fejét most felülről támadta a makacs pohár, de Dumbledore ügyet sem vetett a bácsi dohogására.

– A Black családban az volt a hagyomány, hogy a házat mindig egyenes ági leszármazott, a Black nevet viselő legidősebb férfiutód örökölte. Ebben a sorban Sirius volt az utolsó, mivel öccse, Regulus már korábban elhunyt, és mindketten gyermektelenek voltak. Bár a végrendeletből világosan kiderül, hogy te vagy Sirius örököse, lehet esetleg a házon olyan bűbáj vagy ártás, ami biztosítja, hogy csak aranyvérű tulajdonosa lehessen.

Harry lelki szemei előtt megjelent Sirius anyjának rikácsoló portréja, ami a Grimmauld téri ház előszobájában lógott.

– Biztos, hogy van ilyen ártás – vélekedett.

– Hát igen... – bólintott Dumbledore. – És ha van, akkor a ház tulajdonjoga minden bizonnyal Sirius legidősebb élő rokonára száll, aki nem más, mint az unokahúga, Bellatrix Lestrange.

Harry úgy pattant fel, mintha megszúrták volna. A teleszkóp meg a két edzőcipő leesett az öléből, és elgurult a padlón. Bellatrix Lestrange, Sirius gyilkosa örökölje a házat!?

– Nem! – sziszegte.

– Nyilván mi sem örülnénk, ha így lenne – jelentette ki higgadtan Dumbledore. – De nem is ez az egyetlen probléma. Az is kérdéses például, hogy a bűbájt, amivel feltérképezhetetlenné tettük a házat, nem szünteti-e meg a tulajdonosváltás. Bellatrix elméletileg bármelyik pillanatban beállíthat a Grimmauld térre. Nem volt hát más választásunk, mint kiüríteni a házat a helyzet tisztázásáig.

– De hogyan tudjuk kideríteni, vajon tényleg én lettem-e a ház tulajdonosa?

– Nos, szerencsére van egy igen egyszerű módszer – felelte Dumbledore.

Üres poharát a karosszék melletti kis asztalra állította, de mielőtt bármi mást tehetett volna, Vernon bácsi felbődült:

– Szedje már le rólunk az átkozott poharait!

Harry odafordult; mindhárom Dursley hadonászva igyekezett megóvni fejét az ugrándozó poharaktól és szanaszét fröccsenő tartalmuktól.

– Ó, ezer bocsánat! – szabadkozott Dumbledore, és újra felemelte pálcáját. A következő pillanatban mindhárom pohár eltűnt. – De, megjegyzem, szép gesztus lett volna önöktől, ha elfogadják az italt.

Vernon bácsi fejében nyilván egymást kergették a gorombábbnál gorombább válaszok, ennek ellenére Petúniával és Dudleyval együtt némán visszahanyatlott a párnák közé, malacszemét a varázspálcára szegezve.

Dumbledore ismét Harryhez fordult, s megint úgy folytatta, mintha Vernon bácsi ott se lenne:

– A helyzet az – magyarázta –, hogy ha mégis örökölted a házat, akkor vele együtt a tied lett...

Ötödször is legyintett a pálcájával. Éles csattanás hallatszott, és a nappali szőnyegén feltűnt egy szurtos rongyokba öltözött, vöröslő szemű, malacorrú, denevérfülű házimanó. Petúnia néni velőtrázó sikolyt hallatott; Dudley felrántotta a földről két rózsaszín lapátlábát, s majdhogynem a feje fölé emelte őket, mintha attól félne, hogy a teremtmény bemászik a pizsamanadrágja szárába. Ami Vernon bácsit illeti, ő magából kikelve ordított:

– Ez meg mi az ördög!?

– ...Sipor – fejezte be a mondatot Dumbledore.

– Sipor nem akar, Sipor nem akar, Sipor nem akar! – rikácsolta a házimanó a Vernon bácsitól megszokott hangerővel. Közben nagy, bütykös lábával vadul toporzékolt, kezével pedig a fülét cibálta. – Sipor Bellatrix kisasszonyé! Úgy bizony, Sipor a Black családé! Sipor az új úrnőjéhez akar menni! Sipor nem lesz a Potter kölyöké, Sipor nem akar, nem akar, nem akar...

– Amint látod, Harry – szólt emelt hangon Dumbledore, túlharsogva a manó „nem akar”-jait –, Sipor kissé vonakodik tőle, hogy a tulajdonodba kerüljön.

– Nem érdekel – ismételte Harry, undorral tekintve a toporzékoló manóra. – Nem kell a manó.

– Nem akar, nem akar, nem akar, nem akar...

– Talán azt szeretnéd, ha Bellatrix Lestrange-é lenne? Annak tudatában, hogy az elmúlt egy évet a Főnix Rendjének főhadiszállásán töltötte?

– Nem akar, nem akar, nem akar, nem akar...

Harry rámeredt Dumbledorera. Felfogta, hogy nem engedhetik Siport Bellatrix Lestrange-hez költözni, de viszolygott a gondolattól, hogy gazdája, felelős tulajdonosa legyen a gonosz törpének, aki elárulta Siriust.

– Parancsolj neki valamit! – indítványozta Dumbledore. – Ha te örökölted őt, engedelmeskednie kell. Ha nem hallgat rád, majd kitaláljuk, hogyan tartsuk őt távol jogos úrnőjétől.

– Nem akar, nem akar, nem akar, nem akar!

Sipor hangja visítássá erősödött. Harrynek hirtelen csak egy parancs jutott az eszébe:

– Hallgass el, Sipor!

Először úgy tűnt, hogy a manó megfullad. Megmarkolta a torkát, szája dühödten tátogott, nagy szeme kidülledt. Néhány másodpercnyi nyögés és nyeldeklés után hasra vetette magát, és püfölni-rugdosni kezdte a szőnyeget (Petúnia néni elszörnyedve felnyögött), átadva magát a lehető legvadabb, de tökéletesen hangtalan hisztériás rohamnak.

– Ez megkönnyíti a dolgunkat – jelentette ki derűsen Dumbledore. – Úgy tűnik, Sirius tudta, mit csinál. Te vagy a Grimmauld tér 12. és Sipor jogos tulajdonosa.

– És... magam mellett kell tartanom őt? – kérdezte riadtan Harry, a lába előtt rúgkapáló manóra meredve.

– Nem kell, ha nem akarod – nyugtatta meg Dumbledore. – Ha javasolhatom, küldd el a Roxfortba, hogy dolgozzon a konyhán. Ott a többi manó szemmel tudja tartani őt.

Harry megkönnyebbülten bólogatott.

– Igen... az lesz a legjobb. Öh, Sipor... azt akarom, hogy menj el a Roxfortba, és dolgozz a konyhán, mint az ottani házimanók!

Sipor, aki most hanyatt feküdt, és kézzel-lábbal a levegőben kalimpált, mélységes megvetéssel végigmérte Harryt, majd újabb csattanás kíséretében köddé vált.

– Jól van – bólintott elégedetten Dumbledore. – Kérdéses még Csikócsőr, a hippogriff sorsa. Sirius halála óta Hagrid viseli gondját, de Csikócsőr immár a tiéd, úgyhogy ha más terved van vele...

– Nincs – vágta rá Harry. – Hagridnál maradhat. Azt hiszem, ott a legjobb neki.

– Hagrid boldog lesz – mosolygott Dumbledore. – El volt ragadtatva, mikor viszontlátta Csikócsőrt. Jut eszembe, a biztonsága érdekében ideiglenesen átkereszteltük az állatot Szilajszárnynak, bár véleményem szerint a minisztérium amúgy se jönne rá, hogy ő az a hippogriff, akit egykor halálra ítéltek. Nos, Harry, összecsomagoltál?

– Hát öh...

– Kételkedtél benne, hogy eljövök? – kérdezte lényegre látóan Dumbledore.

– Megyek... befejezem a csomagolást – hadarta Harry, és már ugrott is, hogy felkapja az elgurult teleszkópot és a cipőit.

Mintegy tíz percbe telt, mire minden szükséges holmit összeszedett. Végezetül kihúzta az ágy alól láthatatlanná tévő köpenyét, rácsavarta a kupakot egy üveg színváltó tintára, majd nagy nehezen rázárta makacsul kilógó üstjére a láda tetejét. Ezután – fél kézzel a ládát vonszolva, a másikban Hedvig kalitkájával – elindult lefelé a lépcsőn.

Csalódottan látta, hogy Dumbledore nem az előszobában vár rá – vagyis kénytelen volt visszamenni a nappaliba.

Odabent egy szó se hangzott el. Dumbledore kedélyesen dudorászott, szemlátomást cseppet sem volt zavarban, pedig a szobában szinte szikrázott a levegő a feszültségtől. Harry rá se mert nézni Dursleyékra, mikor így szólt:

– Elkészültem, professzor úr.

– Remek – bólintott Dumbledore. – Végezetül még egy apróság. – Ismét Dursleyékhoz fordult. – Mint bizonyára önök is tudják, Harry egy év múlva nagykorú lesz...

– Nem – jelentette ki Petúnia néni. Dumbledore érkezése óta most szólalt meg először.

– Parancsol? – nézett rá a varázsló.

– Jövőre még nem lesz nagykorú. Egy hónappal fiatalabb, mint Dudley, és Dudlus csak két év múlva tölti be a tizennyolcat.

– Áh! – bólintott megértően Dumbledore. – Mi, varázslók azonban már tizenhét évesen nagykorúvá válunk.

Vernon bácsi azt dörmögte, hogy „nevetséges”, de Dumbledore erre nem óhajtott reagálni.

– Önök is értesültek róla, hogy egy Voldemort nevű mágus visszatért az országba. Ennek következtében jelenleg háború dúl a varázslótársadalomban. Harry, akinek Voldemort nagyúr már többször az életére tört, ma még nagyobb veszélyben van, mint tizenöt éve volt. Akkor elhoztam őt ide, és letettem az ajtó elé egy levéllel együtt, amelyben beszámoltam a szülei meggyilkolásáról, és kifejeztem abbéli reményemet, hogy úgy gondoskodnak majd róla, mintha a tulajdon gyermekük volna.

Dumbledore szünetet tartott. Semmilyen látható jelét nem adta neheztelésének, hangja is könnyed és nyugodt maradt, Harry mégis érezte, hogy megfagy a levegő. Dursleyék is ösztönösen közelebb húzódtak egymáshoz.

– Önök nem teljesítették a kérésemet. Nem szerették saját fiukként Harryt. Semmibe vették őt, s nemritkán kegyetlenek voltak vele. A legjobb, ami elmondható, hogy őt legalább nem tették úgy tönkre, mint azt a szerencsétlen fiút, aki kettejük között ül.

Petúnia néni és Vernon bácsi ösztönösen körülnéztek, mintha arra számítanának, hogy valaki más ül közéjük préselve, nem Dudley.

– Hogy mi... tönkretettük Dudlust? Mi a ménkűt... – kezdte felháborodva Vernon bácsi, de Dumbledore felemelte mutatóujját, amire egyszeriben olyan csend lett, mintha a bácsi lenyelte volna a nyelvét.

– A bűbáj, amit tizenöt éve működésbe hoztam, rendkívül erős védelmet nyújt Harrynek mindaddig, amíg otthonának nevezheti ezt a házat. Jóllehet sanyarú sors, elutasítás és kíméletlenség volt az osztályrésze itt, de önök, ha kelletlenül is, legalább annyit megengedtek, hogy itt lakjon. A varázslat azonban abban a minutumban megszűnik, amint Harry betölti a tizenhetet – vagyis amint férfikorba lép. Már csak egy, utolsó kérésem van: engedjék meg, hogy Harry jövőre még egyszer visszatérhessen a házukba, s a varázslat védelmét élvezhesse a tizenhetedik születésnapjáig.

Egy Dursley se válaszolt. Dudley kissé összehúzta a szemöldökét – talán még mindig azon töprengett, vajon mivel tették tönkre őt a szülei. Vernon bácsi olyan arcot vágott, mintha az imént lenyelt nyelvét próbálná felöklendeni; Petúnia néni pedig tőle szokatlan módon zavartan elpirult.

– Nos, Harry... ideje indulnunk. – Dumbledore felállt, és megigazította hosszú, fekete köpenyét. – A viszontlátásra – köszönt el Dursleyéktól (akikről lerítt, hogy az említett viszontlátást örömmel elhalasztanák a végítélet napjáig), majd süveget emelt, és kivonult a szobából.

– Viszlát – búcsúzott sietve Harry, s követte Dumbledore-t, aki az előszobában megállt az utazóláda és Hedvig kalitkája mellett.

– Nem volna célszerű a csomagokkal bajlódnunk – szólt a varázsló, és előhúzta pálcáját. – Inkább előreküldöm a poggyászodat az Odúba. Arra viszont megkérnélek, hogy hozd magaddal a láthatatlanná tévő köpenyt... csak a biztonság kedvéért.

Harry csak nagy nehezen tudta előkotorni a mágikus ruhadarabot, ráadásul közben arra is próbált ügyelni, hogy Dumbledore ne lássa, mekkora rendetlenség van a ládájában. Mikor a köpeny már a dzsekije belső zsebében lapult, Dumbledore intett pálcájával, mire a láda, a kalitka és benne Hedvig köddé vált. A varázsló ekkor egy újabb legyintéssel ajtót tárt a hideg, ködös éjszakára.

– Most pedig, Harry, lépjünk ki az éjbe, s kövessük léha csábítónk, a kaland hívó szavát!

Negyedik fejezet

Horatius Lumpsluck

Harry az utóbbi három nap minden ébren töltött percében azért fohászkodott, hogy Dumbledore valóban eljöjjön érte, ennek ellenére most, hogy útra keltek a Privet Drive-ról, nagyon is feszélyezve érezte magát. Az eddigi összes komoly beszélgetése az igazgatóval a Roxfortban zajlott – és olyankor általában volt egy asztal közöttük. Zavarát fokozta legutóbbi négyszemközti találkozásuk kínos emléke is: akkor kiabált Dumbledoreral, és komoly erőfeszítéseket tett, hogy ízzé-porrá törje az igazgató legbecsesebb ingóságait.

Dumbledore annál fesztelenebbül viselkedett.

– Legyen kéznél a pálcád, Harry! – mondta derűsen.

– Azt hittem, az iskolán kívül nem varázsolhatok, uram.

– Ezennel engedélyt adok rá, hogy ha megtámadnak, bevess bármilyen ellenártást vagy átkot, ami csak eszedbe jut. De azt hiszem, ma éjjel nem kell támadástól tartanod.

– Miért nem, uram?

– Mert itt vagyok veled – felelte nemes egyszerűséggel Dumbledore, majd hirtelen megtorpant. – Itt már jó lesz, Harry.

A Privet Drive végén álltak.

– Még nem tetted le a hoppanálási vizsgát, ugye?

– Nem – felelte Harry. – Úgy tudom, azt csak tizenhét éves korban lehet.

– Így igaz – bólintott Dumbledore. – Akkor hát kapaszkodj jó erősen a karomba! A bal karomba, ha kérhetem – mint láttad, a pálcás kezem pillanatnyilag nem az igazi.

Harry megfogta Dumbledore feléje nyújtott karját.

– Akkor hát indulhatunk is.

Harry úgy érezte, mintha Dumbledore karja kicsavarodna a kezéből, még szorosabban megmarkolta hát. A következő pillanatban elsötétült körülötte a világ, és minden oldalról fullasztóan erős nyomást érzett; nem kapott levegőt, s mintha acélpánt feszült volna a mellkasára; szeme fájdalmasan benyomódott üregébe, a dobhártyája is már-már beszakadt...

Hűvös éjszakai levegő tört a tüdejébe, és ő kinyitotta könnyben úszó szemét. Úgy érezte magát, mintha átpréselték volna egy igen szűk gumicsövön. Beletelt néhány másodpercbe, mire felfogta, hogy továbbra is Dumbledore mellett áll, de már nem a Privet Drive-on. Néptelen falusi teret látott maga körül, közepén egy háborús emlékművel és néhány paddal. Mikor aztán tudata végre ismét összhangba került érzékszerveivel, rádöbbent, hogy túl van élete első hoppanálásán.

– Minden rendben? – kérdezte aggódó pillantással Dumbledore. – A hoppanálás kellemetlen tud lenni, ha nincs hozzászokva az ember.

– Jól vagyok – felelte Harry, és megdörzsölte a fülét, mely mintha némi késéssel hagyta volna el a Privet Drive-ot. – De azért kellemesebb seprűn utazni.

Dumbledore elmosolyodott, és kissé összehúzta nyakán a köpenyét. – Erre megyünk – mondta, azzal tempósan elindult.

Elhaladtak egy sötét vendéglő és néhány ház mellett. A közeli templom toronyórája szerint közeledett az éjfél.

– Mondd csak, Harry – szólt menet közben Dumbledore –, a sebhelyed... nem fáj mostanában?

Harry önkéntelenül a homlokához emelte a kezét, és megvakarta a villám alakú heget.

– Nem – felelte. – Csodálkozom is. Azt hittem, folyton sajogni fog, most, hogy Voldemort megerősödött.

Rápillantott Dumbledorera, aki elégedetten bólogatott.

– Jómagam viszont épp erre számítottam. Voldemort nagyúr végre rádöbbent, milyen veszélyes számára, hogy hozzáférsz a gondolataihoz és az érzéseihez. Úgy tűnik, most már okklumenciát alkalmaz veled szemben.

– Végül is nem panaszkodom – jegyezte meg Harry. Neki sem hiányoztak az ijesztő álmok, meg a villanásnyi bepillantások Voldemort agyába.

Befordultak egy sarkon, s elmentek egy telefonfülke és egy buszváró mellett. Harry megint vetett egy oldalpillantást Dumbledorera.

– Professzor úr?

– Tessék, Harry.

– Megmondaná... hol vagyunk?

– A kies Budleigh Babberton faluban.

– És mi dolgunk van itt?

– Hát persze, még nem is tudod. Nos, össze se tudom számolni, hányszor kellett ezt mondanom az elmúlt években, de bizony ismét eggyel kevesebb tanárunk van a szükségesnél. Azért jöttünk ide, hogy rávegyük egy régi kollégámat, térjen vissza a nyugállományból, és vállaljon állást a Roxfortban.

– És mit tudok én ebben segíteni, uram?

– Jól jöhet, hogy itt vagy – felelte kitérően Dumbledore. – Itt balra, Harry.

Befordultak egy szűk, meredek utcába, melyet mindkét oldalon sötét ablakú házak sora szegélyezett. Erre a falura is rátelepedett az a télies, dermesztő hideg, ami az elmúlt két hétben a Privet Drive-on uralkodott. Harrynek eszébe jutottak a dementorok; hátrapillantott a válla fölött, és önkéntelenül megmarkolta zsebében lapuló pálcáját.

– Professzor úr, miért nem hoppanáltunk egyenesen a régi kollégája házába?

– Mert az épp olyan otrombaság lett volna, mint ha rátörnénk az ajtót. Az udvariasság azt diktálja, hogy lehetőséget adjunk varázslótársainknak megtagadni tőlünk a belépés jogát. Egyébiránt a legtöbb varázslóházat bűbáj védi a hívatlan hoppanálóktól. A Roxfortban például...

– ...se a kastélyban, se a birtokon nem lehet hoppanálni – sietett befejezni a mondatot Harry. – Hermione Granger mondta.

– Jól mondta. Itt megint balra fordulunk.

A hátuk mögött éjfélt ütött a toronyóra. Harry eltűnődött, vajon azt miért nem érzi udvariatlanságnak Dumbledore, hogy az éjszaka közepén keresik fel régi kollégáját – de aztán rájött, hogy ennél fontosabb kérdései is vannak az igazgatóhoz.

– Uram, olvastam a Reggeli Prófétában, hogy menesztették Caramelt...

– Úgy van – bólintott Dumbledore, és befordult egy újabb meredek mellékutcába. – Bizonyára azt is olvastad, hogy az utódja Rufus Scrimgeour, az aurorok volt parancsnoka.

– És ő... ön szerint ő jobb miniszter lesz? – kérdezte Harry.

– Érdekes kérdés. Rufus rátermett varázsló, az kétségtelen. Határozottabb, energikusabb Corneliusnál.

– Igen, de... úgy értem...

– Tudom, hogyan érted. Rufus a tettek embere, s mivel évtizedek óta a sötét varázslók elleni küzdelemnek él, nem becsüli le Voldemort nagyurat.

Harry várta a folytatást, Dumbledore azonban nem beszélt a nézeteltérésről, amire a Reggeli Próféta utalt. Harry nem mert faggatózni, így hát inkább témát váltott.

– És... azt is olvastam, mi történt Madam Bonesszal.

– Hát igen – csóválta a fejét Dumbledore. – Szörnyű veszteség. Kiváló boszorkány volt. Azt hiszem, arra kell mennünk... jaj!

A sérült kezével mutatta az irányt.

– Professzor úr, mi történt a...

– Inkább majd máskor mesélem el. Izgalmas történet, érdemes több időt szánni rá.

Dumbledore rámosolygott Harryre, aki ebből megértette, hogy nyugodtan tovább kérdezősködhet.

– Uram... a Mágiaügyi Minisztérium küldött nekem egy brosúrát a halálfalókkal szembeni óvintézkedésekről...

– Igen, én is kaptam egy példányt – felelte Dumbledore még mindig mosolyogva. – Hasznosnak találtad?

– Nem igazán.

– Sejtettem. Nem kérdezted meg, milyen dzsemet szeretek a legjobban – hogy megbizonyosodj róla, nem ál-Dumbledore vagyok-e.

– Nem, mert... – kezdte bizonytalanul Harry. Nem tudta eldönteni, szükségese mentegetőznie.

– Csak, hogy tudd: a málna a kedvencem. No persze, ha halálfaló lennék, bizonyára alaposan tájékozódnék dzsemfogyasztási szokásaimról, mielőtt magamnak adnám ki magam.

– Öhm... hát igen – hagyta rá Harry. – És... a brosúra inferusokat is említett. Azok micsodák, uram? A szövegből nem derült ki...

– Hullák, Harry – hangzott a higgadt válasz. – Megbűvölt holttestek, amelyek egy sötét varázsló parancsait teljesítik. Inferusokat akkor láttunk utoljára, amikor Voldemort ereje teljében volt... Hát igen, ő annyi embert ölt meg, hogy akár hadsereget is szervezhetett volna belőlük. Megérkeztünk, Harry, ide jöttünk...

Kerttel körülvett, csinos kis kőház felé közeledtek. Harry minden figyelmét lekötötte, hogy megeméssze a hallottakat, s mikor a kertkapuhoz érve Dumbledore megtorpant, Harry beleütközött a hátába.

– Ejnye, ejnye, ejnye...

Harry követte Dumbledore tekintetét a gondosan ápolt kerti ösvény mentén, és elszorult a torka. A ház bejárati ajtaja félig leszakítva lógott zsanérjain.

Dumbledore még egyszer körülnézett az utcán. Közel s távol egy lélek se volt.

– Pálcát ki, Harry, és kövess! – parancsolta fojtott hangon.

Kinyitotta a kertkaput, halk léptekkel végigsietett a kerti ösvényen – Harry az utasítás szerint a nyomában maradt –, majd pálcáját előreszegezve óvatosan benyomta a bejárati ajtót.

– Lumos!

A pálca hegyén apró láng lobbant fel; fénye szűk előszobát világított meg, melyben bal kéz felől nyitott ajtó ásított feketén. Dumbledore magasra emelte pálcáját, és Harryvel a nyomában belépett rajta.

A helyiségben, amely egy nappali szoba volt, a totális pusztulás képe tárult a szemük elé. Lábuk előtt a padlón ripityára tört ingaóra hevert; számlapja elrepedt, ingája elejtett dárda módjára feküdt valamivel odébb, egy lezuhant csillár maradványai mellett. Felhasított párnák sebeiből pihetoll-folyamok ömlöttek, s mint süteményt a kristálycukor, úgy borítottak be mindent az üveg-és porcelánszilánkok. Dumbledore még magasabbra emelte pálcáját, így a lángocska fénye a falakra esett: a tapétán hatalmas, lecsorgó vörös foltok éktelenkedtek. Harry elakadó lélegzetének hangjára Dumbledore hátrapillantott.

– Nem valami szép látvány – jegyezte meg szomorúan. – Itt valami borzalmas dolog történt.

A varázsló a padlón heverő romokat fürkészve a szoba közepére sétált. Harry követte, s közben szorongva nézett körül: tartott tőle, hogy valami még szörnyűbbet pillant meg a zongoraroncs vagy a felborult pamlag mögött – de nem, holttestnek nyoma sem volt a szobában.

– Lehet, hogy védekezett, és... és aztán elhurcolták őt – találgatott Harry. Elképzelni se merte a rettenetes sérülést, amiből ilyen rengeteg vér fröccsent a falakra.

– Nem hinném – felelte halkan Dumbledore, miközben benézett egy égnek meredő lábú fotel mögé.

– Úgy érti, hogy...

– Hogy itt van valahol? Igen.

Dumbledore hirtelen lehajolt, és varázspálcájával megbökte a fotelt.

– Au! – jajdult fel a bútordarab.

– Jó estét, Horatius – szólt felegyenesedve Dumbledore.

Harrynek leesett az álla. A felborult fotel helyén immár egy hihetetlenül kövér, kopasz öregember kuporgott.

– Miért kellett ilyen erőset böknöd? – Az öreg az alhasát masszírozta, és a fájdalomtól könnybe lábadt szemmel, bosszúsan hunyorgott Dumbledorera. – Nagyon fájt.

A hordó-emberré vedlett szék ezután feltápászkodott, ami által a feje búbja Dumbledore állának magasságába került. A pálcaláng világában csak úgy ragyogott tar koponyája, dülledt szeme és ezüst harcsabajsza, csakúgy mint a lila selyempizsamájára húzott gesztenyebarna bársonyzakó fényes aranygombjai.

– Miből találtad ki? – dörmögte az öreg, továbbra is az alhasát masszírozva. A jelek szerint a legkevésbé sem érezte kínosnak, hogy rajtakapták, amint fotelnek álcázta magát.

– Drága jó Horatius – kedélyeskedett Dumbledore –, ha valóban itt jártak volna a halálfalók, a ház fölött ott lebegne a Sötét Jegy.

Az öreg varázsló húsos tenyerével a homlokára csapott.

– A Sötét Jegy! – visszhangozta. – Tudtam, hogy valami hiányzik... De mindegy, úgyse lett volna időm rá. Épp hogy elkészültem a kárpitommal, amikor beléptetek.

Mély, szélrohamszerű sóhajától meglibbentek harcsabajszának szárnyai.

– Segítsek a rendrakásban? – ajánlkozott Dumbledore.

– Ha lennél olyan kedves.

Mindketten hátrahúzódtak – a magas, sovány és az alacsony, kövér varázsló –, majd hajszálra egyforma, széles mozdulattal meglendítették pálcájukat.

A nappali összes berendezési tárgya visszarepült a helyére: a szobadíszek darabjai összeforrtak a levegőben, a tollcsomók bebújtak a párnákba, a könyvek begyűjtötték kitépett lapjaikat, és felsorakoztak a polcokon; olajlámpák ugrottak fel kis asztalkákra és gyúltak maguktól lángra; törött ezüst képkeretek garmadával suhantak át a szobán, hogy megújulva elfoglalják helyüket egy öltözőasztalon; a repedések bezárultak, a lyukak betömték magukat, s a falakról is eltűntek a vörös foltok.

– Mellesleg miféle vér volt az? – kérdezte kiabálva Dumbledore. Túl kellett harsognia a romjaiból feltámadt ingaóra vidám kongatását.

– A falon? Sárkányvér! – kiáltott vissza a Horatiusnak szólított varázsló, miközben a csillár fülsiketítő csörgés és csikorgás közepette visszacsavarozta magát a mennyezetre.

Utoljára még zendült egyet a zongora, aztán csend lett.

– Sárkányvér – ismételte csevegő hangon az öreg varázsló. – Az utolsó üveget locsoltam szét, márpedig mostanában csillagászati ára van. De talán lehet még újra használni.

Odadöcögött a pohárszékhez, leemelt róla egy sűrű folyadékkal teli kristálypalackot, és a fény felé tartva megszemlélte tartalmát.

– Hm. Egy kicsit poros lett.

Sóhajtott egyet, visszatette a palackot a pohárszékre, majd pillantása Harryre tévedt.

– Hohó... – A nagy kerek szem most a fiú homlokára, ott is a villám alakú sebhelyre ugrott. – Hohó!

Dumbledore előrelépett, hogy bemutassa egymásnak az érintetteket.

– A fiatalember Harry Potter. Harry, az úr régi barátom és kollégám, Horatius Lumpsluck.

Lumpsluck ravasz képpel sandított Dumbledorera.

– Így próbálsz behálózni, mi? Hiába, Albus, a válaszom: nem.

Azzal eldöcögött Harry mellett, s közben makacsul elfordította a fejét, mintha valamilyen kísértésnek kellene ellenállnia.

– Azért koccinthatnánk – indítványozta Dumbledore –, a régi szép idők emlékére.

Lumpsluck habozott, majd kelletlenül bólintott.

– Nem bánom, igyunk, de csak egyet.

Dumbledore rámosolygott Harryre, és hellyel kínálta egy, a Lumpsluck megszemélyesítette fotelhez némileg hasonló ülőalkalmatosságon. Harry engedelmesen leült. A kijelölt szék a nemrég begyulladt kandalló és egy ragyogó fényű olajlámpa között állt, s Harrynek határozottan az volt az érzése, hogy Dumbledore valamiért őrá akarja irányítani a figyelmet. Mikor a tálalónál ügyködő Lumpsluck ismét a szoba belseje felé fordult, valóban rögtön Harryre esett a pillantása.

– Hmp... – morogta, és úgy lekapta tekintetét a fiúról, mintha szúrná a szemét a látvány. – Tessék...

Lumpsluck odanyújtott egy poharat Dumbledore-nak (aki külön felszólítás nélkül is leült), aztán Harry elé tolta a tálcát, majd helyet foglalt a megújult pamlagon, és mogorva hallgatásba merült. Kurta lába ültében le se ért a földig.

– Nos, hogy vagy mindig, Horatius? – érdeklődött Dumbledore.

– Nem túl jól – vágta rá Lumpsluck. – Gyenge a tüdőm. Sípol. Reumám is van. Nem tudok már úgy mozogni, mint régen. De hiába, ez a korral jár. Megvénülünk, elhasználódunk.

– No, azért elég fürgének kellett lenned, ha sebtében ilyen fogadtatást tudtál előkészíteni számunkra – jegyezte meg Dumbledore. – Három percnél több időd nem lehetett rá.

– Két percem volt – felelte félig ingerülten, félig büszkén Lumpsluck. – Nem hallottam a behatolásjelző bűbájt, mert éppen fürödtem. De ez mellékes... – Hangot váltott, és szigorú eltökéltséggel folytatta: – Vedd tudomásul, Albus, hogy öregember vagyok, fáradt öregember, akinek kijár a nyugalom és a szerény kényelem.

Hát az megvan neki, gondolta Harry, és még egyszer körülnézett a szobában. Az túlzsúfolt és levegőtlen volt, de nem hiányoztak belőle a kényelem kellékei: puha székek és lábzsámolyok, italok és könyvek, párnák és édesség dobozszámra. Ha Harry nem tudta volna, ki lakik itt, egy elkényeztetett, gazdag vénasszonyra tippelt volna.

– Még mindig fiatalabb vagy, mint én, Horatius – mutatott rá Dumbledore.

– Te is jobban tennéd, ha nyugdíjba mennél – felelte ridegen Lumpsluck, Dumbledore sérült kezére szegezve köszméteszínű szemét. – Úgy látom, te se hozod már a régi formádat.

– Az egyszer igaz – felelte rendíthetetlen nyugalommal Dumbledore, s talárját hátrarázva megmutatta elszenesedett ujjait. Harrynek beleborsózott a háta a látványba. – Kétségtelenül lassúbb vagyok, mint régen. Ugyanakkor...

Vállat vont és széttárta a karját, mintha azt mondaná, az öregségnek is megvannak az áldásai. Harry ekkor egy gyűrűt pillantott meg az igazgató ép kezén. Sosem látta még ezt az ékszert Dumbledore-on: durván megmunkált, aranysárga gyűrű volt, foglalatában jókora, fekete kővel, ami a közepén ketté volt repedve. Lumpsluck tekintete is megakadt az ékszeren, s Harry úgy látta, mintha az öreg varázsló egy futó pillanatra összeráncolta volna széles homlokát.

– Figyelemre méltó alapossággal védekezel a hívatlan látogatókkal szemben – váltott témát Dumbledore. – A halálfalók érkezésére számítasz, vagy csak tőlem tartottál ennyire?

– Ugyan mit akarnának a halálfalók egy magamfajta hóbortos vénembertől? – kérdezett vissza Lumpsluck.

– Például azt, hogy nem csekély tudásodat emberek megtörésére, kínzására és meggyilkolására használd – felelte Dumbledore. – Valóban azt állítod, hogy téged még nem próbáltak beszervezni?

Lumpsluck sötét pillantást vetett Dumbledorera.

– Nem volt rá lehetőségük – dörmögte. – Már egy álló éve bujkálok. Egyik muglilakásból a másikba költözöm, sehol sem maradok egy hétnél tovább. Ennek a háznak a tulajdonosai a Kanári-szigeteken nyaralnak. Nagyon kellemes itt, sajnálom, hogy el kell mennem. A beköltözés meg gyerekjáték, ha tudja az ember a módját: egyszerű fagyasztóbűbájjal hatástalanítom a primitív riasztót, amit a muglik gyanuszkóp helyett használnak, aztán már csak arra kell ügyelnem, hogy a szomszédok ne lássanak meg, amikor a zongorát hozom.

– Zseniális... – mosolygott Dumbledore. – Ugyanakkor meglehetősen kimerítő életmód ez egy nyugalomra vágyó hóbortos vénembernek. Ha visszatérnél a Roxfortba...

– Azt ne mondd, hogy abban a pokolbugyra iskolában nyugalmasabb életem lenne! – vágott a szavába Lumpsluck. – Rejtőzködve élek, az igaz, de azért a fülembe jutott egy s más Dolores Umbridge távozásáról! Ha így bántok mostanában a tanáraitokkal...

– Umbridge professzor összeütközésbe került a kentaurjainkkal – magyarázta Dumbledore. – Te, Horatius, bizonyára nem csörtetnél be a Tiltott Rengetegbe, hogy ott a „mocskos félállatok” megszólítással illess egy ménesre való dühös kentaurt.

– Ezt csinálta? – hüledezett Lumpsluck. – Ostoba nőszemély. Mindig is ellenszenves volt nekem.

Harry kuncogott, mire Dumbledore és Lumpsluck rápillantottak.

– Elnézést – szabadkozott Harry. – Csak tudják... én se kedveltem Umbridge professzort.

Dumbledore hirtelen felállt.

– Már mentek is? – kérdezte reménykedve Lumpsluck.

– Nem, csak használnám a mosdót, ha megengeded – felelte Dumbledore.

– Vagy úgy – Lumpsluck alig titkolta csalódottságát. – Parancsolj. Balra a második ajtó az előtérben.

Dumbledore kiment, s miután becsukódott mögötte az ajtó, csend borult a szobára. Lumpsluck néhány másodperc után felállt, de nemigen tudta, mihez kezdjen magával. Futó pillantást vetett Harryre, majd a kandallóhoz lépett, és a tűznek hátat fordítva melengetni kezdte széles tomporát.

– Ne hidd, hogy nem tudom, miért hozott magával – szólalt meg hirtelen.

Harry ránézett a varázslóra, de nem felelt. Lumpsluck viszonozta pillantását, s ezúttal nem csak a villám alakú heget, hanem Harry arcának többi részét is szemügyre vette.

– Hasonlítasz apádra.

– Igen, mások is mondták már.

– De a szemed...

– A szemem az anyámé, tudom. – Harry annyiszor hallotta már ezt, hogy kezdte nagyon unni.

– Hm. Hát igen – folytatta elmélázva Lumpsluck. – Tudom, helytelen, ha egy tanár favorizál egyes diákokat, de bevallom, ő a kedvenceim egyike volt. Mármint az édesanyád, Lily Evans – magyarázta Harry kérdő pillantását látva. – Kevés olyan okos tanítványom volt, mint ő. Eleven volt, vidám. Elragadó kislány. Mindig mondtam neki, hogy az én házamban lenne a helye. És milyen szemtelen válaszokat kaptam erre!

– Melyik volt az ön háza?

– A Mardekár vezető tanára voltam – felelte Lumpsluck. – Hé, hé! – folytatta sietve Harry arckifejezése láttán, s figyelmeztetően felemelte virsliujját. – Ne rój meg érte! Gondolom, te is griffendéles vagy, mint anyád volt. Hát igen, egy család, egy ház. No persze vannak kivételek. Hallottál Sirius Blackről? Biztosan, hisz az utóbbi néhány évben sokat írtak róla – egyébként pár hete meghalt...

Harry úgy érezte, mintha egy láthatatlan kéz belemarkolt volna a zsigereibe.

– Na mindegy, szóval apáddal nagy barátok voltak az iskolában. A Black családból mindig mindenki mardekáros volt, Sirius valahogy mégis a Griffendélbe került! Nagy kár, mert tehetséges fiú volt. Az öccse, Regulus utána szintén mardekáros lett, de jobban örültem volna mindkettőjüknek.

Lumpsluck úgy mondta ezt, mint a szenvedélyes műgyűjtő, akit felüllicitáltak egy árverésen. Emlékeibe révedve meredt a szemközti falra, s közben önfeledten jobbra-balra ringatózott, hogy egyenletes meleget biztosítson hátsó fele minden részének.

– Anyád, ugyebár, mugli születésű volt. El se akartam hinni, amikor hallottam. Lefogadtam volna, hogy aranyvérű, olyan briliáns tehetsége volt.

– Az egyik legjobb barátom is mugli születésű – vetette közbe hűvösen Harry –, és ő nálunk az évfolyamelső.

– Furcsa, hogy mik vannak, igaz? – csóválta a fejét Lumpsluck.

– Szerintem nem furcsa – felelte Harry.

Lumpsluck meglepődve nézett rá.

– Csak azt ne hidd, hogy előítéleteim vannak! – szabadkozott. – Isten ments! Mondom, édesanyád volt az egyik kedvenc tanítványom! És ott volt Dirk Cresswell egy évfolyammal lejjebb – tudod, a Mágus-Kobold Kapcsolatok Hivatalának vezetője –, ő is mugli születésű, szintén ragyogó elme – mindmáig értékes belső információkat kapok tőle a Gringotts-beli machinációkról.

Lumpsluck önelégült mosollyal hintázott kicsit a talpán, majd az öltözőasztalra zsúfolt ezüst képkeretek felé mutatott. Azok mindegyikében apró alakok mozgolódtak.

– Ők mind a tanítványaim voltak. Csupa dedikált fénykép. Láthatod, ott van köztük Barnabas Pellenger, a Reggeli Próféta szerkesztője – mindig kikéri a véleményemet a nap híreiről... és persze Ambrosius Belesh, a Mézesfalás tulajdonosa. Minden évben egy láda édességet kapok tőle a születésnapomra, csak mert annak idején bemutattam Ciceron Harkissnak, akitől az első állását kapta. És az ott hátul – ha nyújtózkodsz egy kicsit, láthatod –, az ott Gwenog Jones, a Holyheadi Hárpiák csapatkapitánya... pertu vagyok az egész csapattal, és ha tiszteletjegyet akarok, csak egy szavamba kerül.

Ez a gondolat szemlátomást boldoggá tette Lumpsluckot.

– Ezek az emberek mind tudják, hogy hol találják meg önt, ha küldeni akarnak valamit? – kérdezte ártatlanul Harry. Nem fért a fejébe, hogyhogy nem bukkantak még rá Lumpsluckra a halálfalók, ha a ládaszám küldött édesség, a kviddicsjegyek és a tanácsait áhító látogatók mind eljutnak hozzá.

Lumpsluck arcáról olyan gyorsan tűnt el az üdvözült mosoly, mint szobája faláról a vér.

– Természetesen nem – felelte Harryre pillantva. – Egy éve mindenkivel megszakítottam a kapcsolatot.

Harrynek az volt a benyomása, hogy Lumpsluckot szinte letaglózták saját szavai: magába roskadt – de aztán vállat vont.

– Akárhogy is... a bölcs varázsló meghúzza magát ilyen vészterhes időkben. Dumbledore mondhat, amit akar – ha én most állást vállalnék a Roxfortban, az olyan volna, mintha nyilvánosan elkötelezném magam a Főnix Rendje mellett! Persze tisztelem-becsülöm a rendtagok bátorságát, de egy kicsit túl magas náluk a halálozási arány...

– Úgy is taníthat a Roxfortban, hogy nem lép be a Rendbe. – Igyekezete ellenére maradt egy árnyalatnyi gúny Harry hangjában; nehéz volt együtt éreznie a bujdosó Lumpsluckkal, tudván, hogy Sirius barlangokban húzta meg magát, és patkányhúson élt. – A legtöbb tanár nem tagja a Rendnek, és még soha egyet sem öltek meg – leszámítva Mógust, de ő megérdemelte, hisz Voldemort szolgája volt.

Harry sejtette, hogy Lumpsluck azok közé tartozik, akik elborzadnak a Voldemort név hallatán. Nem is tévedett: a varázsló megremegett, és tiltakozva felnyögött – de Harry mit sem törődött vele.

– Szerintem, amíg Dumbledore az igazgató – folytatta –, még mindig a Roxfort a legbiztonságosabb hely az országban. Dumbledore az egyetlen ember, akitől Voldemort mindig is tartott, nem?

Lumpsluck egy hosszú pillanatig maga elé meredt; úgy tűnt, latolgatja Harry érveit.

– Hát igen, tény, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén sosem támadt rá Dumbledorera – morfondírozott. – Abban is van valami, hogy mivel nem álltam be halálfalónak, Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén aligha sorol a hívei közé... ilyenformán tényleg nagyobb biztonságban lennék Albus közelében... nem mondom, megdöbbentett Amelia Bones halála... ha őt, aki a minisztérium védelmét élvezte...

Dumbledore belépett az ajtón, s Lumpsluck úgy összerezzent, mintha időközben elfelejtette volna, hogy az igazgató is a házban van.

– A, Albus... nocsak – hebegte. – Hosszú ideig voltál távol. Emésztési problémák?

– Nem, csak elmerültem a mugli magazinokban – felelte Dumbledore. – Rajongok a kötésmintákért... De most már ideje indulnunk, Harry. Ne éljünk vissza Horatius vendégszeretetével.

Harry készségesen felpattant a székből. Lumpsluck meghökkent arcot vágott.

– Elmentek?

– El. Ami nem megy, azt kár erőltetni.

– Nem megy...?

Lumpsluck egyik lábáról a másikra állt, malmozott az ujjával, és nyugtalanul pislogott előbb a köpenyét gomboló Dumbledorera, majd Harryre, aki gyorsan felhúzta dzsekije cipzárját.

– Sajnálom, hogy nem érdekel az állás, Horatius – szólt Dumbledore, és búcsúintésre emelte ép kezét. – A Roxfort örömmel látott volna újra a falai közt. Elég szigorúak mostanában a biztonsági óvintézkedéseink, de téged bármikor szívesen látunk, ha esetleg kedved támad benézni hozzánk.

– Igen... értem... nagyon köszönöm... és talán...

– Akkor hát, ég veled.

– Viszontlátásra – köszönt el Harry.

Már a bejárati ajtónál jártak, amikor felharsant mögöttük a kiáltás:

– Jól van, jól van, elvállalom!

Dumbledore megfordult. Lumpsluck zihálva állt a nappali ajtajában.

– Tehát visszatérsz a nyugállományból?

– Igen, igen – bólogatott türelmetlenül Lumpsluck. – Biztos elment az eszem, de igen.

– Csodás! – Dumbledore szélesen elmosolyodott. – Akkor hát szeptember elsején találkozunk.

– Úgy van, találkozunk – dörmögte Lumpsluck.

Az öreg hangja a kerti ösvényen érte ismét utol őket:

– De vedd tudomásul, Dumbledore, hogy fizetésemelést kérek!

Az igazgató kedélyesen felnevetett. Aztán becsukódott mögöttük a kertkapu, s ők az éj sötétjén s a kavargó ködön át elindultak lefelé a dombról.

– Ügyes voltál, Harry – szólt Dumbledore.

– Nem csináltam semmit – csodálkozott Harry.

– Dehogynem. Rávezetted Horatiust, milyen jól jár, ha visszatér a Roxfortba. Rokonszenves volt neked?

– Hát...

Harry nem tudta eldönteni, mit gondoljon Lumpsluckról. Az öreg a maga módján barátságos volt, ugyanakkor végtelenül hiúnak tűnt, és – hiába bizonygatta az ellenkezőjét – túlságosan csodálkozott azon, hogy egy mugli születésű lányból jó boszorkány válhat.

– Horatius – vette vissza a szót Dumbledore, felmentve Harryt a véleménynyilvánítás kínos kötelessége alól – szereti a kényelmet. Emellett kedveli a híres, sikeres és nagyhatalmú emberek társaságát. Élvezi ugyanis, hogy befolyásolhatja ezeket az embereket. Ő maga sosem áll reflektorfénybe, inkább a kulisszák mögött marad – ott jobban elterpeszkedhet, hogy úgy mondjam. Mikor a Roxfortban dolgozott, kedvenceket választott ki magának a diákok közül – volt, akit a becsvágya, mást az esze vagy a tehetsége, megint mást vonzó egyénisége miatt –, és különös érzéke volt hozzá, hogy azokat tüntesse ki a figyelmével, akik később valóban sokra vitték a maguk területén. Ezeket az embereket Horatius összehozta egyfajta klubba, aminek a középpontjában ő maga állt. Összeismertette a klubtagokat, gyümölcsöző kapcsolatok születésénél bábáskodott, és szolgálataiért mindig megkapta a maga kis jutalmát, lett légyen az egy ingyen adag a kedvenc cukrozott ananászából, vagy lehetőség arra, hogy a saját emberét helyezze a Mágus-Kobold Kapcsolatok Hivatalánál megüresedett állásba.

Harry lelki szemei előtt hirtelen egy hatalmas, dagadt pók jelent meg, amint hálót sző maga körül, és néha itt-ott megránt egy-egy szálat, hogy kicsit közelebb húzza magához a jókora, szaftos legyeket.

– Nem azért mondom el neked mindezt – folytatta Dumbledore –, hogy ellenszenvessé tegyem a szemedben Horatiust – aki nekünk mostantól Lumpsluck professzor –, hanem, hogy tudd, mire számíthatsz. Kétségkívül téged is igyekszik majd megszerezni magának, Harry. Te lennél a gyűjtemény dísze: a Kis Túlélő... vagy ahogy mostanában emlegetnek, a Kiválasztott.

Harry megborzongott, de ezúttal nem a hűvös ködtől. Dumbledore szavai felidéztek benne egy mondatot, amit néhány hete hallott; egy mondatot, ami kivételes és borzalmas jelentőséggel bírt a számára:

Nem élhet az egyik, míg él a másik...

Közben visszaérkeztek a falu templomához, és Dumbledore megállt.

– Itt már jó lesz. Fogd meg a karomat, kérlek!

Harry ezúttal jobban felkészült a hoppanálásra, de az élményt most sem találta kellemesnek. Mikor megszűnt a nyomás, és újra lélegzethez jutott, egy falusi dűlőúton álltak Dumbledoreral, s nem messze tőlük a sötét ég előtt szabálytalan sziluett rajzolódott ki: Harry második számú kedvenc épületének, az Odúnak a körvonalai. Jeges rettegés ide vagy oda, ettől a látványtól Harrynek nyomban derű költözött a lelkébe. Ron vár itt rá... és Mrs. Weasley, akinél nincs jobb szakácsnő a világon...

– Ha nem haragszol, Harry – szólt Dumbledore, miközben besétáltak a kertkapun –, mielőtt elbúcsúzunk, váltanék még veled néhány szót. Négyszemközt. Esetleg ott megfelel?

A kidőlt-bedőlt kis melléképület felé mutatott, ahol Weasleyék a seprűket tartották. Harry némileg értetlenkedve követte őt a nyikorgó ajtón át az átlagos szekrénynél valamivel szűkebb kalyibába. Dumbledore kis lángot varázsolt pálcája hegyére, s a fényben rámosolygott Harryre.

– Bocsáss meg érte, hogy szóvá teszem, de örömmel és némi büszkeséggel tölt el, hogy ilyen erős maradtál a minisztériumban történtek után. Engedd meg, hogy azt mondjam: Sirius büszke lenne rád.

Harry nyelt egyet; nem tudott megszólalni, de egyébként se érezte képesnek rá magát, hogy Siriusról beszélgessen. Mikor Vernon bácsi azt mondta: „Meghalt a keresztapja?”, mintha tőrt döftek volna belé, s ugyanúgy fájt neki, mikor Lumpsluck odavetette Sirius nevét.

– Kegyetlenség a sorstól – folytatta csendesen Dumbledore –, hogy olyan kevés időt engedett nektek Siriusszal. Hosszú és boldog kapcsolattól fosztattatok meg.

Harry bólintott, és makacsul a Dumbledore süvegén mászó pókot nézte. Érezte, hogy Dumbledore megérti őt, s talán azt is sejti, hogy levele érkezéséig ő, Harry jóformán mást se csinált Dursleyéknél, csak feküdt az ágyon étlen-szomjan, és a ködlepte ablakot bámulta, lelkében azzal a fagyos ürességgel, ami korábban csak a dementorok jelenlétében töltötte el.

– Olyan nehéz... – szólalt meg szinte suttogva Harry. – Olyan nehéz elhinni, hogy soha többet nem fog írni nekem.

Hirtelen égni kezdett a szeme, és pislognia kellett. Valamiért szégyellte bevallani ezt, de keresztapja egyebek között azért jelentett olyan sokat neki, mert a személyében a Roxforton kívül is volt valaki, aki törődött a sorsával – mint másokéval a szüleik, és ezt az örömöt ezentúl soha nem hozzák el neki a postabaglyok.

– Sirius olyasmit adott neked, amit azelőtt nem ismertél – szólt együttérzően Dumbledore. – Ezért is szörnyű a veszteség...

Harry megrázta magát, és az igazgató szavába vágott:

– De amíg Dursleyéknél voltam, rájöttem, hogy nem zárkózhatok magamba – és nem adhatom fel. Ezt Sirius sem akarná, ugye? Az élet túl rövid... hisz mi történt Madam Bonesszal és Emmeline Vance-szal is... Lehet, hogy én leszek a következő. De ha úgy lesz – folytatta keserű elszántsággal, tekintetet Dumbledore-nak a pálcaláng fényében csillogó kék szemébe fúrva –, akkor annyi halálfalót viszek magammal, ahányat csak tudok! És ha rajtam múlik, magát Voldemortot is!

– Úgy beszélsz, ahogy apád meg anyád fiához és Sirius keresztfiához illik! – Dumbledore elismerően megveregette Harry vállát. – Le a süveggel előtted... de csak így szóban, mert félek, teleszórnálak pókokkal. No, de térjünk át egy rokon témára... Felteszem, olvastad az elmúlt két hétben a Reggeli Prófétát.

– Igen – felelte Harry, s kicsit gyorsabban vert a szíve.

– Akkor tapasztalhattad, hogy kiszivárogtak – helyesebben kiáradtak – bizonyos információk a Jóslatok Termében lezajlott kalandotokról.

– Igen – bólintott Harry. – És most már mindenki tudja, hogy én vagyok a...

– Nem, nem tudják! – vágott a szavába Dumbledore. – A rólad és Voldemort nagyúrról szóló jóslatot teljes egészében csak két ember ismeri, s mindkettő itt áll ebben a dohos pókfészekben. Ugyanakkor valóban sokan jutottak arra a helyes következtetésre, hogy Voldemort egy jóslat megszerzésével bízta meg halálfalóit, s hogy az a jóslat rólad szól. S talán nem alaptalanul feltételezem, hogy senkinek nem mondtad el a jóslat tartalmát.

– Nem, nem mondtam el senkinek – felelte Harry.

– Ezt bölcsen tetted – bólintott Dumbledore. – Mégis úgy gondolom, érdemes volna kivételt tenned barátaiddal, Ronald Weasley úrral és Hermione Granger kisasszonnyal. Igen – folytatta Harry meghökkenését látva –, úgy vélem, nekik meg kell tudniuk. Méltánytalan volna, ha egy ilyen fontos információt nem osztanál meg velük.

– Nem akartam...

– Nem akartad, hogy féltsenek vagy féljenek? – kérdezte Dumbledore, Harry arcát fürkészve félholdszemüvege fölött. – Vagy talán nem akartad bevallani, hogy te magad félsz? Szükséged van a barátaidra, Harry! Te magad mondtad, és igen bölcsen: Sirius nem akarná, hogy magadba zárkózz.

Harry nem felelt, de Dumbledore bizonyára nem is várt választ tőle, mert folytatta:

– Más téma... Az eddigiektől nem teljesen független okokból azt szeretném, ha az idei tanévben különórára járnál hozzám.

– Külön... önhöz? – dadogta Harry. A meglepetés kizökkentette tépelődő némaságából.

– Igen. Úgy vélem, ideje nagyobb szerepet vállalnom az oktatásodban.

– És mit fog tanítani nekem, uram?

– Ó... hát egy kicsit ebből, egy kicsit abból – felelte könnyedén Dumbledore.

Harry reménykedve várta a folytatást, de a varázsló nem közölt további részleteket, így hát Harry rákérdezett egy másik dologra, ami az eszébe ötlött.

– Ha önnel lesznek különóráim, akkor ugye nem kell Pitonhoz járnom okklumenciára?

– Piton professzor úrhoz, Harry! És nem, nem kell járnod hozzá.

– De jó...! – sóhajtott fel Harry. – Amúgy is csak egy...

Észbe kapva még sikerült elharapnia a mondat végét.

– Azt hiszem, a fiaskó az ideillő szó – mondta bólogatva Dumbledore.

Harry nevetett.

– Ez azt jelenti, hogy ezentúl nem sok dolgom lesz Piton professzorral. A bájitaltant nem folytathatom nála, hacsak nem „kiválót” kapok az RBF-vizsgámra, de arra nincs esély.

– Ne magyarázd előre a bizonyítványt! – intette ünnepélyes hangon Dumbledore. – Apropó, ha jól tudom, valamikor a mai nap folyamán megjön a várva várt bagoly. Nos, még két dologról szeretnék szót ejteni, mielőtt elválunk.

– Először is: arra kérlek, ettől a perctől fogva mindig tartsd magadnál a láthatatlanná tévő köpenyedet. A Roxfortban is. A biztonság kedvéért... Ugye, megérted?

Harry bólintott.

– Másodszor: amíg itt tartózkodsz, a minisztérium a lehető legszigorúbb védelmet biztosítja az Odú számára. Az óvintézkedések bizonyos mértékű kényelmetlenséget jelentenek Arthur és Molly számára – példának okáért kézbesítés előtt átvizsgálják a postájukat a minisztériumban. Ezt ők zokszó nélkül eltűrik, mert nekik is nagyon fontos a biztonságod. Viszont nem volna ildomos, ha ezt úgy hálálnád meg, hogy az itt-tartózkodásod alatt életveszélyes kalandokba keveredsz.

– Hát persze, értem... – sietett a válasszal Harry.

– Jól van. – Dumbledore kitárta a seprűtároló ajtaját, és kilépett a kertbe. – Mintha fényt látnék a konyhában. No gyere, szerezzük meg Mollynak azt az örömöt, hogy elszörnyülködhessen rajta, milyen sovány vagy.

Ötödik fejezet

Mamamaci és Francica

Harry és Dumbledore az Odú hátsó bejáratát vették célba. Ott a régi gumicsizmák és rozsdás üstök szokásos egyvelege fogadta őket, s egy távoli tyúkól felől álmos kotkodácsolást hallottak. Dumbledore hármat koppantott az ajtón, s Harry nyomban mozgást látott a konyhaablak mögött.

– Ki az? – szólt ki egy gyanakvó hang, amelyben Harry Mrs. Weasleyére ismert. – Azonosítsa magát!

– Én vagyok az, Dumbledore, és Harryt hozom.

Abban a szempillantásban kitárult az ajtó, és ott állt előttük viseltes zöld pongyolában az alacsony, gömbölyded asszonyság.

– Harry drágám! A szívbajt hozta rám, Albus, hiszen azt mondta, csak holnap érkezik!

– Szerencsénk volt – magyarázta Dumbledore, miközben beterelte Harryt az ajtón. – Lumpsluck a vártnál könnyebben beadta a derekát. Ez persze Harry érdeme. Á, jó estét, Nymphadora!

Harry körülnézett, és látta, hogy Mrs. Weasley a késői időpont dacára nincs egyedül a konyhában. Az asztalnál egy sápadt, szürkésbarna hajú, szívforma arcú fiatal boszorkány ült, két keze közt egy jókora bögrével.

– Üdvözlöm, professzor úr! – köszönt a nő. – Szervusz, Harry.

– Hello, Tonks.

Harrynek az volt a benyomása, hogy Tonks kimerült, sőt talán beteg, s a mosolyát is erőltetettnek érezte. Akárhogy is, sokkal jobb „színben” volt, amikor még rágógumi-rózsaszín hajjal járt.

– Én megyek is. – Tonks sietve felállt, és vállára kanyarította köpenyét. – Köszönöm, Molly, a teát és a türelmet.

– Miattam ne menjen el, kérem! – emelte fel a kezét Dumbledore. – Nem időzhetek sokáig, sürgős találkozóm van Rufus Scrimgeourral.

– Nem, nem, amúgy is mennem kell – felelte lesütött szemmel Tonks. – Jó éjt...

– Gyere el a hétvégén, drágám, Remus és Rémszem is itt lesz...

– Nem tudok, Molly... de azért köszönöm. Jó éjt mindenkinek.

Tonks Dumbledore-t és Harryt megkerülve kisietett az ajtón, majd odakint néhány lépés után megpördült a sarkán, és köddé vált. Harry észrevette, hogy Mrs. Weasley aggódó pillantást küld utána.

– Viszlát a Roxfortban, Harry! – búcsúzott Dumbledore. – Addig is vigyázz magadra! Alázatos szolgája, Molly.

A varázsló meghajolt az asszony előtt, aztán kilépett a kertbe, és szertefoszlott – pontosan ugyanazon a helyen, mint Tonks. Mrs. Weasley becsukta az ajtót, majd a vállánál fogva az asztali lámpa világába vezette Harryt, hogy alaposabban szemügyre vegye.

– Akárcsak Ron... – sóhajtott, miután tetőtől talpig végigmérte a fiút. – Mindketten úgy néztek ki, mintha nyújtóártást szórtak volna rátok. Esküszöm. Ron vagy tíz centit nőtt, mióta legutóbb talárt vettem neki. Nem vagy éhes, kis drágám?

– De igen – felelte Harry, rádöbbenve, hogy tényleg mardossa az éhség.

– Jól van, tedd csak le magad. Mindjárt összeütök valamit.

Harry leült, s szinte azon nyomban felugrott a térdére egy lapos pofájú, bozontos, vörös macska. Az állat barátságosan dorombolni kezdett, és bevackolta magát az ölébe.

– Szóval Hermione is itt van? – kérdezte örvendezve Harry, és megvakarta Csámpás füle tövét.

– Igen, tegnapelőtt érkezett. – Mrs. Weasley varázspálcájával megkopogtatott egy jókora vasfazekat. Az rászállt a tűzhelyre, és nyomban rotyogni kezdett. – Most persze mindenki alszik, hiszen csak holnapra vártunk téged. Tessék, készen is van...

Újra rákoppintott a fazékra, ami erre felemelkedett, Harry felé repült, és megdőlt. Mrs. Weasley alácsúsztatott egy jókora mélytányért, s ügyesen felfogta a sűrű, gőzölgő hagymaleves-sugarat.

– Kenyeret kérsz hozzá, drágám?

– Kérek szépen, Mrs. Weasley.

Az asszony meglengette pálcáját a válla fölött; egy vekni kenyér és egy kés röppent kecsesen az asztalra. Miközben a kés felszelte a kenyeret, a leveses fazék pedig visszaszállt a tűzhelyre, Mrs. Weasley helyet foglalt Harryvel szemben.

– Szóval sikerült rábeszélned Horatius Lumpsluckot, hogy vállalja el az állást?

Harry csak bólintott, mert tele volt a szája forró levessel.

– Arthurt és engem is tanított – mesélte Mrs. Weasley. – Évtizedekig dolgozott a Roxfortban... Ha jól tudom, nagyjából egy időben került oda Dumbledoreral. Na és rokonszenvesnek találtad?

Harry szája most épp kenyérrel volt tele. Vállat vont, és diplomatikusan határozatlan fejmozdulatot tett.

– Hát igen... – folytatta bölcsen bólogatva Mrs. Weasley. – Elbűvölő tud lenni, ha akar, de Arthur sose kedvelte őt. A minisztérium tele van Lumpsluck régi kedvenceivel. Mindig is jól tudott protekciót szerezni, de Arthurra például sose volt ideje – neki nem jósolt túl nagy jövőt. Ebből is látszik, hogy ő sem tévedhetetlen. Nem tudom, Ron említette-e a leveleiben... bár nem olyan régen történt... szóval Arthurt előléptették!

Mrs. Weasley szemlátomást alig várta, hogy alkalma legyen ezt elújságolni. Harry lenyelt egy nagy korty igen forró levest, szinte érezte, hogy hólyagok nőnek a torkán.

– Ez csodálatos! – lehelte könnybe lábadt szemmel.

– Kedves vagy – mosolygott Mrs. Weasley, nyilván abban a hitben, hogy Harry az örömhírtől érzékenyült így el. – Hát igen... Rufus Scrimgeour a helyzetre való tekintettel átszervezést hajtott végre a minisztériumban, és Arthurt nevezte ki az újonnan felállított Hamis Védővarázsok és Önvédelmi Eszközök Felkutatása és Elkobzása Ügyosztály élére. Ez nagyon fontos beosztás, tíz ember dolgozik Arthur alatt!

– Pontosan mi a...

– Hát, tudod, most, hogy kitört a pánik Tudodki miatt, egy csomó furcsaság jelent meg a piacon – olyan dolgok, amik állítólag megvédenek Tudodkitől és a halálfalóktól. Persze képzelheted, miféle holmik ezek. Úgynevezett védőitalok, amikben nincs semmi más, csak egy kis bubógumógenny, azután defenzív rontások, amiktől leesik az ember füle. Persze a szélhámosok többsége olyan Mundungus Fletcher-féle pitiáner alak: naplopók, akik hírből sem ismerik a tisztességes munkát, és most hasznot húznak az emberek félelméből. Viszont néha felbukkannak tényleg csúnya dolgok is. Arthur a minap elkobzott egy láda megátkozott gyanuszkópot, amelyek szinte bizonyosan egy halálfalótól származnak. Egy szó, mint száz, Arthur most nagyon fontos munkát végez – mondom is neki, hogy butaság azon lamentálnia, mennyire hiányoznak neki a gyújtógyertyák, a kenyérpirítók meg a többi mugli kacat.

Monológja végén Mrs. Weasley olyan rosszalló arccal nézett Harryre, mintha a fiú hangoztatta volna, hogy gyújtógyertyák nélkül nem élet az élet.

– Mr. Weasley most is dolgozik? érdeklődött Harry.

– Igen. Igazából már itthon kellene lennie, éjfélre ígérte magát.

Az asszony ránézett egy jókora órára, ami az asztal végén terpeszkedő ruháskosár tetején hevert. Harry nyomban felismerte a szerkezetet kilenc mutatójáról, amelyeken a Weasley család egy-egy tagjának a neve állt. Az óra régen mindig a nappali falán lógott, jelenlegi helyzete azonban azt sejtette, hogy Mrs. Weasley újabban mindenhova magával viszi. Most mind a kilenc mutató a „halálos veszély” felirat fölött állt.

– Már jó ideje mindig ezt mutatja – magyarázta könnyednek szánt hangon Mrs. Weasley. – Mióta Tudodki nyíltan hadat üzent. Most mindenki halálos veszélyben van... biztos, nem csak a mi családunk... de nem ismerek senki mást, akinek ilyen órája van, úgyhogy nem tudom ellenőrizni. Ó!

Mrs. Weasley hirtelen az órára mutatott. A Mr. Weasleyhez tartozó mutató immár az „úton” felirat fölött állt.

– Jön már!

És valóban, egy másodperccel később valaki bekopogott a hátsó ajtón. Az asszony felpattant, és odasietett; megfogta az ajtógombot, s arcát a fának szorítva halkan kiszólt:

– Te vagy az, Arthur?

– Igen – hallatszott Mr. Weasley fáradt hangja. – De ha halálfaló lennék, akkor is ezt mondanám. Tedd fel a kérdést!

– Ugyan már...

– Molly!

– Jól van, jól van... Mi a leghőbb vágyad?

– Megtudni, mitől repül a repülőgép.

Mrs. Weasley bólintott. Elfordította a kilincsgombot, de azt Mr. Weasley nyilván erősen tartotta a túloldalról, mert az ajtó nem nyílt ki.

– Molly! Előbb nekem is fel kell tennem a kérdést!

– Jaj, Arthur, ez már tényleg nevetséges...

– Milyen néven szoktalak szólítani, amikor kettesben vagyunk?

Harry a konyhai lámpás halvány fényénél is látta, hogy Mrs. Weasley arca lángvörösre gyullad; ő maga is hirtelen forrónak érezte a fülét és a tarkóját. Szaporán kanalazni kezdte hát a levest, s közben olyan hangosan csörömpölt a kanállal, amilyen hangosan csak tudott.

– Mamamaci – suttogta bele az elsüllyedni készülő Mrs. Weasley az ajtó résébe.

– Úgy van – felelte Mr. Weasley. – Most már beengedhetsz.

Az asszony kitárta az ajtót férje előtt. Mr. Weasley sovány, kopaszodó, vörös hajú varázsló volt; szarukeretes szemüveget és hosszú, porlepte úti köpenyt viselt.

– Nem fér a fejembe, miért kell ezt minden egyes alkalommal eljátszanunk – sopánkodott a még mindig pironkodó Mrs. Weasley, miközben lesegítette a köpenyt férjéről. – Ha egy halálfaló a te alakodat akarná ölteni, előtte kényszeríthetne, hogy eláruld a helyes választ.

– Szent igaz, drágám, de ez a minisztérium által javasolt eljárás, és nekünk példát kell mutatnunk. Isteni illatot érzek – csak nem hagymaleves?

Mr. Weasley reménykedve az asztal felé fordult.

– Nahát! Harry! Azt hittük, csak holnap érkezel!

Kezet ráztak, és Mr. Weasley lehuppant a Harry melletti székre. A felesége eléje is lerakott egy jókora tányér levest.

– Köszönöm, Molly. Szent szénkefe, de nehéz éjszakánk volt! Valami féleszű elkezdett metamorf-medálokat árulni. „Akaszd a nyakadba, és változtasd meg tetszés szerint a külsőd! Százezer álca mindössze tíz galleonért!”

– És valójában mi történik, ha felveszi az ember?

– A többségnek csak undok narancssárga lett a bőre, de voltak, akiknek az egész testén polipkarszerű szemölcsök nőttek. Mintha nem lenne amúgy is elég nagy a forgalom a Szent Mungóban!

– Fred és George szoktak ilyen tréfákat kitalálni – jegyezte meg habozva Mrs. Weasley. – Biztos, hogy nem...?

– Persze, hogy biztos! – legyintett Mr. Weasley. – Ilyen nehéz időkben, amikor mindenki védelmet keres, nem viccelnek ilyesmivel a fiúk.

– Szóval a metamorf-medálok miatt jöttél ilyen későn?

– Nem, egy csúnya visszaható rontást jelentettek Elephant and Castle-ből, de szerencsére a Varázsbűn-üldözési Kommandó már intézkedett, mire kiértünk.

Harry szája elé emelte a kezét, és elfojtott egy ásítást.

– Ágyba! – parancsolt rá rögtön az ilyen ügyekben megtéveszthetetlen Mrs. Weasley. – Előkészítettem neked Fred és George szobáját. Most csak a tiéd.

– Miért, ők hol vannak?

– Ó, ők az Abszol úton, a varázsvicc-boltjuk fölötti kis lakásban alszanak, mert nagyon sokat kell dolgozniuk – mesélte Mrs. Weasley. – Bevallom, eleinte rossz szemmel néztem a ténykedésüket, de el kell ismerni, van üzleti érzékük. Na, gyere, kis drágám, a ládád már odafent van.

– Jó éjszakát, Mr. Weasley – búcsúzott Harry, és felállt. Csámpás könnyedén leugrott az öléből, és elsompolygott.

– Jó éjt, Harry – köszönt el Mr. Weasley.

Mielőtt kiléptek a konyhából, Harry látta, hogy Mrs. Weasley még egyszer a ruháskosárban heverő óra felé pillant. Megint a „halálos veszély” feliraton állt az összes mutató.

Fred és George hálószobája a második emeleten volt. Mrs. Weasley rábökött pálcájával az éjjeliszekrényen álló lámpára, mire az nyomban meggyulladt, és hangulatos, aranysárga fénnyel árasztotta el a szobát. Bár az apró ablak előtt álló asztalra valaki egy nagy váza virágot állított, illatuk nem tudta elnyomni a helyiséget belengő szagot, amiben Harry puskapor bűzét vélte felismerni. A szoba egy jelentős részét felirat nélküli, lezárt kartondobozok foglalták el, azok között állt Harry iskolai ládája. A helyiség egészében úgy festett, mintha ideiglenes raktárként használnák.

Hedvig örvendezve ráhuhogott Harryre egy nagy ruhásszekrény tetejéről, aztán kirepült az ablakon – meg akarta várni gazdáját, mielőtt vadászni indul.

Harry jó éjszakát kívánt Mrs. Weasleynek, majd gyorsan pizsamát húzott, és befeküdt az egyik ágyba. A párna egy pontján azonban furcsa keménységet érzett. Benyúlt a huzat alá, és némi tapogatózás után kihalászott egy ragacsos, piros-narancsszín valamit. Egy Rókázó Rágcsa volt az. Harry elmosolyodott, az oldalára fordult, és egy szempillantás alatt elnyomta az álom.

Másodpercekkel később – ő legalábbis úgy érezte – ágyúlövésszerű zajra riadt fel: kicsapódott a szoba ajtaja. Miközben felült az ágyban, megzördültek a függönykarikák a karnison, s vakító napfény árasztotta el a szobát. Harry egyik kezét az arca elé kapta, a másikkal tapogatózni kezdett a szemüvege után.

– Mi történt!?

– Nem tudtuk, hogy már megjöttél! – harsogta egy izgatott hang, s Harry jókora ütést érzett a feje búbján.

– Ne verd már, Ron! – Ezt egy lányhang mondta szemrehányóan.

Harry végre megtalálta és felvette a szemüvegét, de a ragyogó fényben még így se látott semmit. Egy magas árnyék bontakozott ki előtte, ő pislogott, s mikor sikerült ráfókuszálnia, a vigyorgó Ron Weasleyt ismerte fel.

– Jól vagy?

– Csodásan – felelte Harry, s a feje búbját dörzsölve visszahanyatlott az ágyra. – És te?

– Egész jól. – Ron közelebb húzta az egyik kartondobozt, és ráült. – Mikor érkeztél? Anya csak most szólt nekünk!

– Éjjel egy körül.

– Milyen volt a muglikkal? Rendesen bántak veled?

– Semmi különös – felelte Harry. Közben Hermione lehuppant az ágya szélére. – Alig szóltak hozzám, de jobb is volt így. Te hogy vagy, Hermione?

– Ó, én nagyon jól – felelte a lány, s fürkésző tekintettel bámulta Harryt.

Harry sejtette, mit vár tőle Hermione, de mivel pillanatnyilag nem volt kedve se Sirius haláláról, se más fájdalmas témáról beszélni, inkább megkérdezte:

– Hány óra van? Lemaradtam a reggeliről?

– Ne izgulj, anya mindjárt hoz fel neked kaját. – Ron fintorogva az égre emelte tekintetét. – Mert hogy szerinte alultáplált vagy... Na, de mesélj már, mi volt?

– Semmi nem volt, a nagynénéméknél dekkoltam.

– Nem arról beszélek! – legyintett Ron. – Mit csináltatok Dumbledoreral?

– Semmi izgalmasat. Egy Horatius Lumpsluck nevű régi tanárt kellett rábírnom, hogy jöjjön vissza a Roxfortba.

– Ja...? – motyogta csalódottan Ron. – Azt hittük, hogy...

Hermione figyelmeztető pillantására azonban gyorsan irányt váltott:

– ...mármint persze, gondoltuk, hogy valami ilyesmi volt.

– Gondoltátok? – mosolygott Harry.

– Aha... Mivel Umbridge lelépett, megint nincs SVK-tanárunk. Na és... milyen az ürge?

– Olyan, mint egy rozmár, és régen a Mardekár házvezetője volt – sommázta Harry. – Valami baj van, Hermione?

A lány mindeddig úgy bámult rá, mintha furcsa tüneteket keresne rajta – de most gyorsan összeszedte magát, és könnyed mosolyt erőltetett az arcára.

– Nem, dehogy, nincs semmi baj! És az a... az a Lumpsluck szerinted jó tanár?

Harry vállat vont.

– Nem t'om. Umbridge-nál nem lehet rosszabb.

– Én tudok olyat, aki rosszabb, mint Umbridge! – csendült egy dühös hang az ajtóban. Ron húga csoszogott be a szobába. – Szia, Harry!

– Neked meg mi bajod? – kérdezte Ron.

– Ő a bajom! – sopánkodott Ginny, és lezuttyant Harry ágyára. – Megőrülök tőle!

– Mit művelt már megint? – érdeklődött együtt érzőn Hermione.

– Semmit, csak úgy beszél velem, mint egy háromévessel!

– Néha én is falra mászok attól a némbertől – Hermione halkabbra fogta hangját. – Iszonyúan el van telve magától.

Harryt megdöbbentette, hogy Hermione így beszél Mrs. Weasleyről, és cseppet sem csodálkozott Ron felfortyanásán:

– Nem tudnátok egy fél percre leszállni róla!?

– Persze, védjed csak! – vágott vissza Ginny. – Tudjuk, hogy be vagy indulva rá!

Harry ezt is meglehetősen furcsa megjegyzésnek érezte, és kezdte gyanítani, hogy félreért valamit.

– Kiről besz...

Mielőtt végigmondhatta volna a kérdést, megkapta rá a választ. Az ajtó ismét kitárult; Harry önkéntelenül magára rántotta a takarót, de olyan heves mozdulattal, hogy Hermione és Ginny lecsúsztak az ágy széléről, és a padlóra huppantak.

Az ajtóban egy gyönyörű fiatal nő állt – olyan szép, hogy feltűnése egy pillanatra mintha légüres térré változtatta volna a szobát. Magas volt, karcsú, és hosszú szőke haja derengő, ezüstös fényt árasztott. Álomszerű tökéletességét csak még teljesebbé tette, hogy finomságokkal megrakott tálcát tartott a kezében.

– 'Arry! – szólt elérzékenyülten a szépség. – Olyan rhégen nem láttalak!

Mikor a lány elindult Harry felé, felbukkant mögötte a bosszús arcú Mrs. Weasley.

– Magam is fel tudtam volna hozni azt a tálcát! – zsörtölődött az asszony.

– Nem volt fárhadság – felelte könnyedén Fleur Delacour, azzal letette a tálcát Harry térdére, majd lehajolt, hogy megpuszilja a fiút. Harry égő bizsergést érzett azon a két ponton, ahol a lány szája az arcához ért. – Annyirha várhtam márh, 'ogy viszonlásalak! Emlékszel Gabrielle húgomrha? Folyton sak 'Arry Poterrhől beszél! Ő is boldog lesz, 'ogy találkozhat veled.

– Miért... ő is itt van? – motyogta Harry.

– De'ogy is van itt, buta fiú! – Fleur csilingelve felkacagott. – Úgy érhtem, jövő nyárhon, amikorh... vagy te nem is tudod? – Kék szeme elkerekedett, és szemrehányóan pillantott Mrs. Weasleyre, aki ingerülten rávágta:

– Még nem volt időnk elmondani neki.

Fleur ismét Harry felé fordult, de olyan lendülettel, hogy uszályként meglibbenő haja arcul csapta Mrs. Weasleyt.

– Billel össze'ázasodunk!

– Oh – nyögte bambán Harry. Észrevette, hogy Mrs. Weasley, Hermione és Ginny kerülik egymás tekintetét. – Nahát... öh... gratulálok!

Fleur megint lecsapott Harryre, és puszikkal halmozta el.

– Billnek mostanába' nagyon sok dolga van, én pedig sak félálásba' dolgozom a Grhingottsnál, ezérh' párh napja elhozot ide, 'ogy jobban megismerhkedjem a saládjával. Annyirha örhültem, mikorh 'alotam, 'ogy te is eljössz – it nem sok minden' le'et sinálni, sak főzés van meg sirkék! Jól van, egyél, 'Arry, jó étvágyat kívánok!

Azzal Fleur kecsesen sarkon fordult, kilibbent a szobából, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót.

– Tcha! – szaladt ki Mrs. Weasley száján.

– Anya utálja – jegyezte meg halkan Ginny.

– Nem utálom! – suttogta ingerülten Mrs. Weasley. – Csak annyit mondtam, hogy szerintem elhamarkodták ezt az eljegyzést!

– Már egy éve ismerik egymást – dörmögte Ron, aki furcsán kótyagosnak tűnt, és valamiért a csukott ajtót bámulta.

– Egy év nem olyan sok idő! Persze tudom én, miért ez a nagy sietség! Tudjukki visszatért, az emberek attól félnek, hogy a holnapi napot se érik meg, ezért mindenféle átgondolatlan döntést hoznak. Emlékszem, másfél évtizede is, amikor Tudjukki hatalmon volt, tucatjával szökdöstek a párocskák...

– Igen, köztük te meg apa – kajánkodott Ginny.

– Az más tészta – intette le az anyja. – Minket az Isten is egymásnak teremtett, mire vártunk volna? Viszont Bill és Fleur... hát, nem tudom... Mi a közös bennük? Bill szorgalmas, gyakorlatias fiú, Fleur viszont...

– Buta tyúk – bólintott rá Ginny. – De azért Bill se éppen földhözragadt. Végül is átoktörő, szereti a kalandot, a hírnevet. Szerintem azért is bukott rá Francicára.

Harry és Hermione elnevették magukat.

– Ne nevezd őt így, Ginny! – ripakodott rá a lányára Mrs. Weasley. – Na, jól van, megyek a dolgomra... Edd meg a rántottádat, Harry, mert teljesen kihűl!

Az asszony gondterhelt arccal kifordult a szobából. Ron még mindig nem tért egészen magához; úgy rázogatta a fejét, mint a kutya, ha víz megy a fülébe.

– Nem lehet hozzászokni Fleurhöz, ha egy házban laksz vele? – kérdezte együttérzően Harry.

– De, persze... – felelte Ron. – Csak amikor így váratlanul ráront az emberre...

– Szánalmas vagy! – ripakodott rá Hermione, azzal látványosan bevonult a sarokba, és ott karba tett kézzel megállt.

– De azért nem akarod, hogy családtag legyen, ugye? – kérdezte borzadva Ginny. Mivel Ron csak vállat vont, így folytatta: – Mindegy, anya úgyis észhez téríti Billt.

– Hogy téríti észhez? – kérdezte Harry.

– Állandóan hívogatja Tonksot, hogy jöjjön el hozzánk vacsorára. Azt akarja elérni, hogy Bill beleszeressen, és inkább őt válassza. Remélem, összejön a dolog. Én is szívesebben látnám Tonksot a családban.

– Persze, biztos összejön – gúnyolódott Ron. – Nem találsz olyan idiótát, aki Tonksot választaná, ha Fleurt is megkaphatja. Jó, persze, Tonks se ronda, ha épp nem csinál fura dolgokat a hajával meg az orrával, de...

– Sokkal normálisabban néz ki, mint Francica! – méltatlankodott Ginny.

– És sokkal okosabb is, hiszen auror! – tódította Hermione a sarokból.

– Fleur nem buta lány – jegyezte meg Harry. – Bizonyította a Trimágus Tusán.

– Ne kezdd még te is! – fortyant fel Hermione.

– Ennyire bejön neked, ahogy azt mondja: „'Arry”? – kérdezte csípősen Ginny.

– Nem. – Harry most már bánta, hogy beleszólt a vitába. – Csak azt mondtam, hogy Franci... mármint Fleur...

– Én akkor is jobban örülnék Tonksnak – jelentette ki Ginny. – Rajta legalább lehet nevetni.

– Azt nem mondanám – vetette ellen Ron. – Az utóbbi időben kábé olyan vidám látványt nyújt, mint Hisztis Myrtle.

– Ezzel ne gyere, Ron! – pirított rá Hermione. – Nem könnyű feldolgoznia, ami történt... végül is... végül is az unokabátyja volt.

Harry összerezzent. Hát mégis sikerült Siriusnál kilyukadniuk. Felkapta a villáját, és tömni kezdte magába a rántottát, remélve, hogy így kimaradhat a beszélgetésnek ebből a részéből.

– Tonks és Sirius alig ismerték egymást – vitatkozott Ron. – Sirius a fél életét az Azkabanban töltötte, és előtte nem is találkoztak a családjaik...

– Nem az a lényeg – rázta a fejét Hermione. – Tonks úgy érzi, ő a felelős Sirius haláláért!

– Ezt meg honnan veszi? – bukott ki a kérdés Harryből.

– Előtte ő harcolt Bellatrix Lestrange ellen. Szerintem úgy gondolja, hogy ha végzett volna a nővel, az nem ölhette volna meg Siriust.

– Ez hülyeség! – jelentette ki sommásan Ron.

– Nem, ez a túlélők bűntudata – helyesbített Hermione. – Lupin is próbált a lelkére beszélni, de hiába, nagyon maga alatt van. Azóta még a metamorfálás se megy neki.

– Mi nem megy neki?

– Nem tudja változtatni a külsejét – magyarázta Hermione. – Gondolom, a sokktól vagy valamitől meggyengült a varázsereje.

– Nem is tudtam, hogy ilyen is történhet – jegyezte meg Harry.

– Én se – csóválta a fejét Hermione. – De gondolom, ha az ember nagyon le van törve...

Kinyílt az ajtó, és Mrs. Weasley dugta be rajta a fejét.

– Ginny – suttogta –, gyere le, segíts a főzésben!

– Beszélgetünk, ha nem látnád! – méltatlankodott Ginny.

– Gyere le! – ismételte Mrs. Weasley, és választ se várva visszahúzta a fejét.

– Csak azért kellek, hogy ne maradjon kettesben Francicával! – mérgelődött Ginny. Fleurt utánozva körbelendítette hosszú vörös haját, és széttárt karokkal, balerina módjára pipiskedve áttipegett a szobán.

– Azért gyertek majd le ti is! – szólt vissza az ajtóból, aztán kiment.

Harry kihasználta a beszélgetésben beállt szünetet, és folytatta a reggelizést. Hermione Fred és George dobozait vizsgálgatta, s időnként a szeme sarkából Harryre pillantott. Ron merengve majszolta Harry pirítósát, s továbbra is az ajtót fixírozta.

– Ez meg mi? – kérdezte hirtelen Hermione, és felmutatott egy kisméretű távcsőnek tűnő tárgyat.

– Nem t'om – felelte Ron –, de ha Fredék itt hagyták, akkor biztos teszteletlen áru, úgyhogy vigyázz vele.

– Édesanyád szerint egész jól megy a varázsviccbolt – szólt Harry. – Azt mondta, a bátyáidnak van üzleti érzékük.

– Az nem kifejezés – vigyorgott Ron. – Úsznak a galleonokban! Alig várom, hogy lássam a boltjukat! Még nem voltunk az Abszol úton, mert anya „biztonsági okokból” csak apával együtt hajlandó elmenni, apa meg eddig nem ért rá, de állítólag szuper a bolt!

– És mi hír Percyről? – A harmadik legnagyobb Weasley fiú korábban csúnyán összekülönbözött a családdal. – Szóba áll már a szüléiddel?

– Nem – felelte Ron.

– De hát el kell ismernie, hogy édesapádnak volt igaza, hiszen Voldemort visszatért...

– Dumbledore szerint – szólt közbe Hermione – az emberek könnyebben bocsátanak meg annak, aki téved, mint annak, akinek igaza van. Hallottam, amikor ezt mondta édesanyádnak.

– Igazi Dumbledore-féle pihent agyú szöveg – dörmögte Ron.

– Az idén különórára fogok járni hozzá – jegyezte meg csak úgy mellékesen Harry.

Ronnak a torkán akadt a pirítós, Hermione pedig felsikoltott.

– És ezt csak most mondod!? – hüledezett Ron.

– Most jutott eszembe – felelte őszintén Harry. – Tegnap éjjel mondta a seprűs kamrában.

– Azanyja...! Különórák Dumbledoreral... – suttogta lenyűgözve Ron. – Nem mondta, hogy miért...?

Nem fejezte be a kérdést, helyette lopva összepillantott Hermionéval. Harry letette a kést és a villát – kissé túl gyorsan vert a szíve ahhoz képest, hogy nem csinált mást, csak ült az ágyban. Dumbledore azt mondta, mondja el nekik... akár most rögtön túleshet rajta... Szemét a reggeli napfényben csillogó villára szegezve így szólt:

– Nem tudom, miért akar órákat adni nekem, de valószínű, hogy a jóslat miatt.

Se Hermione, se Ron nem válaszolt. Harry, bár nem nézett rájuk, sejtette, hogy dermedten merednek rá. A folytatást még mindig a villájának mondta:

– Arról a jóslatról beszélek, amit megpróbáltak ellopni a minisztériumból.

– Csak hát azt senki nem hallotta – sietett leszögezni Hermione. – És már összetört.

– Bár a Próféta szerint... – kezdte Ron, de Hermione lepisszegte.

– A Próféta jól sejti. – Harry erőt vett magán, és végre ránézett barátaira. Hermione rémültnek tűnt, Ron álmélkodott. – A jóslatot más formában is megőrizték, nemcsak az üveggömbben. Én Dumbledore dolgozószobájában hallgattam meg. Neki mondták el annak idején, így ő továbbadhatta nekem. Az derült ki belőle... – Harry nagy levegőt vett. – Szóval úgy tűnik, én leszek az, akinek végeznie kell Voldemorttal... A jóslat legalábbis azt mondja: nem élhet egyikünk, amíg a másik él.

A három jó barát egy hosszú pillanatig némán meredt egymásra. Aztán durranás hallatszott, és Hermione eltűnt egy fekete füstfelhő mögött.

– Hermione! – ordított fel kórusban Harry és Ron, s a reggelis tálca csörömpölve landolt a padlón.

Hermione köhögve kibontakozott a füstből. Ott volt a kezében a teleszkóp, és a fél szeme körül mintaszerű monokli díszelgett.

– Megszorítottam, erre... belém bokszolt! – nyögte lélegzet után kapkodva a lány.

Valóban, a távcsőből egy rugó állt ki, s azon egy apró ököl fityegett.

– Rá se ránts! – szólt a visszafojtott nevetéstől elcsukló hangon Ron. – Anya egy perc alatt rendbe hoz. Profi a kisebb sérülések gyógyításában...

– Kit érdekel ez most! – Hermione gyorsan visszaült az ágy szélére. – Harry... jaj, Harry... Miután visszajöttünk a minisztériumból, sokat gondolkodtunk... persze nem akartuk elmondani neked, de abból, amit Lucius Malfoy a jóslatról mondott – hogy rólad meg Voldemortról szól... szóval gyanítottuk, hogy valami ilyesmi lehet... Jaj, Harry... – Hermione sajnálkozva nézett a fiúra, és suttogva megkérdezte: – Nagyon félsz?

– Már nem – felelte Harry. – Amikor meghallgattam a jóslatot, eléggé féltem... De most már valahogy úgy érzem, hogy mindig is tudtam... Mindig is tudtam, hogy egyszer meg kell küzdenem vele...

– Mikor hallottuk, hogy Dumbledore maga megy el érted, azt hittük, mondani vagy mutatni akar valamit a jóslattal kapcsolatban – magyarázta felélénkülve Ron. – És végül is jól gondoltuk, nem? Nem vacakolna vele, hogy különórákat adjon, ha úgy gondolná, hogy neked kampec – szóval biztos van esélyed!

– Ez igaz – helyeselt Hermione. – Kíváncsi vagyok, mit akar tanítani neked. Talán a defenzív mágia magasiskoláját... iszonyúan erős ellenátkokat... rontásrombolókat...

Harry alig figyelt a lányra. Olyan melegség áradt szét benne, aminek semmi köze nem volt a besütő naphoz, és a mellkasában érzett görcsös gombóc oldódni kezdett. Tisztában volt vele, hogy Ron és Hermione sokkal jobban megrémültek, mint mutatják, de a puszta tény, hogy ott maradtak vele és bátorítják, vigasztalják, ahelyett hogy borzadva elhúzódnának tőle, mint a leprástól – nos, ez olyan sokat jelentett neki, hogy szavakba se tudta önteni.

– ...meg hát mindenféle elterelő bűbájt – fejezte be a találgatást Hermione. – Te legalább egy órádról tudsz, amire biztosan járni fogsz az idén. Az pont eggyel több, mint amennyiről én meg Ron tudunk... Igazán megjöhetnének már az RBF-eredményeink.

– Biztos hamar megjönnek – vélekedett Ron. – Már eltelt egy hónap.

– Várjatok! – szólt Harry. Az éjjeli beszélgetés egy újabb részlete derengett fel benne. – Mintha Dumbledore azt mondta volna, hogy ma jönnek meg az RBF-eredményeink!

– Ma!? – kiáltott fel Hermione. – Ma? De hát miért nem... Jaj Istenem! Miért nem szóltál?

Azzal felugrott, mintha megcsípték volna.

– Megyek, megnézem, jött-e bagoly...

Mikor Harry tíz perccel később felöltözve, kezében a reggelis tálcával leért a földszintre, Hermionét meglehetősen zaklatott állapotban, a konyhaasztalnál ülve találta, Mrs. Weasley pedig ott állt fölötte, és szemlátomást azon fáradozott, hogy eltüntesse a lány szeme körül a pandamackós monoklit.

– Meg sem mozdul – sopánkodott az asszony. Egyik kezében a pálcáját tartotta, a másikban a Gyógyítás a gyakorlatban című könyv egy példányát, ami a Horzsolások és zúzódások című fejezetnél volt felütve. – Nem értem, ez mindig használni szokott.

– Jellemző Fred és George sajátos humorára, hogy eltüntethetetlenre csinálták – jegyezte meg Ginny.

– De hát muszáj eltüntetni! – rémüldözött Hermione. Nem járkálhatok ilyen arccal!

– Nem is fogsz, drágám! – sietett megnyugtatni Mrs. Weasley. – Megtaláljuk az ellenszerét, ne félj!

– Bill mesélte, 'ogy Frhed és Zsorzs nágyon vices fiúk – szólt mosolyogva Fleur.

– Hogy halálra ne kacagjam magam! – vágta rá bosszúsan Hermione. Felugrott a székről, és kezét tördelve járkálni kezdett a konyhában. – Mrs. Weasley, egészen biztos, hogy nem jött reggel bagoly?

– Persze, drágám, hiszen észrevettem volna – felelte türelmesen az asszony. – De hát még kilenc óra sincs. Hosszú még a nap...

– Tudom, hogy elszúrtam a rúnaismeretet – motyogta zaklatottan Hermione. – Legalább egy súlyos félrefordítást csináltam. És sötét varázslatok kivédéséből is gyatra voltam a gyakorlatin. Az átváltoztatástanról azt hittem, hogy egész jól sikerült, de így utólag már...

– Fogd be a szád, Hermione! – förmedt rá Ron. – Nem csak te izgulsz! Aztán majd megjön a tíz „kiváló” RBF-ed...

– Dehogyis, dehogyis! – Hermione hisztérikusan rázta a kezét. – Tudom, hogy mindenből megbuktam!

– Tényleg, mi van, ha mindenből megbukik az ember? – kérdezte Harry. Az összes jelenlevőnek tette fel a kérdést, de természetesen Hermione válaszolt rá.

– Akkor a házvezetőnkkel kell megbeszélnünk a továbbiakat. Év végén megkérdeztem McGalagonytól.

Harrynek forogni kezdett a gyomra. Most már bánta, hogy úgy bereggelizett.

– Á Beauxbatonsban mi más'ogy sináltuk ezeket – jegyezte meg kissé fennhéjázva Fleur. – Szerhintem jobban. A 'atodik év után voltak a vizsgák, nem az ötödik után, és...

Egy rémült sikoly belefojtotta a szót. Hermione a konyhaablaknál állt, és kifelé mutatott. A távolban három, egyre növekvő fekete pötty látszott az égen.

– Ezek baglyok – állapította meg rekedten Ron. s már ugrott is, hogy csatlakozzon Hermionéhoz az ablaknál.

– És hárman vannak – tette hozzá Harry. Ő is odaállt barátai mellé.

– Fejenként egy – suttogta holtra váltan Hermione. – Jaj istenem... jaj istenem... jaj istenem... – Azzal belemarkolt Harry és Ron karjába.

A madarak, három szép macskabagoly, egyenesen az Odú felé repültek. Mikor a házhoz vezető ösvény fölé ereszkedtek, már az is látszott, hogy egy-egy nagy, négyzet alakú borítékot hoznak.

– Istenem! – visított Hermione.

Mrs. Weasley átoldalazott hármójuk között, és kinyitotta a konyhaablakot. Egy, kettő, három – a madarak beröppentek, szépen felsorakoztak a konyhaasztalon, majd egyszerre felemelték a jobb lábukat.

A Harrynek címzett levelet a középső bagoly hozta. A fiú odalépett a madárhoz, és ügyetlenül babrálni kezdett a küldeményt rögzítő csomóval. Balra tőle Ron próbálta leoldani a levelét. A jobbján álló Hermionénak annyira remegett a keze, hogy a baglya is belerázkódott.

A konyhában a légy zümmögését is hallani lehetett. Hosszas ügyetlenkedés után Harrynek végül sikerült kiszabadítania a levelét. Gyorsan feltépte a borítékot, kihúzta belőle az összehajtott pergamenlapot, és kinyitotta.

Harrynek többször is el kellett olvasnia a bizonyítványt, mire többé-kevésbé megnyugodott. Minden rendben... Tudta, hogy meg fog bukni jóslástanból, és mágiatörténetből se volt esélye, mivel a vizsga közepén eszméletét vesztette. De minden másból átment! Még egyszer végigfuttatta ujját a jegyeken... jól sikerült az átváltoztatástan, a gyógynövénytan, és még bájitaltanból is „várakozáson felüli”-t kapott! De, ami a legcsodásabb, megkapta a „kiváló”-t sötét varázslatok kivédéséből!

Harry körülnézett. Hermione hátat fordított a társaságnak, és lecsüggesztette a fejét, Ronnak viszont sugárzott az arca.

– Csak jóslástanból és mágiatörténetből buktam meg, az meg kit érdekel? – újságolta boldogan Harrynek. – Tessék, nézd meg! Cseréljünk...

Harry végigpillantott Ron jegyein: egyetlen „kiváló” se volt köztük...

– Tudtam, hogy megkapod a K-t sötét varázslatok kivédéséből! – ujjongott Ron, és belebokszolt Harry vállába. – Tök jók voltunk, mi?

– Ügyes fiú vagy! – Mrs. Weasley büszkén mosolygott, és megborzolta Ron haját. – Hét RBF! Fred és George ketten együtt se szereztek ennyit!

– Hermione? – szólt tétován Ginny, mert a lány még mindig hátat fordított nekik. – Neked milyen a bizonyítványod?

– Nem olyan rossz – susogta Hermione.

– Jaj, maradj már! – csattant fel Ron, és kikapta a lány kezéből a pergament. – Aha, nem rossz... kilenc „kiváló” és egy „várakozáson felüli” sötét varázslatok kivédéséből. – Félig nevetve, félig bosszúsan nézett a lányra. – De persze csalódott vagy, igaz?

Hermione a fejét rázta. Harry nevetett rajta.

– Mindhárman mehetünk RAVASZra! – vigyorgott Ron. – Anya, van még virsli?

Harry újra a bizonyítványára nézett. Jobb eredményeket nem is remélhetett, de... egy egészen kicsit mégis csalódott volt. Most már végképp búcsút mondhatott az álmának, hogy auror lesz. Nem kapta meg a szükséges minősítést bájitaltanból. Soha egy percig se hitte, hogy sikerülhet, mégis elszomorító volt látnia a kis fekete V betűt.

Furcsamód épp egy álalakot öltött halálfaló mondta neki először, hogy jó auror válna belőle. Az ötlet gyökeret vert a fejében, és hát valóban nem volt más munka, amihez igazán kedvet érzett volna. Mióta pedig megismerte a jóslatot, egyenesen úgy tűnt, a sors is ezt az utat jelölte ki számára... Nem élhet az egyik, míg él a másik... Mi lehetne méltóbb a jóslathoz, és mi adna neki több esélyt a túlélésre, mint ha beállna azoknak a magasan képzett varázslóknak a sorába, akiknek a legfőbb feladatuk, hogy felkutassák és megöljék Voldemortot?

Hatodik fejezet

Zsebpiszok közi kitérő

Harry ezután hetekig ki se tette a lábát az Odú kertjéből. Napjainak jó részét páros kviddicsezéssel töltötte (ő és Hermione játszottak Ron és Ginny ellen – Hermione szörnyen ügyetlen volt, de Ginny hozta a formáját, így a párok nagyjából egyforma erősek voltak), esténként pedig befalt vagy három adagot mindenből, amit Mrs. Weasley lerakott elé.

A máskülönben boldog, békés vakációt azonban beárnyékolta, hogy a Próféta szinte napi rendszerességgel számolt be titokzatos eltűnésekről, különös incidensekről, sőt, halálesetekről. Sokszor Bill és Mr. Weasley hozták a friss híreket, azelőtt, hogy azok az újságban megjelentek volna. Még Harry tizenhatodik születésnapján sem volt felhőtlenül vidám a hangulat, köszönhetően a vendégségbe érkező Remus Lupin beszámolójának. A varázsló nyúzott és komor volt, barna haját nem kevés ősz szál szőtte át, ruhája pedig még a megszokottnál is rongyosabb volt.

– Megint két dementortámadás történt – mondta, miközben Mrs. Weasley letett elé egy jókora szeletet a születésnapi tortából. – És megtalálták Igor Karkarov holttestét egy kunyhóban fent északon. Ott volt fölötte a Sötét Jegy – őszintén szólva már az is csoda, hogy egy egész évig életben maradt, miután otthagyta a halálfalókat. Sirius öccsét, Regulust emlékeim szerint már pár nap után elkapták.

Mrs. Weasley rosszalló pillantást vetett rá.

– Beszéljünk inkább valami másról...

– Florean Fortescue-ról hallottál, Remus? – kérdezte Bill, akinek Fleur percenként újratöltötte a poharát borral. – Tudod, neki volt az a...

– ...fagyizója az Abszol úton? – vágott közbe Harry. Egyszeriben kellemetlen, üres érzése támadt a gyomrában. – Mindig kaptam tőle ingyenfagyit. Mi történt vele?

– Minden jel szerint elhurcolták.

– De hát miért? – kérdezte Ron.

– Ki tudja? Magára haragíthatta őket valamivel. Kár érte, rendes fickó volt.

Mrs. Weasley mérgesen bámult Billre.

– Ha már az Abszol útnál tartunk – kapcsolódott be a beszélgetésbe Mr. Weasley –, sajnos úgy tűnik, Ollivander is eltűnt.

– A pálcakészítő? – hüledezett Ginny.

– Igen, ő. Az üzlete üres, dulakodásnak nincs nyoma. Nem lehet tudni, hogy önszántából ment-e el vagy elrabolták.

– De hát akkor... hol fognak az emberek pálcát venni?

– Be kell érniük más pálcakészítőkkel – felelte Lupin. – Csak hát Ollivander volt a legjobb. Ha az ellenség megszerezte őt, az nem valami biztató ránk nézve.

A meglehetősen nyomott hangulatúra sikeredett zsúr másnapján megérkezett a Roxfortból a szokásos értesítés és a tankönyvlista. Harry levele meglepetéshírrel is szolgált: kinevezték a kviddicscsapat kapitányának.

– Akkor mostantól egyenrangú vagy a prefektusokkal! – lelkendezett Hermione. – Használhatod a külön fürdőnket meg minden!

Ron csillogó szemmel nézegette a kapitányi jelvényt.

– Emlékszem, mikor Charlie viselt ilyet... Tök jó, hogy te leszel a kapitányunk... Persze csak, ha beveszel a csapatba. ha-ha...

– Most már nemigen halogathatjuk tovább az Abszol úti látogatást – sóhajtott Mrs. Weasley Ron tankönyvlistájára pillantva. – Ha apátok ráér, szombaton túlesünk rajta. Nélküle nem megyek oda.

– Attól félsz, hogy Tudodki kiugrik egy könyvespolc mögül a Czikornyai és Patzában? – kuncogott Ron.

– Fortescue és Ollivander talán nyaralni mentek!? – csattant fel Mrs. Weasley. – Ha képtelen vagy komolyan venni az elővigyázatosságot, itthon hagylak. Majd én megveszem a tankönyveidet...

– Nem, nem, veletek akarok menni! – erősködött Ron. – Muszáj megnéznem Fredék boltját!

– Akkor azt ajánlom, sürgősen komolyodj meg, mert egyelőre túl éretlen vagy hozzá, hogy velünk gyere! – Mrs. Weasley felkapta az órát (ami most is az egész családot fenyegető halálos veszélyre figyelmeztetett), és rádobta egy halom frissen mosott törölközőre. – Ez a roxforti továbbtanulásodra is vonatkozik!

Ron „ez nem lehet igaz”-tekintettel nézett Harryre, miközben anyja ruháskosarastól-órástól kiviharzott az ajtón.

– Na tessék... már viccelni se lehet...

Mindenesetre Ron a következő néhány napban óvakodott attól, hogy gúnyos megjegyzéseket tegyen Voldemortra. Ennek megfelelően Mrs. Weasley is megkímélte családját a további kirohanásoktól, bár szombaton a reggelinél igencsak feszültnek tűnt. Bill, aki úgy döntött, hogy Fleurrel együtt otthon marad (Hermione és Ginny őszinte örömére), dudorodó erszényt tett le Harry elé az asztalra.

– Nekem is adsz? – kérdezte nagy szemeket meresztve Ron.

– Ez Harry saját pénze, te ütődött – felelte Bill, majd Harryhez fordult: – Kivettem neked a Gringottsból. Ha az utcáról megy be az ember, mostanában öt órába is beletelik, mire hozzájut a pénzéhez, úgy megszigorították a koboldok a biztonsági intézkedéseket. Tegnapelőtt Arkie Philpottnak bedugtak egy tisztességtesztelőt a... na mindegy, szóval így egyszerűbb volt.

– Kösz, Bill – biccentett Harry, és zsebre dugta a pénzt.

– Bill, édesem, 'ogy te milyen figyelmes vagy! – duruzsolta Fleur, és megcirógatta Bill orrát. A háta mögött Ginny úgy tett, mintha belehányna a tányérjába. Harry ettől köhögési rohamot kapott, mire Ron lendületesen hátba vágta.

A szombat borongós, szürke napnak indult. Mikor a kis csapat tagjai köpenyükkel bajlódva kiléptek a házból, már ott várt rájuk a Mágiaügyi Minisztérium speciális szolgálati autója, amiben Harrynek egyszer már volt szerencséje utazni.

– Jó, hogy apa megint igényelhet ilyet – jegyezte meg elégedetten Ron, miközben a kocsi Bill és Fleur integetésétől kísérve elindult az Odú elől. Ő, Harry, Hermione és Ginny tökéletes kényelemben terpeszkedtek a hátsó ülésen.

– Ne nagyon szokd meg, mert csak Harry miatt kaptuk – szólt hátra a válla fölött Mr. Weasley. Ő és felesége a minisztériumi sofőr mellett ültek a kedvükért kétszemélyes kanapé méretére szélesedett anyósülésen. – Harry a legmagasabb fokozatú védelmet élvezi. A Foltozott Üstben még további testőrséget kapunk.

Harry bosszúsan hallgatott; nem volt ínyére, hogy egy hadseregnyi auror kíséretében mehet csak bevásárolni. A láthatatlanná tévő köpeny ott lapult a hátizsákjában, s úgy vélte, ha Dumbledore nem tartott szükségesnek egyéb óvintézkedést, akkor a minisztérium is beérhetné ennyivel – bár most, hogy belegondolt, rájött, hogy a minisztérium feltehetőleg nem tud a láthatatlanná tévő köpenyéről.

– Itt is volnának – mondta meglepően rövid idő elteltével a sofőr. Az indulás óta ekkor szólalt meg először. A kocsi a Charing Cross Roadon állt, a Foltozott Üst bejárata előtt. – Megvárjam önöket? Tudják előre, meddig maradnak?

– Néhány óráig – felelte Mr. Weasley. – Á, remek, itt van!

Harry követte Mr. Weasley tekintetét, és kinézett a kocsi ablakán. Nagyot dobbant a szíve örömében. A kocsma előtt nem marcona aurorok álltak, hanem egy hódprémkabátos alak: a hatalmas termetű, fekete szakállú Rubeus Hagrid. A mugli járókelők mind megbámulták a Roxfort vadőrét, de ő ügyet sem vetett rájuk; viszont amikor meglátta Harryt, boldog mosoly terült szét széles arcán.

– Harry! – harsogta, és csontropogtató ölelésbe zárta a kocsiból kikászálódó fiút. – Csikócsőr, mármint Szilajszárny... látnod kéne, Harry, annyira boldog, hogy újra a szabad ég alatt élhet!

– Örülök neki – mosolygott a bordáit masszírozva Harry. – Sejtelmünk se volt, hogy te leszel a „testőrség”!

– Akár a régi szép időkben, igaz-e? A minisztérium persze aurorokat akart küldeni, de Dumbledore rám szavazott. – Hagrid büszkén kidüllesztette a mellkasát. – Na, mehetünk is... Molly, Arthur, csak utánatok...

A Foltozott Üstben Harry most először egyetlen vendéget se látott. Csak Tom, a fogatlan, vén kocsmáros maradt meg magnak a régi gárdából. A belépők láttán reménykedve felpillantott, de mielőtt bármit mondhatott volna, Hagrid fontoskodva odaszólt neki:

– Ma nincs időnk leülni, Tom. Tudod, roxfortos ügy.

Tom búsan bólintott, és tovább törölgette a poharakat. Harry, Hermione, Hagrid és Weasleyék a kocsmán átvágva kivonultak a kis hátsó udvarra, ahol a kukák álltak. Hagrid ott fölemelte rózsaszín esernyőjét, és megkopogtatta vele a szemközti fal egyik tégláját. A falon nyomban boltíves átjáró nyílt, amelyen túl kanyargós, macskaköves utca tárult a szemük elé. A kis csapat tagjai sorban beléptek a kapun, majd megálltak, és körülnéztek.

Az Abszol út megváltozott. A varázskönyvekkel, bájital-hozzávalókkal, üstökkel és egyebekkel teli színpompás kirakatokból egy se látszott – mind tele volt ragasztva a Mágiaügyi Minisztérium jókora plakátjaival. A sötétpiros alapra nyomtatott hirdetmények többsége a minisztérium biztonsági tanácsait tartalmazó brosúra kinagyított változata volt, de akadtak körözés alatt álló halálfalók mozgó, fekete-fehér fényképét viselő plakátok is. A közeli patika bejáratáról például Bellatrix Lestrange vigyorgott gúnyosan a járókelőkre. Néhány üzlet, köztük a Florean Fortescue Fagylaltszalon kirakata be volt deszkázva, az utcán ellenben – s ez korábban nem volt jellemző – egymást érték a hevenyészett árusstandok. A legközelebbin, amit egy kifakult csíkos ponyvatető alatt rendeztek be a Czikornyai és Patza előtt, kartonpapír tábla hirdette:

AMULETTEK

vérfarkasok, dementorok és inferusok távoltartására

Egy ágrólszakadt külsejű, pöttöm varázsló láncra fűzött ezüstfüggőket csörgetett a járókelők fülébe.

– Vegyen egyet a kislánynak, hölgyem! – szólította meg Mrs. Weasleyt, s közben Ginnyre meresztette a szemét. – Védje meg a csinos nyakát!

– Ha szolgálatban lennék... – dörmögte bosszúsan Mr. Weasley, és lesújtó pillantást vetett az amulettárusra.

– Légy szíves, drágám, most ne tartóztass le senkit. Sietnünk kell. – Mrs. Weasley idegesen pislogott a listájára. – Azt javaslom, menjünk el először is Madam Malkinhoz. Hermione szeretne egy új dísztalárt, Ronnak lassan már a térde is kilátszik a régi iskolai talárjaiból, és neked is biztosan újak kellenek, Harry, hiszen úgy megnőttél! Na gyertek, gyertek!

– Semmi értelme, hogy mind bemenjünk Madam Malkinhoz, Molly – vetette ellen Mr. Weasley. – Menjenek el ők hárman Hagriddal, mi meg addig megvesszük az összes tankönyvet a Czikornyai és Patzában.

– Hát, nem is tudom... – Mrs. Weasley képtelen volt eldönteni, mit szeretne jobban: hogy gyorsan végezzenek a bevásárlással, vagy hogy végig együtt maradjanak. – Te mit gondolsz, Hagrid?

– Ne félj, Molly, vigyázok rájuk – brummogta a vadőr, s könnyedén legyintett egyet kukafedél méretű kezével.

Mrs. Weasley kelletlenül beleegyezett a különválásba, és férje meg Ginny társaságában belépett a Czikornyai és Patzába. Harry, Ron, Hermione és Hagrid elindultak Madam Malkin Talárszabászata felé.

Harrynek feltűnt, hogy a járókelők jó része Mrs. Weasleyhez hasonlóan nyugtalan, feszült arcot vág, s hogy sehol nem látni álldogáló, beszélgető embereket. A bevásárlásukat intézők zárt csoportokban közlekedtek, és szemlátomást igyekeztek minél gyorsabban végezni. Magányosan vásárolgató ember egy se akadt az utcán.

– Szűken lennénk odabent ennyien – szólt Hagrid, miután megállt Madam Malkin üzlete előtt, és lehajolva belesett a kirakaton. – Én idekint maradok, és őrködöm, jó?

Így hát Harry, Ron és Hermione együtt léptek be a kis bolthelyiségbe. Az üzlet az első pillantásra üresnek tűnt, de alighogy becsukódott az ajtó mögöttük, ismerős hang csendült fel egy zöld és kék, flitteres dísztalárokkal teli ruhásállvány mögött.

– ...ha nem vetted volna észre, anyám, nem vagyok már gyerek. Tudok egyedül vásárolni.

Rosszalló ciccegés hallatszott, majd ráfelelt egy másik hang, amelyben Harry Madam Malkinéra ismert.

– Nem, nem, drágám, édesanyádnak igaza van. Se felnőttnek, se gyereknek nem tanácsos mostanában egyedül csatangolnia...

– Vigyázzon már azzal a tűvel!

Az állvány mögül sápadt, hegyes állú, tejfölszőke tinédzserfiú bukkant elő. Szép sötétzöld dísztalár volt rajta, amelynek ujjain és a szegélye mentén gombostűk csillogtak. A fiú a tükör elé lépett, és megszemlélte a ruhát; beletelt néhány másodpercbe, mire észrevette Harry, Ron és Hermione tükörképét a válla fölött. Akkor világosszürke szeme nyomban összeszűkült.

– Ne csodálkozz, anyám, ha büdöset érzel – szólt Draco Malfoy. – Bejött egy sárvérű.

– Semmi szükség ilyen beszédre! – Madam Malkin kisietett a ruhásállvány mögül, kezében mérőszalaggal és pálcával. – És kivont pálcát sem akarok látni a boltomban! – tette hozzá gyorsan, mert az ajtó felé pillantva észrevette, hogy Harry és Ron Malfoyra szegezik varázspálcájukat.

Hermione, aki egy fél lépéssel hátrébb állt, odasúgta barátainak:

– Ne, ne csináljátok, nem érdemes...

– Úgyse mertek varázsolni az iskolán kívül – vigyorgott gúnyosan Malfoy. – Kitől kaptad a monoklit, Granger? Küldök neki virágot.

– Elég ebből! – szólt szigorúan Madam Malkin, és segélykérően hátrapillantott. – Asszonyom, nagyon kérem...

Narcissa Malfoy kisétált a ruhásállvány mögül.

– Tegyétek el a pálcát! – szólt rá hűvösen Harryre és Ronra. – Ha még egyszer bántjátok a fiamat, teszek róla, hogy az legyen az utolsó pimaszságotok.

– Igen? – Harry előrelépett, és belenézett a nő finoman gőgös arcába. Ugyanolyan magas volt, mint Narcissa Malfoy, aki sápadtságával együtt is hasonlított nővérére. – Majd ránk uszítja pár halálfaló barátját, mi?

Madam Malkin sikoltott, és a szívéhez kapott.

– De kérem, micsoda vád... veszélyes ilyeneket mondani... nagyon kérem, tegyétek el a pálcátokat!

Harrynek esze ágában sem volt engedelmeskedni. Narcissa Malfoy szája rosszindulatú mosolyra húzódott.

– Látom, nagyon elbizakodottá tett, hogy Dumbledore kedvence vagy, Harry Potter. De a pártfogód nem lesz mindig ott, hogy megvédjen.

Harry színpadiasan körülnézett a boltban.

– Ejnye, hiszen most sincs itt! Lehet próbálkozni! Biztos találnak magának egy kétszemélyes cellát az Azkabanban, hogy együtt lehessen a leszerepelt férjével!

Malfoy dühösen megindult Harry felé, de elbotlott a félkész talár földig érő szárában. Ron harsányan kinevette.

– Ne merészelj így beszélni az anyámmal, Potter! – sziszegte Malfoy.

– Semmi baj, Draco – szólt Narcissa, és fia vállára helyezte hosszú, fehér ujjait. – Úgy sejtem, Potter előbb fog találkozni a drága jó Siriusszal, mint én Luciussal.

Harry még magasabbra emelte pálcáját.

– Harry, ne! – rémüldözött Hermione. Megfogta Harry csuklóját, és megpróbálta lenyomni. – Csillapodj... nem szabad... nagy baj lenne belőle...

Madam Malkin egy pillanatig habozott, majd elhatározta, hogy úgy tesz, mintha nem lenne semmi baj – azt remélve, hogy nem is lesz. Malfoy felé hajolt, aki még mindig Harryt nézte villámló szemekkel.

– Azt hiszem, a bal ujja még lehet egy kicsit rövidebb. Mutasd csak, drágám...

– Au! – jajdult fel Malfoy, és ellökte Madam Malkin kezét. – Ne bökdössön már azzal a tűvel! Nem is akarok ilyen talárt, anyám...

Azzal lerángatta magáról a ruhát, és a varrónő lába elé lökte.

– Igazad van, Draco! – felelte Narcissa, megvető pillantást küldve Hermione felé. – Most már látom, miféle aljanép jár ide... Átmegyünk inkább a Shanda és Sheymeshbe.

A nő az ajtó felé indult. Draco követte, és elhaladtában szántszándékkal beleütközött Ronba.

– Na, de kérem! – méltatlankodott Madam Malkin. Felkapta a földről a drága talárt, és pálcája hegyét porszívó módjára mozgatni kezdte fölötte, hogy megtisztítsa.

Madam Malkin végig zaklatott és figyelmetlen volt, amíg Ron és Harry új talárjait igazította. Hermionéra varázslótalárt akart rátukmálni boszorkánytalár helyett, s egyenesen megkönnyebbültnek tűnt, mikor végül az ajtóhoz kísérte három vevőjét.

– Sikerült mindent megvenni? – kérdezte vidoran Hagrid a boltból kilépő triótól.

– Nagyjából – felelte Harry. – Láttad Malfoyékat?

– Aha – válaszolta könnyedén a vadőr –, de ne izgulj, Harry, itt az Abszol úton nem mernek galibát csinálni.

Harry, Ron és Hermione összenéztek, de mielőtt eloszlathatták volna Hagrid kellemes tévhitét, feltűnt a súlyos könyvkötegekkel megrakott Mr, Mrs. és Ginny Weasley.

– Mindenki jól van? – kérdezte Mrs. Weasley. – Megvannak a talárok? Helyes, akkor elindulunk Fred és George boltja felé, útközben pedig beugrunk a patikába és az Uklopszba. Végig maradjatok a közelünkben...

Harry és Ron nem vásároltak semmit a patikában, mivel a bájitaltan lekerült az órarendjükről, az Uklopsz Bagolyszalonban viszont vettek egy-egy nagy doboz bagolycsemegét Hedvig és Pulipinty számára. Ezután – a percenként az órájára pillantó Mrs. Weasley vezetésével – továbbindultak az Abszol úton a Fred és George alapította Weasley Varázsvicc Vállalat boltját keresve.

– Nem időzhetünk ott sokáig – figyelmeztette a társaságot Mrs. Weasley. – Gyorsan körülnézünk, aztán indulás vissza a kocsihoz. Már közeledünk, ez a huszonkettes szám... huszonnégy...

Ron úgy torpant meg, mintha falnak ütközött volna.

– Fúúúú...

A fénytelen, plakátok takarta kirakatok között Fred és George boltja olyan volt a szemnek, akár egy tűzijáték. Az arra járók szinte mind vetettek egy ámuló pillantást a kirakatra, s nem egy járókelő meg is állt bámészkodni. A bal oldali kirakat szédítő tömegben mutatta be a pörgő, durrogó, villogó, pattogó és visító árukat – Harrynek a puszta látványtól is könnybe lábadt a szeme. A jobb oldali kirakatot hatalmas plakát borította be: piros volt, akár a minisztérium hirdetményei, de villogó sárga betűkkel ez állt rajta:

Nem csak a hurok szorul!

Ami túltesz Tudjukkin:

a gyötrelmes PÚLYUK-KÍN!

Ha nem jön, aminek jönnie kell!

Harry jót nevetett a tréfán, majd egy erőtlen nyöszörgést hallva oldalra nézett: Mrs. Weasley megkövülten állt mellette, s csak a szája mozgott – némán artikulálta a „púlyuk-kín” szót.

– Ezért ízekre tépik őket... – suttogta az asszony.

– Dehogyis, anya! – legyintett Ron, aki legalább akkorát nevetett a plakáton, mint Harry. – Ez zseniális!

Ő és Harry léptek be elsőként a boltba, ahol hatalmas zsúfoltság fogadta őket. A tolongó tömegben Harrynek esélye se volt a polcokhoz férkőzni, így hát távolról szemlélte meg a tornyosuló áruhalmokat. Felismerte többek között a Maximuláns-termékcsoport darabjait, amelyeket az ikrek utolsó, befejezetlen roxforti tanévük során tökéletesítettek – a sorozatból szemlátomást az Orrvérzés Ostya volt a legnépszerűbb, mert abból csak egy utolsó, kiszakadt doboz maradt a polcon. Odébb vödörszámra álltak a trükkös varázspálcák: az olcsóbbak suhintásra gumicsirkévé vagy alsónadrággá változtak, a legdrágább fajta agyba-főbe verte az óvatlan felhasználót. Varázspennából a bolt háromfélét kínált: mártásmentes öntöltőt, autokorrektort és válaszsúgót. Mikor végre út nyílt a tömegben, Harrynek sikerült megközelítenie a pultot, ahol egy csapat fecserésző tízéves nagy élvezettel nézegetett egy emberforma kis fabábut, ami felfelé kapaszkodott egy működő bitófa-makett lépcsőjén. A játék dobozán ez állt: Térbeli akasztófa – találd ki a szót, vagy lógni fogsz!

Szabadalmazott éberálom-bűbáj – olvasták egy helyütt.

Hermionénak sikerült odafurakodnia a pult közelében álló jókora állványhoz, és hangosan felolvasta az egyik doboz feliratát. A dobozt egy kalózhajó fedélzetén álló szépfiú és egy ájuldozó lány képe díszítette:

– Egyetlen könnyű varázsige – olvasta a lány –, és kezdetét veszi egy csúcsminőségű, tökéletesen életszerű, harmincperces álmodozás. Kiválóan használható az átlagos tanóra keretei között, gyakorlatilag kimutathatatlan (mellékhatásként bamba arckifejezés és enyhe nyáladzás előfordulhat). Tizenhat éven aluliaknak nem árusítható. – Hermione fejcsóválva nézett Harryre. – Ez ám a nagy varázslat, mi?

– Köszönjük a dicséretet, Hermione – csendült egy hang a hátuk mögött. – Ezért kapsz egyet ingyen.

Fred lépett oda hozzájuk sugárzó képpel és bíborszín talárban, ami a lehető leglátványosabb színütközést produkálta lángvörös hajával.

– Mi újság, Harry? – A két fiú kezet rázott. – Hát neked meg ki intézte el a szemedet, Hermione?

– A bokszoló teleszkópotok – hangzott a csüggedt válasz.

– Hoppá, azokról meg is feledkeztem! Várj csak... Nesze...

Fred kihalászott a zsebéből egy tubust, és átadta Hermionénak. A lány mohón lecsavarta róla a kupakot – a tubusból sűrű, sárga krém préselődött ki.

– Kend a monoklira, és egy óra múlva nyoma se lesz – közölte a használati utasítást Fred. – Muszáj volt csinálnunk egy jó zúzódás-eltávolítót, ugyanis a legtöbb árut magunkon teszteljük.

Hermione tétovázva pislogott a krémre.

– Biztos, hogy nem árt?

– Persze, biztos – nyugtatta meg Fred. – Gyere, Harry, körbevezetlek.

Harry magára hagyta a szemét kenegető Hermionét, és követte Fredet a bolt hátsó részébe, ahol egy állványon kártya-és kötéltrükkök kellékei sorakoztak.

– Mugli bűvészmutatványok! – büszkélkedett Fred. – Tudod, az olyan diliseknek, mint apa, akik imádják a mugli dolgokat. Meggazdagodni nem fogunk belőlük, de azért jól fogynak. Tudod, az újdonság varázsa... Na, itt van George is!

Fred ikertestvére lelkesen megrázta Harry kezét.

– Idegenvezetés folyik? Gyere be hátra, Harry, ott keressük nagy zsozsót... Próbálj csak egyet is zsebre dugni, és nem galleonnal fogsz fizetni érte! – reccsent rá egy kisfiúra, aki erre gyorsan kikapta a kezét az Ehető Sötét Jegy – garantált hányinger! feliratú dobozból.

George megkerülte a mugli bűvészmutatványok állványát, és félretolt egy függönyt, ami mögött sötétebb és kevésbé zsúfolt helyiség tárult fel. A polcok itt is tele voltak áruval, de szolidabb küllemű dobozok rejtették őket.

– Nemrég készültünk el ennek a komolyabb termékcsaládnak a kifejlesztésével – magyarázta Fred. – Ez is fura történet...

– El se hinnéd, hány olyan ember van – még a minisztérium dolgozói között is –, aki még egy szimpla pajzsbűbájt se tud összehozni – magyarázta fejcsóválva George. – Persze ha nálad tanultak volna, Harry, nem itt tartanának.

– Nem bizony... Na szóval, mi hétköznapi kis viccnek szántuk a Páncélsüveget. Tudod: tedd a fejedre, bosszantsd fel a haverodat, hogy rontást küldjön rád, aztán nézd meg, milyen képet vág, amikor a varázs lepattan a süvegről. És mit ad isten, a minisztérium ötszáz darabot rendelt belőle a külsős munkatársainak! És még mindig tömeges megrendeléseket kapunk!

– Így aztán bevettük a kínálatba a Páncélköpenyt, a Páncélkesztyűt...

– A főbenjáró átkok ellen persze mit sem érnek, de kis és közepes erősségű rontásokat és ártásokat kivédenek...

– Aztán arra gondoltunk, hogy beszállunk az egész sötét varázslatok kivédése bizniszbe, mert az nagyon felpörgött mostanában – folytatta lelkesen George. – Ez eszelős, figyeld csak! Instant sötétségpor, Peruból importáljuk. Nagyon hasznos, ha hirtelen fel kell szívódnod.

– És nézd meg, a csalizajgép is csak úgy szalad le a polcról. – Fred egy rakás izgő-mozgó, kürtszerű tárgyra mutatott, amelyek valóban igyekeztek kiszökni a dobozukból. – Lopva elejtesz egyet, az elszalad, és valahol másutt hangoskodni kezd, hogy elterelje rólad a figyelmet.

– Nagyon praktikus – bólogatott Harry.

– Nesze – George lekapott a polcról két csalizajgépet, és odadobta Harrynek.

Egy szőke hajú, fiatal boszorkány nézett be a függöny mögül. Harry megfigyelte, hogy ő is bíborszín talárt visel.

– Mr. Weasley és Mr. Weasley, egy vevő beugratós üst után érdeklődik.

Harry igen furcsának érezte a „Mr. Weasley” megszólítást, de Fred és George szemlátomást természetesnek vették.

– Rendben, Verity, azonnal megyek – bólintott George. – Harry, válassz magadnak, ami csak tetszik. Neked itt minden ingyen van.

– Dehogyis! – tiltakozott Harry, aki már elővette az erszényét, hogy kifizesse a csalizajgépeket.

– Nálunk te nem fizetsz! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Fred.

– De hát...

– Tőled kaptuk a kezdőtőkénket – mondta nagy komolyan George. – Nem felejtettük el. Vihetsz, amit csak akarsz, de ha kérdezik, mondd meg, hol szerezted.

George kiment a függönyön túlra, hogy segítsen kiszolgálni a vevőket, Fred pedig visszakísérte Harryt a bolt nagyobbik helyiségébe. Hermionét még mindig a Szabadalmazott Éberálmoknál találták, s immár vele volt Ginny is.

– Láttátok már a speciális Boszibűbáj termékcsaládunkat? – kérdezte Fred. – Csak utánam, hölgyeim...

A kirakat közelében egy polcon, ami előtt izgatottan vihogó süldőlányok népes csoportja álldogált, neonrózsaszínű áruk sorakoztak. Hermione és Ginny bizalmatlanul pislogtak a rikító holmikra.

– Íme! – szólt büszkén Fred. – Szerelmi bájitalok páratlanul széles választéka!

Ginny gyanakodva felvonta a fél szemöldökét.

– És ezek működnek is?

– Persze, hogy működnek! Adagonként átlag huszonnégy óráig hatnak, de ez függ a kiszemelt fiú testsúlyától...

– ...és a lány szépségétől – fejezte be a mondatot George, aki most hirtelen újra előkerült. – De a húgunk nem kap ilyet – tette hozzá szigorúan –, mert úgy halljuk, bájital nélkül is egyszerre öt fiút bolondít...

– Ronnak minden szava hazugság – vágta rá Ginny, és levett egy kis rózsaszín tégelyt a polcról. – Ez micsoda?

– Garantáltan tíz másodperc alatt ható mitesszer-eltüntető – adta meg a választ Fred. – Gennyes pattanásra is jó – de maradjunk csak a témánál. Jársz vagy nem jársz egy Dean Thomas nevű fiúval?

– Járok – válaszolta Ginny. – És mikor legutóbb találkoztam vele, Dean még egy fiú volt, nem pedig öt. Azok meg mik?

Rámutatott egy csomó rózsaszín és piros, pelyhes gömbre, amelyek egy ketrec alján gördültek ide-oda, és időnként vékony, magas hangon nyüszítettek.

– Törpegolymókok – felelte George. – Nem tudunk eleget tenyészteni belőlük. Na, és mi van Michael Cornerrel?

– Őt ejtettem, mert nem tud veszíteni – felelte Ginny. Bedugta az ujját a ketrec rácsán, és kedvtelve figyelte, hogyan gyűlnek oda a törpegolymókok. – Ezek nagyon édik!

– Jópofa állatkák – hagyta helyben Fred. – Egy kicsit sűrűn cseréled a pasijaidat, nem gondolod?

Ginny csípőre tett kézzel megfordult, és dühösen rámeredt bátyjára. Harry csodálkozott, hogy Fred nem retten meg tőle, annyira Mrs. Weasley-s volt a lány tekintete.

– Semmi közöd a pasijaimhoz! Neked pedig nagyon hálás lennék, ha nem tömnéd mesékkel a bátyáink fejét! – tette hozzá Ronhoz fordulva, aki ekkor tűnt fel George mellett, varázsvicc-árukkal megrakodva.

– Az összesen három galleon, kilenc sarló és egy knút lesz – mondta Fred, miután szemügyre vette a Ron által összegyűjtött dobozokat. – Lehet perkálni.

– De hát az öcsétek vagyok!

– És a miénk a cucc, amit le akarsz nyúlni. Három galleon és kilenc sarló az ára. A knútot elengedem.

– De hát nincs három galleonom és kilenc sarlóm!

– Akkor szépen vigyél vissza mindent oda, ahonnan elvetted.

Ron néhány dobozt eldobva szabaddá tette fél kezét, és nagyon csúnyát intett oda Frednek. Balszerencséjére Mrs. Weasley abban a pillanatban bukkant fel, és tanúja volt a gesztusnak.

– Ha ezt még egyszer meglátom, összeátkozom az ujjaidat! – pirított rá Ronra.

– Lehet egy törpegolymókom, anya? – fordult hozzá Ginny.

– Egy micsodád? – kérdezett vissza gyanakodva Mrs. Weasley.

– Nézd, milyen aranyosak...

Mrs. Weasley odébb lépett, hogy szemügyre vegye a törpegolymókokat, így Harry, Ron és Hermione néhány másodpercig szabadon kiláttak a kirakaton át az utcára. Draco Malfoyt pillantották meg odakint – a mardekáros fiú egyedül volt, és szemlátomást sietett valahova. Mikor elhaladt a varázsviccbolt előtt, még egyszer hátrapillantott, aztán eltűnt a három jó barát szeme elől.

– Hol lehet az anyja? – tűnődött Harry.

– Úgy néz ki, lerázta – állapította meg Ron.

– Vajon miért? – kérdezte Hermione.

Harry nem szólt, de lázasan törte a fejét. Narcissa Malfoy biztos nem önszántából engedte el egyedül drágalátos fiát. Draco nyilván csak nagy nehezen tudott megszabadulni tőle, és kétségkívül jó oka volt rá, hogy egyedül akarjon maradni. S hogy ez a jó ok inkább rossz, abban Harry – kellőképpen ismerve és utálva Malfoyt – egészen biztos volt.

Harry körülnézett. Mrs. Weasley és Ginny a törpegolymókok ketrece fölé hajoltak. Mr. Weasley elbűvölten vizsgálgatott egy pakli mugli kártyát. Fred és George a vevőkkel foglalkoztak. A bolt előtt őrködő Hagrid háttal állt a bejáratnak, és az utcát pásztázta tekintetével.

– Bújjatok alá, gyorsan! – szólt fojtott hangon Harry, és előkapta hátizsákjából a láthatatlanná tévő köpenyt.

Hermione tétován pislogott Mrs. Weasley felé.

– Nem is tudom, Harry...

– Gyere már! – sziszegte Ron.

Hermione még egy kicsit habozott, de aztán bebújt Harryvel és Ronnal a köpeny alá. A körülöttük állók figyelmét teljesen lekötötték az ikrek árui, így senki nem vette észre a három jó barát eltűnését. Viszonylag gyorsan sikerült eljutniuk az ajtóig, mégis, mire kiléptek az utcára, Malfoy már sehol se volt.

– Arrafelé ment. – Harry suttogóra fogta a hangját, hogy a dudorászó Hagrid meg ne hallja őt. – Gyertek...

Sietve elindultak az utcán; menet közben jobbra-balra tekingettek, benéztek minden ajtón, minden kirakatablakon. Végül Hermione egyszer csak előre mutatott.

– Nem ő az ott? – suttogta. – Az, aki befordul balra?

– Micsoda meglepetés! – dörmögte Ron.

Malfoy még egyszer hátrapillantott, majd beosont a Zsebpiszok közbe, és ismét eltűnt a szemük elől.

– Gyorsan, vagy elveszítjük! – szólt Harry, és megszaporázta lépteit.

– Meglátják a lábunkat! – rémüldözött Hermione. A köpeny aggasztóan lobogott a bokájuk körül – hiába, túl nagyok voltak már hozzá, hogy kényelmesen elférjenek alatta.

– Nem számít, csak siessünk! – türelmetlenkedett Harry.

A Zsebpiszok köz, a fekete mágia utcája első pillantásra kihaltnak tűnt. Harry, Ron és Hermione benéztek minden üzletbe, de egyben se láttak vevőt. Harry nem csodálkozott ezen – ilyen vészterhes időkben, amikor minden és mindenki gyanús, aligha volt tanácsos sötét varázstárgyakat vásárolni – legalábbis mások szeme láttára.

Hermione jó nagyot csípett Harry karjába.

– Au!

– Csitt! Oda nézz! Ott van! – suttogta a lány.

Időközben elérték a Zsebpiszok köz egyetlen olyan boltját, ahol Harry már járt: a hátborzongató tárgyak széles választékát kínáló Borgin & Burkest. Odabent, a koponyákkal és régi palackokkal teli ládák között valóban ott állt Draco Malfoy. A hátát fordította Harryék felé, s félig eltakarta őt az a nagy, fekete szekrény, amiben Harry egykor elrejtőzött Draco és az apja elől. Kézmozdulataiból ítélve Malfoy hevesen magyarázott valamit. Az üzlet tulajdonosa, a csimbókos hajú, görnyedt Borgin szemben állt vele, arcán a neheztelés és a félelem sajátos keverékével.

– Bár hallanánk, mit beszélnek! – szólt Hermione.

– Hallhatjuk! – suttogta izgatottan Ron. – Várjatok csak... a fenébe...

Még mindig a karjában szorongatott néhány dobozt, s miközben a legnagyobbal babrált, többet elejtett közülük.

– Van nálam telefül!

– Szuper! – lelkendezett Hermione. Közben Ron letekerte a hosszú, hússzínű zsinórokat, és a végüket bedugta az ajtó alatti résbe. – Remélem, nincs páncélozva az ajtó...

– Nincs! – örvendezett Ron. – Már van is vétel!

Összedugták a fejüket, és feszült figyelemmel hallgatni kezdték Malfoy beszédét, ami a legtisztább rádióadás módjára szólt a telefül-zsinórok végéből.

– ...tudja, hogy kell megjavítani?

– Talán – felelte vonakodva Borgin. – De meg kellene vizsgálnom. Miért nem hozza be?

– Nem lehet. Ott kell maradnia, ahol van. Magyarázza el, hogyan kell, és én majd megcsinálom.

Harry látta, hogy Borgin idegesen megnyalja ajkát.

– Nos, ez így látatlanban nagyon nehéz, talán nem is lehetséges. Semmit nem garantálhatok.

– Nem? – Harry kihallotta Malfoy hangjából, hogy a fiú gúnyosan vigyorog. – Ettől talán biztosabb lesz a dolgában.

Malfoy tett egy lépést a boltos felé, aminek következtében a fekete szekrény takarásába került. Harry, Ron és Hermione a nyakukat nyújtogatták, de hiába – csak annyit láttak, hogy Borgin arcára halálos rémület ül ki.

– Megkeserüli, ha eljár a szája – folytatta Malfoy. – Hallott már Fenrir Greybackről? Családi barátunk. Időnként el fog jönni magához, hogy megnézze, kellő figyelmet szentele a problémának.

– Ugyan, nincs semmi szükség rá...

– Majd én eldöntöm, mire van szükség – torkolta le Malfoy. – Most mennem kell. Azt pedig tegye félre nekem, mert szükségem lesz rá.

– Ha kívánja, most is elviheti.

– Dehogy viszem, maga ostoba fajankó! Nem fogok végigsétálni vele az utcán! Csak ne adja el!

– Ahogy óhajtja... uram.

Borgin meghajolt – ugyanolyan mélyen, mint egykor Harry szeme láttára Lucius Malfoy előtt.

– Senkinek egy szót se, Borgin! Anyám se kivétel, megértette?

– Hogyne, hogyne... – motyogta Borgin, és újra meghajolt.

Egy másodperccel később megszólalt az ajtó fölé akasztott csengő, és Malfoy elégedett képpel kilépett a boltból. Olyan közel haladt el Harryék mellett, hogy a szelétől meglebbent a láthatatlanná tévő köpeny. Bent a boltban Borgin még mindig dermedten állt, de arcán már nem alázatos mosoly, hanem szorongó kifejezés ült.

– Ez meg mi volt? – suttogta Ron, miközben feltekerte a telefület.

– Nem t'om. – Harry végiggondolta a beszélgetést. – Valamit meg akar javíttatni... és valamit félre akar tetetni magának... Láttátok, mire mutatott, amikor a másik dolgot említette?

– Nem láttuk, hisz a szekrény mögött állt.

– Maradjatok itt! – suttogta Hermione.

– Miért? Mit akarsz...?

Hermione azonban addigra már kibújt a köpeny alól. Gyorsan megnézte a kirakatüvegben, hogy nem túl kócos-e, aztán hangos csengőszó kíséretében benyitott a boltba. Ron sietve bedugta a telefület az ajtó alatt, és átadta az egyik zsinórt Harrynek.

– Jobb napokat kívánok! – köszönt nagy vidáman Hermione.

Borgin nem felelt, csak gyanakodva méregette, de Hermione nem zavartatta magát: dudorászva sétálgatni kezdett a kiállított áruk között, s végül megállt egy üvegajtós szekrény előtt.

– Eladó ez a nyaklánc? – kérdezte.

– Ezerötszáz galleonért igen – felelte barátságtalanul Borgin.

– Aha, öh... annyi pénzem nincs. – Hermione folytatta a nézelődést. – És mennyibe kerül ez a szép – öhm – koponya?

– Tizenhat galleon.

– Szóval eladó? Nincs... félretéve valakinek?

Borgin összehúzta a szemét. Harry élt a gyanúperrel, hogy a boltos rájött, miben sántikál Hermione. A lány is sejthette ezt, mert gyorsan taktikát váltott.

– Az a helyzet, hogy az a... az a fiú, aki az előbb itt járt, Draco Malfoy... szóval, ő a barátom, és akarok venni neki valamit a szülinapjára, de ha, mondjuk, félretetetett magának valamit, akkor... szóval, nem akarok ugyanolyat venni...

Harry ezt elég gyenge mesének tartotta, s a jelek szerint Borgin is.

– Kifelé! – förmedt rá a lányra. – Ki innen!

Hermione készséggel eleget tett a felszólításnak, és Borginnal a sarkában az ajtóhoz iszkolt. Az újabb csengőszó után a boltos becsapta az ajtót, és kitette a „zárva” táblát.

– Hát igen, egy próbálkozást megért – jegyezte meg Ron, miközben Hermionéra borította a köpenyt. – De sajnos elég átlátszó volt a dumád...

– Majd legközelebb megmutatod, hogyan kell csinálni, te Megtévesztés Mestere! – vágott vissza a lány.

Ron és Hermione végigveszekedték az utat a varázsvicc-boltig, ott azonban kénytelenek voltak felfüggeszteni szócsatájukat, hogy észrevétlenül el tudjanak osonni az aggodalomtól reszkető Mrs. Weasley és Hagrid mellett, akik nyilvánvalóan észrevették eltűnésüket. Miután besurrantak a boltba, Harry gyorsan összegyűrte és hátizsákjába rejtette a köpenyt, majd nem sokkal később, válaszul Mrs. Weasley szemrehányására, megerősítette Ron és Hermione vallomását, miszerint végig a hátsó helyiségben voltak, ahol Mrs. Weasley bizonyára nem nézett körül elég alaposan.

Hetedik fejezet

A Lump Klub

A szünidő utolsó hetében Harry sokat töprengett Draco Malfoy Zsebpiszok közbeli kitérőjén. Az egészben az nyugtalanította a legjobban, hogy Malfoy a boltból kilépve olyan elégedett képet vágott. Szent meggyőződése volt, hogy aminek Malfoy ennyire örül, az csak valami nagyon komisz dolog lehet. Némi nehezteléssel vette tudomásul, hogy se Ront, se Hermionét nem izgatják annyira Malfoy viselt dolgai, mint őt – vagy legalábbis barátai néhány nap után ráuntak a témára.

– Igen, persze, hogy gyanús a dolog – mondta kissé türelmetlenül Hermione. Az ablakpárkányon ült Fred és George szobájában, lábzsámoly gyanánt az egyik kartondobozt használva, és cseppet sem volt ínyére, hogy fel kell pillantania a Rúnafordítás haladóknak frissen beszerzett példányából. – De azt is megbeszéltük, hogy nagyon sok lehetséges magyarázat van rá.

– Lehet, hogy összetörte a Dicsőség Kezét – jegyezte meg szórakozottan Ron, aki eközben seprűje elgörbült szálainak kiegyenesítésén fáradozott. – Volt neki az a múmiakeze, tudjátok...

– De mi az, amit félre akart tetetni? – kérdezte immár tizenvalahányadszor Harry. – Szerintem Borginnál van egy másik abból az elromlott tárgyból, és Malfoynak mind a kettő kellene.

– Gondolod? – dünnyögte Ron, immár a seprűje nyelén talált piszkot kaparászva.

– Igen – bólintott Harry. Egyik barátja se szállt vitába vele, így hát folytatta: – Malfoy apja az Azkabanban van. Nyilván bosszút akar állni.

Ron pislogva felnézett.

– Malfoy? Bosszút állni? Mit tudna ő csinálni?

– Pont ez az, amit nem tudok! – vágta rá feszülten Harry. – De biztos, hogy készül valamire, úgyhogy szerintem oda kell figyelnünk rá. Az apja halálfaló...

Harry elhallgatott, és tátva maradt szájjal bámult a Hermione mögötti ablakra. Megdöbbentő gondolat hasított az agyába.

Hermione riadtan nézett rá.

– Valami baj van, Harry?

– Megint fáj a sebhelyed? – kérdezte aggódva Ron.

– Malfoy halálfaló... – jelentette ki drámai hangon Harry. – Átvette az apja helyét a halálfalók között!

Egy pillanatig csend volt, aztán Ronból kitört a nevetés.

– Malfoooy? Egy tizenhat éves gyerekről beszélsz! Azt hiszed, Tudodki bevenné őt a csapatába?

– Ez nagyon valószínűtlen, Harry – mondta furcsán tompa hangon Hermione. – Miből gondolod?

– Emlékezzetek csak, a talárszalonban... Madam Malkin hozzá se ért Malfoyhoz, ő mégis elrántotta a karját, amikor a nő fel akarta hajtani a talárja ujját. Méghozzá a balt! Malfoyt megbélyegezték a Sötét Jeggyel!

Ron és Hermione összenéztek.

– Hát... – motyogta bizonytalanul Ron.

– Szerintem Malfoy csak mihamarabb le akart lépni Madam Malkintól – vélekedett Hermione.

– Mutatott valamit Borginnak, amit nem láttunk – érvelt tovább makacsul Harry. – Valamit, amitől Borgin nagyon megijedt. Tuti, hogy a Sötét Jegy volt az! Meg akarta mutatni Borginnak, hogy kivel van dolga. És láttátok, mennyire komolyan vette őt utána az öreg!

Ron és Hermione megint váltottak egy pillantást.

– Nem tudom, Harry...

– Én akkor is azt mondom, hogy Tudodki nem venné be Malfoyt...

Harry bosszankodva, de igazának biztos tudatában felkapta az ágyról piszkos kviddicstalárját, és kiment a szobából; Mrs. Weasley napok óta mondogatta nekik, hogy ne hagyják az utolsó pillanatra a mosást és a csomagolást. A lépcsőfordulóban beleütközött Ginnybe, aki a szobája felé tartott, karján egy halom frissen vasalt ruhával.

– A helyedben most nem mennék le a konyhába – figyelmeztette a lány. – Francica éppen ott dorombol.

– Az nem baj, csak ne nézzen egérnek – felelte mosolyogva Harry, és folytatta útját.

Fleur csakugyan ott ült a konyhaasztalnál, és lelkes szónoklatot tartott esküvői terveiről Mrs. Weasleynek. Az asszony tüntetően azt figyelte, hogyan pucolja magát egy halom kelbimbó, és igencsak bosszús arcot vágott.

– ...Billel tulajdonképen eldöntötük, 'ogy sak két koszorhuslány lesz. Zsini és Gabrielle olyan édesen mutatnak majd együt! Gondo'tam, 'alvány aranysárhga rhu'a lesz jó nekik, mer' a rhozsaszin anyira nem megy Zsini 'ajá'oz...

– Á, Harry! – szólalt meg jó hangosan Mrs. Weasley, félbeszakítva Fleur monológját. – De jó, hogy lejöttél! El akarom mondani, hogyan fog zajlani holnap a roxforti utazás. Biztonsági okokból minisztériumi kocsikkal visznek ki minket a pályaudvarra, ahol aurorok várnak majd ránk...

– Tonks is ott lesz? – kérdezte Harry, miközben átadta az asszonynak a szennyesét.

– Nem, nem hiszem. Arthur azt mondta, őt máshova osztották be.

– Nagyon el'agyja magát az a Tonks – szólt tűnődve Fleur, s közben saját tükörképét csodálta egy teáskanálon. – Szerhintem joban kelene...

– Kitűnő megfigyelés – vetette oda gúnyosan Mrs. Weasley, ismét Fleurbe fojtva a szót. – Menj csak, Harry, csomagolj! Szeretném, ha estére minden láda be lenne pakolva, hogy kivételesen elkerüljük a reggeli kapkodást.

A másnapi indulás a pályaudvarra tényleg simábban zajlott a szokásosnál. Mire a minisztériumi kocsik megérkeztek, minden és mindenki készen állt: a ládák tele voltak. Hermione macskája, Csámpás az utazókosarában gubbasztott, Hedvig, Pulipinty valamint Ginny új piros törpegolymókja, Arnold a kalitkájukban ültek.

– Au revoir, 'Arry – búcsúzott elérzékenyülten Fleur, és csókot lehelt Harry arcára. Ron hasonló jóban reménykedve megindult a lány felé, de Ginny elgáncsolta, s ő elterült Fleur lába előtt a porban. Tetőtől talpig koszosan, dühtől és szégyentől lángoló arccal tápászkodott fel, és köszönés nélkül beszállt a kocsiba.

A King's Crosson nem a jókedvű Hagrid várta őket, hanem két, sötét mugliöltönybe bújt, szakállas auror. A mogorva páros egyetlen árva szó nélkül közrefogta a társaságot, és bekísérte őket a pályaudvarra.

– Gyorsan, gyorsan, menjetek át a korláton – sürgette a gyerekeket Mrs. Weasley, akit láthatóan feszélyezett a testőrök rideg, katonás viselkedése. – Talán Harry menjen elsőként, és...

Kérdő pillantást vetett az egyik aurorra, aki kurtán biccentett, és megfogta Harry karját, hogy a kilencedik és tizedik vágány közötti korlát felé vezesse őt.

– Köszönöm, de tudok járni – szólt ingerülten Harry, és lerázta magáról az auror kezét. Néma kísérőjét faképnél hagyva nekitolta a kulit a korlátnak, s a következő pillanatban már a kilenc és háromnegyedik vágány peronjáról nézte a Roxfort Expressz gőzgomolyagokat okádó piros mozdonyát.

Másodperceken belül Hermione, Ron, Ginny és a többiek is felbukkantak a peronon. Harry, anélkül, hogy kikérte volna auror-testőre véleményét, intett barátainak, hogy induljanak el vele üres kupét keresni. Hermione sajnálkozva rázta a fejét.

– Nem mehetünk, Harry. Nekünk Ronnal a prefektusok kocsijába kell mennünk, és aztán egy darabig a folyosón fogunk járőrözni.

– Ja, persze, elfelejtettem – bólintott Harry.

– Szálljatok fel gyorsan, pár perc múlva indul a vonat! – szólt az órájára pillantva Mrs. Weasley. – Jó tanulást kívánok, Ron...

– Mr. Weasley, beszélhetnénk néhány szót négyszemközt? – kérdezte hirtelen elhatározással Harry.

– Hát persze. – A férfi csodálkozott egy kicsit, de azért félrevonult Harryvel.

Harry korábban alaposan meghányta-vetette magában a dolgot, és arra jutott, hogy ha valakinek mindenképp be kellene számolnia gyanújáról, Mr. Weasley lenne a legalkalmasabb személy erre; egyrészt mert a minisztériumban dolgozik, tehát el tudja intézni a további vizsgálatot, másrészt mert kicsi az esélye annak, hogy dührohamot kap.

Harry látta, hogy Mrs. Weasley és a mogorva auror gyanakvó pillantásokat vetnek félrevonuló párosuk után.

– Amikor az Abszol úton voltunk... – kezdett bele, de Mr. Weasley egy fintorral elébe vágott a vallomásnak.

– Arról fogok értesülni, hogy hol jártatok Ronnal és Hermionéval, miközben állítólag a varázsviccbolt hátsó helyiségében voltatok?

– Honnan tudja...?

– Ugyan már, Harry. Az az ember áll előtted, aki felnevelte Fredet és George-ot.

– Öhm... hát igen, nem a hátsó helyiségben voltunk.

– Hallgatlak, ne kímélj.

– Az történt, hogy titokban követtük Draco Malfoyt. A láthatatlanná tévő köpenyemet használtuk.

– Konkrét okotok volt erre, vagy csak jó ötletnek tűnt?

– Úgy tűnt, hogy Malfoy készül valamire – válaszolta Harry, nem törődve a Mr. Weasley arcán tükröződő félig bosszús, félig kedélyes hitetlenkedéssel. – Megszökött az anyjától, és tudni akartam, miért.

– Tudni akartad, hát persze. – Mr. Weasley sóhajtott. – Na és? Megtudtad?

– Bement a Borgin & Burkesbe, és ráparancsolt a tulajra, Borginra, hogy segítsen neki megjavítani valamit. És még azt is mondta, hogy Borgin tegyen félre valamit neki. Úgy hangzott, mintha a két dolog hasonló lenne. Mondjuk, mintha egy pár lenne a kettő. És...

Harry nagy levegőt vett.

– És van még valami. Malfoy elég ideges lett, amikor Madam Malkin meg akarta fogni a bal karját. Az a gyanúm, hogy megjelölték őt a Sötét Jeggyel. Szerintem átvette az apja helyét a halálfalók között.

Mr. Weasley meghökkent arcot vágott, és csak egy hosszú pillanat múltán válaszolt:

– Harry, kétlem, hogy Tudjukki egy tizenhat éves gyereket...

– Senki nem tudhatja, hogy Tudjukki mit tenne meg és mit nem – vágott a szavába ingerülten Harry. – Ne haragudjon, Mr. Weasley, de szerintem érdemes lenne utánajárni ennek az ügynek. Ha Malfoy meg akar javíttatni valamit, és fenyegetőznie kell, hogy Borgin segítsen neki benne, akkor az a valami biztosan sötét vagy veszélyes varázsholmi, nem?

– Őszintén szólva kétlem, Harry – felelte Mr. Weasley, lassan formálva a szavakat. – Miután Lucius Malfoyt elfogták, házkutatást tartottunk nála, és kivétel nélkül minden veszélyes holmit elkoboztunk.

– Szerintem nem találtak meg mindent – erősködött Harry.

– Meglehet – felelte Mr. Weasley, de Harry érezte, hogy a válasz csak a megnyugtatását szolgálja.

Füttyszó harsant a hátuk mögött; már szinte mindenki felszállt a vonatra, és sorban csukódtak be az ajtók.

– Menned kell – mondta Mr. Weasley, és Mrs. Weasley is odakiáltott: – Szállj fel gyorsan, Harry!

Harry visszasietett a ládájához, amit azután a Weasley házaspár segített neki feltuszkolni a vonatra.

– Karácsonyra hozzánk jössz, kis drágám, megbeszéltük Dumbledoreral! – kiáltotta be Mrs. Weasley az ablakon, miután Harry már becsukta az ajtót, és a szerelvény lassan elindult. – Légy nagyon óvatos, és...

A vonat egyre gyorsított.

– ...légy jó, és...

Mrs. Weasleynek szaporázni kellett a lépteit a vonat mellett, hogy be tudja fejezni:

– ...vigyázz magadra!

Harry egészen addig integetett, amíg a Weasley házaspár egy kanyar után el nem tűnt a szeme elől. Akkor visszahúzódott az ablakból, és barátai keresésére indult. Feltételezte, hogy Ron és Hermione még a prefektusok kocsijában vannak, Ginny viszont ott állt nem messze tőle a folyosón, és néhány barátjával beszélgetett. Ládáját magával vonszolva elindult hát a lány felé.

A roxfortosok szégyentelenül megbámulták őt. Sokan egyenesen a kupéjuk ablakának nyomták az arcukat, hogy jobban láthassák. Harry előre sejtette, hogy a Reggeli Próféta „Kiválasztott”-legendája jóvoltából ebben az évben fokozott bámészkodásmennyiséget kell elviselnie, de így is zavarta a reflektorfény. Megkopogtatta Ginny vállát.

– Nem keresünk egy üres kupét?

– Bocs, Harry, de nem mehetek, Deannel találkozom – felelte vidáman a lány. – Majd később biztos összefutunk.

– Persze, persze... – bólintott Harry. Enyhe csalódottság fogta el, ahogy a távolodó lány hosszú, vörös hajfürtjeinek táncát nézte. A nyár folyamán annyira hozzászokott Ginny jelenlétéhez, hogy el is felejtette: Ginny az iskolában nem szokta együtt tölteni az idejét vele, Ronnal és Hermionéval. Mikor aztán kizökkentette magát mélázásából, és körülnézett, csodálattól csillogó szemű lányok gyűrűjében találta magát.

– Szia, Harry! – csendült egy ismerős hang a háta mögött.

– Neville! – Harry megkönnyebbülten fordult a ládáját vonszoló kerek képű fiú felé.

– Szervusz, Harry – köszönt rá a Neville nyomában közeledő hosszú hajú, nagy szemű, ködös tekintetű lány.

– Szia, Luna, hogy vagy?

– Köszönöm szépen, nagyon jól – felelte Luna. Egy képes magazint tartott a kezében, amely a címoldalán öles feliratban tudatta, hogy ajándék fantomfigyelő szemüveget tartalmaz.

– Még mindig jól fogy a Hírverő? – érdeklődött Harry, aki tartózkodó jóindulattal viseltetett a magazin iránt, mióta az előző tanévben exkluzív interjút adott nekik.

– Igen, igen, nagyon magas a példányszámunk – felelte lelkes mosollyal Luna.

– Keressünk helyet magunknak! – indítványozta Harry, s a némán bámuló diákok csoportjait kerülgetve elindult két barátjával a folyosón. Végre találtak egy üres kupét, ahova Harry nem kis megkönnyebbüléssel menekült be.

– Még minket is megbámulnak – szólt Neville magára és Lunára mutatva –, csak mert együtt látnak veled!

– Azért bámulnak meg, mert ti is ott voltatok a minisztériumban – helyesbített Harry, miközben feltornászta ládáját a poggyásztartóra. – Tele volt a történtekkel a Reggeli Próféta. Biztos olvastátok.

Neville hevesen bólogatott.

– Igen, és azt hittem, hogy nagyi dühös lesz a nagy hűhó miatt, de képzeljétek, örült neki! Azt mondta, végre-valahára apám nyomdokaiba léptem. Még egy új pálcát is vett nekem, nézzétek!

Előhúzta a varázsszerszámot, és felmutatta.

– Cseresznyefa egyszarvúszőrrel – jelentette büszkén. – Az egyik legutolsó darab, amit Ollivander eladott. Rögtön másnap tűnt el... Hé, Trevor, gyere vissza!

Azzal bebújt az ülés alá, hogy nyakon csípje krónikus szabadságvágy-túltengésben szenvedő varangyát.

– Az idén is lesz DS, Harry? – kérdezte Luna, miközben leválasztotta a Hírverő középső lapjáról a fantomfigyelő szemüveget.

– Már nincs értelme, hisz megszabadultunk Umbridge-től – felelte Harry, és leült. Neville kihúzta a fejét az ülés alól – közben bele is verte –, és csalódottan nézett fel Harryre.

– Én nagyon szerettem a DS-t! Olyan sokat tanultam tőled!

– Én is élveztem a találkozásainkat – bólogatott álmatag derűvel Luna. – Olyan volt, mintha lennének barátaim.

Luna gyakran tett efféle zavarba ejtő megjegyzéseket; Harryt mindig a szánalom és a szégyenkezés vegyes érzése fogta el tőlük. Mielőtt azonban válaszolhatott volna, mozgásra lett figyelmes az ajtó túloldalán. A kupé előtt egy kis csapat negyedéves lány sutyorgott és viháncolt.

– Te kérdezd meg!

– Nem, te!

– Majd én megkérdezem!

Egyikük, egy magabiztosnak tűnő, fekete szemű, markáns állú, hosszú fekete hajú lány kinyitotta a kupéajtót, és beoldalazott rajta.

– Szia, Harry, én Romilda Vane vagyok – köszönt harsány hangon, majd színpadias suttogással folytatta: – Nem akarsz átjönni a mi fülkénkbe? Minek ülnél itt velük? – Azzal rámutatott az ülés alatt kotorászó Neville égnek meredő fenekére, valamint Lunára, akit az orrára biggyesztett fantomfigyelő szemüveg egy agyalágyult tarka bagolyhoz tett hasonlatossá.

– Ők a barátaim – jelentette ki hűvösen Harry.

– Aha. – A lány arca őszinte csodálkozást tükrözött. – Értem. Szia.

Azzal visszavonult, és behúzta maga után az ajtót.

– Az emberek elvárnák, hogy menő barátaid legyenek, nem ilyenek, mint mi – jelentette ki a tőle megszokott szókimondással Luna.

– Menők vagytok – felelte tömören Harry. – Közülük egy se volt ott a minisztériumban. Nem ők harcoltak együtt velem.

– Nagyon kedves, hogy ezt mondod. – Luna küldött egy hálás mosolyt Harry felé, aztán megigazította orrán a fantomfigyelőt, és belemélyedt a Hírverőbe.

– Mi nem küzdöttünk meg vele – hangsúlyozta Neville, miután tollpihékkel és pormacskákkal a hajában, markában pedig a csüggedt Trevorral kikászálódott az ülés alól. – Te viszont igen. Hallanod kéne, miket mond rólad a nagyi! „Az a Harry Potter egymaga többet ér, mint a Mágiaügyi Minisztérium összes léhűtője együttvéve!” Bármit megadna érte, hogy te legyél az unokája...

Harry zavartan nevetett, és gyorsan az RBF-vizsgaeredményekre terelte a szót. Miközben Neville felsorolta a jegyeit, és elmorfondírozott rajta, hogy az átváltoztatástanból szerzett „elfogadható”-ja vajon elég lesz-e a tantárgy RAVASZ-szintű folytatásához, Harry tűnődve nézte őt, s a gondolatai egészen máshol jártak.

Neville gyermekkorát is tönkretette Voldemort, épp úgy, mint az övét... és Neville máig se sejti, milyen kevés választotta el tőle, hogy az ő sorsára jusson. A jóslat ugyanúgy szólhatott Neville-ről is, mint róla – de Voldemort valamely kifürkészhetetlen okból arra a meggyőződésre jutott, hogy ő, Harry, az embere.

Ha Voldemort Neville mellett döntött volna, akkor most úgy ülnének egymással szemben, hogy Neville viseli a homlokán a villám alakú sebhelyet és a vállán a jóslat súlyát... Vagy akkor sem volna így? Vajon Neville édesanyja is feláldozta volna az életét a fiáért, ahogy Lily tette érte, Harryért? Biztosan... De talán nem sikerült volna a fia és Voldemort közé állnia... Akkor most senki nem lenne „kiválasztott”? Akkor Neville nem ülne itt vele szemben, és az ő sebzetlen homlokára nem Mrs. Weasley, hanem a saját édesanyja nyomott volna búcsúcsókot a pályaudvaron?

– Jól vagy, Harry? – kérdezte Neville. – Olyan furcsán nézel.

Harry összerezzent.

– Bocsánat, csak...

– Furmász bújt beléd? – kérdezte együttérzően Luna, és hatalmas, színes szemüvegén át rápislogott Harryre.

– Hogy... micsoda?

– Hát furmász... Láthatatlan lény, a füleden át beszáll a fejedbe, és beszövi az agyadat. Úgy éreztem, mintha röpködne itt egy.

Luna hevesen csapkodni kezdett maga körül, mint aki nagy, láthatatlan molylepkéket hesseget. Harry és Neville furcsálkodva összenéztek, és gyorsan elkezdtek a kviddicsről beszélgetni.

Kint, a vonat ablakain túl az idő ugyanolyan változóan borús képet mutatott, mint országszerte egész nyáron; felváltva haladtak át dermesztő köd borította és bágyadt napfényben sütkérező tájakon. Épp egy tiszta szakaszon jártak, s a nap már magasan állt, amikor Ron és Hermione végre beléptek Harryék kupéjába.

– Éhen halok, ha nem jön a büfés boszorkány! – panaszkodott Ron, és a gyomortájékát simogatva lehuppant Harry mellé. – Szia, Neville! Szia, Luna! Képzeld el – fordult Harryhez –, Malfoy elblicceli a prefektusi melót. Csak ül a kupéjában a mardekáros haverjaival, láttuk idefelé jövet.

Harry érdeklődve kihúzta magát. Felettébb gyanúsnak tartotta, hogy Malfoy, aki az előző tanévben végig kéjes örömmel élt vissza prefektusi hatalmával, kihagy egy ilyen remek alkalmat, mint a vonatút.

– Mit csinált, mikor meglátott titeket?

– Amit szokott – válaszolta közönyösen Ron, és bemutatott egy sértő kézmozdulatot. – De ez nem vall rá, igaz? Mármint ez igen... – megismételte a „beintést” –, de miért nem mászkál a folyosón, és szekírozza az elsősöket?

– Nem t'om – dünnyögte Harry. Egymást kergették a gondolatok a fejében. Vajon nem azt jelzi ez is, hogy Malfoynak komolyabb tervei vannak annál, mint hogy a diáktársai fölött basáskodjon?

– Lehet, hogy Umbridge Főinspektori Különítménye után a sima prefektuskodás már túl uncsi neki – találgatott Hermione.

– Nem hiszem, hogy erről van szó – rázta a fejét Harry. – Szerintem...

Mielőtt azonban kifejthette volna elméletét, ismét kinyílt a fülke ajtaja, és beesett rajta egy ziháló harmadéves lány. Mikor pillantása találkozott Harryével, fülig elvörösödött, és dadogva elhadarta:

– Át kell adnom ezeket Neville Longbottomnak és Harry P-Potternek.

Azzal két, lila szalaggal átkötött pergament nyújtott a fiúk felé. A meghökkent Harry és Neville gépiesen átvették a nevüket viselő tekercseket. Ezután a lány gyorsan kihátrált a kupéból.

– Mi az? – kérdezte Ron, miután Harry kinyitotta a levelét.

– Meghívó.

Kedves Harry!

Nagy örömömre szolgálna, ha megosztanád velem szerény ebédemet a C fülkében.

Őszinte híved:

Lumpsluck professzor

– Ki az a Lumpsluck professzor? – kérdezte Neville, tanácstalanul pislogva saját levelére.

– Egy új tanár – felelte Harry. – Azt hiszem, muszáj lesz odamennünk.

– De tőlem mit akar? – Neville olyan rémült arcot vágott, mintha büntetőmunkára ítélték volna.

– Fogalmam sincs – válaszolta Harry, pedig sejtette, hol van a kutya elásva. – Figyelj – folytatta hirtelen ötlettel –, menjünk a láthatatlanná tévő köpeny alatt, akkor útközben meg tudjuk nézni Malfoyt. Hátha kiderül, miben sántikál.

Az ötlet sajnos nem működött: a folyosó zsúfolásig megtelt a büfés boszorkányra váró diákokkal, lehetetlen volt észrevétlenül navigálni közöttük. Harry csalódottan tömködte vissza a köpenyt hátizsákjába – már csak azért is jó lett volna viselnie, hogy elkerülje a bámész pillantásokat. Az iránta tanúsított közérdeklődés ugyanis mintha még tovább fokozódott volna előző folyosói sétája óta. A diákok itt is, ott is kiléptek a fülkékből, csak hogy még alaposabban megbámulhassák őt. Az ellentétes irányú forgalom egyetlen emberre korlátozódott: Cho Changra, aki a közeledő Harry láttán sietve besurrant a kupéjába. Harry elhaladtában bepillantott a fülkébe, ahol Cho roppant elmélyülten beszélgetett barátnőjével, Mariettával. Ez utóbbi vastagon ki volt sminkelve, de – s Harry ezt elégtétellel konstatálta – a púder se tudta teljesen elfedni az arcát átszelő, különös mintájú pattanástömeget.

A C fülkéhez érve Harry és Neville nyomban látták, hogy nem ők az egyedüli meghívottak – de a lelkes fogadtatás, amiben Harry részesült, azt sejtette, hogy Lumpsluck őt tekinti díszvendégének.

– Harry, drága fiam! – Az öreg varázsló úgy ugrott fel a helyéről, hogy hasa, ez a bársonyba takart hordó, hirtelen az egész fülkét betölteni látszott. Kopasz feje és bozontos ezüst bajsza versenyt csillogott a napfényben mellénye aranygombjaival. – Micsoda öröm, micsoda öröm! Te pedig, ha jól sejtem, Longbottom úrfi vagy!

Neville megszeppenve bólintott. Ezután Lumpsluck intésére ő és Harry leültek egymással szemben az ajtó melletti két üres helyre. Harry végigfuttatta pillantását a többi vendégen. Jelen volt két hetedéves fiú, akiket nem ismert; egy mardekáros évfolyamtársa, egy magas, fekete, kiugró arccsontú, ferdeszemű fiú; és Lumpsluck mellett a sarokba préselve ott gubbasztott Ginny, akin látszott, hogy nem igazán érti, mit keres ebben a társaságban.

– Mindenkit ismertek? – kérdezte Lumpsluck Harrytől és Neville-től. – Blaise Zambini az évfolyamtársatok, ugyebár...

Zambini egy pillantásra se méltatta Harryéket, ahogy Harryék se Zambinit – így diktálta ezt a griffendélesek és a mardekárosok közötti kölcsönös megvetés hagyománya.

– A fiatalúr Cormac McLaggen, talán ismeritek... Nem?

McLaggen, egy termetes, dróthajú fiú üdvözlően felemelte a kezét, Harry és Neville pedig biccentettek neki.

– ...ő pedig Marcus Belby. Nem tudom, talán...

A sovány, ideges arcú Belby kényszeredetten elmosolyodott.

– Ez az elbűvölő ifjú hölgy viszont azt mondja, ismer benneteket – fejezte be a bemutatást Lumpsluck.

Ginny kidugta a fejét az öreg varázsló mögül, és ráfintorgott Harryékre.

– Most, hogy ilyen szépen összejöttünk – folytatta kedélyesen Lumpsluck –, használjuk ki az alkalmat, és ismerkedjünk meg egy kicsit jobban egymással. Parancsoljatok asztalkendőt! Hoztam magammal ebédet otthonról, mivel az itteni büfé emlékeim szerint jobbára csak nyalánkságokat kínál, azok pedig nem valók a magamfajta öregember emésztőrendszerének... Fácánt, Belby?

Belby összerezzent, és engedelmesen elfogadta a felkínált jókora húsadagot.

– Épp azt meséltem az ifjú Marcusnak – fordult Harryékhez Lumpsluck, miközben körbekínált egy kosár zsemlét –, hogy a bácsikája, Damocles egykor a tanítványom volt. Kitűnő varázsló, kitűnő, kétségkívül megérdemelte a Merlin-rendet. Gyakran találkozol a nagybátyáddal, Marcus?

Belby sajnos épp akkor tömött a szájába egy nagy darab fácánt, s lázas igyekezetében, hogy válaszolhasson, félrenyelt. Ellilult a feje, és köhögőgörcs fogta el.

– Anapneo! – szólt higgadtan Lumpsluck, Belbyre szegezve a pálcáját. A fiú légcsöve nyomban szabaddá vált.

– Nem... elég ritkán látom – hápogta könnyező szemmel.

– Hát igen, a nagybátyád bizonyára roppant elfoglalt – folytatta fürkésző pillantással Lumpsluck. – Felteszem, nem kevés munkájába került kifejleszteni a farkasölőfű-főzetet.

– Hát igen... – felelte bizonytalanul Belby. Úgy tűnt, jobbnak látja hozzá se nyúlni az ételhez, amíg Lumpsluck nem végez vele. – Öhm... apám és Damocles bácsi nincsenek túl jóban, úgyhogy nem sokat tudok róla...

Hangja motyogássá halkult, miután Lumpsluck egy hűvös mosollyal megvonta tőle figyelmét, és McLaggenhez fordult:

– Te viszont, Cormac... véletlenül tudom, hogy te szoros kapcsolatot ápolsz Tiberius bácsikáddal. Van egy kiváló fotója kettőtökről, amint ólálkára vadásztok... hol is? Norfolkban?

– Igen, igen, azt nagyon élveztem – bólogatott McLaggen. – Bertie Higgs-szel és Rufus Scrimgeourrel mentünk... persze még azelőtt, hogy Scrimgeour miniszter lett...

– A, szóval Bertie-t és Rufust is ismered? – örvendezett Lumpsluck. Körbekínált egy kis tálca süteményt, de Belby valahogy kimaradt a körből. – Nos, mondd csak...

Úgy volt, ahogy Harry gyanította. Lumpsluck csupa olyan diákot hívott meg, akik kapcsolatban álltak valamely közismert vagy befolyásos személlyel – ez alól csak Ginny képezett kivételt. McLaggen után Lumpsluck Zambinit faggatta ki; róla kiderült, hogy az anyja egy legendás szépségű boszorkány (aki már a hetedik házasságán van túl, s minden addigi férje rejtélyes körülmények között halt meg, tekintélyes aranymennyiséget hagyva hátra). Utána Neville került terítékre. A beszélgetésnek ez a tíz perce elég kínos hangulatú volt, mivel Neville szüleit, akik kiváló aurorok voltak, Bellatrix Lestrange és halálfaló cimborái egykor kínzással a tébolyba kergették. A kihallgatás végén Harrynek az volt a benyomása, Lumpsluck egyelőre nem tudja eldönteni, örökölte valamit Neville szülei erényeiből. Lumpsluck ezután izgatottan fészkelődni kezdett.

– És most – szólt a világszámot bejelentő konferanszié hangján – következzék Harry Potter! Hol is kezdjem? Úgy érzem, a nyári találkozásunk alkalmával még csak a közelébe se kerültünk a lényeges kérdéseknek!

Egy pillanatig csak nézte Harryt, mintha egy különösen nagy és ízletes fácánhúsdarabot gusztálna, aztán belevágott:

– A „Kiválasztott” – így neveznek mostanában!

Harry hallgatott. Belby, McLaggen és Zambini rászegezték a szemüket.

– No persze... – folytatta kutató tekintettel Lumpsluck –, évek óta hallani mendemondákat... Emlékszem, mikor... nos, azután a szörnyű éjszaka után – Lily, James... és te túlélted – nos, akkor az a hír járta, hogy rendkívüli képességek birtokosa vagy...

Zambini gúnyos kis köhintéssel jelezte hitetlenkedését. A következő pillanatban dühös hang csattant fel Lumpsluck mögött:

– Naná, Zambini, mert te olyan nagy hős vagy... a száddal!

– Ajajaj! – Lumpsluck kedélyesen felkacagott, közben Ginny a hasa mögül kihajolva megsemmisítő pillantást küldött Zambini felé. – Csak óvatosan. Blaise! Ez az ifjú hölgy nemrég a szemem láttára hajtotta végre a lehető legpompásabb rémdenevér-rontást! Nem tanácsos ingerelni őt!

Zambini ezután beérte azzal, hogy megvető arcot vágott.

– No de lássuk az idei pletykákat! – fordult ismét Harryhez Lumpsluck. – Persze sose lehet tudni, mit higgyen el az ember, hisz a Próféta nem egyszer közölt már pontatlan, téves információkat, de ha ennyi szemtanú állítja, akkor nincs miért kételkedni benne, hogy a minisztérium viharos események színhelye volt a nyáron, és hogy te ott voltál a sűrűjében!

Harry nem akart hazudni, más kiutat pedig nem látott, így hát némán bólintott. Lumpsluck ezt széles mosollyal jutalmazta.

– Micsoda szerénység, micsoda szerénység, nem csoda, hogy Dumbledore kedvence vagy... Tehát ott voltál? No de a többi dolog, amit rebesgetnek... megannyi fantasztikus spekuláció, ki merné elhinni őket? Ott van példának okáért az a legendás jóslat...

– Nem hallottunk semmiféle jóslatot – vetette közbe muskátlipiros arccal Neville.

– Így van – erősítette meg Ginny. – Neville meg én is ott voltunk. Ez az egész „Kiválasztott”-dolog a Próféta szokásos dajkameséje.

– Szóval ti is ott voltatok? – Lumpsluck várakozva nézett Ginnyre és Neville-re, de azok kagyló módjára bezárkóztak biztató mosolya előtt.

– Értem... nos... szent igaz, hogy a Próféta gyakran túloz – folytatta kissé csalódottan Lumpsluck. – Emlékszem, a drága Gwenog mondta egyszer – mármint Gwenog Jones, a Holyheadi Hárpiák csapatkapitánya...

Azzal belekezdett egy hosszú és szövevényes történetbe, de Harry élt a gyanúperrel, hogy az öreg varázsló még nem végzett vele, s hogy jóslat-ügyben korántsem győzte meg őt Neville és Ginny állítása.

A délután hátralevő részében további anekdoták hangzottak el Lumpsluck híressé vált extanítványairól, akik roxfortos éveikben állítólag mind lelkes tagjai voltak az úgynevezett „Lump Klub”-nak. Harry tűkön ült, de nem tudott megfelelő ürügyet találni a távozásra, udvariatlan pedig nem akart lenni. Végül, mikor a vonat kiért egy hosszú ködös szakaszból a vöröslő naplementébe, Lumpsluck hunyorogva kinézett az ablakon, és felkiáltott:

– Szent Isten, hiszen alkonyodik! Most látom csak, hogy már lámpát gyújtottak! Ideje visszamennetek a kupétokba átöltözni. McLaggen, alkalomadtán gyere el azért a könyvért az ólálkákról. Harry, Blaise – bármikor szívesen látlak benneteket. Ez rád is érvényes, kisasszony... – És rákacsintott Ginnyre. – Na eredjetek csak, eredjetek!

Zambini felpattant, és előretolakodott az ajtóhoz. Elhaladtában megvetően rápillantott Harryre, aki állta a tekintetet. Harry, Neville és Ginny a mardekáros fiú nyomában indultak el az alkonyi fénybe vont vonatfolyosón.

– De jó, hogy végre elengedett! – motyogta Neville. – Fura egy pasas, nem?

– De – hagyta rá Harry szemét Zambini hátára szegezve. – Te meg hogy kerültél ebbe a társaságba, Ginny?

– Látta, amikor rontást küldtem Zacharias Smithre – mesélte a lány. – Tudod, ő az a féleszű hugrabugos, aki a DS-be is járt. Egyfolytában faggatott, hogy mi történt a minisztériumban. A végén annyira bepöccentem rá, hogy odacsattintottam neki. Mikor Lumpsluck bejött, azt hittem, büntetőmunkát kapok, de helyette megdicsérte a rontásomat, és meghívott ebédre. Tiszta dili, nem?

– Szerintem jobb ok a meghívásra, mint az, hogy híres az anyád – vélekedett Harry –, vagy hogy a nagybátyád...

A torkán akadt a szó, mert hirtelen támadt egy ötlete... egy nagyon merész, de nem kevésbé ígéretes ötlete... Zambini körülbelül egy perc múlva bemegy a hatodéves mardekárosok kupéjába, ahol ott ül Malfoy is gyanútlanul, abban a hitben, hogy az övéi között van... Ha ő, Harry észrevétlenül be tud osonni Zambini mögött, érdekes dolgokat láthat-hallhat. Igaz, a kinti elvadult tájból ítélve legfeljebb félórányira lehetnek Roxmorts állomástól – de ha egyszer senki nem hajlandó komolyan venni az aggodalmát, nincs más hátra, neki magának kell bizonyítékot szereznie Malfoy ellen.

– Menjetek csak, majd találkozunk – súgta oda barátainak, s már ki is húzta hátizsákjából a láthatatlanná tévő köpenyt.

– De hát mit...? – csodálkozott Neville.

– Majd elmondom!

Harry gyorsan magára terítette a köpenyt, és felzárkózott Zambini mögé. Ügyelt rá, hogy zajtalanul lépkedjen, bár ez a zakatoló vonaton felesleges óvatosságnak tűnt.

A folyosó időközben szinte teljesen kiürült. A diákok visszatértek fülkéikbe, hogy felöltsék az iskolai talárt, és összecsomagolják holmijaikat. A mardekáros fiú és láthatatlan követője egykettőre elérték a keresett kupét; azonban hiába haladt Harry szorosan Zambini mögött, nem sikerült vele együtt beosonnia a fülkébe. Jobb ötlet híján bedugta hát a lábát a nyílásba, mikor Zambini be akarta csukni maga mögött a tolóajtót.

– Mi a fene van ezzel? – morogta dühösen a mardekáros, miután Harry lába a második próbálkozását is meghiúsította.

Harry ekkor megfogta az ajtót, és teljes erőből visszalökte. A kilincset markoló Zambini a váratlan rántástól elvesztette egyensúlyát, és Gregory Monstro ölébe huppant. Harry kihasználta az ezt követő kavarodást, besurrant a fülkébe, és Zambini üres ülőhelyéről elrugaszkodva felkapaszkodott a poggyásztartóra. Az volt a szerencséje, hogy Zambini és Monstro összevesztek, és mindenki rajuk figyelt – ugyanis biztos volt benne, hogy a tornamutatvány közben bokáig kilógott a lába a köpeny alól. Ráadásul egy rémisztő pillanatig Úgy látta, mintha Malfoy tekintete követné a cipőjét – de aztán Monstro berúgta az ajtót, lelökte magáról Zambinit, aki ziláltan leroskadt a helyére, Crak tovább olvasta a képregényét, Malfoy pedig vihogva visszafeküdt az ülésre – ahol két helyet foglalt el –, és Pansy Parkinson ölébe hajtotta a fejét. Harry meglehetősen kényelmetlen, összegömbölyödött testtartást vett fel, nehogy egy porcikája is kilátsszon a köpeny alól. Pansyt nézte, aki olyan önelégült képpel cirógatta Malfoy szőke haját, mintha a fél világ irigyelné tőle ezt a kitüntető feladatot. A kupé mennyezetén himbálózó lámpák fényesen megvilágították a jelenetet: Harry akár együtt tudta volna olvasni a képregényt az alatta ülő Crakkal.

– Na, mi volt, Zambini? – kérdezte Malfoy. – Mit akart Lumpsluck?

– Próbálja begyűjteni az olyan embereket, akiknek jó kapcsolataik vannak – felelte Zambini, még mindig dühös pillantásokat vetve Monstro felé. – De nem talált túl sokat.

Úgy tűnt, Malfoy nem örül ennek az információnak.

– Kik voltak még ott? – kérdezte ingerülten.

– McLaggen, az a griffendéles...

– Ja igen, a nagybátyja fejes a minisztériumban – bólintott Malfoy.

– ...valami Belby a Hollóhátból...

– Nehogy már, az a hülye? – kotyogott közbe Pansy.

– ...meg Longbottom, Potter és az a Weasley csaj – fejezte be a felsorolást Zambini.

Malfoy félrelökte Pansy kezét, és felült.

– Meghívta Longbottomot?

– Gondolom, igen, mert hogy ott volt – felelte unottan Zambini.

– Mi a fenét akarhat tőle?

Zambini vállat vont.

– Az oké, hogy meg akarta nézni magának a drágalátos Pottert, a Kiválasztottat. – Malfoy megvetően elfintorodott. – De a Weasley csajban mi érdekes van?

– Egy csomó srácnak tetszik – jegyezte meg Pansy, a szeme sarkából lesve Malfoy reakcióját. – Még szerinted is jól néz ki, nem igaz, Blaise? Pedig tudjuk, hogy te milyen finnyás vagy!

– Nem érdekel a mocskos kis véráruló, akárhogy néz ki! – felelte fagyosan Zambini.

A válasz szemlátomást elégedettséggel töltötte el Pansyt. Malfoy visszafeküdt az ölébe, és kegyesen megengedte, hogy a lány tovább cirógassa a haját.

– Elég trágya ízlése van Lumpslucknak. Biztos már tök szenilis. Kár, mert az apám szerint régen egész jó varázsló volt. Apám a kedvencei közé tartozott... Szerintem Lumpsluck nem tudja, hogy a vonaton vagyok, különben...

– Nem biztos, hogy meghívott volna – rázta a fejét Zambini. – Az elején Nott apjáról faggatott. Magyarázta, hogy régi barátok meg minden... De mikor mondtam, hogy az öreg Nottot elkapták a minisztériumban, rögtön leszállt a témáról. És Nottot nem is hívta meg... Szóval szerintem nem komálja a halálfalókat.

Malfoy dühösen összeszorította a száját, de aztán kipréselt magából egy száraz kacajt.

– Mit számít, hogy kit komál Lumpsluck és kit nem? Végül is ki ő? Egy hülye tanár. – Malfoy színpadiasan ásított. – Különben is, lehet, hogy jövőre már nem is fogok a Roxfortba járni – miért izgatna, hogy mit gondol rólam az a vén majom?

Pansy nyomban lekapta a kezét Malfoy fejéről.

– Mi az, hogy jövőre nem fogsz a Roxfortba járni? – kérdezte felháborodva.

– Azt sosem lehet tudni... – felelte Malfoy, egy vigyor árnyékával a szája sarkában. – Lehet, hogy... lehet, hogy akkor már nagyobb és fontosabb feladataim lesznek.

A poggyásztartón kuporgó Harry szíve vadul kalapálni kezdett. Ehhez mit fog szólni Ron és Hermione? Crak és Monstro nagy szemeket meresztettek – eddig nyilván sejtelmük se volt Malfoy eljövendő nagyobb és fontosabb feladatairól. Zambini gőgbe merevedett arcára is csodálkozás ült ki. Pansy gépiesen tovább cirógatta Malfoy haját – felháborodását ámulat váltotta fel.

– Csak nem... mellette?

Malfoy vállat vont.

– Anyám azt akarja, hogy fejezzem be az iskolát, de szerintem manapság már egyáltalán nem olyan fontos a képesítés. Ha a Sötét Nagyúr átveszi a hatalmat, azt hiszitek, érdekelni fogja, kinek hány RBF-e meg RAVASZa van? A fenét... csak azt fogja nézni, hogy ki milyen szolgálatot tett neki, ki hogyan bizonyította a hűségét.

– És te majd komoly szolgálatokat teszel neki, mi? – gúnyolódott Zambini. – Tizenhat évesen, úgy, hogy még az iskolát se jártad ki?

– Most mondtam, öreg – felelte Malfoy, halkabbra fogva a hangját. – A Sötét Nagyurat nem érdekli, hogy kijártam-e az iskolát. Talán olyan feladatot bíz rám, amihez nem kell iskolai végzettség.

Crak és Monstro tátott szájjal ültek, akár két vízköpő szörny egy gótikus katedrálison. Pansy úgy bámult Malfoyra. mint valami világcsodájára.

Malfoy, miután kellően kiélvezte a szavai keltette drámai hatást, az éjfekete ablak felé bökött.

– Már látni a Roxfortot. Át kéne öltözni.

Harry, aki minden idegszálával Malfoyra figyelt, későn vette észre, hogy Monstro a poggyásztartó felé nyúl. A mardekáros lerántotta ládáját, és közben halántékon ütötte vele Harryt, aki felnyögött fájdalmában. Malfoy felkapta a fejét, és gyanakodva nézett a hang irányába.

Harry nem félt Malfoytól, de azért cseppet se vágyott rá, hogy egy rakás undok mardekáros leleplezze. A lüktető fájdalomtól könnybe lábadt szemmel elővette pálcáját, és lélegzetvisszafojtva várta a fejleményeket. Szerencsére úgy tűnt, Malfoy meggyőzte magát, hogy csak képzelődött; kisvártatva levette tekintetét a poggyásztartóról, és társaihoz hasonlóan talárba bújt. Azután bezárta a ládáját, s mikor a vonat rángatós lépéstempóra lassított, a vállára kanyarított egy vadonatúj, vastag utazóköpenyt.

Harry látta, hogy a folyosó ismét megtelik emberekkel. Remélte, hogy Hermione és Ron leszálláskor magukkal viszik a holmiját – ő nem mozdulhatott a helyéről, amíg a kupé ki nem ürül. Mikor aztán a szerelvény egy utolsó rándulással megállt, Monstro nyomban feltépte az ajtót, és egy csapat másodévest félrelökve kicsörtetett a folyosóra. Crak és Zambini sietve követték.

– Menj csak előre – vetette oda Malfoy a várakozó Pansynak, aki szemlátomást abban reménykedett, hogy kéz a kézben fognak leszállni. – Nekem még van itt egy kis dolgom.

Pansy csalódottan kiment, magára hagyva Malfoyt – és a poggyásztartón kuporgó Harryt. Malfoy az ajtóhoz lépett, és lehúzta a sötétítőfüggönyt, hogy a folyosón elhaladó diákok ne láthassanak be a kupéba. Azután visszament a ládájához, és újra kinyitotta.

Harry az izgalomtól szaporán dobogó szívvel figyelte a mardekáros fiú ténykedését. Vajon mit rejteget Malfoy Pansy elől? Talán most fogja elővenni a titokzatos elromlott tárgyat, amit mindenáron meg kell javítania?

– Petrificus totalus!

Malfoy hirtelen rászegezte pálcáját Harryre, s ő az átok hatására abban a szempillantásban kényszerű mozdulatlanságba dermedt. A következő másodperceket úgy élte át, mintha egy lassított felvétel szereplője lenne: tehetetlenül lefordult a poggyásztartóról, hosszan zuhant, majd iszonyatos puffanással földet ért Malfoy lába előtt. A varázsköpeny a háta alá került, nem takarta el többé groteszk magzatpózba merevedett testét. Egyetlen izmát, egyetlen porcikáját se tudta mozdítani, csak feküdt, mint egy kődarab, és a föléhajló Malfoyra meredt.

– Hát jól sejtettem – szólt diadalmas vigyorral a fiú. – Hallottam, amikor Monstro megütött a ládájával. És előtte, mikor Zambini visszajött, mintha valami fehér villant volna a levegőben... – A pillantása elidőzött Harry cipőjén. – Miután Zambini bejött, bedugtad a lábad az ajtóba, mi?

Malfoy pár másodpercre elhallgatott, és töprengve nézte Harryt. Azután folytatta:

– Nem hallottál semmi fontosat, Potter. De ha már itt vagy...

Teljes erőből beletaposott Harry arcába. Harry érezte, hogy eltörik az orra, és ömleni kezd belőle a vér.

– Vedd úgy, hogy ezt apám küldte. És most jó éjt...

Malfoy kirángatta Harry alól a láthatatlanná tévő köpenyt, és gondosan letakarta vele a fiú görcsbe dermedt testét.

– Majd ha Londonba ér a vonat, talán megtalál valaki. Viszlát pár nap múlva, Potter... vagy soha.

Azzal Harry kezére taposva az ajtóhoz lépett, és kiment a fülkéből.

Nyolcadik fejezet

Piton diadala

Harry kővé dermedt testtel feküdt a láthatatlanná tévő köpeny alatt. Érezte az orrából patakzó vér nedves melegét, és hallotta a fülke előtt elhaladók hangját, lépteik zaját. Indulás előtt biztosan végigmegy még valaki a vonaton, hogy ellenőrizze, mindenki leszállt-e – ez volt az első gondolata, de hamar rádöbbent, hogy hiába néznek be a kupéba, se nem láthatják, se nem hallhatják őt. Csak abban reménykedhetett, hogy valaki bejön a fülkébe, és elbotlik benne.

Soha nem gyűlölte még annyira Malfoyt, mint most, ahogy ott feküdt, akár egy hátára fordított, groteszk teknősbéka, émelyegve a szájába csöpögő vértől. Micsoda ostoba helyzetbe hozta magát! Közben a vonatfolyosó is kiürült, a diákok immár lent a peronon tolongtak. Harry hallotta zsibongásukat s a nehéz ládák csikorgását a kövön.

Ron és Hermione biztosan azt hiszik, hogy külön szállt le a vonatról. Mire felérnek a kastélyba, elfoglalják a helyüket a nagyteremben, végigpásztázzák néhányszor a griffendélesek asztalát, és végre tudomásul veszik, hogy ő nincs ott – addigra a vonat már félúton lesz London felé.

Harry megpróbált valamiféle hangot kiadni, de hiába – még nyöszörögni se tudott. Aztán felötlött benne, hogy a mágusok némelyike, például Dumbledore, szavak nélkül is tud varázsolni. Megpróbálta hát a begyűjtő bűbájjal a kezébe hívni pálcáját: többször elismételte magában az Invito pálca! varázsigét – de nem történt semmi.

Valahol a távolban egy bagoly huhogott. Harry a tó körüli fák lombjának susogását is hallani vélte, de arra, hogy kutatnának utána, nem utalt semmilyen zaj. Kissé szégyellte magát érte, de most őszintén örült volna neki, ha valaki odakint hiányolja a híres Harry Pottert. Csüggedés fogta el, mikor maga elé képzelte az iskola felé guruló, thesztrálok húzta fiákereket, amelyek egyikében Malfoy talán épp azzal dicsekszik, hogy miként tette csúffá őt.

A vonat megrándult, s Harry a hátáról az oldalára borult. A plafon helyett most az ülés alatti pormacskákat volt kénytelen bámulni. A zárt ablakon át is behallatszott kintről a mozdony szuszogása. Indul a vonat, és senki nem sejti, hogy ő az egyik kupéban hever...

Ekkor azonban valaki lerántotta róla a varázsköpenyt.

– Hello, Harry – csendült egy hang.

Egy villanásnyi ideig piros fény ragyogta be a kupét, s Harry érezte, hogy kiszabadul a sóbálványátok bilincséből. Mivel testhelyzetét szégyellte leginkább, először is felült; aztán letörölte az alvadt vért a szájáról, és csak utána nézett fel Tonksra, aki a varázsköpennyel a kezében állt mellette.

– Le kéne szállnunk, de gyorsan – szólt a boszorkány. A kupéablakot gőzfelhő homályosította el, s érezhető volt, hogy a szerelvény egyre gyorsul. – Gyere, ugrani fogunk!

Harry kisietett Tonks nyomában a folyosóra. A boszorkány kitárta a kocsi ajtaját, és ügyesen leugrott az alattuk elsikló peronra. Harry habozás nélkül követte, de ahogy földet ért, megtántorodott. Mire visszanyerte az egyensúlyát és felegyenesedett, a fénylő, piros gőzmozdonyt már-már elnyelte a sötétség.

A hűvös esti levegő valamelyest tompította törött orrának lüktető fájdalmát. Látta, hogy Tonks az arcát nézi: erről eszébe jutott a szégyenletes helyzet, amiben a boszorkány találta és újra fellángolt benne a düh. Tonks nem szólt semmit, csak visszaadta neki a varázsköpenyt, s még egy darabig némán nézte őt.

– Ki volt az? – kérdezte végül.

– Draco Malfoy – morogta sötéten Harry. – Köszönöm, hogy... szóval...

– Szóra sem érdemes. – Tonks nem mosolygott. Amennyire Harry a sötétben látta, semmivel se nézett ki jobban, mint Odúbéli találkozásuk alkalmával. – Ha nyugton maradsz, rendbe teszem az orrod.

Harry valahogy jobban bízott Madam Pomfrey, a javasasszony bűbájaiban, s szívesen lemondott volna a Tonks-féle gyógykezelésről. Nem akarta azonban megsérteni a boszorkányt, így hát összeszorította a fogát, és behunyta a szemét.

– Hippokrax! – dörmögte Tonks.

Harry arca átforrósodott, aztán meg mintha megfagyott volna. Mikor ez az érzés is elmúlt, óvatosan megtapogatta az orrát, s az – nem kis megkönnyebbülésére – épnek tűnt.

– Köszönöm szépen!

Tonks még most se mosolygott.

– Terítsd magadra azt a köpenyt, és sétáljunk fel az iskolába – mondta, majd miután Harry engedelmeskedett, megsuhintotta varázspálcáját. A pálca hegyéből hatalmas, ezüstösen derengő, négylábú lény röppent ki. A jelenség elvágtatott, és hamarosan eltűnt az éjszakában.

– Ez egy patrónus volt? – kérdezte Harry, aki látta már Dumbledore-t ily módon üzenetet küldeni.

– Igen, előrement a kastélyba szólni, hogy ne aggódjanak érted. Na gyere, szedjük a lábunkat!

És elindultak a roxforti birtokra vezető út felé.

– Hogy talált rám, Tonks?

– Észrevettem, hogy nem szálltál le a vonatról, és tudtam, hogy nálad van a köpeny. Azt hittem, valami okból elrejtőztél. Aztán mikor láttam az elsötétített fülkét, gondoltam, benézek.

– De egyáltalán hogy kerül ide Roxmortsba? – kérdezte Harry.

– Ide vezényeltek az iskola őrzésére.

– Csak magát, vagy...

– Nem, Proudfoot, Savage és Dawlish is itt van.

– Dawlish? Nem ő támadta meg tavaly Dumbledore-t?

– De igen.

A fiákerek friss nyomát követve kaptattak felfelé az üres, sötét úton. Harry a köpeny rejtekéből Tonks arcát fürkészte. Egy éve fiatalosan szertelen, tréfás kedvű, érdeklődő (sőt, szemtelenül kíváncsi) nőnek ismerte meg a boszorkányt. Ez a mostani Tonks összehasonlíthatatlanul érettebb, megfontoltabb és komorabb volt. Ilyen gyökeresen megváltoztatta volna őt az az egyetlen éjszaka a minisztériumban? Harry nem felejtette el, hogy Hermione azt kérte, próbálja megvigasztalni Tonksot, igyekezzen meggyőzni a boszorkányt, hogy nem felelős Sirius haláláért – de nem tudta rávenni magát, hogy teljesítse a kérést. Nem azért, mert felelősnek tartotta Tonksot – csak annyira hibáztatta őt, mint bárki mást (és sokkal kevésbé, mint önmagát) –, hanem mert egyszerűen képtelen volt önszántából Siriusról beszélni. Így aztán némán baktattak egymás mellett az éjszakában; a csendet csak lépteik zaja és Tonks földig érő köpenyének finom susogása törte meg.

Harry ezt az utat eddig mindig fiákerrel tette meg, de most a gyaloglás rádöbbentette, hogy a Roxfort nagyon messze van a roxmortsi vasútállomástól. Elfáradt, átfázott, éhes volt, és az új, mogorva Tonks társaságát sem élvezte különösebben. Cseppet sem bánta hát, mikor végre megpillantotta a roxforti birtok kapujának szárnyas vadkanszobrokkal díszített oszlopait. Odaérve azonban újabb kellemetlen meglepetés várta: a kapu rácsán lakattal lezárt, vastag lánc feszült.

– Alohomora! – szólt magabiztosan, és a lakatra szegezte pálcáját.

Semmi nem történt.

– Ezzel hiába próbálkozol – szólt egykedvűen Tonks. – Dumbledore maga bűvölte meg a zárat.

Harry körülnézett.

– Akkor átmászom a falon.

– Nem tudsz. Behatolásgátló rontás ül rajta. A nyáron alaposan megerősítették a Roxfort védelmét.

– Remek. – Harryt most már kezdte bosszantani a boszorkány modora. – Akkor itt alszom a kapu előtt. Reggel majd csak beengednek.

– Már jönnek is érted – mutatott a kastély felé Tonks. – Nézd!

És valóban, a sötét falak tövében egy imbolygó lámpás tűnt fel. Harry annyira megörült ennek, hogy már azt se bánta, ha Frics legorombítja a késésért, és előadja neki, milyen könnyen pontosságra tudná nevelni őt a hüvelykszorító rendszeres használatával. Gyorsan kibújt a varázsköpeny alól, hogy láthatóvá váljon. Örömét azonban nemsokára tömény utálat váltotta fel: mikor a lámpás már csak három méterre volt tőle, a sárga fény egy hosszú, fekete, zsíros hajjal keretezett arcra és egy görbe orra esett. Perselus Piton közeledett a kapu felé.

– Lám, lám, lám... – szólt gúnyosan Piton. Pálcájával rákoppintott a lakatra, amitől a láncok kígyózva visszahúzódtak, és a kapu nyikorogva kinyílt. – Megtisztelő, hogy szerencséltetsz minket, bár úgy látom, méltóságodon alulinak tartottad felvenni az iskolai talárt.

– Nem tudtam átöltözni, nem volt nálam a... – kezdte a magyarázkodást Harry, de Piton nem figyelt rá, hanem Tonkshoz fordult:

– Nem szükséges tovább várnod, Nymphadora. Potter tökéletes biztonságban van mellettem.

– Hagridot hívtam – nézett rá sötéten Tonks.

– Csakúgy mint Potter, Hagrid is késett az évnyitó lakomáról, ezért bátorkodtam átvenni helyette az üzenetet. – Piton félreállt, hogy beengedje Harryt a kapun. – Amúgy is érdekelt az új patrónusod.

Azzal a boszorkány arcába csapta a kaput, majd ismét rákoppintott a láncra, s az csörögve visszakígyózott a helyére.

– A régi szerintem jobb volt – folytatta rosszmájúan Piton. – Ez gyengének tűnik.

Mikor Piton sarkon fordult, és lámpája egy pillanatra megvilágította Tonks arcát, Harry döbbenetet és dühöt látott rajta.

– Jó éjszakát! – búcsúzott Harry. – És köszönöm... köszönök mindent.

– Minden jót, Harry!

Harry és Piton több mint egy percig szótlanul lépkedett egymás mellett. Harry csak azon csodálkozott, hogy a bájitaltan tanár nem lobban lángra az izzó gyűlölettől, amit, úgy érezte, minden porcikája sugároz felé. Megismerkedésük óta utálta Pitont, de örök és engesztelhetetlen haragját a tanár azzal vonta magára, ahogy Siriusszal bánt. Bármit mondott Dumbledore, Harrynek nyáron bőven volt ideje végiggondolni a dolgot, és meggyőződésévé vált, hogy Piton rosszindulatú megjegyzései – miszerint Sirius gyáván lapít, amíg a Főnix Rendjének többi tagja az életét kockáztatva harcol Voldemort ellen – nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy Sirius azon a végzetes estén elrohant a minisztériumba. Harry váltig ragaszkodott ehhez a gondolathoz, egyrészt mert jólesett vádolnia Pitont, másrészt mert tisztában volt vele, hogy ha van valaki, akinek nem fáj Sirius halála, akkor az nem más, mint a mellette haladó fekete alak.

– Ötven pont a Griffendéltől a késésért – szólalt meg végül Piton. – És, lássuk csak... húsz a mugliöltözékért. Ha jól sejtem, még sose fordult elő, hogy egy ház ilyen gyorsan mínuszba került volna – még a desszertnél se tartunk az évnyitó lakomán. Lehet, hogy rekordot állítottál fel, Potter.

Harry lelke színültig telt a düh és a gyűlölet fortyogó lávájával, s most már szívesebben utazott volna vissza Londonba sóbálvánnyá dermedve, mint hogy elmondja Pitonnak, miért késett el.

– Felteszem, látványos belépőre vágytál – folytatta a varázsló. – S mivel repülő autó ezúttal nem állt rendelkezésedre, úgy döntöttél, azzal érhetsz el megfelelő drámai hatást, ha a lakoma közepén rontasz be a nagyterembe.

Harry továbbra is hallgatott, pedig majd' felrobbant a dühtől. Tisztában volt vele, hogy Piton csakis azért vette a fáradságot, és ment le érte, hogy pár percig tanúk nélkül gyötörhesse őt.

Végül elérték a kastély lépcsőjét, s mikor kinyílt előttük a súlyos tölgyfaajtó, a zászlókkal ékesített bejárati csarnok fényeivel együtt kiáradt az éjszakába a nagyteremből érkező vidám zsivaj és pohárcsengés. Harrynek átfutott a fején, hogy ha újra felöltené a láthatatlanná tévő köpenyt, észrevétlenül foglalhatná el a helyét a griffendélesek között (akiknek az asztala sajnos a legtávolabb esett a bejárattól).

Azonban Piton, mintha a fejébe látott volna, így szólt:

– Hagyd a köpenyt! Így menj be, hogy mindenki lásson, hiszen erre vágytál, nem?

Harry habozás nélkül belépett a nyitott ajtón – ennél kellemetlenebb dolgokra is vállalkozott volna, csak hogy végre megszabaduljon Pitontól. A házak hosszú asztalaival és a keresztben felállított tanári asztallal berendezett nagytermet a szokásos lebegő gyertyák világították meg, ragyogó fénybe vonva a tányérokat és tálakat. Harry azonban csak elmosódott foltokat látott mindebből: olyan iramban vágott át a termen, hogy már elhagyta a Hugrabug asztalát, mikor diáktársai egyáltalán észrevették őt. Mire a legkíváncsibbak felálltak a helyükről, hogy megbámulják, már csak lépésekre volt Rontól és Hermionétól, akik közé gyorsan be is préselte magát.

– Te meg hol... úristen, mit csináltál az arcoddal? – hüledezett Ron, s a közelben ülőkhöz hasonlóan nagy szemeket meresztett Harryre.

– Miért, mi van vele?

Harry felkapott egy kanalat, és megnézte arca torz tükörképét.

– Csupa vér vagy! – sopánkodott Hermione. – Fordulj ide!

Azzal már emelte is a pálcáját.

– Tergeo! – motyogta, s a pálca leszippantotta Harry bőréről a rászáradt vért.

– Kösz... – mondta megtisztult arcát tapogatva Harry. – Az orrom rendben van?

– Persze. – Hermione aggódva pislogott rá. – Miért ne lenne rendben? Mi történt? Tisztára frászban voltunk miattad!

– Majd később elmondom – felelte Harry, mert észrevette, hogy Ginny, Neville, Dean és Seamus is kíváncsian fülelnek; sőt, még Félig Fej Nélküli Nick, a Griffendél kísértete is odaúszott hallgatózni.

– De hát... – kezdett tiltakozni Hermione.

– Mondom, majd később! – ismételte jelentőségteljes hangsúllyal Harry. Hőn remélte, hogy ha titkolózik, mindenki azt fogja feltételezni, valamilyen hősi kalandot élt át, mondjuk pár halálfaló vagy egy dementor részvételével. Nyilvánvaló volt, hogy Malfoy széltében-hosszában terjeszteni fogja a sztorit, de volt némi esély rá, hogy az nem jut el túl sok griffendéles fülébe.

Átnyúlt Ron előtt, hogy szedjen magának a sült csirkéből és a krumpliból, de mielőtt megérinthette volna az ételt, az köddé vált, és desszertek tűntek fel az asztalon. Ron nyomban lecsapott egy csokoládétortára.

– Lemaradtál a beosztásról – jegyezte meg Hermione.

– Mondott valami érdekeset a süveg? – kérdezte Harry, miután a tányérjára rakott egy gyümölcslepényt.

– Nem, nagyjából ugyanazt mondta, mint tavaly: hogy fogjunk össze, mert csak úgy győzhetjük le az ellenségeinket.

– Dumbledore beszélt Voldemortról?

– Nem, de a fontos dolgokat mindig a lakoma után szokta elmondani. Most már nemsokára beszélni fog.

– Piton azt mondta, Hagrid is késett a lakomáról...

– Találkoztál Pitonnal? – kérdezte Ron két tortafalat között. – Hogyhogy?

– Összefutottunk – felelte kitérően Harry.

– Hagrid csak pár percet késett – mondta Hermione. – Nézd, integet neked!

Harry a tanári asztal felé nézett, és rávigyorgott Hagridra, aki valóban integetett neki. A vadőr új, tanári beosztásában se tudott olyan méltóságteljesen viselkedni, mint a mellette ülő McGalagony professzor, a Griffendél házvezető tanára, akinek a feje még a vadőr válláig se ért, s aki most rosszallóan nézett lelkesen integető szomszédjára. Harry csodálkozva látta, hogy Hagrid másik oldalán Trelawney professzor ül. A jóslástan tanárnő ritkán hagyta el toronyszobáját, s Harry emlékezete szerint még soha nem jelent meg az évnyitó lakomán. Változatlanul meghökkentő látványt nyújtott lepedőnyi kendőiben, tucatnyi csillogó gyöngysorával és hatalmasra nagyított szemével. Harry mindig is csalónak tartotta Trelawneyt – már csak ezért is megdöbbent, mikor az előző tanév végén megtudta, hogy Trelawneytól származik a jóslat, ami miatt Voldemort megölte a szüleit, és neki is az életére tört. Ezek után még kevésbé vágyott a jósnő társaságára, de szerencsére ebben a tanévben már nem is kellett jóslástanra járnia. Trelawney most felé pillantott tányérnyi szemével; ő gyorsan elfordult, s a mardekárosok asztala felé nézett. Draco Malfoy épp az arcbataposási jelenetet játszotta és mutogatta el, s produkcióját asztaltársai harsány nevetéssel és tapssal jutalmazták. Harry dühe újra fellángolt; lekapta Malfoyról a szemét, és a gyümölcslepényére meredt. Mit nem adna érte, ha szemtől szemben megküzdhetne Malfoyjal!

– Na és mit akart Lumpsluck professzor? – kérdezte Hermione.

– Megtudni, hogy mi történt a minisztériumban – felelte Harry.

– Mindenkit csak az érdekel – fintorgott Hermione. – Minket is egy csomóan faggattak a vonaton, igaz, Ron?

– Igen – bólogatott Ron. – Mindenki kíváncsi rá, tényleg te vagy-e a Kiválasztott...

– Kísértetkörökben is sok szó esett erről a kérdésről – szólt közbe Félig Fej Nélküli Nick, s biccentett egyet Harry felé, amitől elégtelenül rögzített feje vészesen megbillent nyakfodrán. – Tisztelt társaim afféle Potter-szakértőnek tekintenek engem, mivel köztudott, hogy baráti viszonyt ápolunk. Én azonban leszögeztem, hogy nem vagyok hajlandó faggatni téged. „Harry Potter tudja, hogy rám bízhatja a titkait,” mondtam nekik. – „Inkább halnék meg, semmint hogy visszaéljek a bizalmával.”

– Ez elég rossz duma, mivel már meghaltál – jegyezte meg Ron.

– Egy tompa pallos érző lény hozzád képest – vetette oda sértődötten Nick, azzal a magasba emelkedett, és elúszott az asztal túlsó vége felé. Ezalatt a tanári asztalnál Dumbledore felállt, mire a diáksereg elcsendesedett.

– A legszebb estét kívánom nektek! – szólalt meg széles mosollyal az igazgató, és kitárta karját, mintha minden jelenlévőt át akarna ölelni.

– Mi történt a kezével? – kérdezte döbbenten Hermione.

Nem ő volt az egyetlen, aki észrevette. Dumbledore jobb keze ugyanolyan fekete és aszott volt, mint azon az estén, mikor elhozta Harryt Dursleyéktól. A termen suttogás-hullám söpört végig. Dumbledore tudta, miért, de csak mosolygott, és piros-arany talárjának ujjával elfedte sérült kezét.

– Emiatt ne aggódjatok – mondta könnyedén. – Nos... új diákjainkat isten hozta, a régieket isten hozta vissza! A varázstudásgyűjtés egy újabb, izgalmas éve áll előttetek...

– Már akkor ilyen volt a keze, amikor nyáron találkoztunk – súgta oda Hermionénak Harry. – Azt hittem, azóta meggyógyította... vagy meggyógyíttatta Madam Pomfreyval.

– Olyan, mintha teljesen elhalt volna – suttogta borzadó arccal Hermione. – Vannak gyógyíthatatlan sérülések... régi átkok... meg olyan mérgek, amikre nincs ellenszer...

– ...és Frics úr, iskolánk gondnoka megkért, hogy közöljem veletek: tiltott tárgynak minősül a Weasley Varázsvicc Vállalat boltjában vásárolt mindennemű tréfaeszköz.

– Akik jelentkezni kívánnak házuk kviddicscsapatába, adják le nevüket a házvezető tanáruknál. Ne habozzanak így tenni azok sem, akik kedvet éreznek a kviddicsmérkőzések kommentálásához.

– Szeretettel köszöntöm a tanári karban régi kollégámat, Lumpsluck professzor urat... – Lumpsluck felállt; kopasz feje felragyogott a gyertyafényben, mellénybe bújtatott hasa alatt pedig árnyékba borult az asztal. – ...aki meghívásunknak eleget téve ismét bájitaltant fog tanítani nálunk.

– Bájitaltant?

– Bájitaltant?

Az elsuttogott szó százszorosan visszhangzott a nagyteremben. A diákok nem akartak hinni a fülüknek.

– Bájitaltant? – Ron és Hermione kórusban álmélkodtak, s mindketten ránéztek Harryre. – De hisz azt mondtad...

– Piton professzor úr ezzel egyidejűleg – folytatta Dumbledore, a morajlás fölé emelve hangját – átveszi a sötét varázslatok kivédése tantárgy oktatását.

– Nem! – fakadt ki Harry, de olyan hangosan, hogy jó néhány fej felé fordult. Nem törődött vele, felháborodva meredt a tanári asztal felé. Hogy kaphatja meg Piton ennyi év után a sötét varázslatok kivédését? Ha Dumbledore eddig vonakodott rábízni a tantárgyat, miért teszi meg épp most?

– De hát azt mondtad, hogy Lumpsluck lesz az SVK-tanárunk! – háborgott Hermione.

– Mert az hittem! – Harry lázasan igyekezett felidézni, mikor mondta ezt neki Dumbledore, de rá kellett döbbennie, hogy az igazgató egy szóval sem említette, mit fog tanítani Lumpsluck.

Piton, aki Dumbledore jobbján foglalt helyet, nem állt fel neve említésére, csupán a kezét emelte fel lustán, megköszönve a mardekárosok tapsát – de Harry diadalmas mosoly árnyékát vélte felfedezni a gyűlölt arcon.

– Azért ebben is van valami jó – dörmögte rosszmájúan. – Legalább az év végére megszabadulunk Pitontól.

– Ez meg honnan veszed? – csodálkozott Ron.

– Azon a munkán átok ül. Egy évnél tovább még senki se bírta... Mógus meg is halt. Drukkolni fogok, hogy Piton se járjon jobban...

– De Harry! – hüledezett Hermione.

– Lehet, hogy Piton jövőre visszatér a bájitaltanhoz – érvelt Ron. – Nem biztos, hogy Lumpsluck több évig akar maradni. Mordon se maradt.

Dumbledore megköszörülte a torkát. A hírről, hogy Pitonnak végre teljesült a szíve vágya, nemcsak Harrynek, Ronnak és Hermionénak volt meg a véleménye – szinte minden diák fojtott hangú eszmecserébe kezdett a szomszédaival. Dumbledore úgy viselkedett, mintha nem lenne tudatában, milyen szenzációs bejelentést tett; további magyarázat helyett szótlanul kivárta, hogy hallgatósága ismét elcsendesedjen.

– Mint mindannyian tudjátok – folytatta végül –, Voldemort nagyúr és csatlósai újfent szabadon garázdálkodnak, s erejük egyre nő.

Ezektől a szavaktól még mélyebb és feszültebb lett a csend. Harry vetett egy pillantást Malfoy felé. A mardekáros fiú nem nézett Dumbledorera, hanem a villáját lebegtette varázspálcája segítségével, mintha unná az igazgató szónoklatát.

– Nem győzöm eléggé hangsúlyozni, milyen veszélyes időket élünk, s mekkora gondot kell fordítania a Roxfort minden lakójának közös biztonságunk megőrzésére. A nyár folyamán megerősítettük a kastély mágikus védelmét, új, még hatékonyabb óvintézkedéseket vezettünk be, de ezzel együtt is szükséges, hogy észrevegyünk és kiküszöböljünk mindenfajta gondatlanságot, a diákok és a tanárok részéről egyaránt. Ezért nyomatékosan megkérlek benneteket, hogy tartsátok tiszteletben a biztonsági előírásokat, bármilyen bosszantónak is találjátok őket – különös tekintettel arra a szabályra, hogy takarodó után nem hagyhatjátok el a hálókörletet. Ha bármi gyanúsat, szokatlant észleltek a kastélyban vagy másutt, kérem, haladéktalanul jelentsétek tanáraitoknak! Elvárom, hogy cselekedeteitekben mindig a legmesszebbmenőkig tartsátok szem előtt saját magatok és társaitok biztonságát.

Dumbledore végigjáratta kék szemét a diákokon, majd ismét elmosolyodott.

– Most azonban vár rátok minden ágyak legpuhábbika, s tudom, más vágyatok sincs, mint alaposan kipihenni magatokat a holnapi órák előtt. Kívánjunk hát jó éjszakát! Sipirc!

A székek szokásos kopogása-nyikorgása hallatszott, s a tömeg hömpölyögve megindult a nagyterem ajtaja, azon túl pedig a hálókörletek felé. Harry nem vágyott bámész tekintetekre, és Malfoynak sem akart alkalmat adni rá, hogy a közelébe férkőzzön s felelevenítse az orrbataposást, ezért a helyén maradt, s úgy tett, mintha a cipőfűzőjével bajlódna. Hermione lelkiismeretes prefektus módjára előresietett, hogy istápolja az elsős griffendéleseket, Ron viszont ott maradt Harryvel.

– Mit csináltál az orroddal? – kérdezte, mikor a kitóduló tömeg sereghajtói is hallótávolságon kívülre értek.

Harry beszámolt a történtekről. Barátságuk erejét fémjelezte, hogy Ron nem nevette el magát.

– Hát igen, láttam, hogy Malfoy egy orról mutogat valamit – bólintott komoran.

– Mindegy, túl vagyunk rajta – legyintett Harry. – Azt hallgasd meg, mit mondott Malfoy, mielőtt rájött, hogy kihallgatom...

Arra számított, hogy Ront megrémíti Malfoy dicsekvése. Barátja azonban – szerinte tompaagyúságból – még csak meg se hökkent.

– Nehogy már elhidd ezt a süket dumát! Csak Parkinson előtt akart felvágni. Szerinted milyen feladatot merne Tudodki Malfoyra bízni?

– És ha Voldemortnak kell egy beépített ember a Roxfortban? Nem ez lenne az első eset...

– Igazán leszokhatnál már róla, hogy kimondd a nevét! – brummogott le rájuk egy szemrehányó hang. Harry felnézett, egyenesen a fejét csóváló Hagrid szemébe.

– Dumbledore is mindig kimondja – felelte csökönyösen.

– De te nem vagy Dumbledore... Na halljam, miért késtél el? Aggódtam érted.

– Volt egy kis gondom a vonaton – válaszolta Harry. – Hát te? Te miért késtél?

Hagrid arca nyomban felderült.

– Grópnál voltam – újságolta vidáman. – Dumbledore elintézte, hogy a hegyekbe költözhessen, egy szép, tágas barlangba. Az a neki való otthon, nem a Tiltott Rengeteg. Csak úgy repült az idő, olyan jól eldiskuráltunk.

– Tényleg? – Harry gondosan kerülte Ron pillantását. Mikor legutóbb találkozott Hagrid leginkább fák kicsavarásában jeleskedő féltestvérével, a vad óriás mindössze öt szót ismert, s azok közül is csak hármat tudott érthetően kimondani.

– Ahogy mondom – bizonygatta nagy büszkén Hagrid. – Gróp nagyon sokat fejlődött. Rá se ismernétek. Az a tervem, hogy kiképzem a tanársegédemnek.

Ron nagyot horkantott, amit sikerült elfojtott tüsszentésnek álcáznia. Időközben kiértek a nagyteremből, és megálltak a tölgyfaajtó előtt.

– Na jól van, holnap úgyis találkozunk. Rögtön ebéd után lesz az első óránk! Gyertek le korábban, akkor megnézhetitek Csikó... akarom mondani, Szilajszárnyat!

Hagrid vidám intéssel elköszönt, és kilépett az éjszakába.

Harry és Ron némán összenéztek. Harry tudta, hogy Ronnak ugyanúgy elszorult a szíve, mint neki.

– Nem fogsz legendás lények gondozására járni, igaz?

Ron a fejét rázta.

– Te se, mi?

Most Harry rázta a fejét.

– És Hermione? – kérdezte Ron. – Ő se vette fel a tárgyat, ugye?

Harry újra megrázta a fejét. Hogy mit fog szólni Hagrid, ha rájön, hogy a három legkedvesebb tanítványa hűtlen lett hozzá, azt elgondolni se merte.

Kilencedik fejezet

A Félvér Herceg

Harry, Ron és Hermione másnap már reggeli előtt találkoztak a klubhelyiségben. Harry, némi támogatást remélve elméletéhez, gyorsan összefoglalta Hermionénak, mit mondott Malfoy a Roxfort Expresszen.

– Világos, hogy csak fel akart vágni Parkinson előtt, nem? – kotyogott közbe Ron, mielőtt Hermione válaszolhatott volna.

– Hát, nem is tudom... – habozott a lány. – Malfoynak nagy az arca... de ez túl vaskos hazugság...

– Pontosan! – bólogatott Harry, de nem folytatta az érvelést, mert túl sok fül fordult feléjük, a bámuló szemekről és az általános sugdolózásról nem is beszélve. Közben barátaival beálltak a portrélyuk előtt feltorlódott sorba.

– Nem illik mutogatni! – reccsent rá Ron egy különösen pöttöm elsősre. A fiúcska, aki épp a száját takargatva súgott valamit Harryről a barátjának, rémületében kiesett a portrélyukon. Ron elégedetten vihogott.

– Imádok hatodikos lenni! – mondta, miután mindhárman kimásztak a folyosóra. – Az idén lyukasóráink is lesznek! Jó kis üldögélés, láblógatás...

– A lyukasórákat tanulással kell töltenünk, Ron! – sietett leszögezni Hermione.

– Persze, majd később igen – legyintett Ron. – De ma még lazítunk egy nagyot.

– Állj! – szólt hirtelen Hermione. Sorompó módjára felemelte a karját egy szembejövő negyedéves fiú előtt, aki egy neonzöld koronggal a kezében próbált eloldalazni mellette.

– A fogas frizbi tiltott tárgy, el kell koboznom! – folytatta szigorúan. A fiú bosszús képpel átadta a frizbit, majd átbújt Hermione karja alatt, és elszaladt a barátai után. Ron megvárta, amíg eltűnik, aztán kikapta a frizbit Hermione kezéből.

– De jó! Már rég akartam egy ilyet.

Hermione szemrehányását hangos lánykacaj nyomta el – Lavender Brown felettébb mulatságosnak találta Ron szavait. Akkor is nevetett, mikor már elhaladt a három jó barát mellett, s a válla fölött hátrapillantott Ronra, aki erre büszkén kihúzta magát.

A nagyterem mennyezete szemet gyönyörködtetően kék volt, s vékony felhőfoszlányok csíkozták, akárcsak odakint az eget, a rozettás ablakokon túl. A zabkása-és hemendeksz-adagok bekebelezése közben Harry és Ron beszámolt Hermionénak a kínos emlékű beszélgetésről Hagriddal.

– Hogy jut egyáltalán eszébe, hogy folytatni akarjuk a legendás lények gondozását? – értetlenkedett Hermione. – Mikor mutattunk akár egy cseppnyi lelkesedést?

– Hát ez az! – bólogatott Ron, miután a szájába tömött és lenyelt egy egész tükörtojást. – Viszont még így is mi voltunk a legaktívabbak az órákon, mert szeretjük Hagridot. Ő meg félreértette, és azt hiszi, hogy tetszett nekünk az a hülye tantárgy! Szerintetek van akár egyetlen ember is, aki RAVASZra megy lénygondozásból?

Se Harry, se Hermione nem felelt. Nem volt szükség rá, hisz mindhárman tudták, hogy az évfolyamukból senki nem akarja folytatni a tárgyat. A reggeli alatt kerülték Hagrid pillantását, s mikor a vadőr tíz perccel később elhagyta a tanári asztalt, félszegen viszonozták vidám integetését.

A griffendélesek az evés végeztével is a helyükön maradtak, hogy megvárják McGalagony professzort. Az órarendek kiosztása ebben az évben a szokásosnál körülményesebb művelet volt, mert McGalagonynak minden tanulónál ellenőriznie kellett, hogy az illető megszerezte-e a választott RAVASZ-aihoz szükséges RBF-minősítéseket.

Hermione másodpercek alatt megkapta az engedélyt a bűbájtan, a sötét varázslatok kivédése, az átváltoztatástan, a gyógynövénytan, a számmisztika, a rúnaismeret és a bájitaltan RAVASZ-szintű folytatására, s nyomban el is szaladt rúnaismeret órára. Neville már nehezebb eset volt; kerek arcán nyugtalanság ült, miközben McGalagony összehasonlította a jelentkezési lapját az RBF-eredményeivel.

– A gyógynövénytan rendben van – szólt a tanárnő. – Bimba professzor tárt karokkal várja magát a kiváló RBF-ével. A sötét varázslatok kivédéséhez is elég a várakozáson felüli. Az átváltoztatástannal viszont gond van. Sajnálom, Longbottom, de az elfogadható RBF nem elég hozzá, hogy RAVASZ-szinten folytassa a tárgyat. Nem hiszem, hogy meg tudna birkózni az anyaggal.

Neville lecsüggesztette a fejét. McGalagony merően nézett rá szögletes szemüvegén át.

– Egyáltalán miért akar még átváltoztatástant tanulni? Nem vettem észre, hogy különösebben élvezné az órákat.

Neville rettenetes zavarban volt, és valami olyasmit motyogott, hogy „a nagyanyám akarja”. McGalagony bosszúsan felhorkant.

– Legfőbb ideje, hogy a nagyanyja arra az unokájára legyen büszke, aki van neki, és ne arra, akit elképzel magának – különösen azután, ami a minisztériumban történt.

Neville fülig elpirult, és csak pislogni tudott. McGalagonytól még sose kapott efféle dicséretet.

– Sajnálom, Longbottom. nem vehet részt a RAVASZ-kurzusomon. Viszont látom, hogy bűbájtanból várakozáson felülit ért el – miért nem próbálkozik azzal a tárggyal?

– Nagyanyám szerint az nem elég komoly dolog – motyogta Neville.

– Vegye csak fel! – biztatta McGalagony –, én pedig majd megírom Augustának, hogy a bűbájtan attól még igenis komoly tudomány, hogy ő nem tudta letenni belőle az RBF-et.

McGalagony alig észrevehető mosollyal nyugtázta a Neville arcára kiülő örömteli ámulatot; közben pálcája hegyét egy üres órarendhez érintette, majd az immár kitöltött táblázatot átnyújtotta Nevillenek.

Ezután Parvati Patil következett, akinek az volt az első kérdése, hogy továbbra is Firenze, a jóképű kentaur tartja-e a jóslástan órákat.

– Osztoznak a csoportokon Trelawney professzorral – közölte McGalagony, cseppnyi megvetéssel a hangjában. Köztudott volt róla, hogy nem sokra tartja a jóslástant. – A hatodéveseket Trelawney professzor tanítja.

Öt perccel később Parvati kissé lelombozva indult el az első jóslástan órájára.

– No lássuk magát, Potter! – McGalagony papírjait böngészve Harryhez fordult. – Bűbájtan, sötét varázslatok kivédése, gyógynövénytan, átváltoztatástan... mindegyik rendben van. Meg kell mondanom, Potter, nagyon örülök, hogy ilyen jól vizsgázott átváltoztatástanból. De nem értem, miért nem jelentkezik bájitaltanra. Úgy tudtam, hogy auror szeretne lenni.

– Igen, de a tanárnő azt mondta, hogy a RAVASZ-hoz „kitűnő” RBF kell bájitaltanból.

– Így is volt, amíg Piton professzor tanította a tárgyat. Lumpsluck professzor ellenben a „várakozáson felüli” RBF-et is készséggel elfogadja. Akkor hát akarja folytatni a bájitaltant?

– Igen – felelte gyorsan Harry –, de nem vettem se tankönyveket, se alapanyagokat, semmit...

– Lumpsluck professzor bizonyára kölcsön adja magának, ami kell – nyugtatta meg McGalagony. – Rendben van, Potter, tessék, az órarendje... Jut eszembe, már húszan jelentkeztek a kviddicscsapatba. Alkalomadtán átadom a listát, aztán tetszése szerint kitűzheti a válogatás időpontját.

Pár perccel később Ron is megkapta az engedélyt ugyanazokra a tárgyakra, mint Harry, és együtt álltak fel az asztaltól.

– Nézd! – Ron csillogó szemmel vizsgálta az órarendjét. – Most is lyukasóránk van... meg a nagyszünet után is lesz egy... meg ebéd után is... hát ez oltári!

Visszatértek a Griffendél-toronyba. A klubhelyiségben most mindössze egy maroknyi hetedéves üldögélt, köztük Katie Bell, az utolsó megmaradt játékos abból a régi csapatból, amelyikben Harry elsősként kviddicsezni kezdett.

– Gondoltam, hogy te kapod meg – szólt oda Harrynek a lány, és a csapatkapitányi jelvényre bökött. – Gratulálok. Majd szólj, hogy mikor lesz a válogatás.

– Ne hülyéskedj! – legyintett Harry. – Neked nem kell válogatásra jönnöd, öt éve látom, hogyan játszol...

– Ez nem jó hozzáállás – csóválta a fejét Katie. – Honnan tudod, hogy nem találsz egy nálam sokkal jobbat? Sok jó csapat ment már tönkre attól, hogy a kapitányuk csak a régi arcokat vagy a barátait játszatta...

Ron ettől kissé zavarba jött, s inkább játszani kezdett a negyedéves fiútól zsákmányolt fogas frizbivel. A korong vérszomjasan morogva röpködött keresztülkasul a klubhelyiségben, és ismételt támadásokat intézett a faliszőnyegek sarka ellen. Csámpás világító sárga szemével kitartóan követte a bűvös játékszert, és fenyegetően fújt, ha az megközelítette őt.

Egy órával később Harryék kénytelen-kelletlen elhagyták a napsütötte klubhelyiséget, és a négy emelettel lejjebb található SVK-terem felé vették útjukat. Mikor leértek, már ott találták Hermionét az ajtónál várakozó diákok között. A lány igencsak gondterhelt arcot vágott, és meg volt rakodva vaskos könyvekkel.

– Rengeteg leckét kaptunk rúnaismeretből! – panaszolta, mikor barátai odaléptek hozzá. – Szerdára írnom kell egy ötven centis dolgozatot, le kell fordítanom két szöveget, és el kell olvasnom ezt az összes könyvet!

– Szegényke – ásította Ron.

– Várd csak ki a végét! – nézett rá sötét pillantással a lány. – Szerintem Piton se fog kímélni minket.

Még be se fejezte a mondatot, amikor kinyílt a terem ajtaja, és kilépett rajta Piton. Zsíros fekete hajfüggönnyel keretezett arca fakó volt, mint mindig. Láttára a sorban álló diákok azonnal elnémultak.

– Befelé!

Az ajtón belépve Harry körülnézett. A terem kimondottan nyomasztó hangulatú volt, Piton személyisége máris rányomta bélyegét. Az ablakok összehúzott függönyei kizárták a természetes fényt, helyette gyertyák gondoskodtak némi világosságról. A falakon újonnan kiakasztott képek díszelegtek; számos közülük szenvedő embereket ábrázolt, a többin iszonyú sérülések és eltorzult emberi testrészek voltak láthatók. A diákok szorongva pislogtak a félhomályba burkolózó, rémséges képekre, és néma csendben foglalták el a helyüket.

– Nem mondtam, hogy vegyetek elő bármit is – szólt Piton, miután becsukta az ajtót, és a katedrára lépve szembefordult a csoporttal. Hermione gyorsan visszadugta a táskájába a Harc az arctalannal című könyvet. – Egyelőre nincs más dolgotok, mint rám figyelni.

Piton fekete szeme lassan pásztázni kezdte a felé forduló arcokat – Harryén egy pillanatra megállt a tekintete, s csak azután siklott tovább.

– Ha jól tudom, eddig öt tanár óráit hallgattátok ebből a tárgyból.

Ha jól tudod... Ki tudná jobban, mint te, aki mindegyiknek pályáztál a helyére? – gondolta epésen Harry.

– Természetesen ezek a tanárok mind más-más módszert és elveket követtek, vagyis a fejetekben tökéletes zűrzavar van. Csodálom, hogy ilyen sokan össze tudtátok kaparni az RBF-et, és még jobban csodálnám, ha mindannyian teljesíteni tudnátok az összehasonlíthatatlanul magasabb szintű RAVASZ-kurzus elvárásait.

Piton a fal mellett elindult körbe a teremben, s egyidejűleg lehalkította hangját. A tanulók forgolódva, nyakukat nyújtogatva igyekeztek követni őt a tekintetükkel.

– A fekete mágia, azaz a sötét művészet ezerarcú, szüntelenül változó és örök. Olyan, akár egy százfejű szörny, ami minden megcsonkított nyakán új, még ádázabb és ravaszabb fejet növeszt. A fekete mágia megfoghatatlan, meghatározhatatlan és elpusztíthatatlan ellenfél.

Harry rámeredt Pitonra. Az normális, ha az ember tiszteli az ellenséget, de az talán nem, ha ilyen szerető gyengédséggel beszél róla.

– A védekezésben – folytatta Piton, immár valamivel hangosabban – épp olyan rugalmasnak és leleményesnek kell lennetek, mint amilyen rugalmas és leleményes a sötét erő, amit legyűrni iparkodtok. Ezek a képek – Piton rámutatott néhányra – szemléletesen érzékeltetik, mi történik azokkal, akik, teszem azt, a Cruciatus-átok béklyójába kerülnek (ezt egy fájdalmas sikolyba dermedt női arc illusztrálta), megkapják a dementorcsókot (fal tövében gubbasztó, üres tekintetű varázsló), vagy épp egy inferus áldozatává válnak (szétmarcangolt test).

– És most mi a helyzet az inferusokkal? – kérdezte fejhangon Parvati Patil.

– A Sötét Nagyúr már élt ezzel az eszközzel – felelte Piton –, feltételezhető hát, hogy továbbra sem fog ettől tartózkodni...

Piton a terem túlsó fala mentén elindult vissza a tanári asztal felé, s a tanulók most is követték tekintetükkel hömpölygő fekete talárba bújt alakját.

– ...ha jól tudom, a legcsekélyebb gyakorlattal sem rendelkeztek a nonverbális, azaz beszéd nélküli varázslás terén. Milyen előnnyel jár a nonverbális varázslás?

Hermione keze rögtön a magasba lendült. Piton ráérősen végignézett a társaságon, remélve, hogy más is jelentkezik, de csalódnia kellett.

– Nos, Granger kisasszony?

– Az ellenfél nem hallja, milyen varázslatot hajtunk végre – hadarta Hermione –, így nem áll módjában felkészülni rá.

– Bemagolt idézet a Varázslástan alapfokon VI-ból – kommentálta a választ gúnyosan Piton (Malfoy hálásan vihogott a sarokban) –, de a lényeg valóban ez. Akinek nem kell varázsigéket kiáltania ahhoz, hogy átkot vagy rontást küldjön, annak a támadása a meglepetés erejével éri az ellenfelet. Beszéd nélkül varázsolni természetesen nem mindenki tud. Jó koncentrálóképesség és fegyelmezett elme szükséges hozzá, ezek pedig egyeseknél... – itt ismét vetett egy hosszú, maliciózus pillantást Harryre – ...hiányoznak.

Harry tisztában volt vele, hogy Piton tavalyi sikertelen okklumencia-óráikra céloz. Mindazonáltal állta a tanár tekintetét: farkasszemet nézett Pitonnal, amíg az el nem fordult.

– Most pedig álljatok fel, és rendeződjetek párokba! – utasította a csoportot Piton. – A feladat: beszéd nélkül rontást küldeni a másikra, aki, úgyszintén némán, megpróbálja kivédeni azt. Kezdhetitek.

Piton ugyan nem tudott róla, de Harry az előző tanévben legalább a fél csoportot – mindazokat, akik a DS tagjai voltak – megtanította a pajzsbűbáj szabályos elvégzésére. Beszéd nélkül azonban még soha egyikük sem varázsolt. Az első próbálkozások alkalmával sokan csaltak, ki szándékosan, ki akaratlanul: ha nem is mondták ki hangosan, de elsuttogták a varázsigét. Amint az várható volt. Hermionénak mindössze tíz perc után sikerült teljesen némán kivédenie Neville elmotyogott gumiláb-rontását, amiért Harry meggyőződése szerint egy elfogulatlan tanár legalább húsz ponttal jutalmazta volna a Griffendélt, ám az óriásdenevért idéző exbájitaltan tanár egy dicsérő szóra se méltatta a teljesítményt. Piton a párok közt járkálva figyelte a gyakorlást, s végül a feladattal sikertelenül birkózó Harry-Ron pároshoz is eljutott.

Ron, aki épp a támadó szerepét játszotta, az erőlködéstől elvörösödve, összepréselt szájjal próbált ellenállni a kísértésnek, hogy kimondja a varázsigét. Harry felemelt pálcával és fokozódó türelmetlenséggel várta a kivédendő rontást, de az csak nem akart jönni.

– Szánalmas a produkciója, Weasley – szólt némi idő elteltével Piton. – Így kell ezt csinálni...

Azzal villámgyorsan rászegezte a pálcáját Harryre, akinek a támadás egy csapásra kitörölt a fejéből mindenfajta nonverbális igyekezetet.

– Protego! – kiáltotta reflexszerűen.

A pajzsbűbáj olyan erősre sikeredett, hogy Piton megtántorodott tőle, és nekiesett egy asztalnak. Ekkor már az egész csoport a jelenetet figyelte.

– Nem mondtam elég világosan, hogy a nonverbális varázslást gyakoroljuk, Potter? – kérdezte fojtott indulattal Piton, miután felegyenesedett.

– De! – felelte dacosan Harry.

– De igen, uram...!

– Nem kell uraznia, professzor.

Mire felfogta, mit mond, a szemtelenség már kicsúszott a száján. A csoport számos tagjának, köztük Hermionénak is, elakadt a lélegzete. Ron, Dean és Seamus ellenben elismerően vigyorogtak – Piton háta mögött.

– Szombat este büntetőmunkára jelentkezel a szobámban – susogta Piton. – Senkitől nem tűröm el az arcátlanságot... még a Kiválasztottól sem.

– Zseniális voltál, Harry! – lelkendezett Ron. miután kiszabadultak Piton terméből.

– Tartanod kellett volna a szád – csóválta a fejét Hermione. – Nem értem, mi ütött beléd.

– Ha nem vetted volna észre, rontást küldött rám! – dohogott Harry. – Épp elég volt végigcsinálni vele az okklumenciaórákat! Most már keressen másik kísérleti nyulat magának! Különben se tudom felfogni, hogyan engedheti Dumbledore, hogy SVK-t tanítson! Hallottátok, hogy áradozott a fekete mágiáról? Mintha szerelmes lenne belé; megfoghatatlan, elpusztíthatatlan...!

– Hát igen. – Hermione lesütötte a szemét. – Egy kicsit úgy beszélt, mint te.

– Mint én?

– Igen, amikor azt magyaráztad, hogy milyen érzés szembenézni Voldemorttal. Azt mondtad, hiába magolunk be egy csomó átkot, mert minden az eszünkön és a lélekjelenlétünkön múlik... Piton végül is ugyanezt mondta: hogy a bátorság és a találékonyság a legfontosabb.

Harry képtelen volt tovább vitatkozni, annyira elámult tőle, hogy Hermione ugyanolyan komolysággal idézi őt, mint a Varázslástan alapfokon definícióit.

– Harry! Hé, Harry!

Harry megfordult. Jack Sloper, a Griffendél előző évi csapatának egyik terelője sietett felé, kezében egy pergamentekerccsel.

– Ezt neked küldik – lihegte Sloper. – Figyelj, hallottam, hogy te vagy az új csapatkapitány. Mikor lesz a válogatás?

– Még nem tudom – felelte Harry. Azt nem tette hozzá, hogy Slopernek nem sok esélye van újra bekerülni a csapatba.

– Majd kihirdetem, ha meglesz az időpont.

– Oké... azt reméltem, hogy most hétvégén lesz...

De Harry figyelmét ekkor már a pergamentekercsre írt szálkás, dőlt betűk kötötték le. Szó nélkül otthagyta Slopert. Ron és Hermione nyomába eredt, s menet közben kibontotta a levelet.

Kedves Harry!

Szeretném, ha ezen a héten megtartanánk az első különórát. Kérlek, jelenj meg szombaton este nyolc órakor az irodámban. Remélem, kellemesen telik az új tanév első napja.

Üdvözlettel:

Albus Dumbledore

Ui.: Szeretem a Sav-A-Júj cukrot.

– Mi az, hogy szereti a Sav-A-Júj cukrot? – értetlenkedett Ron, aki Harry válla fölött szintén elolvasta a levelet.

– Ez a jelszó, amire beenged a szobája előtt őrködő kőszörny – magyarázta fojtott hangon Harry. – Haha! Elmarad a büntetőmunkám Pitonnál!

A három jó barát egész szünetben azt találgatta, vajon mit fog tanítani Dumbledore Harrynek. Ron azt mondta, olyan különleges rontásokat és ártásokat, amiket a halálfalók biztosan nem ismernek. Hermione erre kijelentette, hogy olyanokat törvényellenes használni, és arra tippelt, hogy a tananyag a defenzív mágia magasiskolája lesz. A szünet végén Hermione elment számmisztika órára, Harryék pedig felballagtak a klubhelyiségbe, és kelletlenül nekiláttak a Pitontól kapott házi feladatnak. Az annyira nehéznek bizonyult, hogy még messze nem voltak készen vele, mikor Hermione csatlakozott hozzájuk az ebéd utáni lyukasóra idejére, s bár a lány jelenléte jelentősen felgyorsította a munkát, mire végeztek, már meg is szólalt a délutáni dupla bájitaltan kezdetét jelző csengő. Mindhárman elindultak hát a jól ismert alagsori terem felé, ami oly sokáig Piton rezidenciája volt.

A pincefolyosón mindössze tucatnyi diák várakozott. Crak és Monstro a jelek szerint nem tudták megszerezni a RAVASZ-kurzushoz szükséges RBF-minősítést, ott volt viszont Malfoy, rajta kívül pedig három másik mardekáros, négy hollóhátas és a hugrabugos Ernie Macmillan, akit Harry fellengzős stílusa ellenére kedvelt.

– Harry! – Ernie fontoskodva nyújtotta a kezét a közeledő Harry felé. – A reggeli SVK-n nem volt alkalmunk szót váltani. Egészen tűrhető óra volt, nem gondolod? No persze a pajzsbűbáj lerágott csont nekünk, DS-veteránoknak... Ron, Hermione, hogy vagytok?

A megszólítottak épp csak kimondták egy „kösz, jól”-t, mikor már nyílt is a terem ajtaja, és kitüremkedett rajta Lumpsluck hasa. Az öreg varázsló bajuszkanyarító mosollyal fogadta a bevonuló diákokat, Harryt és Zambinit pedig külön is köszöntötte.

A pincetermet meglepő módon már ekkor gőzfelhők és különös illatok töltötték be. Harry, Ron és Hermione elhaladtukban érdeklődve szagoltak bele a nagy, teli üstök sorába. A négy mardekáros közösen foglalt el egy asztalt, a hollóhátasok szintén saját csoportot alkottak, így Ernie magától értetődően Harryhez, Ronhoz és Hermionéhoz csatlakozott. A választott asztaluk mellett álló aranyszínű üstből a legcsábítóbb illat áradt, amit Harry valaha érzett: egyszerre volt meg benne a gyümölcslepény meg a faseprűnyél szaga, és még valamiféle virágillat, ami az Odú emlékét idézte fel benne. Azon kapta magát, hogy nagyon lassan és mélyen lélegzik. A varázsfőzet gőze eltöltötte, akár egy finom, meleg ital, s a lelkébe végtelen nyugalom és elégedettség költözött. Rávigyorgott Ronra, aki lustán visszamosolygott rá.

– No hát akkor, lássunk hozzá! – szólalt meg Lumpsluck. Terjedelmes alakjának körvonalai finoman remegtek a színes párafelhők mögött. – Vegyétek elő a mérleget, az alapanyag-készletet és persze a Bájitaltan haladóknak című könyvet...

– Tanár úr – emelte fel a kezét Harry.

– Parancsolj, kedves fiam.

– Nekem nincs se mérlegem, se könyvem, se semmim – és Ronnak sincs. Úgy tudtuk, hogy nem mehetünk RAVASZra bájitaltanból...

– Á, igen, igen... McGalagony professzor szólt rólatok... Semmi probléma, kedves fiam, semmi probléma. Nyugodtan szolgáljátok ki magatokat a tárolószekrényből, mérleget is kerítünk nektek, és akad itt néhány régi tankönyv. Aztán majd írtok a Czikornyai és Patzába...

Lumpsluck odadöcögött a sarokban álló szekrényhez, előásott belőle két patinás rézmérleget, valamint két viharvert példányt Libatius Tinctor Bájitaltan haladóknak című művéből. Mindezeket átadta Harryéknek, aztán ismét a csoporthoz fordult.

– Jól van – szólt elégedetten, s arany mellénygombjait komoly szakítópróbának kitéve kidüllesztette amúgy is domborodó mellkasát. – Mint látjátok, előre elkészítettem néhány főzetet – csak kedvcsinálónak. Ezek mind olyan bájitalok, amelyeket a RAVASZ-vizsgával a zsebetekben már magatok is el tudtok majd készíteni. Bizonyára mindegyikről hallottatok már. Ki tudja megmondani nekem, hogy mi ez?

A mardekárosok asztala melletti üstre mutatott. Harry kicsit kihúzta magát, hogy belelásson az edénybe: abban mintha tiszta víz bugyborékolt volna.

Hermione keze szokás szerint előbb volt a magasban, mint bárki másé. Lumpsluck intett, hogy mondhatja a választ.

– Ez Veritaserum: színtelen, szagtalan folyadék, ami igazmondásra kényszeríti fogyasztóját.

– Pontosan, pontosan! – örvendezett Lumpsluck. – Azt a bájitalt – folytatta, a hollóhátasok asztala melletti üstre mutatva – szintén mindenki ismeri, ha máshonnan nem, hát az utóbbi idők minisztériumi röplapjaiból. Nos, ki tudja...?

Megint Hermione jelentkezett elsőként.

– Az Százfűléfőzet, tanár úr.

Harry is felismerte a lustán fortyogó, sárszerű keveréket, de jogosnak érezte, hogy Hermionéé legyen a dicsőség: ő volt az, aki még másodéves korukban elkészítette a bonyolult főzetet.

– Kitűnő válasz! Lássuk a harmadikat... igen, kedveském? – Lumpsluck most már elmosolyodott, mivel ezúttal is Hermione volt a leggyorsabb.

– Ez Amortentia!

– Valóban – bólintott őszinte elismeréssel Lumpsluck. – Talán felesleges is megkérdeznem, hogy tudod-e, mire való.

– Az Amortentia a világ legerősebb szerelmi bájitala.

– Úgy van! Felteszem, sajátosan fényes gyöngyházszínéről ismerted fel.

– Igen, meg a jellegzetes, spirálisan felszálló gőzéről – csicsergett lelkesen Hermione. – Úgy tudom, mindenki más és más illatúnak érzi, attól függően, hogy mihez vonzódik. Nekem például olyan, mint a frissen lenyírt gyep meg az új pergamen meg...

Hermione elvörösödött, és lenyelte a mondat végét.

– Megtudhatnám a neved, kedvesem? – kérdezte Lumpsluck, nem törődve a lány zavarával.

– Hermione Granger vagyok, tanár úr.

– Granger, Granger... Nem rokonod véletlenül Hector Dagworth-Granger, a Bájitalfőzők Exkluzív Társaságának alapítója?

– Tudtommal nem. Én mugli születésű vagyok, uram.

Harry látta, hogy Malfoy odasúg valamit Nottnak, s utána mindketten vihognak. Lumpsluck ellenben szélesen elmosolyodott, és a lány mellett ülő Harryre nézett.

– Hohó! „Az egyik legjobb barátom mugli születésű, és ő nálunk az évfolyamelső.” Felteszem, a kisasszony az a bizonyos barát, akiről beszéltél, Harry.

– Igen, tanár úr – bólintott Harry.

– Nos, úgy vélem, a Griffendél-ház megérdemel húsz jutalompontot – jelentette ki nagylelkűen Lumpsluck.

Malfoy körülbelül olyan arcot vágott, mint mikor annak idején kapott egy jobbegyenest Hermionétól. A lány sugárzó arccal fordult Harry felé, és ezt suttogta:

– Komolyan azt mondtad neki, hogy én vagyok a legjobb az évfolyamunkban? Nahát, Harry!

– Mit vagy úgy oda? – dörmögte Ron, akit valami okból bosszantott a lány hálálkodása. – Világos, hogy te vagy a legjobb az évfolyamban – ha engem kérdez, én is megmondtam volna neki!

Hermione mosolyogva csendre intette, hogy hallják Lumpsluck szavait. Ron azonban továbbra is sértődött arcot vágott.

– Az Amortentia természetesen nem ébreszt igazi szerelmet. A szerelem mesterséges úton nem állítható elő. Ez a főzet valójában igen erős vonzalmat, afféle megszállottságot produkál. Merem állítani, hogy a bemutatott bájitalok közül ez a legagresszívebb hatású, a legveszedelmesebb. Úgy bizony. – Lumpsluck komoran bólogatott, válaszul Malfoy és Nott szkeptikus mosolyára. – Ha úgy ismernétek az életet, mint én, nem becsülnétek le a megszállott vonzalom hatalmát...

– És most lássunk munkához!

– Professzor úr, még nem mondta meg, hogy abban mi van – szólt közbe Ernie Macmillan, a tanári asztalon álló kis fekete üstre mutatva. Az vidáman bugyborékoló, aranyszínű főzettel volt tele. A folyadékból jókora cseppek röppentek fel kiugráló aranyhalak módjára, de egyetlenegy se fröccsent ki az üstből.

– Hohó! – mondta megint Lumpsluck. Harry meg mert volna esküdni rá, hogy az öreg varázsló nem feledkezett meg a negyedik üstről, csupán a nagyobb hatás kedvéért megvárta, amíg rákérdeznek. – Hát igen. Az a bizonyos utolsó. Nos, hölgyeim és uraim, az az üst a Felix Felicis nevű, igen érdekes itókát tartalmazza. Feltételezem – itt mosolyogva Hermione felé fordult, akinek jól hallhatóan elakadt a lélegzete –, hogy Granger kisasszony tudja, milyen hatással bír a Felix Felicis.

– Folyékony szerencse – hadarta izgatottan Hermione. – Aki iszik belőle, annak mindenben szerencséje lesz!

Ennek hallatán az összes diák érdeklődve kiegyenesedett. Harry immár csak a szőke tarkóját látta Malfoynak, mert a fiú, most először, feszülten figyelt a tanárra.

– Valóban így van, és ez újabb tíz jutalompontot ér – bólogatott Lumpsluck. – Nagyon érdekes bájital ez a Felix Felicis. Rendkívül körülményes elkészíteni, és ha elrontják, az katasztrófához vezet. Viszont ha jól sikerül, és iszunk belőle, akkor minden vállalkozásunkat siker koronázza... legalábbis amíg tart az ital hatása.

– Akkor miért nem iszik mindig mindenki ilyet? – kérdezte mohón Terry Boot.

– Mert a rendszeres fogyasztása vakmerővé, meggondolatlanná és kórosan magabiztossá tesz – felelte Lumpsluck. – Jóból is megárt a sok, ugyebár... A túladagolása súlyos mérgezést von maga után. De kis mennyiségben és csupán alkalmanként fogyasztva...

– Ön ivott már ilyet, tanár úr? – kíváncsiskodott Michael Corner.

– Két alkalommal – válaszolta Lumpsluck. – Először huszonnégy évesen, másodszor ötvenhét éves koromban. Két evőkanállal vettem be a reggelihez. És volt két remek napom.

Tekintete a távolba révedt. Ha színészkedik is, jól csinálja, gondolta elismerően Harry.

– És ezt ajánlom fel – folytatta Lumpsluck, miután ismét „leszállt a földre” – jutalom gyanánt annak, aki a legjobban teljesít a mai órán.

Erre olyan csend lett a teremben, hogy tisztán lehetett hallani a bájitalok minden egyes rottyanását.

– Egy kis üveg Felix Felicis. – Lumpsluck előhúzott a zsebéből egy aprócska, bedugaszolt fiolát, és felmutatta a csoportnak. – Tizenkét órára szerencséssé tesz. Pirkadattól napnyugtáig bármivel próbálkozol, minden sikerülni fog.

– Ugyanakkor hangsúlyoznom kell, hogy szervezett megmérettetéseken a Felix Felicis tiltott doppingszernek minősül... Nem használható, teszem azt, sportversenyeken, vizsgákon és választások alkalmával. A nyertesnek tehát egy átlagos napon kell majd bevennie – és az a nap ünneppé válik a számára.

– Nos tehát! – Lumpsluck hirtelen sürgető hangnemre váltott. – Miként nyerhetitek el ezt a mesés díjat? Nyissátok ki a tankönyveteket, és lapozzatok a tizedik oldalra! Valamivel több mint egy óránk maradt, ezalatt próbáljátok meg elkészíteni az élő halál eszenciáját. Tisztában vagyok vele, hogy a feladat szokatlanul nehéz számotokra, s nem is várom el, hogy a bájital tökéletesen sikerüljön. Akárhogy is, akié a legjobb lesz, megkapja a kis Felixet! Munkára!

A teremben ettől kezdve egy árva pisszenést se lehetett hallani – csak fémes karistolást, ahogy a tanulók maguk elé húzták üstjeiket, és a súlyok koppanását a mérlegek serpenyőjében. Szinte vibrált a levegő az általános összpontosítástól. Harry lopva Malfoy felé pillantott. A mardekáros fiú lázasan lapozott a tankönyvében – lerítt róla, hogy sóvárogva vágyik arra a szerencsés napra. Harry maga is gyorsan a Lumpslucktól kapott régi tankönyv fölé hajolt.

Bosszankodva látta, hogy a könyv előző tulajdonosa telefirkálta az oldalakat – a margók jószerével ugyanolyan feketék voltak, mint a nyomtatott szöveg. Harry közelebb hajolt a könyvhöz, hogy kibetűzze a hozzávalókat (az előző tulajdonos még ide is megjegyzéseket írt be, sőt, kihúzott ezt-azt), majd a tárolószekrényhez sietett a szükséges alapanyagokért.

A visszaúton látta, hogy Malfoy már bőszen aprítja a macskagyökeret.

A teremben mindenki forgolódott, figyelte, hogyan haladnak a többiek. Ez volt a bájitaltan órák átka és egyben előnye: senki nem végezhette titokban a munkáját. Tíz perc elteltével a terem megtelt kékes füsttel. Természetesen Hermione állt a legjobban: az ő főzete már emlékeztetett arra a „homogén, feketeribiszke-színű folyadék”-ra, ahogy a tankönyv az ideális köztes állapotot jellemezte.

Miután végzett a macskagyökér felaprításával, Harry ismét a könyv fölé hajolt. Roppant idegesítőnek találta, hogy az instrukciókat alig lehetett kisilabizálni a köréjük firkált ostobaságoktól. Az előző tulajdonos valamiért a mákonybab felvágását is helytelennek ítélte, és odabiggyesztette a maga alternatív utasítását:

Ezüsttőr lapjával összenyomni, több levet ereszt, mint felvágva.

– Tanár úr, ugye ön ismerte a nagyapámat, Abraxas Malfoyt?

Harry felnézett a könyvből. Lumpsluck épp a mardekárosok asztala mellett haladt el.

– Igen – felelte a tanár, de nem nézett Malfoyra. – Sajnálattal hallottam a halálhírét, bár nem ért egészen váratlanul. Sárkányhimlő az ő korában...

Azzal Lumpsluck továbbsétált. Harry somolyogva hajolt újra az üstje fölé. Sejtette, miben reménykedett Malfoy: hogy Lumpsluck őt is úgy fogja tisztelni, mint Harryt és Zambinit, mi több, talán kivételezett elbánásban részesíti, ahogy Piton tette... De hiába, úgy tűnt, Malfoy csak magára számíthat, ha meg akarja nyerni a szerencseszérumot.

A mákonybab felvágása nehéz feladatnak bizonyult. Harry Hermionéhoz fordult:

– Kölcsönvehetem az ezüsttőrödet?

Hermione türelmetlenül biccentett, de egy pillanatra se vette le a szemét főzetéről, ami még mindig sötétvörös volt, pedig a könyv szerint már halványlilára kellett volna színeződnie.

Harry összeroppantotta a mákonybabot a tőr pengéjével, s az nyomban levet eresztett – de olyan sokat, hogy Harry el se tudta képzelni, hogy fért el annyi az aszott babszemben. Sietve belekanalazta a levet az üstjébe, s nagy ámulatára a főzet azonnal a könyvben leírt színűre változott.

Azonmód sokkal rokonszenvesebbnek találta a könyv korábbi tulajdonosát. Rápillantott a recept következő sorára: a könyv szerint az óramutató járásával ellentétes irányban kellett kevernie a főzetet, amíg az víztisztává nem válik. Az előző tulajdonos ehhez azt a kiegészítést fűzte, hogy minden hetedik keverés után célszerű beiktatni egy, az óramutató járásával megegyező irányú keverést. Lehet, hogy a firkálónak ebben is igaza van?

Hétszer megkeverte balra a főzetet, majd lélegzetét visszafojtva kevert egyet rajta jobbra is. A hatás azonnali és látványos volt: a főzet halványrózsaszínűre fakult.

– Hogy csinálod? – kérdezte bosszúsan Hermione, akinek egyre pirosabb lett az arca és egyre csapzottabb a haja az üstjéből felszálló gőztől. Az ő főzete konokul megmaradt vörösnek.

– Keverj egyet rajta jobbra is...

– Nem, a könyv szerint csak balra kell keverni!

Harry vállat vont, és folytatta a munkát. Hét keverés balra, egy jobbra, szünet... hét keverés balra, egy jobbra...

Az asztal túloldalán dolgozó Ron folyamatosan szitkozódott tehetetlen dühében. Az ő főzete leginkább folyékony nyalókára emlékeztetett. Harry körülnézett. Amennyire látta, senkinek az üstjében nem volt olyan halvány színű a lé, mint az övében. Ettől olyasmit érzett, amit ebben a pinceteremben még soha: a siker örömét.

– Letelt az idő! – harsogta Lumpsluck. – Hagyjátok abba a keverést!

Lumpsluck sorban az asztalokhoz lépett, és megszemlélte az üstök tartalmát. Nem kommentálta, amit látott, de egyik-másik főzetet megkeverte vagy éppen beleszagolt. Harry, Ron, Hermione és Ernie asztalát hagyta utoljára. Ron kátrányszerű főzete láttán szomorkásan mosolygott, Ernie tengerészkék levére csupán egy pillantást vetett, Hermione munkáját elismerő bólintással jutalmazta. Azután meglátta Harry főzetét, és őszinte ámulat ült ki az arcára.

– Megvan a győztes! – kiáltott fel. – Kitűnő, Harry, csodálatos! Istenemre mondom, örökölted anyád tehetségét, Lilynek arany keze volt! Tessék, drága fiam, tessék, a nyereményed: egy fiola Felix Felicis, ahogy megígértem! Használd szerencsével!

Harry a belső zsebébe süllyesztette a kis üveg aranyló folyadékot. Egyszerre érzett kaján örömöt a mardekárosok dühös pillantásai láttán, és bűntudatot Hermione szemmel látható csalódottsága miatt. Ron egészen egyszerűen el volt képedve.

– Ez meg hogy csináltad? – kérdezte suttogva, mikor kifelé mentek a teremből.

– Szerencsém volt – felelte Harry, mert Malfoy hallótávolságon belül volt.

Mikor azonban már a Griffendél asztalánál ültek a nagyteremben, úgy vélte, elmondhatja barátainak az igazat. Miközben beszélt, Hermione arcvonásai egyre jobban megkeményedtek.

– Szerinted csaltam, igaz? – kérdezte beszámolója végén Harry, mert kissé bosszantotta a lány mogorvasága.

– Miért, te ezt önálló munkának nevezed? – kérdezett vissza hűvösen Hermione.

– Egyszerűen csak más receptből dolgozott, mint mi – kelt Harry védelmére Ron. – Be is fuccsolhatott volna, de kockáztatott, és bejött neki. – Nehéz szívvel sóhajtott. – Lumpsluck ugyanúgy nekem is adhatta volna azt a könyvet, de nem, én olyat kaptam, amibe nem írt bele az előző tulaj... inkább belehányt, ahogy az ötvenkettedik oldal kinéz...

– Várjatok csak! – csendült egy hang a közvetlen közelben, és Harrynek megcsapta az orrát az a virágillat, amit Lumpsluck termében is érzett. Hátranézett, és Ginnyt pillantotta meg. – Jól hallottam, Harry? Követted az utasításokat, amiket valaki beleírt egy könyvbe?

A lány rémültnek és dühösnek tűnt. Harry pontosan tudta, mi jár a fejében.

– Ne aggódj! – felelte fojtott hangon. – Ez nem olyan, mint... mint Denem naplója volt. Ez csak egy ócska tankönyv, amibe valaki belefirkált.

– De azt tetted, amit parancsolt?

– Kipróbáltam pár ötletet, ami a margóra volt írva. Hidd el, Ginny, ebben nincs semmi trükk...

– Ginnynek igaza van – harciaskodott Hermione. – Alaposabban meg kéne vizsgálni azt a könyvet. Szerintem is gyanúsak ezek a fura utasítások.

– Hé! – méltatlankodott Harry, mert a lány minden teketória nélkül kivette a táskájából a könyvet, és rászegezte pálcáját.

– Demonstrate! – szólt Hermione, és rákoppintott a könyvre.

Nem történt semmi a világon. A kötet csak hevert az asztalon kopottan, piszkosan és szamárfülesen.

– Végeztél? – kérdezte mérgesen Harry. – Vagy várunk még egy kicsit, hátha ugrik egy hátraszaltót?

– Ártalmatlannak tűnik – állapította meg Hermione, de azért még mindig gyanakodva sandított a könyvre. – Lehet, hogy tényleg csak egy régi tankönyv...

– Akkor el is tehetem, ugye? – Harry felkapta az asztalról a könyvet, de az kicsúszott a kezéből, és leesett a földre.

Senki nem figyelt oda rá. Harry lehajolt a könyvért, s miközben így tett, egy kézzel odafirkantott sort pillantott meg a hátsó borítón. Ugyanolyan apró betűs macskakaparás volt, mint a kiegészítő instrukciók, amelyek hozzásegítették őt, hogy megnyerje a Felix Felicist tartalmazó fiolát, mely immár egy zoknigombócban rejtőzött a ládája mélyén.

Ez a könyv a Félvér Herceg tulajdona.

Tizedik fejezet

A Gomold ház

A hét további bájitaltan óráin Harry mindig a Félvér Herceg tanácsait követte, ha azok eltértek Libatius Tinctor utasításaitól. Ennek az lett az eredménye, hogy Lumpsluck a negyedik órán már ódákat zengett Harry képességeiről, és kijelentette, hogy nem sok ilyen tehetséges tanítványa volt pályafutása során. Ennek se Ron, se Hermione nem örült. Harry mindkettőjüknek felajánlotta ugyan, hogy használják a könyvét, de Ron nem tudta kibetűzni a Herceg kézírását, az pedig kissé feltűnő lett volna, ha Harry mindent felolvas neki. Ami Hermionét illeti, ő makacsul kitartott az – úgymond – „hivatalos” instrukciók mellett, jóllehet egyre jobban dühítette, hogy azokkal szerényebb eredményeket ér el, mint Harry a Hercegéivel.

Harry néha eltűnődött rajta, vajon ki lehetett a Félvér Herceg. Bár a rengeteg házi feladat mellett nem volt ideje végigolvasni a bájitaltankönyvet, ahhoz azért eleget forgatta, hogy lássa, alig akad benne preparálatlan oldal. A kézzel írt margó-jegyzetek némelyike ráadásul nem is a témába vágott, hanem olyan varázslatok leírását tartalmazta, amelyek minden bizonnyal a titokzatos fiú saját találmányai voltak.

– Honnan tudod, hogy nem lány volt? – kérdezte ingerülten Hermione, mikor Harry egyik szombat este a klubhelyiségben felolvasott néhány ilyen jegyzetet Ronnak. – Nyugodtan lehetett lány is. Sőt, a kézírása inkább lányos, mint fiús.

– Félvér Hercegnek nevezi magát – hangsúlyozta Harry. – Nem pedig Félvér Hercegnőnek.

Hermione erre hirtelen nem tudott mit felelni, úgyhogy csak fintorgott, és elrántotta „A rematerializáció alapelvei” című dolgozatát Ron elől, aki fejjel lefelé próbálta elolvasni a szöveget.

Harry az órájára pillantott, majd sietve táskájába dugta a Bájitaltan haladóknak értékes példányát.

– Öt perc múlva nyolc, indulnom kell Dumbledore-hoz.

– Húú! – kapta fel a fejét Hermione. – Sok sikert! Megvárunk ébren, jó? Nagyon érdekel, hogy mit tanít neked!

– Kéz-és lábtörést! – mondta Ron, és Hermionéval együtt a portrélyukon kimászó Harry után nézett.

A folyosók szinte néptelenek voltak, bár Harry egy ízben jobbnak látta, hogy beugorjon egy szobor mögé, mert szembe jött vele Trelawney professzor. A jósnő menet közben elmélyülten motyogott magában, és egy csomag koszos francia kártyát lapozgatott.

– Pikk kettes: konfliktus – dünnyögte, mikor elhaladt a kuporgó Harry mellett. – Pikk hetes: rossz ómen. Pikk tízes: erőszak. Pikk bubi: sötét hajú fiatalember, talán nyugtalan, nem kedveli a kérdezőt...

Trelawney megtorpant a Harry búvóhelyéül szolgáló szobor túloldalán.

– Ez biztosan nem stimmel – motyogta ingerülten, és Harry hallotta, hogy megkeveri a kártyapaklit, majd újra elindul, olcsó sherry fanyar illatát hagyva maga után. Harry várt, amíg biztos lehetett benne, hogy a jósnő már messze jár; akkor sietve továbbindult, és nemsokára megérkezett a hetedik emeleti folyosón álló szörnyszobor elé.

– Sav-A-Júj – mondta, mire a kőszörny engedelmesen félreugrott. Mögötte megnyílt a fal, s feltűnt a mozgó csigalépcső. Harry rálépett, s türelmesen várt, amíg a szerkezet felvitte őt Dumbledore dolgozószobájának réz kopogtatós ajtajához.

– Szabad! – szólt ki Dumbledore, miután Harry bekopogott.

– Jó estét, igazgató úr – köszönt Harry, és belépett a dolgozószobába.

– Jó estét, Harry – mosolygott Dumbledore. – Foglalj helyet! Remélem, kellemesen telt az első roxforti heted.

– Igen, uram.

– Látom, nem vesztegetted az időd, hisz máris megkaptad az első büntetőmunkádat!

– Öhm... – kezdte zavartan Harry, de Dumbledore cseppet sem tűnt bosszúsnak.

– Beszéltem Piton professzor úrral, és beleegyezett, hogy jövő szombaton dolgozd le a büntetésedet.

– Értem – bólintott Harry. Pillanatnyilag a legkevésbé sem érdekelte Piton és a büntetőmunka. A helyiséget pásztázta tekintetével, hátha megpillant valamit, amiből kitalálhatja, mi Dumbledore szándéka vele. A kör alakú dolgozószoba azonban a megszokott képét mutatta: a vékony lábú asztalokon békésen zümmögtek a füstfelhőket eregető ezüst szerkezetek, a régi igazgatók és igazgatónők portréi szuszogva bóbiskoltak kereteikben, s Dumbledore gyönyörű főnixmadara, Fawkes ott üldögélt az ajtó mögötti állványán, csillogó szemét Harryre szegezve. Dumbledore még csak félre se tolta a bútorokat, hogy legyen helyük párbajedzést tartani.

– Nos, Harry – fogott bele hivatalos hangra váltva Dumbledore –, bizonyára kíváncsi vagy rá, mivel szeretném tölteni ezeket a... különórákat, ahogy jobb szó híján neveztem őket.

– Igen, igazgató úr.

– Most, hogy már tudod, tizenöt éve mi késztette rá Voldemort nagyurat, hogy az életedre törjön, úgy vélem, ideje megosztanom veled bizonyos információkat.

Dumbledore szünetet tartott.

– Év végén azt mondta, mindent elmond nekem – jegyezte meg Harry, igyekezete ellenére némileg szemrehányó hangon – ...igazgató úr – tette hozzá.

– És el is mondtam mindent – bólintott Dumbledore. – Mindent, amit tudok. Most azonban elhagyjuk a tények szilárd talaját, és nekivágunk az emlékezet ködös ingoványának, hogy aztán behatoljunk a találgatás dzsungelébe. Mostantól, Harry, semmi nem zárja ki, hogy olyan súlyosan tévedek, mint a jó Humphrey Boffen, aki azt hitte, megérett az idő a sajtból készült kondér feltalálására.

– De úgy gondolja, hogy igaza van?

– Természetesen igen, csakhogy, amint már demonstráltam neked, én is szoktam hibázni. Sőt, mivel – már megbocsáss – okosabb vagyok, mint a legtöbb ember, általában a hibáim is súlyosabbak.

– Igazgató úr – kezdte óvatosan Harry –, annak, amit el akar mondani nekem, köze van a jóslathoz? Segíthet abban, hogy... túléljem a dolgot?

– Nagyon is sok köze van a jóslathoz – felelte Dumbledore olyan könnyed hangon, mintha Harry a várható időjárásról kérdezte volna. – És hőn remélem, hogy segíteni fog túlélned a dolgot.

Dumbledore felállt, kilépett az íróasztala mögül, és elsétált Harry mellett, aki mohó érdeklődéssel fordult utána. Dumbledore átvágott a szobán, majd megállt az ajtó melletti szekrénykénél és lehajolt. Mikor felegyenesedett, Harry ismerős tárgyat pillantott meg a kezében: egy, a pereme mentén furcsa jelekkel televésett, sekély öblű kőtálat. Dumbledore visszasétált az íróasztalhoz, és letette a merengőt Harry elé.

– Nyugtalannak tűnsz.

Harryt valóban szorongás fogta el a merengő láttán. Addigi találkozásai a gondolatokat és emlékeket bemutató különös eszközzel mind felettébb tanulságosak, de legalább annyira megrázóak is voltak. Legutóbb például, mikor az edény tartalmába pillantott, sokkal többet látott, mint szeretett volna. Dumbledore azonban mosolygott.

– Ezúttal nem egyedül lépsz be a merengőbe, hanem velem együtt... s ami még szokatlanabb: engedéllyel.

– Hova megyünk, uram?

– Teszünk egy kis utazást Bob Ogden emlékezetében – felelte Dumbledore, s előhúzott a zsebéből egy kavargó, ezüstfehér anyaggal teli kristályüvegcsét.

– Ki az a Bob Ogden?

– A Varázsbűn-üldözési Főosztály egykori munkatársa. Ogden már meghalt, de csak miután felkutattam és rávettem, hogy ossza meg velem ezt az emlékét. Egy látogatásra fogjuk elkísérni őt, amit még hivatalnoki minőségében tett. Ha megtennéd, hogy felállsz, Harry...

Dumbledore megpróbálta kihúzni a kristályfiola dugóját, de sérült keze a jelek szerint túlságosan gyenge és érzékeny volt.

– Segítsek, uram?

– Hagyd csak...

Dumbledore a fiolára szegezte pálcáját, mire abból kirepült a dugó.

– Hogyan sérült meg a keze, igazgató úr? – tette fel újra a kérdést Harry. Egyszerre érzett viszolygást és szánalmat a megfeketedett ujjak láttán.

– Annak a történetnek még nincs itt az ideje, Harry. Ma a néhai Bob Ogdennel van találkánk.

Dumbledore beleöntötte az üvegcse se nem folyékony, se nem gáznemű tartalmát a merengőbe – az selymesen felfénylett és örvényleni kezdett.

– Csak utánad – szólt Dumbledore, és a tálra mutatott.

Harry a merengő fölé hajolt, majd vett egy nagy levegőt, és beledugta az arcát az ezüstös anyagba. Azonnal érezte, hogy a lába felemelkedik a dolgozószoba padlójáról. Kavargó sötétség vette körül, s ő csak zuhant és zuhant, mígnem egyszerre vakító napsütés hatolt a szemébe, s újra szilárd talajt érzett a talpa alatt. Még javában pislogott a hirtelen fénytől, mikor felbukkant mellette Dumbledore.

Magas, kusza sövénnyel szegélyezett földúton álltak, nefelejcskék nyári ég alatt. Úgy három méterrel odébb, az út bal oldalán, a bozótból kiálló útjelző tábla mellett egy alacsony, kövér férfi ácsorgott. A tábla feliratát igyekezett kibetűzni megdöbbentően vastag lencséjű szemüvegén át, ami mögött a szeme olyan aprónak tűnt, akár a vakondé. Harry tudta, hogy ez csak Ogden lehet; egyrészt, mert közel s távol ő volt az egyetlen ember, másrészt, mert messziről lerítt róla, hogy varázsló, aki muglinak próbál látszani: egyrészes csíkos úszódresszt, hozzá pedig kamáslit és frakkot viselt. A bizarr külsőn túlmenő megfigyelésekre Harrynek nem maradt ideje, mert Ogden sietve továbbindult az úton.

Dumbledore és Harry követték. Mikor elhaladtak az útjelző tábla mellett, Harry rápillantott: „Great Hangleton 5 mérföld” – ez állt a visszafelé mutató nyíl alatt, az előre mutató alatt pedig ez: „Little Hangleton 1 mérföld”.

Egy darabig nem volt más látnivaló, csak kétoldalt a sövény, fent a kék ég és elöl a szaporán lépkedő, frakkos alak; aztán az út éles balkanyarral egy meredek domboldalra fordult, s ekkor hirtelen tág kilátás nyílt: egy egész völgy tárult fel Harry szeme előtt. Odalent, két meredek domboldal közé ékelve kis falu húzódott meg – nyilván Little Hangleton. Harry jól látta a település templomát és a temetőt.

A völgyön túl, a szemközti domboldalon csinos kúria állt, hatalmas, bársonyos gyepszőnyeg borította park közepén.

Ogdent kényelmetlenül gyors tempóra kényszerítette a meredek lejtő. Dumbledore megnyújtotta lépteit, így Harrynek is iparkodnia kellett, hogy ne maradjon le. Azt hitte, útjuk végállomása Little Hangleton lesz, s akárcsak a Lumpslucknál tett látogatásuk éjjelén, most is furcsállta, hogy ilyen messziről közelítik meg céljukat. Hamarosan rá kellett döbbennie azonban, hogy nem a faluba mennek. Az út elfordult jobbra, s ők a kanyarból kiérve még épp látták Ogden frakkját eltűnni a sövényen vágott átjáróban.

Tovább követték a hivatalnokot, immár egy keskeny, szeszélyesen kanyargó ösvényen, melyet jókora kövek és kátyúk tarkítottak, s az előbbinél magasabb és elvadultabb sövény szegélyezett. Még mindig lefelé ereszkedtek a domboldalon, s úgy tűnt, az út a nem messze sötétlő erdőcskéhez vezet. Kisvártatva valóban elérték a fás terület szélét, ahol is Ogden megállt, és elővette varázspálcáját.

A sűrű lombú vén fák a ragyogóan kék éggel dacolva mély, sötét, hűvös árnyékba zárkóztak, s beletelt néhány másodpercbe, mire Harry meglátta az öles fatörzsek között rejtőző épületet. Érthetetlennek tartotta, hogy valaki épp ide költözzön, vagy hagyja, hogy a házát így benője az erdő, eltakarva az eget és elzárva a völgyre nyíló kilátást. Nem is tűnt úgy, mintha lakna itt valaki: a falakat belepte a moha, s a tetőről annyi cserép hiányzott, hogy itt-ott kilátszottak a gerendák. Az udvarban felburjánzott csalán már a kicsi, koromlepte ablakokat ostromolta. Harry épp megállapította magában, hogy a ház csak lakatlan lehet, mikor zajosan kicsapódott az egyik ablak, és sovány gőz-vagy füstfelhő szállt ki rajta, mintha odabent főzne valaki.

Ogden zajtalan léptekkel és – Harrynek úgy tűnt – kissé félszegen továbbindult a ház felé. Mikor beért a fák árnyékába, ismét megállt, és rámeredt az ajtóra: arra valaki egy döglött kígyót szögezett.

Megzörrentek a lombok, reccsent egy ág, és a legközelebbi fáról egy rongyokba öltözött férfi ugrott le Ogden elé. A varázsló az ijedségtől hátrahőkölt, rálépett frakkja szárnyára, és megtántorodott.

– Nincs keresnivalód itt!

A férfi sűrű, csimbókos haját annyira belepte a kosz, hogy a színét se lehetett megállapítani. Fogazata erősen hiányos volt, apró, fekete szemei kajlán kétfelé néztek. Akár komikus jelenség is lehetett volna, de nem volt az: nagyon is ijesztően festett, és Harry nem csodálta, hogy Ogden még néhány lépést hátrált, mielőtt megszólalt:

– Öhm... jó reggelt kívánok! A Mágiaügyi Minisztériumtól...

– Nincs keresnivalód itt!

Ogden nyugtalanul pislogott.

– Öhm... sajnálom, de nem értem, amit mond.

Harry első gondolata az volt, hogy Ogden rendkívül buta ember; az idegen álláspontja elég világos volt, már csak azért is, mivel egyik kezében varázspálcát, a másikban rövid pengéjű, véres kést szorongatott.

– Te érted, amit mond, ugye, Harry? – kérdezte halkan Dumbledore.

– Persze – felelte kissé csodálkozva Harry. – De Ogden miért nem...

Tekintete ismét az ajtón lógó kígyóra tévedt, s hirtelen megértette a dolgot.

– Párszaszóul beszél?

– Úgy van – bólintott mosolyogva Dumbledore.

A rongyos alak most megindult Ogden felé, fenyegetően előreszegezve pálcáját és kését.

– Nézze, uram... – kezdte hebegve Ogden, de folytatni már nem maradt ideje. Durranás hallatszott, s a következő pillanatban Ogden már a földön feküdt – az orrát markolta, s ujjai közül undok, sárgás lé szivárgott.

– Morfin! – harsant egy hang.

A házból kirontott egy másik ember, s úgy becsapta maga mögött az ajtót, hogy a döglött kígyó ostor módjára csapódott a deszkára. Ez a férfi idősebb és zömökebb volt a rongyos alaknál, s abnormálisan aránytalan testtel verte meg a sors: meghökkentően széles válla és hosszú karja volt. Ez világosbarna szemével és kurta, sűrű hajával együtt tagbaszakadt, öreg majomhoz tette hasonlatossá. Megállt a késes vadember mellett, aki vihogva bámulta a földön heverő Ogdent.

– Minisztérium? – kérdezte az öreg, szintén Ogdenre nézve.

– Úgy van! – vágta rá a hivatalnok, dühösen törölgetve gennyes arcát. – Ön, felteszem, Mr. Gomold.

– Az vagyok – morogta Gomold. – Kapott egyet a képébe?

– Ahogy mondja! – dühöngött Ogden.

– Talán be kellett volna jelentkeznie! – gorombáskodott Gomold. – Ez magánterület. Ha csak úgy besétál ide, ne csodálkozzon, ha a fiam megvédi magát.

– Kitől kellene megvédenie magát, jóember? – kérdezte ingerülten Ogden, miközben feltápászkodott.

– A kotnyeleskedőktől. A mugliktól. A söpredéktől.

Ogden gennyező orrára szegezte pálcáját, mire a váladékfolyam azonnal elapadt. Gomold odaszólt a szája sarkából Morfinnak:

– Kotródj be a házba! Ne vitatkozz!

Most, hogy már figyelt rá, Harry felismerte a párszaszót: egyszerre hallotta érthető beszédnek és úgy, ahogy Ogden: furcsa sziszegésnek. Morfin szemlátomást ellenkezni akart, de apja fenyegető pillantására meghunyászkodott; furcsán dülöngélve bekullogott a házba, és becsapta maga mögött az ajtót. A döglött kígyó bánatosan lengett a szögön.

– A fiához jöttem, Mr. Gomold – közölte Ogden, miután úgy-ahogy letörölte a gennyet a frakkjáról. – Ő volt Morfin, ha nem tévedek.

– Igen, ő volt Morfin – felelte közönyösen az öreg, majd gorombán odavetette a kérdést: – Maga aranyvérű?

– Ennek a legcsekélyebb jelentősége sincs – válaszolta hűvösen Ogden, amitől egy csapásra nagyot nőtt Harry szemében.

Gomoldnak annál kevésbé tetszett a válasz. Belehunyorgott Ogden arcába, és rosszmájúan dörmögte:

– Most, hogy elnézem, több ilyen orrot is láttam a faluban, mint a magáé.

– Ha a fia szabadon garázdálkodik odalent, nem is csodálkozom rajta – felelte Ogden. – Nem folytathatnánk esetleg odabent a társalgást?

– Odabent?

– Igen, Mr. Gomold. Mint már említettem, Morfin miatt jöttem. Küldtünk egy baglyot...

– Nem foglalkozom baglyokkal, és nem olvasok leveleket.

– Akkor aligha nehezményezheti, ha a látogatói bejelentés nélkül érkeznek – jegyezte meg fagyosan Ogden. – Jómagam azért jöttem, mert ma a hajnali órákban valaki itt súlyosan megszegte a varázslótörvényt...

– Jól van, jól van! – bődült fel Gomold. – Jöjjön be az istenverte házba, ha annyira akar!

Az épület valószínűleg három kis helyiségből állt – az egyszerre konyhaként és nappaliként szolgáló szobából két ajtó vezetett tovább. Morfin egy koszos karosszékben gubbasztott a kandalló előtt; egy élő keresztes viperát tekergetett vastag ujjai körül, és halkan énekelt az állatnak párszaszóul:

Sziszegj, sziszegj, kicsi kígyó,

míg a tüzet nézed!

Légy szelíd és engedelmes,

vagy a szögön végzed.

A nyitott ablak melletti sarokból csoszogás hallatszott. Harry most vette csak észre, hogy még valaki van a helyiségben. Az illető, egy lány, aki rongyos szürke ruhájában alig volt észrevehető a szoba mocskos fala előtt, a kormos tűzhelyen gőzölgő fazék mellett állt, s egy szurtos edényekkel teli polcon rakodott. Haja vékony szálú és fénytelen, az arca sápadt és meglehetősen durva vonású volt, szeme pedig, akárcsak a bátyjának, kétfelé állt. Ő egy árnyalatnyival ápoltabbnak tűnt a férfiaknál, ám Harrynek az volt a benyomása, hogy a világ legmegalázottabb teremtését látja maga előtt.

– Ő Merope, a lányom – dörmögte Gomold, mikor Ogden érdeklődve a lány felé pillantott.

– Kézcsókom – köszönt Ogden.

A lány nem válaszolt; rémült pillantást vetett apjára, majd hátat fordított a jelenlévőknek, és folytatta az edények rakodását.

– Nos, Mr. Gomold – fogott a mondókájába Ogden –, rögtön a tárgyra térek: okunk van feltételezni, hogy fia, Morfin az éjjel varázscselekményt hajtott végre egy mugli jelenlétében.

Fülsiketítő kondulás hallatszott. Merope elejtett egy vasfazekat.

– Vedd fel! – rivallt rá Gomold. – Ez az, csússz a földön, akár egy koszos mugli! Mire való a pálcád, mihaszna ribanc!?

– De Mr. Gomold! – hápogta megbotránkozva Ogden.

Merope arca szederjes vörösre gyúlt; felkapta a földről a fazekat, de az újra kicsúszott a kezéből. Erre remegő kézzel kihúzta zsebéből a pálcáját, és elmotyogott egy érthetetlen varázsigét, amitől a fazék nekirepült a falnak, és darabokra tört.

Morfin eszelősen vihogni kezdett.

– Forraszd össze, te nyomorult, forraszd össze! – üvöltötte Gomold.

Merope átbotorkált a szobán, de mielőtt újra használhatta volna a pálcáját, Ogden már az edényre szegezte a magáét.

– Reparo! – szólt, s a fazék darabjai nyomban összeforrtak.

Egy pillanatig úgy tűnt, Gomold most Ogdenre fog ráordítani, de végül is megint a lányát vette elő:

– Örülhetsz, hogy itt van ez az úr a minisztériumból! Remélem, meg is szabadít minket tőled! Talán ő jobban szenvedheti a mocskos kvibliket...

Merope nem köszönte meg a segítséget, még csak rá se pillantott Ogdenre vagy az apjára. Reszketve felemelte a fazekat, visszavitte a polchoz, aztán hátát a falnak vetve beállt a koszos ablak és a tűzhely közé. Meg se mozdult többet, mintha csak arra várna, hogy megnyíljon alatta a föld, és elnyelje őt.

– Mr. Gomold – kezdte újra Ogden –, mint mondtam, azért jöttem...

– Felfogtam, miért jött! – torkolta le Gomold. – Na és aztán? Morfin odapörkölt egyet egy muglinak – mi van abban?

– Morfin megszegte a varázslótörvényt – jelentette ki szigorúan Ogden.

– Morfin megszegte a varázslótörvényt... – visszhangozta gúnyosan affektálva Gomold, mire Morfin megint vihogott. – Újabban tiltja a törvény, hogy móresre tanítsunk egy semmirekellő muglit?

– Igen, közlöm önnel, hogy tiltja.

Ogden elővett a belső zsebéből egy kis pergamentekercset, és kibontotta.

– Mi ez, a büntetése? – kérdezte emelt hangon Gomold.

– Idézés minisztériumi meghallgatásra...

– Idézés! Idézés...? Kinek képzeli magát, hogy csak úgy idézgeti a fiamat!?

– A Varázsbűn-üldözési Kommandó parancsnoka vagyok – felelte Ogden.

– Mi meg söpredék vagyunk, mi!? – ordította Gomold, és megindult Ogden felé. Közben sárga körmű, koszos hüvelykujjával a mellét bökdöste. – Hitvány söpredék, akik ugranak, ha a minisztérium füttyent nekik, mi? Tudja, kivel beszél, maga koszos sárvérű!?

– Abban a hitben voltam, hogy Mr. Gomolddal – felelte Ogden kissé riadtan, de méltósággal.

– Úgy van! – harsogta Gomold, Harry először azt hitte, az öreg sértő kézmozdulatot tesz, de aztán látta, hogy csak a középső ujján viselt csúnya, fekete köves gyűrűt mutatja fel Ogdennek. – Látja ezt? Látja? Tudja, mi ez? Tudja, honnan származik? Évszázadok óta a családunk birtokában van! Olyan régre nyúlnak vissza a gyökereink! És mindig is aranyvérűek voltunk! Tudja, mennyi pénzt kínáltak nekem ezért a kőbe vésett Peverell-címert látva?

– Sejtelmem sincs, uram – válaszolta Ogden, pislogva az arca előtt vészes közelségben táncoló gyűrűtől –, és ez nem is tartozik ide. Amit a fia elkövetett...

Gomold eszelős ordítással Merope-hoz rohant. Harry egy fél pillanatig azt hitte, meg akarja fojtani a lányát, mert a nyakához kapott – de aztán csak vonszolni kezdte Merope-ot Ogden felé, a nyakában lógó aranyláncnál fogva.

– Látja ezt? – harsogta a láncon függő súlyos aranymedált rázva, miközben Merope hörögve kapkodott levegő után.

– Látom, látom! – sietett a válasszal Ogden.

– Mardekáré volt! – bömbölte Gomold. – Mardekár Malazáré! Mi vagyunk az utolsó élő leszármazottai! Ehhez mit szól!?

– Mr. Gomold, a lánya! – rémüldözött Ogden, de Gomold most már elengedte Merope-ot, aki zihálva s a nyakát dörzsölve visszatántorgott a sarokba.

– Na hát akkor! – Gomold diadalittasan kihúzta magát, mintha valamely bonyolult tételt sikerült volna megdönthetetlen bizonyítékokkal alátámasztania. – Ne beszéljen úgy velünk, mintha mocsok lennénk a cipője talpán! Aranyvérű varázslók megannyi nemzedéke áll mögöttünk – ez több mint amit maga elmondhat magáról, arra mérget vennék!

Azzal odaköpött Ogden lába elé. Morfin ezen is jót vihogott. Merope a falhoz lapulva, némán, lehajtott fejjel állt; az arcát eltakarta előrehulló haja.

– Mr. Gomold – folytatta konokul Ogden –, attól tartok, hogy sem az ön, sem az én felmenőim nem tartoznak a tárgyhoz. Pusztán Morfin miatt jöttem – Morfin és az éjjel megtámadott mugli miatt. Információink szerint... – Ogden itt a pergamenre pillantott – ...a fia rontást vagy ártást küldött az említett mugli személyre, akinek ettől fájdalmas hólyagok keletkeztek az arcán. Morfin kuncogott.

– Hallgass, fiam! – sziszegte Gomold párszaszóul. Morfin engedelmeskedett.

– És ha valóban azt tette, akkor mi van? – kérdezte dacosan Gomold. – Gondolom, maga már lepucolta a mugli ótvaros képét, és az emléket is kitörölte az agyából...

– Nem ez a lényeg, Mr. Gomold! – erősködött Ogden. – A cselekmény indokolatlan támadás volt egy védtelen...

– Hah! Egy mugliimádó! – harsogta diadalmasan Gomold. – Tudtam én, amint megláttam magát!

Azzal megint kiköpött.

– Ezzel nem jutunk előbbre – csóválta a fejét Ogden. – A fia viselkedése egyértelművé teszi, hogy nem bánta meg a cselekedetét. – Megint vetett egy pillantást a pergamenre. – Morfinnak szeptember tizennegyedikén meg kell jelennie a meghallgatáson, mert a vád szerint mágiát alkalmazott egy mugli személy jelenlétében, egyszersmind bántalmazta a muglit, és...

Ogden elharapta a mondatot. A nyitott ablakon lószerszámok csörgése, patadobogás, és csilingelő kacagás szűrődött be. A völgybe lefutó kanyargós út nyilván a facsoport mellett vezetett el. Gomold mozdulatlanná dermedve, összehúzott szemmel fülelt. Morfin sziszegett, s mohó arccal a hangok irányába fordult. Merope felemelte a fejét – Harry látta, hogy krétafehér az arca.

– Szent ég, micsoda csúfság! – csendült odakint egy lányhang, olyan tisztán és érthetően, mintha gazdája a nyitott ablak előtt állna. – Miért nem bontatja le az apja ezt a kalyibát. Tom?

– Mert nem tartozik a birtokhoz – felelte egy fiatal férfihang. – A völgy túloldalán minden a miénk, de ez a ház egy Gomold nevű vénemberé meg a gyerekeié. A fiú félbolond, hallania kellene, miket mesélnek róla a faluban...

A lány nevetett. A zablacsörgés és a patadobogás egyre közeledett. Morfin fel akart állni a székből. – Maradj veszteg! – szólt rá az apja párszaszóul.

– Tom – hallatszott ismét a lány hangja, immár a ház közvetlen közeléből –, jól látom, hogy valaki egy kígyót akasztott arra az ajtóra?

– Szentséges isten, valóban! – felelte a férfihang. – Ez csak a fiú műve lehet! Mondom én, hogy elmebeteg. Ne is nézzen oda, Cecília drágám!

A csörgés és dobogás most távolodni kezdett.

– Drágám... – suttogta Morfin párszaszóul, a húgára sandítva. – Drágámnak szólította a nőt. Úgyse kellenél neki, látod?

Merope-nak olyan fehér volt az arca, hogy Harry csak azt várta, mikor esik össze ájultan.

– Mit beszélsz? – kérdezte élesen Gomold, szintén párszaszóul, fia és lánya között járatva tekintetét. – Mit mondtál, Morfin?

– Merope szereti bámulni azt a muglit. – Morfin gonosz vigyort küldött holtra vált húga felé. – Mindig kint van a kertben, mikor a mugli erre jár, és lesi a sövényen keresztül. Tegnap este is...

Merope kétségbeesetten, könyörögve rázta a fejét, de Morfin kíméletlenül folytatta:

– ...az ablakban lógott, úgy várta, hogy a mugli hazafelé ellovagoljon itt.

– Az ablakban lóg, hogy lásson egy muglit? – sziszegte Gomold.

Szemlátomást mindhárman megfeledkeztek Ogdenről, aki meghökkenve s némi bosszúsággal hallgatta a háziak érthetetlen, reszelős sziszegését.

– Igaz ez? – suttogta vészjósló hangon Gomold, és lassan megindult a rettegő lány felé. – Az én lányom – Mardekár Malazár aranyvérű leszármazottja – egy mocskos mugli után ácsingózik?

Merope hevesen rázta a fejét, de nem bírt megszólalni.

– De én elintéztem ám, apám! – vihogott Morfin. – Elkaptam, amikor itt járt, és utána már nem volt olyan csinos a hólyagos képével, igaz, Merope?

– Arcátlan kis kvibli! Förtelmes véráruló! – bődült fel magából kikelve Gomold, s két kézzel torkon ragadta lányát.

Harry és Ogden egyszerre kiáltották, hogy „Ne!”, s Ogden már emelte is a pálcáját.

– Relaxo! – harsogta, mire Gomoldot egy láthatatlan erő eltaszította a lányától: az öreg hátratántorodott, és hanyatt keresztülesett egy széken. Morfin dühös ordítással felugrott a karosszékből, és egyik kezében a véres késsel, a másikban pálcájával, rontások tömkelegét szórva Ogdenre vetette magát.

Ogden jobbnak látta menekülőre fogni a dolgot. Dumbledore intett, hogy kövessék a házból kiiszkoló hivatalnokot, s Harry, fülében Merope velőtrázó sikolyaival, engedelmeskedett.

Ogden kétségbeesetten hadonászva felrohant az ösvényen, s a nagyobb útra kiérve egyenesen beleszaladt egy fényes szőrű pejlóba. Annak lovasa, egy fekete hajú, kellemes arcú fiatalember és szürke lován mellette léptető csinos társnője harsány kacagásban törtek ki a frakkos-úszódresszes, tetőtől talpig porlepte Ogden láttán. A varázsló a lónak ütközve megtántorodott, majd továbbrohant felfele az úton.

– Ennyi elég is, Harry – szólt Dumbledore, azzal a könyökénél fogva húzni kezdte a fiút. A következő pillanatban már mindketten súlytalanul suhantak a sötétségben, hogy aztán Dumbledore immár alkonyi félhomályba burkolózó irodájában érjenek földet.

– És mi lett a lánnyal? – kérdezte azonnal Harry, míg Dumbledore egy pálcaintéssel lámpákat gyújtott. – Merope-pal, vagy mi is volt a neve?

– Nem esett nagyobb baja. – Dumbledore visszaült az íróasztalához, és intett Harrynek, hogy ő is foglaljon helyet. – Ogden a minisztériumba hoppanált, erősítést vett maga mellé, és negyedóra múlva már ismét a háznál volt. Morfin meg az apja megpróbáltak védekezni, de a túlerővel szemben nem volt esélyük. Letartóztatták, és később a Wizengamot elé állították őket. Morfint, aki már korábban is támadott meg muglikat, három évre az Azkabanba küldték. Rowle hat hónapot kapott, mert megsebesítette Ogdent és még jó pár minisztériumi alkalmazottat.

– Rowle Gomoldról beszél? – kérdezte tűnődve Harry.

– Úgy van. – Dumbledore elismerően mosolygott. – Örülök, hogy sejted az összefüggést.

– Az az öregember...

– Voldemort nagyapja volt, igen – bólintott Dumbledore. – Rowle, a fia, Morfin és a lánya, Merope az ősi Gomold família utolsó sarjai voltak. A Gomoldoknál már régen kiütközött az erőszakra s az elmebajra való hajlam, és ez nemzedékről nemzedékre rosszabbodott, mivel a család az unokatestvérek összeházasításának hagyományát követte. Kedvelték a fényűzést, a józan önmérséklet viszont hiányzott belőlük, ennélfogva már számos generációval korábban elherdálták a családi vagyont. Rowle nem kapott mást örökül, csak a nyomort, veleszületett agresszivitását, határtalan gőgjét és önteltségét. Valamint néhány családi ereklyét, amelyekhez legalább annyira ragaszkodott, mint a fiához – és sokkal jobban, mint a lányához.

– Akkor hát Merope... – Harry előredőlt a széken, és elkerekedett szemmel meredt Dumbledorera. – Merope volt... Ezek szerint, uram, Merope volt... Voldemort anyja?

– Igen – felelte Dumbledore. – Mellesleg alkalmunk volt egy pillantást vetni Voldemort apjára is. Nem tudom, feltűnte neked.

– Az a mugli, akit Morfin megtámadott? A lovas?

– Gratulálok! – Dumbledore szélesen mosolygott. – Igen, ő volt Tom Denem – egy jóképű mugli, aki rendszeresen ellovagolt a Gomold ház mellett, s aki iránt Merope titkon gyengéd érzelmeket táplált.

– És ők összeházasodtak? – hitetlenkedett Harry. El se tudott képzelni kevésbé összeillő párt.

– Ne feledd, Merope boszorkány volt. Gyanítom, hogy varázsereje nem bontakozhatott ki igazán, amíg az atyai rémuralom alatt élt. Mikor azonban Rowle-t és Morfint az Azkabanba zárták – amikor Merope egyedül maradt, és életében először szabadnak érezhette magát, akkor, úgy vélem, kibontakoztatta képességeit, s kitalálta, hogyan emelkedhet ki a testi-lelki nyomorból, amiben tizennyolc évig élt.

– Nem tudsz elképzelni olyan módszert, amellyel Merope elérhette, hogy Tom Denem elfeledje mugli kedvesét, és helyette belé legyen szerelmes?

– Imperiusátok? – találgatott Harry. – Szerelmi bájital?

– Nagyon jó. Jómagam arra a feltételezésre hajlok, hogy szerelmi bájitalt használt. Azt bizonyára romantikusabbnak tartotta, s nem hiszem, hogy túl nehéz lett volna egy forró nyári napon rávenni az arra lovagló Denem úrfit, hogy fogadjon el egy pohár vizet. Akárhogy is, az imént látott jelenet után néhány hónappal Little Hangleton hatalmas skandalumot élt át. Képzelheted, mekkora vihart kavart, hogy az uraság fia megszökött a vén különc lányával. Merope-pal.

– De a falubeliek felháborodása semmi volt ahhoz képest, amit Rowle érezhetett, mikor visszatért az Azkabanból. Arra számított, hogy a házban az ő engedelmes lánya, az asztalon pedig meleg vacsora várja – ehelyett ujjnyi vastag port talált, meg a búcsúlevelet, amiben Merope beszámolt viselt dolgairól.

– Abból, amit sikerült kinyomoznom, úgy tűnik, Merope ezzel megszűnt létezni apja számára. A megrázó élmény feltehetőleg hozzájárult Rowle korai halálához – de az sem kizárt, hogy az öreg egyszerűen csak képtelen volt ellátni magát. Az Azkaban elgyengítette, s Morfin hazatérését már nem érte meg.

– És Merope? Ő is... ő is meghalt, nem? Úgy tudom, Voldemort árvaházban nevelkedett.

– Így igaz – bólintott Dumbledore. – A történet egyes pontjait illetően kénytelenek vagyunk találgatásokba bocsátkozni, bár úgy vélem, meglehetős bizonyossággal kikövetkeztethető, mi történt. A lányszöktetés után néhány hónappal Tom Denem visszatért Little Hangletonba – a felesége nélkül. A faluban elterjedt, hogy azt hangoztatja: rászedték, megtévesztették. Ezalatt egészen biztosan azt értette, hogy sokáig valamiféle bűbáj hatása alatt állt – de ezeket a szavakat nyilván nem merte használni, nehogy bolondnak nézzék. Ennek hallatán azonban a falubeliek arra a következtetésre jutottak, hogy Merope hazudott Denemnek, azt állította, hogy gyereket vár tőle, és Tom ezért vette feleségül őt.

– De hát tényleg született gyereke.

– Igen, de csak egy évvel az esküvőjük után. Tom Denem még a terhessége alatt elhagyta Merope-ot.

– Mi történt? – kérdezte Harry. – Miért nem működött tovább a szerelmi bájital?

– Erről is csak feltételezéseink lehetnek – csóválta a fejét Dumbledore –, de nekem meggyőződésem, hogy Merope, épp mert őszintén szerelmes volt a férjébe, egy idő után elviselhetetlennek érezte, hogy mágikus eszközökkel láncolja magához őt. Ha jól sejtem, úgy döntött, többé nem adja be neki a bájitalt. Zavart elméjével talán abba a hitbe ringatta magát, hogy Denem időközben magától is szerelmes lett belé. Vagy talán azt remélte, hogy születendő gyermekük maradásra bírja a férfit. De ha így számított, kétszeresen is csalódnia kellett. Denem elhagyta őt, nem kereste fel többé, és a fia után sem érdeklődött soha.

Odakint már tintafekete volt az ég, s a lámpák lángja egyre fényesebbnek tűnt.

– Azt hiszem, ennyi elég is volt mára – mondta néhány másodperces hallgatás után Dumbledore.

– Igen, uram.

Harry felállt, de nem indult még.

– Professzor úr... fontos, hogy mindezt tudjam Voldemort múltjáról?

– Úgy vélem, nagyon fontos – bólintott Dumbledore.

– És... Van ennek valami köze a jóslathoz?

– Rendkívül sok köze van hozzá.

– Értem – felelte Harry. Ez nem volt egészen igaz, mindazonáltal megnyugtatta a válasz.

Már elindult az ajtó felé, mikor újabb kérdés ötlött fel benne. Gyorsan visszafordult hát.

– Professzor úr, elmondhatom Ronnak és Hermionénak, amit ma öntől hallottam?

Dumbledore egy másodpercig tűnődve nézett rá, aztán így válaszolt:

– Igen, úgy vélem Mr. Weasley és Miss Granger bizonyították, hogy megbízhatunk bennük. Ellenben arra kérlek, vedd szavukat, hogy amit hallanak, senkinek nem adják tovább. Nem volna szerencsés, ha kitudódna, milyen sokat tudok vagy sejtek Voldemort nagyúr titkairól.

– Nem, rajtuk kívül senki nem tudja meg, uram. Jó éjszakát!

Azzal Harry továbbindult az ajtó felé. Már majdnem odaért, amikor meglátta: az egyik vékony lábú asztalon, a törékeny műszerek között ott hevert egy csúnya aranygyűrű, foglalatában nagy, repedt, fekete kővel.

– Uram – szólt az ékszerre meredve Harry. – Ez a gyűrű...

– Igen?

– Ön ezt viselte, amikor meglátogattuk Lumpsluck professzort.

– Úgy van.

– De hát ez nem... uram, ez nem ugyanaz a gyűrű, amit Rowle Gomold mutatott Ogdennek?

Dumbledore finoman bólintott.

– De, ugyanaz.

– De hát hogyan...? Ez mindig is önnél volt?

– Nem, a közelmúltban szereztem meg – felelte az igazgató. – Néhány nappal azelőtt, hogy elhoztalak a nagynénédéktől.

– És a keze is akkoriban sérült meg?

– Igen, Harry, akkoriban.

Harry tétovázott. Dumbledore mosolygott rá.

– Pontosan hogyan...

– Késő van, Harry! Azt a történetet majd máskor mesélem el. Jó éjt!

– Jó éjszakát, uram!

Tizenegyedik fejezet

Hermione besegít

Ahogy azt Hermione megjósolta, a hatodik év lyukasórái nem a Ron áhította ejtőzéssel teltek, hanem az iszonyatos mennyiségű házi feladat leküzdésével. S nem elég, hogy annyit kellett tanulniuk, mintha minden nap vizsgáik lennének, maguk az órák is sokkal nehezebbek voltak az addig megszokottaknál. Harry újabban a felét se értette McGalagony magyarázatainak, s még Hermione is kénytelen volt megkérni néha a tanárnőt, hogy ismételje meg egyik vagy másik utasítását. Hihetetlen, és Hermione számára egyre bosszantóbb módon, a bájitaltan lépett elő Harry sikertantárgyává – hála a Félvér Hercegnek.

A nonverbális varázslás immár nemcsak a sötét varázslatok kivédése órán, hanem bűbájtanon és átváltoztatástanon is elvárás volt. Harry a klubhelyiségben és az étkezések alkalmával gyakran kapta azon csoporttársait, hogy lila fejjel ülnek, és úgy erőlködnek, mintha Púlyuk-kín túladagolásban szenvednének – ilyen látható tünetekkel jártak ugyanis a szótlan varázslásra tett elkeseredett próbálkozásaik. Mindenki számára megkönnyebbülés volt, ha kimehettek az üvegházakba – bár ebben az évben több veszélyes növénnyel dolgoztak gyógynövénytanon, mint addig bármikor, de ott legalább hangosan káromkodhattak, ha a mérges csápfű orvul lecsapott rájuk.

A megnövekedett házifeladat-terhelés és a szótlan varázslás gyakorlásának kényszere következében Harry, Ron és Hermione még mindig nem tudtak időt szakítani rá, hogy meglátogassák Hagridot. A vadőr sose bukkant fel étkezésekkor a nagyteremben, ami baljós jel volt, és azon ritka alkalmakkor, ha Harryék összefutottak vele a folyosón vagy kint a parkban, Hagrid különös módon sose vette észre őket, s a köszönésüket se hallotta meg.

– Le kell mennünk hozzá kimagyarázkodni – jelentette ki Hermione a következő szombati reggelinél, a vadőr hatalmas, üres széke felé pillantva.

– Ma délelőtt van a kviddicsválogatás! – tiltakozott Ron. – Plusz még gyakorolnunk kell Flitwicknek az Aguamenti-bűbájt! Különben is, mit mondjunk Hagridnak? Valljuk be neki, hogy utáltuk azt az idióta tantárgyat?

– Nem is utáltuk! – méltatlankodott Hermione.

– A magad nevében beszélj, én még emlékszem a durrfarkú szurcsókokra – füstölgött Ron. – És közlöm veled, hogy most se lenne kellemesebb hozzájárni. Te nem hallottad, hogyan áradozott Hagrid arról a hígagyú behemótról, a tesójáról! Az óráin most Grópot taníthatnánk cipőt kötni!

– Akkor is rémes, hogy Hagrid nem áll szóba velünk – zsörtölődött Hermione.

– Kviddics után lemegyünk hozzá – ígérte Harry. Neki is hiányzott a vadőr, bár abban mélységesen egyetértett Ronnal, hogy könnyebb az életük Gróp nélkül. – Bár lehet, hogy délig is eltart a válogatás, olyan sokan jelentkeztek. – Némi lámpalázat érzett első csapatkapitányi feladata kapcsán. – Nem tudom, mitől tört ki hirtelen a kviddicsláz.

– Ugyan már, Harry! – csattant fel váratlan ingerültséggel Hermione. – Nem kviddicsláz tört ki, hanem Potter-láz! Ennyire még sosem tartottak érdekesnek, és ekkora sztár se voltál még soha.

Ronnak a torkán akadt egy nagy falat füstölt hering. Hermione küldött felé egy lesújtó pillantást, csak aztán fordult ismét Harryhez.

– Most már mindenki tudja, hogy igazat mondtál. Az egész mágusvilágnak el kell ismernie, hogy Voldemort visszatérése nem agyrém volt, és hogy valóban kétszer összecsaptál vele az elmúlt két évben, és mindkétszer megmenekültél. Most pedig még Kiválasztott is lettél – azt ne mondd, hogy nem érted, miért vannak oda érted az emberek!

Harry egyszerre rémesen forró helynek érezte a nagytermet, pedig a bűvös mennyezet hideg, esős időt jelzett.

– És még folytathatom: végigcsináltad azt a vesszőfutást, mikor a minisztérium rád akarta bizonyítani, hogy féleszű hazudozó vagy. Még mindig látszik a helye, ahova a saját véreddel kellett írnod annak a gonosz banyának, Umbridge-nek a parancsára. De te akkor is kitartottál...

– Nekem is látszik még, ahol azok az agyak elkaptak a minisztériumban – vetette közbe Ron, s felhúzta talárja ujját.

– És az se hátrány, hogy egy fejjel magasabb lettél a nyáron – fejezte be Hermione, ügyet se vetve Ronra.

– Én is magas vagyok – jegyezte meg Ron, de ez se érdekelt senkit.

Az esőverte ablakokon át beröppentek a postabaglyok, vízcseppekkel permetezve be a diákokat. Ebben az évben nagyobb volt a levélforgalom a szokásosnál: az aggódó szülők szinte naponta érdeklődtek csemetéik hogyléte felől, egyúttal siettek megírni, hogy otthon minden rendben van. Harry még egy levelet se kapott a tanév kezdete óta; egyetlen rendszeres levelezőpartnere meghalt, s bár remélte, hogy Lupin néha majd ír neki, erre mindeddig hiába várt. Annál nagyobb volt a meglepetése, mikor a sok barna és szürke bagoly között megpillantotta a hófehér Hedviget. A madár egy nagy, szögletes csomagot hozott neki. Egy másodperccel később hasonló csomag landolt Ron előtt is, maga alá temetve kimerült kis baglyát, Pulipintyet.

– Hah! – kiáltott fel Harry, mikor kicsomagolta a Bájitaltan haladóknak vadonatúj példányát, melyet a Czikornyai és Patzából küldtek el neki.

– Jaj, de jó! – örvendezett Hermione. – Most már visszaadhatod azt az összefirkált salátát.

– Bolond vagy? – méltatlankodott Harry. – Eszemben sincs visszaadni! Már ki is találtam, mit csinálok...

Elővette a táskájából a Herceg könyvét, rákoppintott a borítójára a pálcájával, és ezt motyogta:

– Diffindo!

A könyvről levált a borító. Harry ugyanígy járt el az új példánnyal is (Hermione látható megbotránkozására), aztán kicserélte a borítókat, újra rákoppintott a könyvekre, és így szólt:

– Reparo!

Az eredmény az volt, hogy ott feküdt előtte a Herceg példánya új könyvnek álcázva, valamint a Czikornyai és Patzából érkezett új könyv, erősen antikvár külsővel.

– Lumpsluck az újat kapja vissza. Egy szava se lehet, kilenc galleont fizettem érte.

Hermione összeszorította ajkát és rosszalló arcot vágott, de a következő pillanatban elvonta a figyelmét egy harmadik bagoly, ami előtte szállt le az asztalra, s a Reggeli Próféta aznapi számát hozta. Hermione mohón kibontotta az újságot, és átfutotta a címoldalt.

– Meghalt valaki, akit ismerünk? – érdeklődött tettetett nemtörődömséggel Ron. Mindig ezt a kérdést tette fel, amikor Hermione kinyitotta az újságot.

– Nem, de újabb dementortámadásokról írnak – jelentette Hermione. – És egy letartóztatás is volt.

– Az jó. Kit kaptak el? – kérdezte Harry, Bellatrix Lestrange-re gondolva.

– Stan Shunpike-ot.

– Micsoda? – hökkent meg Harry.

– Stanley Shunpike-ot, a népszerű mágusszállító járat, a Kóbor Grimbusz kalauzát – olvasta Hermione – letartóztatták halálfalói tevékenység gyanújával. A 21 éves Shunpike-ot tegnap este fogták el claphami otthonában...

– Stan Shunpike halálfaló lenne? – hitetlenkedett Harry, felidézve a három éve megismert suhanc szeplős képét. – Az ki van zárva!

– Lehet, hogy az Imperiusátok áldozata – mutatott rá Ron. – Mindenkivel megeshet.

– Nem, az nem valószínű – rázta a fejét Hermione, aki közben továbbolvasta a cikket. – Azt írják, valaki hallotta, mikor a halálfalók titkos terveiről beszélt egy kocsmában. Utána tartóztatták le. – Hermione töprengő arccal pillantott fel az újságból. – Ha az Imperiusátok ülne rajta, nem fecsegne kocsmákban a halálfalók terveiről.

– Akkor meg csak linkelt – legyintett Ron. – Nem ő volt az, aki azzal szédítette a vélákat, hogy mágiaügyi miniszter lesz belőle?

– De igen – bólintott Harry. – Nem is értem, hogy jutott eszükbe komolyan venni Stan dumáját.

– A minisztérium nyilván bizonyítani akarja, hogy csinál valamit – vélekedett Hermione. – Az emberek rettegnek – hallottátok, hogy a Patil ikreket haza akarják vinni a szüleik? Eloise Midgeon pedig már el is ment. Tegnap este volt itt érte az apja.

– Nehogy már! – bámult rá megrökönyödve Ron. – De hisz a Roxfortban sokkal biztonságosabb, mint bárkinél otthon! Itt vannak az aurorok, az a kismillió védővarázs, és itt van Dumbledore!

– Dumbledore nincs mindig itt – mondta fojtott hangon Hermione, és a Próféta fölött a tanári asztal irányába sandított. – Fel se tűnt nektek? Ezen a héten őt se láttuk itt többször, mint Hagridot.

Harry és Ron a tanári asztal felé fordultak. Az igazgató széke valóban üresen állt. Harry most, hogy belegondolt, rádöbbent, hogy a múlt heti különórájuk óta egyszer sem találkozott Dumbledoreral.

– Biztos a Rend dolgait intézi – vélekedett Hermione. – Végül is... elég súlyosnak tűnik a helyzet, nem?

A fiúk nem válaszoltak, de Harry tudta, hogy ugyanarra gondolnak mind a hárman: a előző napi tragikus jelenetre, mikor Hannah Abbottot kihívták gyógynövénytan óráról, hogy megmondják neki: holtan találták az édesanyját. Azóta nem látta senki Hannah-t.

Öt perccel később, miután felálltak az asztaltól, hogy lemenjenek a kviddicspályára, Lavender Brown és Parvati Patil mellett vezetett el az útjuk. Tudván, hogy a Parvati ikreket szüleik ki akarják venni a Roxfortból, Harry cseppet sem csodálkozott rajta, hogy a két jó barátnő szomorú képpel, suttogva beszélget. Az viszont annál inkább meglepte, hogy Ron láttán Parvati oldalba bökte Lavendert, aki felkapta a fejét, és fülig érő szájjal rámosolygott Ronra. Ron pislogott, bizonytalanul visszamosolygott – utána pedig büszkén kihúzta magát. Harry visszafojtotta nevetését – elvégre viszonoznia kellett, hogy Ron se nevette ki őt az orrbataposás kapcsán. Hermione viszont mogorva hallgatásba merülve lépkedett mellettük a szitáló hideg esőben, s mikor a stadionba értek, úgy ment el helyet keresni, hogy nem is kívánt szerencsét Ronnak.

Harry gyanúja beigazolódott: a válogatás majdnem délig eltartott. Úgy tűnt, a fél Griffendél-ház jelentkezett játékosnak, a régi iskolai seprűkbe kapaszkodó, megszeppent elsősöktől a többiek fölé tornyosuló, vagány hetedévesekig. Az utóbbiak között ott volt az a nagydarab, dróthajú fiú, akire Harry emlékezett még a Roxfort Expresszről.

– Találkoztunk a vonaton, az öreg Sluki fülkéjében – szólt magabiztosan a fiú, és a jelentkezők csoportjából kilépve kezet nyújtott Harrynek. – Cormac McLaggen, őrző.

– Jól emlékszem, hogy tavaly nem voltál válogatáson? – kérdezte Harry. McLaggen széles vállát látva arra gondolt, hogy a fiú valószínűleg egy helyből védeni tudná mindhárom gólkarikát.

– Épp a gyengélkedőn feküdtem – felelte némi dicsekvéssel McLaggen. – Fogadásból megettem fél kiló doxitojást.

– Értem – hümmögte Harry. – Hát akkor... légy szíves, várj ott oldalt...

A pálya szélére mutatott, nagyjából arrafelé, ahol Hermione is ült. McLaggen arca mintha egy pillanatra elsötétült volna – Harry ebből gyanította, hogy a fiú kivételezést várt volna el, lévén mindketten „az öreg Sluki” kedvencei.

Harry úgy döntött, az alapoknál kezdi a képességfelmérést. Felszólította a jelentkezőket, hogy tízes csoportokban repüljenek egy kört a pálya fölött. A selejtező módszer bevált: az első csoportot csupa elsőéves alkotta, s a vak is látta, hogy mind kezdő repülő. Felszállás után pár másodperccel már csak egyetlen fiú volt a levegőben, s őt is úgy meglepte saját teljesítménye, hogy egyenesen nekirepült az egyik karikás póznának.

A második csoport tíz, végtelenül idétlen lányból állt. A sípszó után felszállás helyett vihogógörcsöt kaptak, és egymás karjába kapaszkodtak. Harry látta, hogy Romilda Vane is köztük van. Mikor leküldte a pályáról a lányokat, azok egy szóval se ellenkeztek: letelepedtek a lelátón, és ott folytatták a vihogást.

A harmadik csoport a félpályánál tömeges karambolt mutatott be; a negyedik tagjai seprűt se hoztak magukkal. Az ötödik csoport hugrabugosokból állt.

Harry lassan kezdett kijönni a béketűrésből.

– Ha van itt még olyan, aki nem griffendéles – harsogta –, most rögtön menjen ki!

Pár másodpercig nem mozdult senki, aztán kacagva kiszaladt a pályáról két kis hollóhátas.

Két óra múlva – sok fogcsikorgatás, méltatlankodás és hisztériázás, valamint egy 2-60-as Kométa seprű el-és néhány fog kitörése után – Harrynek megvolt a három hajtója: Katie Bell, aki ragyogó teljesítményével ismét biztosította helyét a csapatban, Demelza Robins, egy új felfedezett, aki különösen a gurkók kikerülésében jeleskedett, és Ginny Weasley, aki repülésben és góldobásban is mindenkit maga mögött hagyott. Harry elégedett volt a hajtóválogatás eredményével, jóllehet közben rekedtre veszekedte magát a tiltakozó kiselejtezettekkel – most pedig a leszerepelt terelők háborgó kórusával vívott hasonló csatát.

– A döntésem végleges! – kiabálta. – Ha nem tűntök el azonnal a pályáról, egy rontással doblak ki titeket!

A kiválasztott terelők a nyomába se értek a zseniális Fred-George párosnak, de Harry ígéretes játékosoknak tartotta őket. Az egyik Jimmy Peakes volt, egy alacsony, de izmos harmadéves, akinek sikerült tyúktojás méretű púpot csinálnia Harry tarkójára egy iszonyatosan megküldött gurkóval. A másik terelői posztot Ritchie Coote kapta: ő cingár volt ugyan, de remekül célzott. A két fiú most csatlakozott a lelátón ülő nézőkhöz, hogy velük együtt kövessék tovább a csapat még hiányzó tagjának kiválasztását.

Harry szándékosan hagyta a végére az őrzők vetélkedését. Abban reménykedett, hogy addigra nagyjából kiürül a stadion, így kisebb lesz a nyomás az érintetteken. Azonban sajnos ennek az ellenkezője történt: a nézők számát immár a kiselejtezettek is gyarapították, sőt, időközben megérkeztek a kastélyból azok is, akik későn vagy sokáig reggeliztek. A tömeg minden egyes őrző-jelöltet fülrepesztő ordítással fogadott. Harry lopva rápillantott Ronra, tudván, hogy barátjának mindig is gondjai voltak az idegeivel. Remélte, hogy az előző idény utolsó, győztes mérkőzése kigyógyította Ront a lámpalázból – de sajnos Ron jelenlegi halványzöld arcszíne nem épp erről tanúskodott.

Az első öt őrzőjelölt közül egynek se sikerült kettőnél több lövést hárítania. Cormac McLaggen viszont – Harry bosszúságára – sorozatban négy büntetőt kivédett. Az utolsó lövésnél viszont épp az ellenkező irányba lendült; a közönség nevetett és hurrogott, s McLaggen fogát csikorgatva ereszkedett le a földre.

Ront az ájulás kerülgette, miközben felült Jólsep-R 11-ére.

– Sok sikert! – kiáltott le egy hang a tribünről. Harry Hermionét gyanította, de mikor odanézett, látta, hogy a bekiabáló Lavender Brown volt. A lány ezután eltakarta a szemét – legszívesebben Harry is így tett volna, de mivel ezt nem érezte csapatkapitányhoz illő magatartásnak, felszegte a fejét, és végignézte Ron produkcióját.

Felesleges volt aggódnia: Ron kivédte az első, a második, a harmadik, a negyedik és az ötödik büntetőt is. Harry, bár nehezen állta meg, nem csatlakozott az ujjongók kórusához; mikor megfordult, hogy közölje McLaggennel a számára hátrányos végeredményt, meghökkenésére ott találta a fiú paprikavörös arcát az övétől néhány centire. Gyorsan hátrált is egy lépést.

– Weasley húga csalt – szólt vészjósló hangon McLaggen. A halántékán épp úgy lüktetett az ér, ahogy azt Harry oly sokszor látta Vernon bácsinál. – Szándékosan könnyűt lőtt neki.

– A fenét – felelte higgadtan Harry. – Pont azt védte ki a legnehezebben.

McLaggen tett egy lépést Harry felé, aki most már nem hátrált tovább.

– Hadd próbáljam meg még egyszer!

– Nem. Megkaptad a lehetőséget. Te négyet védtél ki, Ron ötöt. Korrekt versenyben legyőzött, úgyhogy ő lesz az őrző. És most hagyj békén, jó?

Egy pillanatig fennállt a veszélye, hogy McLaggen behúz egyet Harrynek, de végül beérte egy csúnya grimasszal, és fenyegetéseket morogva elcsörtetett.

Harry megfordult, s szemben találta magát új csapatának boldog tagjaival.

– Szép volt – szólt rekedten. – Nagyon jól repültetek... – Csodás voltál, Ron!

A gratuláció ezúttal Hermionétól származott, aki futva közeledett a lelátó felől. Harry Lavendert is megpillantotta: a lány barátnőjével, Parvatival karöltve sétált lefelé a pályáról, és feltűnően bosszús képet vágott. Ron roppant elégedett volt magával. Széles vigyorokat küldött új csapattársai és Hermione felé, s még vagy tíz centivel magasabbnak tűnt.

Miután a csapattagok megbeszélték, hogy csütörtökön megtartják első edzésüket, Harry, Ron és Hermione búcsút vettek a többiektől, és elindultak Hagrid kunyhója felé. Időközben elállt a szemerkélő eső, s már-már áttörték a felhőtakarót a nap erőtlen sugarai. Harry farkaséhes volt; remélte, hogy Hagridnál akad majd valami ennivaló.

– A negyedik büntetőt majdnem bekaptam – taglalta lelkesen Ron. – Trükkösen dobta Demelza, volt benne egy kis fals...

– Fantasztikusan védtél – dicsérte finom mosollyal Hermione.

– McLaggennél jobb voltam, az biztos – büszkélkedett Ron. – Láttátok, hogy vetődött el az ellenkező irányba az ötödiknél? Komolyan, mintha konfúziós bűbájt szórtak volna rá...

Harry nem kis csodálkozására Hermione arca hirtelen tűzpirosra gyúlt. Ron ezt nem vette észre, annyira elmerült a többi kivédett büntető elemzésében.

Csikócsőr, a hatalmas, szürke hippogriff kipányvázva állt Hagrid kunyhója előtt. A gyerekek közeledtére odafordította nagy fejét, s csattintott borotvaéles csőrével.

– Jesszusom! – pislogott Hermione. – Én még mindig félek tőle.

– Nehogy már, hisz ültél a hátán! – bátorította Ron.

Harry előrelépett, s a hippogriff szemébe nézve meghajolt. Csikócsőr néhány másodperces hatásszünet után viszonozta a köszöntést.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan Harry, s odalépett, hogy megsimogassa az állat tollas fejét. – Hiányzik Sirius, ugye? De azért Hagridnál is jól érzed magad, nem?

– Hé! – zendült hirtelen egy hang.

Hagrid bukkant elő a kunyhó mögül, virágmintás kötényben és a kezében egy zsák krumplival. Borjú méretű vadkanfogó kutyája, Agyar mögötte lépkedett – de most dörgő ugatással előreiramodott.

– El onnan! Leharapja az ujjatokat! Ja, ti vagytok azok...

Agyar heves nyelvtámadást intézett Hermione és Ron füle ellen. Hagrid épp csak egy pillantásra méltatta a három jó barátot, aztán sarkon fordult, becsörtetett a kunyhójába, és becsapta maga mögött az ajtót.

– Jaj istenem! – suttogta riadtan Hermione.

– Ne törődj vele – legyintett Harry, azzal odasétált a kunyhó ajtajához, és hangosan bekopogott.

– Hagrid! Engedj be, beszélni akarunk veled!

Odabentről nem érkezett válasz.

– Ha nem nyitod ki az ajtót, berobbantjuk! – fenyegetőzött Harry, és már elő is húzta pálcáját.

– Mit csinálsz!? – rémüldözött Hermione. – Ezt nem teheted...

– De megtehetem! Álljatok félre...

Ekkor azonban – ahogy azt Harry előre sejtette – feltárult az ajtó, és megjelent benne a toronymagas, dühös képű Hagrid. Virágmintás kötényében is meglehetősen rémisztő látványt nyújtott.

– Tanár vagyok, Potter! – rivallt rá Harryre. – Az iskola tanára! Hogy merészelsz fenyegetni engem!?

Harry eltette a pálcáját.

– Bocsánatot kérek, uram – felelte, alaposan megnyomva az utolsó szót.

Hagrid meghökkent.

– Hékás, mióta urazol te engem?

– Te meg mióta szólítasz Potternek?

– Roppant elmés – morogta bosszúsan Hagrid. – Nagyon vicces. Azt hiszed, túljártál az eszemen, mi? Na nem bánom, gyertek be, ti hálátlan kis...

Azzal sötéten dörmögve félreállt, utat nyitva hármójuknak. Hermione megszeppenve iszkolt be Harry sarkában az ajtón.

– Na mi van? – kérdezte morcosan Hagrid, miután Harryék leültek a hatalmas faasztalhoz, és Agyar elhelyezte fejet Harry ölében, nyálfolyamot eresztve a fiú talárjára. – Mit akartok? Megsajnáltatok? Féltek, hogy magányos vagyok nélkületek, vagy mi?

– Nem – vágta rá Harry. – Csak találkozni akartunk veled.

– Mert hiányoztál nekünk – cincogta Hermione.

– Na peeersze... hiányoztam! – szusszantott Hagrid.

Azzal felállt, és dirmegve-dörmögve ügyködni kezdett a nagy vörösréz vízforraló kannával, hogy aztán lecsapjon Harryék elé egy-egy mahagóniszínű teával telt, vödör méretű bögrét meg egy tál száraz teasüteményt. Harry annyira éhes volt, hogy Hagrid cukrászművészetéről szerzett tapasztalatai ellenére nyomban vett egyet a süteményből.

– Hagrid... – szólalt meg félénken Hermione. A vadőr időközben leült az asztalhoz, és elkezdett krumplit hámozni, de olyan kíméletlen mozdulatokkal, mintha minden egyes szem burgonyán halálos sértést akarna megtorolni. – Hidd el, szerettük volna folytatni a legendás lények gondozását...

Hagrid megint szusszantott egyet, s Harry meg mert volna esküdni rá, hogy némi orrváladékot látott a krumpli közé hullani. Már cseppet se bánta, hogy nem vacsorára jöttek.

– Tényleg szerettük volna! – bizonygatta Hermione. – De egyikünknek se fért bele az órarendjébe!

– Na persze... – morogta Hagrid.

Furcsa cuppanás hallatszott. A három jó barát körülnézett. Aztán Hermione felsikoltott, Ron pedig felugrott a helyéről, és átszaladt az asztal túlsó oldalára, hogy minél messzebbre kerüljön a sarokban álló jókora hordótól, amit most vettek csak észre. A hordó színültig volt harminc centi hosszú, nyálkás, fehér, tekergő férgekkel.

– Mik azok, Hagrid? – kérdezte Harry, undorát megjátszott érdeklődéssel leplezve. A süteményt mindenesetre gyorsan letette.

– Óriáslárvák – felelte közönyösen Hagrid.

– Amikből majd, ha átváltoznak... – puhatolózott félősen Ron.

– Nem változnak át – morogta Hagrid. – Aragogot etetem velük.

S a vadőr a következő pillanatban minden átmenet nélkül zokogásban tört ki.

– Hagrid! – ugrott fel riadtan Hermione; megkerülte a hatalmas asztalt, hogy ne kelljen a lárvás hordó mellett elmennie, és átkarolta a behemót remegő vállát. – Mi a baj?

– Hát... ő... – hüppögött Hagrid, kötényével törölgetve könnyáztatta arcát. – Aragog... a halálán van... megbetegedett a nyáron, és azóta se lett jobban... nem is tudom, mit csinálok, ha... ha... Pici kora óta ismerem...

Hermione hirtelen nem tudott mit mondani erre, ezért csak vigasztalóan megveregette Hagrid vállát. Harry pontosan tudta, mit érez a lány. Ő maga látta már Hagridot játékmacit ajándékozni füstölgő sárkányfiókának, altatót dúdolni szívókás-fullánkos óriás skorpióknak és szép szóval csitítgatni egy dühöngő óriást, de a vadőr szörnyeteg-imádatának legfelfoghatatlanabb megnyilvánulása kétségtelenül az Aragoghoz, ahhoz a beszélő óriáspókhoz fűződő barátsága volt, amelyiknek a Tiltott Rengeteg-beli fészkében Harry és Ron négy évvel korábban kis híján pókvacsorává váltak.

– Tudunk esetleg... tenni valamit érte? – kérdezte Hermione, nem törődve Ron rémült fejrázásával.

– Nem hiszem, Hermione – felelte elfúló hangon Hagrid. – Tudod, a többiek... Aragog családja... furán viselkednek most, hogy ő beteg... kicsit türelmetlenebbek...

– Igen, ismerjük őket arról az oldalukról – dünnyögte Ron.

– ...engem megtűrnek, de másnak most nem tanácsos a kolónia közelébe mennie – fejezte be Hagrid, azzal belefújta az orrát kötényébe, és felpillantott. – De köszönöm, hogy megkérdezted, Hermione... nagyon jól esett...

A beszélgetés ezután megenyhült légkörben folytatódott. Bár se Harry, se Ron nem adta jelét, hogy szeretnének kolbásznyi lárvákkal kínálgatni egy vérszomjas óriáspókot, Hagrid szemlátomást úgy vette, hogy ha mód lenne rá, barátai örömmel vállalnák a feladatot, és neheztelése egycsapásra elmúlt.

– Különben gondoltam, hogy nemigen tudtok majd bepasszírozni engem az órarendetekbe – dörmögte rekedten Hagrid. – Talán ha időnyerőt kértetek volna...

– Hiába próbálkoztunk volna – rázta a fejét Hermione. – Mikor nyáron ott voltunk, összetörtük a minisztérium teljes időnyerő-készletét. Benne volt a Reggeli Prófétában.

– Na tessék... – csóválta a fejét Hagrid. – Akkor tényleg sehogy se férhettem bele... Ne haragudjatok, hogy... értitek, no... Aragog is nyomja a lelkemet... Csak arra gondoltam, hogy netalántán ha Suette-Pollts tanárnő tartaná az órákat...

Erre Harryék versengve hangoztatni kezdték azt a minden alapot nélkülöző állítást, hogy a Hagridot a múltban néhányszor helyettesítő Suette-Pollts professzor csapnivaló tanár. Ennek eredményeképpen a vadőr már kimondottan jó hangulatban volt, mikor alkonyattájt kiterelte a kunyhóból látogatóit.

– Éhen halok – panaszolta Harry, mikor barátaival már a sötét és néptelen park füvét taposták. Miután az egyik zápfoga vészjóslóan megreccsent, nem evett többet Hagrid szárazsüteményéből. – Ráadásul alig lesz időm vacsorázni, mert Pitonhoz kell mennem büntetőmunkára...

A kastélyba lépve az első ember, akit megláttak, a nagyterembe igyekvő Cormac McLaggen volt. A fiúnak csak második próbálkozásra sikerült bemennie az ajtón: elsőre nekiütközött az ajtófélfának. Ron elintézte a dolgot egy kárörvendő vihogással, aztán McLaggen nyomában bement a nagyterembe, Harry viszont megfogta Hermione karját.

– Mi van? – kérdezte dacosan a lány.

– Csak az – felelte fojtott hangon Harry –, hogy McLaggen tényleg úgy néz ki, mint akire konfúziós bűbájt szórtak. És úgy emlékszem, a pályán épp előtted állt.

Hermione elpirult.

– Jól van, elismerem, én voltam... – suttogta Hermione. – De hallanod kellett volna, miket mondott Ronról és Ginnyről! Különben is kibírhatatlan alak, láttad, milyen cirkuszt rendezett, mikor elküldted. Örülj neki, hogy nem kellett bevenned a csapatba.

– Annak tényleg örülök. De mégis, nem gondolod, hogy ez csúnya dolog volt? Prefektus létedre ilyet tenni... – Harry kajánul elvigyorodott.

– Jaj, szállj már le rólam! – csattant fel Hermione. Ron újra felbukkant a nagyterem ajtajában.

– Ti meg mit csináltok? – kérdezte gyanakvó arccal.

– Semmit – felelték kórusban a megszólítottak, és gyorsan továbbindultak az ajtó felé. A kiéhezett Harrynek már a marhasült illatától fájdalmas ficánkolásba kezdett a gyomra, de még három lépést se tettek a Griffendél asztala felé, mikor elállta az útjukat Lumpsluck professzor.

– Harry, Harry, épp téged kerestelek! – düllesztette ki hordóhasát az öreg varázsló, és pödört egyet harcsabajsza szárain. – Szívből reméltem, hogy még vacsora előtt találkozunk! Nem volna kedved nálam harapni valamit ma este? Tartunk egy kis összejövetelt néhány nagy reményű ifjú részvételével. Eljön McLaggen, Zambini, a bájos Melinda Bobbin – őt talán még nem is ismered. A családjának patikái vannak szerte az országban – és persze remélem, hogy Granger kisasszony is szerencséltet bennünket.

Az öreg könnyedén meghajolt Hermione előtt. Ront ellenben egy pillantásra se méltatta.

– Sajnos nem tudok elmenni, uram – felelte gyorsan Harry. – Piton professzorhoz kell mennem büntetőmunkára.

– Ó egek! – jajdult fel komikusan fájdalmas képpel Lumpsluck. – Pedig annyira számítottam rád, Harry! Nincs más hátra, kénytelen leszek beszélni Perselusszal. Ha megvilágítom neki a helyzetet, nyilván hajlandó lesz elhalasztani azt a büntetőmunkát. Nos, kedveseim, viszlát a szobámban!

Azzal kisietett a nagyteremből.

– Kizárt, hogy meg tudja fűzni Pitont – jelentette ki Harry, mikor Lumpsluck már nem hallhatta őket. – Ezt a büntetést egyszer már elhalasztották. Dumbledore-nak megtette Piton, de másnak nem fogja.

– Nem sok kedvem van egyedül menni Lumpsluckhoz – szontyolodott el Hermione. Harry tudta, hogy a McLaggennel való találkozástól tart.

– Nem hinném, hogy egyedül kell menned, biztos Ginnyt is meghívja – vetette oda Ron, akit szemlátomást fájdalmasan érintett, hogy Lumpsluck levegőnek nézte.

Vacsora után mindhárman felmentek a Griffendél-toronyba. A klubhelyiség tele volt, hiszen a többség addigra visszatért a nagyteremből, mégis sikerült találniuk egy szabad asztalt. Ron, akire tartós érzelmi hatást gyakorolt a Lumpsluckkal való találkozás, karba tette a kezét, és mogorván bámulta a plafont. Hermione olvasgatni kezdett egy Reggeli Prófétát, amit valaki otthagyott az egyik széken.

– Ír valami érdekeset? – kérdezte Harry.

– Nem, semmit... – Hermione belelapozott az újságba. – Jé, nézd csak, Ron, apádról írnak... Nem, nincs semmi baja! – tette hozzá gyorsan, mert Ron halálra rémült arcot vágott. – Csak annyi, hogy apád elment Malfoyék házába. A halálfalónál végzett második házkutatás – olvasta – értesülésünk szerint eredménytelen volt. A Hamis Védővarázsok és Önvédelmi Eszközök Felkutatása és Elkobzása Ügyosztály vezetője, Arthur Weasley úgy nyilatkozott, hogy az akciót egy informátor bizalmas tippje indokolta.

– Igen, az én tippem! – vágta rá Harry. – A King's Crosson elmondtam neki, hogy Malfoy meg akart javíttatni valamit Borginnal! Viszont ha az a valami nincs a házukban, akkor Malfoy biztos elhozta ide, a Roxfortba...

– De hát hogy tudta volna behozni? – tette le az újságot Hermione. – Mindannyiunkat megmotoztak, nem emlékszel?

– Megmotoztak? – csodálkozott Harry. – Engem ugyan nem!

– Ja persze, elfelejtettem, hogy te elkéstél... Szóval amikor bevonultunk a bejárati csarnokba, Frics mindenkit átvizsgált Subrosa-szenzorokkal. Azok minden gyanús tárgyat kimutatnak. Emlékszem, Craktól például elkobzott egy zanzásított fejet. Szóval Malfoy nem hozhatott be semmi veszélyeset.

Harry erre hirtelen nem tudott mit mondani. Pár másodpercig elnézte az Arnolddal játszadozó Ginny Weasleyt, aztán újabb gondolata támadt.

– Akkor biztos elküldték neki egy bagollyal, az anyja vagy valaki.

– A baglyokat is ellenőrzik – rázta a fejét Hermione. – Frics mondta, miközben a szenzoraival döfködött minket.

Harry most már végképp kifogyott az ötletekből. Úgy tűnt, Malfoy tényleg nem hozhatta be azt a veszélyes valamit az iskolába. Reménykedve pillantott Ronra, aki karba tett kézzel ült, és Lavender Brownt bámulta.

– Neked sincs ötleted, hogy hozhatta be Malfoy...

– Hagyj már békén ezzel! – fojtotta belé a szót Ron.

– Figyelj, nem én tehetek róla, hogy Lumpsluck meghívott minket Hermionéval a hülye partijára! – csattant fel Harry. – Egyikünk se vágyik oda, képzelheted!

– Mivel engem nem hívtak meg semmilyen partira – állt fel a székből Ron –, el is megyek lefeküdni.

Azzal meghökkent barátait faképnél hagyva elcsattogott a fiúháló felé.

– Harry? – Az új hajtó, Demelza Robins lépett Harry mögé. – Üzenetet hoztam neked.

Harry reménykedve kihúzta magát.

– Lumpsluck professzortól?

– Nem, Pitontól – érkezett a csüggesztő válasz. – Azt üzeni, hogy – öhm – akármennyi partimeghívást is kaptál, fél kilencre menj a szobájába elvégezni a büntetőmunkát. Azt is üzeni, hogy döglött futóférgeket kell majd kiszedegetned az élők közül, és hogy... hogy nem kell védőkesztyűt vinned.

– Értem – morogta sötéten Harry. – Kösz szépen, Demelza.

Tizenkettedik fejezet

Ezüst és opál

Merre jár Dumbledore, és mit csinál? Harry a következő hetekben mindössze kétszer látta az igazgatót. Dumbledore az étkezéseken már szinte soha nem jelent meg, s Harry immár osztotta Hermione véleményét, hogy az igazgató néha napokra elmegy az iskolából. Talán elfelejtette a beígért további különórákat? Dumbledore azt mondta, az órákon hallott dolgoknak közük lesz a jóslathoz. Harry ezt akkor örömmel vette, erőt merített belőle – de most kissé cserbenhagyva érezte magát.

Október közepén érkezett el a félév első roxmortsi napja. Harry az egyre szigorúbb biztonsági intézkedéseket tapasztalva egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a kirándulásokat továbbra is engedélyezni fogják, de nagyon örült neki, hogy mégis lemehetnek a faluba. Üdítő élmény volt olykor néhány óráig valahol máshol lenni, nem a Roxfortban.

A kirándulás napján a szokásosnál korábban ébredt fel. Csúnya, viharos volt a hajnal, s ő a reggeliig azzal múlatta az időt, hogy a Bájitaltan haladóknak örökölt példányát olvasgatta. Nem volt szokása tankönyveket bújni az ágyban – efféle ízléstelenséget, amint azt Ron igen helyesen megfogalmazta, csak Hermione engedhetett meg magának, mert nála ez kényszeres cselekedetnek minősült. Harry mellesleg nem is tartotta a Herceg-féle kötetet a szó szoros értelmében vett tankönyvnek. Minél többet forgatta, annál inkább meggyőződött róla, hogy az egy igazi kincsesbánya – nemcsak a bájitaltani tippek és fortélyok miatt, amelyek zsenivé emelték őt Lumpsluck szemében, hanem a margókra firkantott elmés kis rontások és ártások okán is, amelyeket – mint az a javításokból, kiegészítésekből valószínűsíthető volt – a Herceg maga fundált ki.

Harry néhányat már ki is próbált a Herceg találmányai közül: a lábkörmök rémisztő ütemű növését előidéző ártást (ezt Crakra szórta a folyosón, igen szórakoztató eredménnyel); egy olyan rontást, ami az áldozat nyelvét a szájpadlásához ragasztotta (ezt kétszer használta, osztatlan sikert aratva, a gyanútlan Argus Fricsen); és az igen praktikus disaudiót, ami tompa zümmögést gerjesztett a kiszemelt alanyok fülében, s aminek a segítségével hosszas beszélgetéseket lehetett folytatni az órán anélkül, hogy a közelben ülők akár egy szót is hallottak volna belőle. Hermione volt az egyetlen, aki ezeket a bűbájokat nem találta szórakoztatónak; ő, ha észrevette, hogy Harry a disaudio-rontást alkalmazza, mindig rosszalló arckifejezést öltött, és többé egy szót se volt hajlandó szólni.

Harry felült az ágyban, és elfordította a könyvet, hogy könnyebben ki tudja betűzni egy olyan varázslat instrukcióit, amivel a Herceg a jelek szerint elég sokat vesződött. A feljegyzést rengeteg kihúzás és javítás tarkította, de legalul, a lap sarkára körmölve ott állt a kész varázsige:

Levicorpus (n-vbl)

Harry az ablakokat ostromló szelet, havas esőt és Ron hangos horkolását meg se hallva bámulta a zárójeles betűket. N-vbl... vagyis nonverbális. Nemigen hitt benne, hogy képes lesz elvégezni ezt a bűbájt, hisz a néma varázslás még mindig nem ment jól neki – ezt Piton sose mulasztotta el kommentálni az SVK-órákon. Ugyanakkor a Herceg ezidáig sokkal jobb tanárnak bizonyult, mint Piton...

Harry csak úgy vaktában előreszegezte a pálcáját, kis mozdulattal felfelé intett vele, s közben kimondta magában a „levicorpus” szót.

– Ááááááá!

Fény villant, és a szoba egyszerre megtelt hangokkal: mindenki felriadt Ron ordítására. Harry rémületében eldobta a könyvet. Ron fejjel lefelé lógott a levegőben, mintha a bokájánál fogva felakasztották volna egy láthatatlan kampóra. Dean és Seamus vinnyogtak a nevetéstől, Neville meg a padlóról tápászkodott fel, miután ijedtében kiesett az ágyból.

– Bocsánat! – kiáltotta Harry. – Várj, mindjárt... mindjárt leengedlek!

Felkapta a földről a bájitaltankönyvet, gyorsan fellapozta a megfelelő oldalt, s fohászkodva, hogy az legyen az ellenbűbáj, elolvasta a varázsige alá biggyesztett, apró betűs szót. Utána teljes erőből koncentrálva kimondta magában: Liberacorpus!

Megint fény villant, és Ron visszazuhant az ágyra.

– Bocsánat – ismételte sajnálkozva Harry, Dean és Seamus kitartó hahotázása közben.

– Holnap inkább a vekkert használd! – dörmögte bele a matracba Ron.

Mire végeztek az öltözködéssel – azaz felvértezték magukat a hideg ellen a Mrs. Weasley-féle kötött pulóverekkel, és összekészítettek köpenyt, sálat és kesztyűt –, addigra Ron már teljesen kiheverte a megrázkódtatást, és arra az álláspontra helyezkedett, hogy Harry új bűbája igen szórakoztató. Olyannyira így gondolta, hogy a reggelizőasztalnál első dolga volt elmesélni a sztorit Hermionénak.

– ...és akkor megint villant a fény, és az ágyon találtam magam! – fejezte be vigyorogva, miközben virslit szedett magának.

Hermione még csak el se mosolyodott a beszámoló alatt, s most a legmélyebb rosszallást kifejező arccal fordult Harryhez:

– Véletlenül nem abban a bájitaltan-könyvben találtad ezt a varázslatot is? – kérdezte.

Harry összevonta a szemöldökét.

– Miért kell mindig a legrosszabbra gondolnod?

– Onnan van vagy sem?

– És ha igen, akkor mi van?

– Szóval csak úgy vaktában kipróbáltál egy ismeretlen eredetű, kézzel írt varázsigét?

– Miért olyan fontos az, hogy kézzel volt írva? – kérdezett vissza Harry, bölcsen elkerülve a kérdés megválaszolását.

– Azért, mert valószínűleg nem engedélyeztették a minisztériummal – felelte Hermione. – És azért – tette hozzá Harry és Ron fintorgását látva –, mert van egy olyan érzésem, hogy az a Herceg nem teljesen kóser.

Ron és Harry teljes egyetértésben hurrogták le.

– Ártalmatlan vicc volt! – legyintett a ketchupos üveggel a kezében Ron. – Egyszerű tréfa, Hermione, semmi több!

– Embereket fellógatni a lábuknál fogva? – csóválta a fejét Hermione. – Miféle ember az, aki ilyen bűbájok kitalálásával tölti az idejét?

Ron vállat vont.

– Fred és George-féle. Ők szoktak ilyenekkel szórakozni. Meg...

– Az apám – mondta egy bevillanó emlék hatására Harry.

– Micsoda? – hökkent meg két barátja.

– Apám is használta ezt a bűbájt. Onnan tudom, mert... Lupin mesélte.

A vége nem volt igaz. Harry egy emlékben látta, amint apja ezzel a bűbájjal alázta meg Pitont, de arról a bizonyos elmerülésről a merengőben azóta se számolt be barátainak. Most viszont csodálatos gondolat sugárzott fel az agyában. Elképzelhető, hogy a Félvér Herceg nem más, mint...

– Igen, lehet, hogy apád is használta – hagyta rá Hermione –, de nemcsak ő. Emlékezzetek csak: láttunk mi már embereket a levegőben lógni. Egy csomó tehetetlen, alvó embert...

Harry elszorult torokkal nézett a lányra. Igen, emlékezett rá, mit csináltak a halálfalók a Kviddics Világkupán.

– Az más volt – sietett a segítségére Ron. – A halálfalók gonosz célra használták a bűbájt, Harry meg az apja viszont csak tréfáltak. Te azért nem komálod a Herceget – tette hozzá, virslijét szigorúan Hermionéra szegezve –, mert jobb nálad bájitaltanból...

– A bájitaltannak semmi köze ehhez! – tiltakozott elvörösödve Hermione. – Csak felelőtlenségnek tartom, hogy ismeretlen hatású varázslatokat próbáltok ki egymáson! És dühít, hogy úgy beszélsz arról az emberről, minta tényleg valami főúr lenne, pedig ez biztos csak egy önreklámozó művésznév! Egyébként pedig egyáltalán nem szimpatikus nekem az a pasas!

– Fogalmam sincs, mi bajod van vele! – fortyant fel erre Harry is. – Ha valami halálfaló-palánta lett volna, akkor nem dicsekedne vele, hogy félvér, nem gondolod?

Miközben kimondta az érvet, felötlött benne, hogy az apja aranyvérű volt – de ezt a problémát egyelőre félretette...

– A halálfalók se mind aranyvérűek, mivel nem is maradt olyan sok aranyvérű varázsló! – vetette ellen szenvedélyes hévvel Hermione. – Szerintem a legtöbb félvér, csak mélyen hallgat róla! Csak a mugli születésűeket utálják, téged meg Ront boldogan bevennének maguk közé!

– Hogy képzeled, hogy én halálfaló lehetnék!? – méltatlankodott Ron. Hermione felé lendülő villájáról lerepült egy darab virsli, és fejbe találta Ernie Macmillant. – A családom minden tagja véráruló! A halálfalók szemében még rosszabbak vagyunk, mint a mugliivadékok!

– Engem meg aztán végképp tárt karokkal várnak – jegyezte meg jó adag iróniával Harry. – Tök jól ellennénk, csak naponta párszor megpróbálnának kicsinálni.

Ron elnevette magát, s Hermione se tudott elfojtani egy mosolyt. A felbukkanó Ginny aztán végképp elfeledtette velük heves vitájukat.

– Szia, Harry, ezt neked küldik.

A küldemény egy pergamentekercs volt, rajta az ismerős szálkás, dőlt betűk.

– Kösz... Ez Dumbledore-tól jött! – Harry gyorsan kibontotta a tekercset, és elolvasta az üzenetet. – Hétfő este lesz a következő óránk! – Egycsapásra könnyűnek és gondtalannak érezte magát. – Megyünk együtt Roxmortsba, Ginny?

– Nem, én Deannel megyek – felelte elfordulva a lány, majd egy búcsúintéssel hozzátette: – De biztos összefutunk a faluban.

Frics, mint hasonló alkalmakkor mindig, a kijáratnál állt, és ellenőrizte, hogy a távozók neve rajta van-e a falulátogatási engedéllyel rendelkezők listáján. Ráadásul most mindenkit kínos alapossággal letapogatott a Subrosa-szenzorával, úgyhogy a kiléptetés a szokásosnál is tovább tartott.

– Mit érdekli magát, hogy mit viszünk ki a kastélyból? – reklamált Ron, nyugtalanul pislogva a hosszú, vékony Subrosa-szenzorra. – Azt kell ellenőriznie, hogy be mit hoznak az emberek!

Frics a megjegyzést néhány plusz döféssel jutalmazta, amelyeket Ron még akkor is nyögött, mikor két barátjával már a szeles, esőverte parkban lépkedtek.

A séta a faluig cseppet sem volt kellemes. Harry sálba bugyolálta arcának alsó felét, de a felső percek alatt elzsibbadt a hidegtől. Az út tele volt a fagyos széllel dacoló diákokkal. Harrynek többször is megfordult a fejében, hogy talán jobb lett volna a meleg klubhelyiségben maradniuk, s mikor Roxmortsba érve látta, hogy Zonko Csodabazárja zárva van, végképp feladta a reményt, hogy a kirándulásból bármi jó kisülhet. Ron kesztyűs kezével a Mézesfalás felé mutatott – az szerencsére nyitva volt –, s barátaival a nyomában elindult a zsúfolt üzlet felé.

– Hála a jóistennek! – sóhajtott borzongva, mikor magába zárta őket a bolt karamellaillatú melege. – Maradjunk itt estig!

– Harry, kedves fiam! – zendült egy hang a hátuk mögött.

– Jaj, ne... – motyogta Harry. Lumpsluck professzor lépett oda hozzá hatalmas prémkucsmában, prémgalléros nagykabátban, kezében egy jókora zacskó cukrozott ananásszal. Terjedelmes alakja a kis bolt legalább egynegyedét kitöltötte.

– Már három vacsorapartimról maradtál le! – harsogta Lumpsluck, kedélyesen mellbe bökve Harryt. – Ez nem járja, édes fiam! Nem vagyok hajlandó lemondani rólad! Granger kisasszony, ha nem tévedek, mindig remekül érzi magát nálam.

– Igen – felelte kényszeredetten Hermione. – Nagyon kellemes a társaság...

– De kérdem én: Harry miért nem jön el soha?

– Kviddicsedzéseink voltak – válaszolta Harry, és nem is hazudott, hisz valóban mindig beiktatott egy jól időzített edzést, valahányszor lilaszalagos meghívót kapott. Ezzel a taktikával elérte, hogy Ron se érezte kihagyva magát, s még jókat is nevettek hárman Ginnyvel, mikor elképzelték Hermionét McLaggennel és Zambinival összezárva.

– Nos, ennyi gyakorlás után muszáj megnyernetek az első mérkőzéseteket! – kedélyeskedett Lumpsluck. – De mindenkinek kell egy kis kikapcsolódás. Mit szólsz a hétfő estéhez? Ilyen időben biztosan nem akartok röpködni...

– Sajnos nem jó, professzor úr, hétfő este Dumbledore professzorral van... találkozóm.

– Sosincs szerencsém! – jajdult fel színpadiasan Lumpsluck. – No de sebaj... előbb vagy utóbb úgyis becserkészlek!

Lumpsluck felséges mozdulattal búcsút intett, és kidöcögött a boltból. Ront ezúttal is körülbelül annyi figyelemre méltatta, mintha egy kupac Csótánycsokor lenne.

– Hihetetlen, hogy megint sikerült megúsznod – csóválta a fejét Hermione. – Egyébként nem olyan rosszak azok a vacsorák, Harry... Párszor tényleg jól szórakoztam... – Ekkor Ron arcára tévedt a pillantása. – Jé, nézzétek! XXL-cukorpenna! Ez órákig nem fogy el!

Harry örült, hogy Hermione másra terelte a szót, és a ténylegesnél nagyobb érdeklődést mutatott az új, dupla méretű cukorpennák iránt. Ron ennek ellenére tovább duzzogott, és csak egy vállrándítással felelt, mikor Hermione megkérdezte tőle, hova menjenek tovább a Mézesfalásból.

– Üljünk be a Három Seprűbe! – indítványozta Harry. – Ott is jó meleg van.

Gondosan magukra tekerték sáljukat, és kivonultak az édességboltból. A benti illatos meleg után tüzes tüskének érezték az eső minden egyes cseppjét. Az utcán kevés volt a járókelő, s ők is igyekeztek minél gyorsabban fedél alá kerülni. Nézelődni, beszélgetni a cudar időben senkinek sem volt kedve, kivéve két férfit, akik Harryéktől nem messze, a Három Seprű bejáratánál álldogáltak. Egyikük feltűnően magas és sovány volt; Harry esőpöttyözte szemüvegén át is felismerte benne a másik roxmortsi kocsma, a Szárnyas Vadkan csaposát. A három jó barát közeledtére a csapos összehúzta köpenye gallérját és továbbállt, magára hagyva társát, egy alacsonyabb, vörös üstökű férfit, aki valamivel babrált a köpenye rejtekében. Harry már csak egy lépésre volt az alaktól, amikor megismerte.

– Mundungus!

A köpcös, dongalábú varázsló összerezzent, és ijedtében elejtette rejtegetett kincsét, egy kis, kopott bőröndöt. A bőrönd az utca kövére csapódva kinyílt, s egy ócskásüzlet komplett árukészlete ömlött ki belőle.

– Szerbusz, Harry! – köszönt rosszul színlelt örömmel Mundungus Fletcher. – Menjetek csak, nem kő velem törődni...

A lázas sietség, amivel nekilátott összeszedni a bőrönd szétgurult tartalmát, a napnál világosabban jelezte, hogy szeretne minél gyorsabban felszívódni.

– Ezeket árulja? – kérdezte Harry, a limlomok után kapkodó varázslót figyelve.

– Valamibő' meg kő élni, igaz-e? – dörmögte Mundungus.

– Add csak ide!

Ez utóbbi felszólítás Ronnak szólt, aki felemelt a földről egy ezüstkelyhet.

– Egy pillanat – ráncolta a homlokát Ron. – Ez ismerős nekem...

– Köszönöm! – vakkantotta Mundungus, azzal kikapta Ron kezéből és gyorsan visszadugta a bőröndbe a kelyhet. – Örűttem a szerencsének... AU!

Harry fél kézzel torkon ragadta és a kocsma falának lökte a varázslót, a másik kezével pedig előrántotta pálcáját.

– Harry! – sikoltott fel rémülten Hermione.

– Ezt Sirius házából hozta el – sziszegte bele Mundungus arcába Harry, dacolva a varázsló dohány-és pálinkaszagú leheletével. – A Black-család címere van rajta!

– Én... nem... mi...? – hörögte elliluló fejjel Mundungus.

– Hogy jutott hozzá!? – dühöngött Harry. – Kifosztotta a házat, miután Sirius meghalt?

– Nem... dehogy...

– Adja ide!

– Ne csináld ezt, Harry! – rémüldözött Hermione, mivel Mundungus arca immár kékülni kezdett.

Durranás hallatszott, és valami letaszította Harry kezét Mundungus torkáról. Az öreg levegő után kapkodva lehajolt a bőröndjéért, azután – PUKK! – dehoppanált.

Harry üvöltve elkáromkodta magát, és jobbra-balra forogva keresni kezdte a köddé vált varázslót.

– Gyere vissza, mocskos tolvaj!

– Hiába kiabálsz, Harry.

Tonks bukkant fel a semmiből. Szürkésbarna haja csapzott volt az esőtől.

– Mundungus már Londonban van, vagy még messzebb. Fölösleges kiabálnod.

– Ellopta Sirius cuccait! Kifosztotta a házát!

– Az lehet – hagyta rá a boszorkány az elvárható felháborodás legkisebb jele nélkül –, de ez nem ok arra, hogy a hidegben álldogáljatok.

Azzal beterelte Harryéket a Három Seprűbe.

– Ellopta Sirius holmijait! – fakadt ki Harry, miután Tonks rájuk csukta az ajtót.

– Tudjuk, de ne ordíts, mert mindenki minket néz – suttogta Hermione. – Üljetek le Ronnal, majd én rendelek innivalót.

Beletelt néhány percbe, mire Hermione megérkezett a három üveg vajsörrel, de Harry még akkor is javában méltatlankodott.

– Miért nem csinál valamit a Rend Mundungusszal? – suttogta. – Legalább azt elérhetnék, hogy ne hordjon el a főhadiszállásról mindent, ami mozdítható!

– Halkabban! – szólt rá riadtan Hermione, és gyorsan körülnézett, hogy hallgatja-e őket valaki. A szomszédos asztalnál ülő két varázsló élénk érdeklődéssel nézte Harryt, s Zambini is ott ácsorgott nem messze tőlük, egy oszlopnak támaszkodva. – Megértem, hogy fel vagy háborodva, hisz a te örökségedet lopkodja...

Harry félrenyelte a vajsört – az eddig eszébe se jutott, hogy a Grimmauld téri ház teljes berendezésével együtt az övé.

– Így van, engem lopott meg! – köhögte. – Naná, hogy nem örült, amikor meglátott! De majd megmondom Dumbledore-nak, mit művel! Tőle legalább fél a nyavalyás!

– Szuper ötlet – suttogta gyorsan Hermione, örömmel nyugtázva, hogy Harry végre kezd lehiggadni. – Te meg mit bámulsz, Ron?

– Semmit. – Ron gyorsan levette tekintetét a söntésről – Harry tudta, hogy barátja a csinos pincérnőn, Madam Rosmertán legeltette a szemét, aki mindig is tetszett neki.

– Ha jól látom, a semmi hátrament lángnyelv-whiskyért – jegyezte meg csípősen Hermione.

Ron nem vette fel a kesztyűt; kortyolt egyet a vajsöréből, és méltóságteljesnek szánt hallgatásba merült. Harry közben Siriusra gondolt, meg arra, hogy keresztapja amúgy is mélységesen utálta azokat az ezüstkelyheket. Hermione az asztalon dobolt, közben tekintete ide-oda járt Ron és a söntés között, s mikor Harry az utolsó korty vajsörét is kiitta, azonnal így szólt:

– Akár el is indulhatunk vissza a Roxfortba, nem?

A két fiú bólintott; a kirándulás nem kecsegtetett további élményekkel, s az idő is egyre rosszabbra fordult. Magukra kanyarították hát a köpenyüket, sálat vettek, kesztyűt húztak, majd a barátnőjével együtt szintén akkor távozó Katie Bell nyomában kivonultak az ajtón. Elindultak visszafelé a főutcán, s miközben a jéghideg latyakot taposták, Harrynek eszébe jutott Ginny. Végül is nem találkoztak vele a faluban. Nyilván mert Ginny és Dean Madam Puddifoot turbékoló párocskák számára berendezett kávézójában töltötték a napot. Harry leszegte a fejét, és mogorva képpel baktatott tovább.

Kisvártatva arra lett figyelmes, hogy az előttük haladó Katie és a barátnője, akiknek a hangját végig feléjük sodorta a szél, egyre élesebben és ingerültebben beszél egymással.

– Semmi közöd hozzá, Leanne! – kiabálta dühösen Katie.

Bekanyarodtak egy sarkon, s az eső hirtelen kettőzött erővel csapott Harry arcába, befröcskölve a szemüvegét. Harry kesztyűs kezével megtörölte a lencséket, s mikor felpillantott, a következőt látta: Leanne odaugrott Katie-hez, és megpróbált kikapni a kezéből egy kis csomagot. Nem sikerült neki, huzakodni kezdtek, majd a csomag egyszer csak leesett a földre.

Ugyanabban a pillanatban Katie a levegőbe emelkedett. Nem úgy, mint reggel Ron, nevetséges pózban fejjel lefelé lógva, hanem kecsesen, kitárt karokkal, mintha repülni készülne. De mégis volt az egészben valami vészjósló, hátborzongató... Katie haját lobogtatta, tépte a viharos szél, ugyanakkor csukott szeme meg se rezdült, s az arca is dermedt, kifejezéstelen volt. Harry, Ron, Hermione és Leanne földbe gyökerezett lábbal bámultak rá.

Katie lassan emelkedett, s már majdnem két méter magasan lebegett, amikor hirtelen velőtrázó sikoly tört ki a torkán. Felpattant a szeme, de amit látott vagy amit érzett, minden jel szerint iszonyatos szenvedést okozott neki: újra és újra sikoltott. Erre Leanne is sikoltozni kezdett, és megragadta Katie-t, hogy visszarángassa a földre. Harry, Ron és Hermione odaszaladtak segíteni neki, de mielőtt megfoghatták volna Katie lábát, a lány lezuhant a magasból, egyenesen rájuk. Harrynek és Ronnak sikerült elkapni őt, de Katie olyan hevesen rúgkapált, hogy csak nagy nehezen tudták tartani. Óvatosan lefektették hát a földre, de a lány még akkor is kiabált, hadonászott, és dobálta magát – szemlátomást önkívületi állapotban volt.

Harry körülnézett – közel s távol egy lélek se volt rajtuk kívül.

– Maradjatok itt vele! – kiáltotta a zúgó szélben. – Hozok segítséget a Roxfortból!

És már rohant is az iskola felé vezető úton. Soha senkit nem látott ilyen állapotban, és elképzelni se tudta, mi okozhatta a rohamot Katie-nél. Még egy perce se futott, mikor az egyik kanyarban beleszaladt egy hatalmas, két lábon járó medvének látszó valamibe.

– Hagrid! – zihálta, miután kikászálódott a bokorból, ahova az ütközés után bezuhant.

– Harry! – A vadőr szemöldökén és szakállán esőcseppek csillogtak, csakúgy mint az elnyűtt hódprémbundán, amit viselt. – Épp Gróptól jövök, el se hinnéd, milyen jól...

– Egy lány rohamot kapott, vagy megátkozták, vagy nem tudom...

– Micsoda? – Hagrid lehajolt, hogy jobban hallja Harry hadarását a szélzúgásban.

– Megátkoztak egy lányt! – ordította Harry.

– Megátkoztak? Kit átkoztak meg? Hermionét?

– Nem, Katie Bellt... Gyere már, menjünk!

Futva indultak vissza az úton, s hamarosan meg is pillantották a földön fekvő Katie-t meg a körülötte guggoló kis csoportot. A lány még mindig kiabált és vonaglott; Ron, Hermione és Leanne hiába igyekeztek lecsillapítani.

– Engedjetek oda! – kiáltott rájuk Hagrid. – Hadd nézzem meg!

– Valami történt vele! – zokogta Leanne. – Nem tudom, mi...

Hagrid épp csak egy pillantást vetett Katie-re, aztán egyetlen szó nélkül lehajolt, karjába kapta a lányt, s már futott is vele a kastély felé. Alig tíz másodperc múlva Katie sikolyai belevesztek a szél zúgásába.

Hermione odalépett Katie zokogó barátnőjéhez, és átkarolta a vállát.

– Leanne-nek hívnak, ugye?

A lány bólintott.

– Hogy történt? Teljesen váratlanul, vagy...

– Amikor az szétszakadt! – felelte zokogva Leanne, és a földön heverő, ázott, barna papírcsomagra mutatott. Az valóban el volt szakadva, és egy tompán fénylő, zöldes tárgy látszott ki belőle.

Ron lehajolt és már nyúlt volna a csomag után, de Harry elkapta a karját.

– Ne nyúlj hozzá!

Harry leguggolt a csomag mellé. A barna papír egy pompás kidolgozású opálnyakláncot rejtett.

– Emlékszem erre a láncra – szólt némi tűnődés után. – A Borgin & Burkesben láttam egyszer. Az volt ráírva, hogy elátkozott tárgy. Katie biztos megérintette. – Felpillantott Leanne-re, aki már egész testében remegett. – Hogy került ez a csomag Katie-hez?

– Emiatt veszekedtünk. Kiment vécére a Három Seprűben, és mikor visszajött, ott volt nála a csomag. Azt mondta, meglepetés lesz valakinek, és hogy fel kell vinnie a Roxfortba. De az arca meg ahogy beszélt, olyan furcsa volt... jaj istenem, biztos Imperiust szórtak rá! Mért nem jöttem rá rögtön!

Leanne-en újra erőt vett a zokogás. Hermione csitítóan megveregette a vállát.

– Azt nem mondta meg Katie, hogy kitől kapta a csomagot?

– Nem... hiába kérdeztem tőle... én meg leszidtam, mondtam, hogy ne vigye fel az iskolába, de nem hallgatott rám, és... és akkor megpróbáltam elvenni tőle... és... és... – Leanne szavai jajveszékelésbe fulladtak.

– Menjünk fel a Roxfortba! – indítványozta Hermione. – Kérdezzük meg, hogy van Katie. Gyertek...

Harry egy pillanatig habozott, aztán lehúzta sálját, a nyakláncra helyezte, majd – nem törődve Ron ijedt nyögésével – a sállal együtt felemelte a földről az ékszert.

– Meg kell mutatnunk Madam Pomfreynak – mondta magyarázat gyanánt.

Leanne és az őt átkaroló Hermione mentek elöl, Harry és Ron pár lépéssel hátrébb haladtak. Harry útközben lázas töprengésbe merült, de miután beléptek a roxforti birtok kapuján, nem bírta tovább magában tartani gondolatait.

– Malfoy tud erről a nyakláncról. Ki volt téve a Borgin & Burkesben, és emlékszem, négy éve Malfoy jól meg is nézte magának. Ez akkor volt, amikor kilestem őt meg az apját... Ezt vette meg aznap, amikor követtük! Emlékezett rá, és visszament érte!

– Hát, nem t'om, Harry – dünnyögte Ron. – Sokan járnak a Borgin & Burkesbe... és nem azt mondta a lány, hogy Katie a vécében kapta?

– Azt mondta, hogy már Katie-nél volt, amikor visszajött a vécéről. Nem feltétlenül a vécében kapta...

– McGalagony! – szólt figyelmeztetően Ron.

Harry felpillantott. A bejárati lépcsőkön valóban McGalagony professzor sietett lefelé a kavargó havas esőben.

– Hagrid azt mondja, maguk négyen látták, mi történt Katie Bellel. Legyenek szívesek, jöjjenek velem az irodámba! Mi van a kezében, Potter?

– Az, amit Katie megfogott – felelte Harry.

– Te jó ég... – motyogta döbbenten McGalagony, mikor átvette Harrytől a nyakláncot. – Nem kell, Frics, velem vannak – tette hozzá, mert a gondnok már csoszogott is feléjük, kardként villogtatva Subrosa-szenzorát. – Haladéktalanul vigye fel ezt a nyakláncot Piton professzornak – szólt a gondnoknak –, de vigyázzon, nehogy hozzáérjen!

Harryék követték McGalagonyt az emeletre, a tanárnő irodájába. Az esőben ázó ablakok zörögtek kereteikben, s a szobából a kandalló tüze se tudta kiűzni a hideget. McGalagony becsukta az ajtót, majd besietett az íróasztala mögé, és szembefordult Harryvel, Ronnal, Hermionéval s a még mindig zokogó Leanne-nel.

– Nos? – szólt élesen. – Mi történt?

Leanne akadozva és jó néhány sírásszünetet beiktatva elmondta McGalagonynak a történetet: hogy Katie kiment vécére a Három Seprűben, a címzés nélküli csomaggal tért vissza, és furcsán viselkedett; hogy Leanne próbálta meggyőzni, hogy nem okos dolog ismeretlen tárgyak kézbesítését vállalni; hogy a vita végül dulakodássá fajult, és a csomag elszakadt. Mikor Leanne idáig ért a történetben, olyan fékezhetetlen zokogás tört rá, hogy ezután már egy szót se lehetett kihúzni belőle.

– Jól van – bólintott megenyhülve McGalagony. – Leanne, legyen szíves, menjen fel a gyengélkedőre, és kérjen valami nyugtatószert Madam Pomfreytól.

Miután a lány elhagyta a szobát, McGalagony Harryékhez fordult.

– Mi történt, amikor Katie megérintette a nyakláncot?

– Felemelkedett a levegőbe – válaszolta barátait megelőzve Harry. – Azután pedig sikoltozni kezdett, és lezuhant. Tanárnő, beszélhetnék Dumbledore professzorral?

– Az igazgató úr hétfőig házon kívül van – felelte kissé megütközve McGalagony.

– Házon kívül? – visszhangozta Harry.

– Igen, Potter, házon kívül! – emelte fel a hangját a tanárnő. – De nekem is bízvást elmondhat mindent, amit erről a rémes esetről tud.

Harry egy pillanatig habozott. McGalagonynak nem szívesen adott elő sejtésekre alapozott teóriákat. Bár Dumbledore alapjában véve félelmetesebb ember volt a tanárnőnél, az ő esetében mégis kevésbé tartott tőle Harry, hogy megrovó vagy gúnyos választ kap, ha bizalmasan megosztja vele feltételezéseit. Csakhogy ebben az ügyben emberéletekről volt szó, itt nem volt helye a félénkségnek.

– Úgy gondolom, hogy Draco Malfoy adta azt a nyakláncot Katie-nek.

Ron zavartan vakargatta az orrát; Hermione egyik lábáról a másikra állt, mintha legszívesebben elhúzódna Harrytől.

– Ez nagyon súlyos vád, Potter – szólt egy hosszú pillanatnyi döbbent hallgatás után McGalagony. – Van rá bizonyítéka?

– Nincs – felelte Harry –, de... – Azzal beszámolt a beszélgetésről, amit Malfoy Borginnal folytatott a Zsebpiszok közi üzletben.

Mikor monológja végére ért, McGalagony kissé értetlenül nézett rá.

– Malfoy tehát elvitt valamit megjavíttatni a Borgin & Burkesbe?

– Nem, tanárnő, nem vitte oda, csak azt akarta, hogy Borgin mondja el neki, hogyan kell megjavítani azt a valamit. De nem is ez a lényeg, hanem hogy Malfoy akkor vásárolt is valamit, mégpedig szerintem a nyakláncot...

– Mikor Malfoy kijött az üzletből, volt nála egy hasonló csomag?

– Nem, tanárnő... azt mondta Borginnak, hogy őrizze meg neki azt, amit vett...

– Figyelj, Harry! – szólt közbe Hermione –, Borgin megkérdezte Malfoyt, nem akarja-e rögtön el is vinni azt a valamit, és Malfoy azt felelte, hogy nem, mert...

– Mert nem akart hozzányúlni, tiszta sor! – vágott közbe mérgesen Harry.

– Nem fogok végigsétálni vele az utcán – idézte Hermione. – Malfoy ezt mondta, szó szerint.

– Hát elég furán is nézett volna ki, ha egy nyaklánccal sétál – kotyogott közbe Ron.

– Jaj, Ron! – sóhajtott fájdalmas képpel Hermione –, a nyaklánc be lett volna csomagolva, hogy ne kelljen hozzáérnie, és elfért volna bármelyik zsebében! Szerintem az a dolog, amit nem akart magával vinni, vagy zajos, vagy nagy méretű. Olyasmi, amivel feltűnést keltett volna az utcán. És különben is – folytatta sietve, mert Harry szemlátomást közbe akart vágni –, mikor bementem a boltba kideríteni, hogy mit tetetett félre Malfoy, láttam a nyakláncot, és megkérdeztem róla Borgint. Ő meg közölte az árát – nem azt mondta, hogy már el van adva vagy ilyesmi...

– Annyira átlátszó volt a meséd, hogy Borgin kábé öt másodperc alatt rájött, mit akarsz. Persze, hogy nem kötötte az orrodra... Egyébként is Malfoy azóta érte küldhetett...

– Elég ebből! – vágta el a vitát McGalagony, mielőtt Hermione replikázhatott volna. – Potter, köszönöm, hogy elmondta nekem mindezt, de beláthatja, hogy nem kiálthatjuk ki bűnösnek Mr. Malfoyt, pusztán mert járt abban az üzletben, ahonnan a nyaklánc esetleg származik. Ugyanez bizonyára több száz emberről elmondható...

– Én is ezt mondtam – motyogta Ron.

– ...és mivel a Roxfortban az idén a legszigorúbb biztonsági óvintézkedéseket léptettük életbe, kizártnak tartom, hogy a láncot észrevétlenül be tudták volna hozni ide...

– De...

– ...és mindennek a tetejébe – folytatta minden további ellenérvet elsöpörve McGalagony –, Mr. Malfoy ma nem is járt Roxmortsban.

Harrynek leesett az álla.

– Honnan tudja, tanárnő?

– Onnan, hogy nálam volt büntetőmunkán. Ugyanis két alkalommal nem készítette el az átváltoztatástan házi feladatát. Még egyszer köszönöm, hogy közölte velem a gyanúját, Potter – indult el az ajtó felé McGalagony –, de most fel kell mennem a gyengélkedőre megnézni, hogy van Katie Bell. A viszontlátásra.

Azzal kitárta a dolgozószoba ajtaját, s Harryék, más választásuk nem lévén, szótlanul távoztak.

Harry dühös volt, hogy barátai McGalagony álláspontját támogatták az övével szemben, de mikor Ron és Hermione elkezdték megvitatni a történteket, képtelen volt megállni, hogy ne vegyen részt a beszélgetésben.

– Vajon kinek kellett volna, hogy Katie továbbítsa a nyakláncot? – tette fel a kérdést Ron, miközben felfelé baktattak a Griffendél-toronyhoz vezető lépcsőn.

– Halvány fogalmam sincs – felelte Hermione. – Az illetőnek mindenesetre nagy szerencséje volt. Azt a csomagot nem lehetett úgy kinyitni, hogy ne érjen az ember a nyaklánchoz.

– Egy csomó ember lehetett a címzett – vélekedett Harry. – Például Dumbledore. Tőle szeretnének leginkább megszabadulni a halálfalók. Vagy Lumpsluck... Dumbledore szerint Voldemort be akarta szervezni az öreget, tehát biztos nem örül neki, hogy Dumbledore a maga oldalára állította. Vagy szánhatták...

– Neked is – fejezte be a mondatot Hermione.

– Nem, nekem biztos nem – rázta a fejét Harry. – Különben Katie egyszerűen a kezembe nyomta volna az utcán. Végig ott mentünk mögötte, miután kijöttünk a Három Seprűből. Mivel Frics mindenkit átvizsgál, egyébként is sokkal egyszerűbb lett volna a Roxforton kívül kézbesíteni a csomagot. Nem is értem, miért akarta Malfoy, hogy Katie felhozza a kastélyba.

Hermione dühösen toppantott.

– Fogd már fel, hogy Malfoy nem volt Roxmortsban!

Harry nem jött zavarba.

– Akkor egy cinkosa intézte helyette – fűzte tovább a szót. – Crak vagy Monstro... Jut eszembe, egy másik halálfaló is lehetett! Most, hogy beállt a seregbe, ügyesebb cimborái is vannak, mint a két gorillája...

Ron és Hermione összenézett, és néma egyetértés született köztük abban, hogy semmi értelme tovább vitatkozniuk Harryvel.

– Feketeleves – közölte határozott hangon Hermione, mikor megérkeztek a Kövér Dáma portréja elé.

A festmény utat nyitott nekik, s ők bemásztak a klubhelyiségbe. Ott meglehetősen nagy volt a tömeg, és nedvesruha-szag terjengett. A korai időpont ellenére sokan visszatértek már Roxmortsból, bizonyára a cudar idő miatt. A hangulat viszont nyugodt volt, ami arra utalt, hogy még nem terjedt el Katie balesetének híre.

– Ha jobban belegondolok, eléggé amatőr merénylet volt – morfondírozott Ron, s közben hanyag mozdulattal kipenderített egy elsőst a kandalló melletti kényelmes karosszékből, hogy ő maga ülhessen bele. – Az átok még csak be se jutott a kastélyba. Egyszerű, de cseppet se nagyszerű trükk volt.

– Az tény – erősítette meg Hermione, miután finom rúgásokkal eltávolította Ront a székből, és visszatessékelte az elsőst. – Nem volt igazán jól átgondolt terv.

– Talán úgy ismeritek Malfoyt, mint akinek a gondolkodás az erőssége? – kérdezte Harry.

Erre egyik barátjától se kapott választ.

Tizenharmadik fejezet

A Denem-titok

Katie-t másnap átszállították a Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotályba. Addigra már minden roxfortoshoz eljutott az eset híre, bár a részletekről egymásnak ellentmondó verziók keringtek, és minden jel szerint csak Harry, Ron, Hermione és Leanne tudta, hogy az átkot eredetileg nem is Katie-nek szánták.

– És persze Malfoy is tudja – osztotta meg a véleményét két barátjával Harry, de azok továbbra is következetesen süketnek tettették magukat, valahányszor szóba hozta a „Malfoy titokban halálfaló” elméletet.

Harry csak remélni merte, hogy Dumbledore a hétfői különórára már visszatér titokzatos útjáról. Mivel senki nem tájékoztatta az ellenkezőjéről, este nyolcra odament az igazgatói szobához, bekopogott, és ki is szólt egy hang, hogy beléphet. Dumbledore-t az íróasztala mögött találta – a varázsló fáradtnak tűnt, a keze változatlanul fekete volt, mindazonáltal mosolyogva intett Harrynek, hogy üljön le. A merengő ezúttal is ott feküdt az asztalon, táncoló, ezüstös csillámokat vetítve a mennyezetre.

– Nem unatkoztál, amíg távol voltam – szólt Dumbledore. – Úgy tudom, szemtanúja voltál Katie balesetének.

– Igen, uram. Hogy van Katie?

– Még mindig nagyon rosszul, pedig azt kell mondanom, szerencsésen megúszta a dolgot. A bőrének csak egy egészen apró része ért hozzá a nyaklánchoz: volt egy kicsiny lyuk a kesztyűjén. Ha felveszi a láncot, vagy ha csak megfogja csupasz kézzel, meghalt volna, talán ott helyben. Szerencsére Piton professzornak sikerült megakadályoznia az átok gyors szétszóródását Katie testében...

– Miért neki? – kérdezte gyorsan Harry. – Miért nem Madam Pomfrey gyógykezelte?

– Arcátlanság – szólt le egy halk hang a falon függő portrék egyikéből. Phineas Nigellus Black, Sirius ük-ükapja felemelte a fejét karjáról. – Én a magam idejében nem tűrtem, hogy egy tanuló megkérdőjelezze az intézkedéseimet.

– Köszönöm, Phineas – mondta csitítóan Dumbledore. – Tudod, Harry, Piton professzor sokkal jobban ismeri a fekete mágiát, mint Madam Pomfrey. Egyébiránt a Szent Mungo gyógyítói óránként beszámolnak nekem Katie állapotáról, és reménykedem benne, hogy idővel teljesen felépül.

– Hol volt a hétvégén, uram? – kérdezte Harry, bár volt egy olyan érzése, hogy kezd túllőni a célon. Ebben nyilván Phineas Nigellus is egyetértett vele, mert rosszallóan felszisszent.

– Most inkább másról beszélnék – felelte Dumbledore. – De mikor eljön az ideje, arról is beszámolok neked.

– Tényleg? – csodálkozott Harry.

– Igen, úgy tervezem. – Dumbledore újabb üveg ezüstös emléket húzott elő a talárjából, és a pálcájával kivarázsolta belőle a dugót.

– Igazgató úr... – kezdte óvatosan Harry –, találkoztam Roxmortsban Mundungusszal.

– Igen, igen, hallottam róla, hogy Mundungus dézsmálja az örökségedet – felelte homlokráncolva Dumbledore. – Mióta rátámadtál a Három Seprű előtt, nem is igen mutatkozik. Úgy sejtem, fél találkozni velem. De megnyugtathatlak, újabb tárgyaknak nem fog lába kelni Sirius régi ingóságai közül.

– Az az undok vén félvér a családi ereklyéinket lopkodja!? – csattant fel Phineas Nigellus, s dühösen kicsörtetett keretéből, nyilván hogy felkeresse a Grimmauld téri házban található portréját.

– Uram – szólt rövid hallgatás után Harry –, McGalagony professzor továbbadta önnek, amit Katie balesete után Draco Malfoyról mondtam neki?

– Igen, beszámolt a gyanúdról.

– És ön szerint...

– A megfelelő módon ellenőrizni fogok mindenkit, akinek köze lehetett Katie balesetéhez – jelentette ki Dumbledore. – De pillanatnyilag inkább a mai óránk foglalkoztat.

A válasz kicsit rosszul esett Harrynek. Ha annyira fontosak ezek a különórák, miért telt el olyan hosszú idő az első és a második között? Mindazonáltal nem erőltette tovább a Malfoy-témát, csak nézte, hogyan önti bele Dumbledore az új emlékeket a merengőbe.

– Mint bizonyára emlékszel, azon a ponton hagytuk félbe Voldemort nagyúr gyermekkorának történetét, amikor Tom Denem, a jóképű mugli elhagyta feleségét, Merope-ot, és visszatért családja Little Hangletoni házába. Merope magára maradt Londonban, szíve alatt a gyermekkel, akiből azóta Voldemort nagyúr lett.

– Honnan tudja, hogy Londonban volt, uram?

– Egy bizonyos Caractacus Burke tanúsága alapján, aki – különös egybeesés folytán – annak a boltnak a társalapítója volt, ahonnan az ominózus nyaklánc származik.

Dumbledore megrázta a merengőt, akár az aranymosó a szitáját. A kavargó, ezüstös anyagból erre egy aszott kis öregember emelkedett ki. Lassan forgó teste tompán fénylett, mint egy kísérteté, de annál jóval anyagszerűbbnek tűnt. Lenőtt, borzas haja teljesen eltakarta a szemét. Beszélni kezdett.

– Igen furcsa körülmények között tettünk szert rá. Egy fiatal boszorkány hozta be karácsony előtt, nem is tudom, hány évvel ezelőtt. Azt mondta, nagy szüksége van aranyra... hát, ez le is rítt róla. Rongyokat viselt, és látszott, hogy nincs sok hátra neki... mármint a szülésig, merthogy állapotos volt. Azt mondta, a medált maga Mardekár hagyta örökül a családjára. No persze ilyen meséket nap mint nap hallunk. Ez Merliné volt ám, ez volt a kedvenc teáskannája! De mikor megvizsgáltam a medált, tényleg megtaláltam rajta a jelet, és pár egyszerű bűbájjal mindent megtudtam, amit kellett. Ez persze azt jelentette, hogy az ékszer jóformán felbecsülhetetlen értékű. A nőnek viszont fogalma sem volt erről, és örült, hogy kapott érte tíz galleont. Sosem csináltunk még jobb boltot!

Dumbledore jó erősen megrázta a merengőt, mire Caractacus Burke visszasüllyedt a kavargó emléktóba.

– Csak tíz galleont adott neki? – méltatlankodott Harry.

– Caractacus Burke nem a bőkezűségéről volt híres – felelte Dumbledore. – Megtudtuk tehát, hogy Merope a szülés előtt nem sokkal egyedül élt Londonban, s hogy valami pénzt szerezzen, megvált egyetlen értékes tulajdonától, a medáltól, ami Rowle dédelgetett családi ereklyéinek egyike volt.

– De hát tudott varázsolni! – értetlenkedett Harry. – Mágiával mindent megszerezhetett volna magának, nem?

– De igen – bólintott Dumbledore. – Meglehet. De nekem meggyőződésem – bár ez is csak találgatás –, hogy miután a férje elhagyta, Merope felhagyott a varázslással. Úgy sejtem, nem akart többé boszorkány lenni. Persze az is lehet, hogy a viszonzatlan szerelem és a velejáró kétségbeesés megfosztotta őt mágikus képességeitől – volt már példa ilyenre. Az mindenesetre tény, hogy Merope, mint te is látni fogod, az élete megmentése érdekében sem volt hajlandó varázspálcát használni.

– Még a fia kedvéért sem akart életben maradni?

Dumbledore felvonta a szemöldökét.

– Csak nem sajnálod Voldemort nagyurat?

– Nem – felelte gyorsan Harry –, de Merope-nak volt választása, nem úgy, mint az én anyámnak.

– A te édesanyádnak is volt választása – mutatott rá szelíden Dumbledore. – Úgy van, Merope Denem a halált választotta, pedig a fiának szüksége lett volna anyára. De ne ítéld meg őt túl szigorúan, Harry. Elgyengítette őt a hosszú szenvedés, és sosem volt olyan bátor, mint a te édesanyád. És most állj fel, kérlek...

– Ma hova megyünk? – kérdezte Harry, mikor Dumbledore az asztalt megkerülve odalépett mellé.

– Az én egyik emlékembe lépünk be. Részletgazdagnak és kielégítően pontosnak találod majd, úgy hiszem. Csak utánad, Harry...

Harry a merengő fölé hajolt; arca áttörte az emléktó hűvös tükrét, s már zuhant is újra a jól ismert sötétségben... Néhány másodperc múlva földet ért a lába; kinyitotta a szemét, s Dumbledoreral együtt egy régimódi londoni utcán találta magát.

– Ott vagyok én – szólt jókedvűen Dumbledore. Rámutatott egy magas alakra, aki egy lóvontatta tejeskocsi előtt átvágva közeledett az utca túloldala felől.

A fiatal Albus Dumbledore-nak hosszú, gesztenyebarna haja és szakálla volt. Hivalkodó szabású szilvakék bársonyöltönyt viselt, amivel nem egy csodálkozó pillantást vont magára, ahogy elindult a járdán.

– Szép öltöny, uram – szaladt ki Harry száján. Dumbledore nevetett. Együtt követték az igazgató fiatal énjét, aki hamarosan belépett egy kovácsoltvas kapun, mely egy magas kerítéssel körülvett, komor, kocka alakú épület kietlen előkertjére nyílt. A fiatal Dumbledore felsietett a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőkön, és bekopogott. Kisvártatva kinyílt az ajtó, és feltűnt egy ápolatlan külsejű, kötényes lány.

– Jó napot kívánok. Be vagyok jelentve Mrs. Cole-hoz, aki tudtommal az intézet vezetőnője.

– Oh. – A kislány meghökkenve pislogott a furcsa látogatóra. – Öhm... egy pillanat... Mrs. Cole! – kiabált hátra a válla fölött.

Harry hallotta, hogy egy távoli hang visszakiált valamit, majd a lány ismét Dumbledore-hoz fordult.

– Fáradjon be, mindjárt jön.

A fiatal Dumbledore belépett egy fekete-fehér kőpadlós folyosóra. Az épület belseje lelakott, de makulátlanul tiszta volt. Harryék követték a varázslót, s még mielőtt becsukódott mögöttük a bejárati ajtó, felbukkant a folyosón egy sovány nő. Éles metszésű arca inkább aggodalmaskodónak, semmint szigorúnak tűnt. Miközben Dumbledore felé tartott, hátrafordulva egy másik kötényes szolgálólányhoz beszélt.

– ...és vidd fel a jódot Marthának, Billy Stubbs elvakarta a sebeit, Eric Whalley meg összevissza keni a lepedőt azzal a váladékkal... Pont a bárányhimlő hiányzott most nekünk – tette hozzá csak úgy magának. Mikor aztán Dumbledorera esett a pillantása, megtorpant és olyan arcot vágott, mintha egy zsiráf lépett volna be a házba.

– Jó napot kívánok – köszönt kezet nyújtva Dumbledore.

Mrs. Cole csak tátogott.

– Albus Dumbledore vagyok. Levelet küldtem önnek, s ön volt szíves megírni, hogy ma fogadni tud.

Mrs. Cole pislogott. Végül arra juthatott, hogy Dumbledore nem puszta látomás, mert erőtlen hangon megszólalt:

– Igen... hogyne. Nos hát... talán menjünk be a szobámba.

Bevezette Dumbledore-t egy kopottas kis helyiségbe, ami nappali szoba és iroda keverékének tűnt, s ósdi, szedett-vedett bútorokkal volt berendezve. A varázsló leült egy rozoga székre, Mrs. Cole pedig helyet foglalt papírokkal telezsúfolt íróasztala mögött, nyugtalanul szemlélve vendégét.

– Mint már levelemben is megírtam, Tom Denem jövőjéről szeretnék értekezni önnel – magyarázta Dumbledore.

– Ön a rokona? – kérdezte Mrs. Cole.

– Nem, én tanár vagyok. És szeretném felvenni Tomot az iskolámba.

– Miféle iskola az?

– Roxfort a neve.

– És miért vennék fel Tomot?

– Olyan képességekkel rendelkezik, amelyek érdekelnek minket.

– Úgy érti, elnyert egy ösztöndíjat? De hát hogyan? Hisz nem jelentkezett sehova.

– Születése óta számon tartjuk őt az iskolánkban...

– Kitől tudnak róla? A szüleitől?

Mrs. Cole minden jel szerint kellemetlenül éles eszű nő volt. Ezt nyilván Dumbledore is megállapította, mert előhúzta bársonyzakója zsebéből a varázspálcáját, s egyúttal felemelt egy teljesen üres papírlapot Mrs. Cole asztaláról.

– Tessék – mondta, s miközben átnyújtotta a papírt a nőnek, legyintett egyet a pálcával. – Úgy vélem, ez tisztázza a problémát.

Mrs. Cole szeme fókuszt váltott, s néhány pillanatig az üres papírra szegeződött.

– Ez tökéletesen rendben van – szólt végül nyájasan, s visszaadta Dumbledore-nak a papírlapot. Aztán pillantása egy üveg ginre és két pohárra esett, amelyek pár másodperce még egészen biztosan nem voltak az asztalon.

– Öhm... megkínálhatom egy korty ginnel? – kérdezte finomkodó hangon.

– Nagyon köszönöm – bólintott széles mosollyal Dumbledore.

Egykettőre nyilvánvalóvá vált, hogy Mrs. Cole komoly gyakorlattal rendelkezik a ginfogyasztás terén. Miután bőséges adagot töltött mindkettőjüknek, egy húzásra kiürítette a saját poharát. Utána nagyot cuppantott, és – most először – rámosolygott Dumbledorera, aki nem habozott kihasználni a Mrs. Cole hozzáállásában beállt változást.

– Lekötelezne, ha megosztaná velem, amit Tom Denem múltjáról tud. Ha jól sejtem, itt született az árvaházban.

– Úgy van – bólintott a nő, és újratöltötte poharát. – Jól emlékszem rá, mert én is azidőtájt kerültem ide. Szilveszter volt, havas, zimankós, hideg éjszaka. Az a lány alig volt idősebb, mint én... úgy kellett felvonszolnia magát a lépcsőn az ajtóig. Persze nem ő volt itt az első ilyen jövevény. Beengedtük, és egy óra múlva megszülte a gyereket. További egy óra múlva pedig már nem élt.

Mrs. Cole lendületes bólintással adott nyomatékot szavainak, s újabb jókora korty gint gurított le a torkán.

– Nem mondott valamit az anya, mielőtt meghalt? – érdeklődött Dumbledore. – Például a gyermek apjáról?

– De, éppenséggel mondott – felelte Mrs. Cole, akit szemlátomást felélénkített a gin és az érdeklődő hallgatóság.

– Emlékszem, azt mondta: Remélem, az apjára hasonlít. Mi tagadás, nem csodálkoztam rajta, hogy ezt kívánja, mert ő maga nem volt egy szépség... Aztán azt is mondta, hogy a gyerek Tom legyen az apja után, Rowle az ő apja után – furcsa keresztnév, nem? –, és hogy Denem legyen a vezetékneve. Aztán mást már nem is mondott, néhány perc múlva meghalt.

– Úgy tettünk, ahogy szegény teremtés kérte, láttuk, mindez mennyire fontos neki. De nem kereste itt a gyereket sem az idősebb Tom, se semmilyen Rowle vagy Denem, így hát azóta is itt nevelkedik, az árvaházban.

Mrs. Cole szinte reflexszerűen töltötte újra tele a poharát. Kiugró pofacsontján időközben rózsaszínű folt jelent meg. – Furcsa egy gyerek – jegyezte meg.

– Igen, sejtettem, hogy az – mondta Dumbledore.

– Már kisbabának is furcsa volt. Alig sírt, tudja? Nagyobb korában meg... különös lett.

– Milyen értelemben lett különös? – kérdezte szelíden Dumbledore.

– Hát...

Mrs. Cole hirtelen elhallgatott. Tekintete, amit a gines pohár fölött Dumbledore szemébe fúrt, cseppet sem volt zavaros.

– Biztos, hogy felveszik a gyereket abba az iskolába?

– Biztos – bólintott Dumbledore.

– Akármit mondok, mindenképp felveszik?

– Igen.

– Bármi történjék, elviszi a gyereket?

– Elviszem – felelte teljes komolysággal Dumbledore.

Mrs. Cole rásandított, mintha azt latolgatná, bízhat-e benne. Nyilván úgy döntött, hogy igen, mert hirtelen kibökte:

– Fél tőle a többi gyerek.

– Úgy érti, bántja a társait?

– Nem tudok mást feltételezni. – Mrs. Cole elkomorodva csóválta a fejét. – De nemigen lehet rajtakapni őt... Pedig voltak esetek... csúnya dolgok...

Dumbledore nem faggatózott, pedig látszott rajta, hogy érdekelnék a részletek. Mrs. Cole ivott még egy korty gint, amitől még rózsásabb lett az orcája.

– Billy Stubbs nyula például... Tom azt mondta, nem ő volt, és nem is tudom elképzelni, hogyan tette volna, de hát önmagát mégse akaszthatta fel az a nyúl a gerendára!

– Nem valószínű – hagyta rá Dumbledore.

– De akármi legyek, ha tudom, hogy került fel oda. Annyi biztos, hogy előző nap Tom összeveszett Billyvel. És aztán... – Mrs. Cole megint belekortyolt a ginbe. Ezúttal egy kevés lecsordult az állán. – A nyári kiránduláson – tudja, évente egyszer elvisszük őket vidékre vagy a tengerhez –, na szóval Amy Benson és Dennis Bishop teljesen megváltoztak, és azóta se tudtunk többet kiszedni belőlük, mint hogy bent voltak Tom Denemmel egy barlangban. Tom esküdözött, hogy csak felfedezőútra mentek, de én a fejemet teszem rá, hogy valami rémes történt odabent. És számtalan furcsa eset volt még...

Mrs. Cole ismét Dumbledorera szegezte a szemét; az arca kipirult az alkoholtól, de tekintete most is tiszta és rezzenéstelen volt.

– Mindenesetre nem sokan fognak itt minálunk bánkódni ha Tom elmegy.

– Bizonyára megérti, hogy nem tudjuk egész évben az iskolában tartani – vette át a szót Dumbledore. – Legalábbis nyaranként mindenképp vissza kell térnie ide.

– Az is jobb, mint egy orrbavágás a rozsdás piszkavassal – válaszolta kedélyes csuklással Mrs. Cole, és felállt. Harry elismeréssel konstatálta, hogy kicsit se dülöngél, pedig az üvegből már hiányzott a gin kétharmada. – Gondolom, szeretne beszélni vele.

– Feltétlenül – felelte Dumbledore, és ő is felállt.

Elhagyták az irodát, s Mrs. Cole felvezette Dumbledore-t egy lépcsőn, menet közben utasításokat és dorgálásokat osztva a szolgálóknak illetve a gyerekeknek. Harry megfigyelte, hogy az árvák mind egyforma, szürkés ingruhát viselnek. Viszonylag jól tápláltnak és egészségesnek tűntek, de ha más nem, az mindenképp sajnálatra méltóvá tette őket, hogy egy ilyen nyomasztó helyen kell felnőniük.

– Megjöttünk – mondta Mrs. Cole, miután felértek a második emeletre, és egy hosszú folyosóra kifordulva megálltak a legelső ajtó előtt. A nő kopogtatott, majd benyitott.

– Tom? Látogatód érkezett. Az úr Mr. Dumberton – bocsánat, Mr. Dunderbore. Azért jött, hogy... de majd elmondja ő maga.

Harry és a két Dumbledore beléptek a szobába, Mrs. Cole pedig rájuk csukta az ajtót. A szűk helyiségben csupán egy régi szekrény, egy vaságy meg egy szék állt. Az ágyat takaró szürke pokrócon egy fiú ült kinyújtott lábbal, könyvvel a kezében.

Tom Denem arcán nyoma sem volt a Gomoldok vonásainak. Merope utolsó kívánsága maradéktalanul teljesült: Tom szép arcú apjának ifjú másává nőtt; fekete hajú volt, sápadt, tizenegy éves korához képest magas. Szeme kissé összeszűkült a meghökkentő öltözékű Dumbledore láttán; egy hosszú pillanatig csend volt a szobában.

– Nagyon örülök, Tom – szólalt meg végül Dumbledore, és kezet nyújtva az ágy mellé lépett.

A fiú némi habozás után kezet fogott vele. Dumbledore odahúzta a nehéz faszéket, és leült. Úgy festettek, mint egy kórházi beteg és a látogatója.

– Dumbledore professzor vagyok.

– Professzor? – visszhangozta bizalmatlanul Denem. – Az olyan, mint a doktor? Mit akar itt? Ő hívatta magát, hogy megvizsgáljon?

Az ajtóra bökött, amin nemrég Mrs. Cole távozott.

– Nem, szó sincs róla – rázta a fejét mosolyogva Dumbledore.

– Nem hiszek magának! – csattant fel Denem. – Meg akar vizsgálni, tudom! Mondja meg az igazat!

Az utolsó mondat szinte ijesztő erővel harsant. Parancsnak hangzott, méghozzá olyannak, amit Denem rendszeresen ad ki. A fiú izzó szemmel meredt Dumbledorera, aki viszont továbbra is szelíden mosolygott. Így telt el néhány másodperc, aztán Denem pillantásának tüze kihunyt, de bizalmatlansága szemlátomást csak nőtt.

– Ki maga?

– Mondtam már: Dumbledore professzor a nevem, és tanár vagyok. Azért jöttem, hogy meghívjalak a Roxfortba, az iskolámba – ami a te iskolád is lesz, ha akarod.

Denem egészen meglepő módon reagált erre: felugrott az ágyról, és hátrálni kezdett Dumbledore elől. Az arcát eltorzította a düh.

– Nem tud becsapni! A bolondokházából jött, igaz? Professzor... – hát peeersze! Dehogy megyek magával! Az a vén Szipirtyó, ő való bolondokházába! Nem csináltam semmit Amy Bensonnal, se Dennis Bishoppal! Kérdezze csak meg őket, megmondják!

– Nem a bolondokházából jöttem – felelte türelmesen Dumbledore. – Tanár vagyok, és ha visszaülsz, mesélek neked a Roxfortról. Ha nem akarsz eljönni, természetesen senki nem kényszerít rá...

– Próbáljanak csak kényszeríteni! – acsargott Denem.

– A Roxfort – folytatta Dumbledore, eleresztve a füle mellett Denem közbevágását – olyan iskola, ahova különleges képességű emberek járnak...

– Nem vagyok bolond!

– Tudom, hogy nem vagy bolond. A Roxfortban nem bolondokat tanítunk. Hanem mágusokat.

A szobában csend lett. Denem megdermedt, arca kifejezéstelenné vált, de izzó tekintete ide-oda ugrált Dumbledore egyik szeméről a másikra, mintha hazugságon próbálná kapni valamelyiket.

– Mágusokat...? – visszhangozta suttogva.

– Úgy van.

– Amit én tudok, az... az mágia?

– Miért, mit tudsz?

– Mindenfélét – felelte Denem. Nyakát és sovány arcát pirosra festette az izgalom. – Mozgatni tudom a dolgokat anélkül, hogy hozzájuk érnék. Az állatok engedelmeskednek nekem, pedig nem idomítom őket. Bántani tudom azokat, akik bosszantanak. Ha akarok, fájdalmat tudok okozni nekik.

Denemnek remegni kezdett a lába. Odabotorkált az ágyhoz, visszaült rá, és lehajtott fejjel, mintha imádkozna, a két kezére meredt.

– Mindig tudtam, hogy más vagyok, mint a többiek – suttogta remegő ujjainak. – Mindig tudtam, hogy van bennem valami... valami különleges.

– Így igaz – hagyta rá Dumbledore. Már nem mosolygott, hanem feszült figyelemmel fürkészte a fiút. – Ugyanis varázsló vagy.

Denem felemelte a fejét. Az arca teljesen megváltozott: vad örömöt sugárzott, de ez furcsamód nem szépítette meg. Ellenkezőleg: finom vonásai megkeményedtek, s szinte vadállatias kifejezés ült ki rájuk.

– Maga is varázsló?

– Igen, az vagyok.

– Bizonyítsa be! – vágta rá Denem ugyanazon a parancsoló hangon, amivel korábban azt mondta: Mondja meg az igazat!

Dumbledore felvonta a szemöldökét.

– Szívesen bebizonyítom... De ha, amint sejtem, szeretnél beiratkozni a Roxfortba...

– Persze, hogy beiratkozom!

– ...akkor professzor úrnak vagy uramnak kell szólítanod engem.

Denem arca dühösen megrándult. Annál meghökkentőbb volt a meghunyászkodó udvariasság, amivel azután válaszolt:

– Bocsánat, professzor úr. Azt akartam mondani: kérem, mutassa meg...

Harry biztosra vette, hogy Dumbledore nemet fog mondani, közli Denemmel, hogy a Roxfortban épp elég idő lesz gyakorlati bemutatókat tartani, s hogy egy olyan házban, ami tele van muglikkal, óvatosnak kell lenniük. Meglepő módon azonban Dumbledore szó nélkül kihúzta pálcáját zakója belső zsebéből, a sarokban álló kopott szekrényre szegezte, és lazán meglegyintette.

A szekrény lángolni kezdett.

Denem felpattant. Harry cseppet sem kárhoztatta érte, hogy felordít dühében és döbbenetében, hisz minden tulajdona ott lehetett a szekrényben. Azonban mire Denem Dumbledore felé fordult, a lángok már el is tűntek, s az ósdi bútordarab pontosan úgy festett, mint annak előtte.

Denem rámeredt a szekrényre, majd Dumbledorera, aztán mohó arccal a varázspálcára mutatott.

– Hol lehet egy ilyet szerezni?

– Mindent a maga idején – felelte Dumbledore. – Azt hiszem, valami ki akar jönni onnan.

Valóban, tompa zörgés hallatszott a szekrény belsejéből. Denem most először ijedtnek tűnt.

– Nyisd ki az ajtaját! – utasította Dumbledore.

A fiú egy pillanatig habozott, aztán átvágott a szobán, és felrántotta a szekrényajtót. A fogason lógó kopott ruhák fölötti polcon kis kartondoboz feküdt – pontosabban remegett és zörgött, mintha tucatnyi egér szorult volna bele.

– Vedd ki! – mondta Dumbledore.

Denem megszeppent arccal engedelmeskedett.

– Van valami abban a dobozban, aminek nem szabadna nálad lennie? – kérdezte Dumbledore.

Denem hosszú, mérlegelő pillantást vetett a varázslóra.

– Igen, uram, azt hiszem – felelte végül kifejezéstelen hangon.

– Lássuk!

Denem kinyitotta a dobozt, és oda se nézve az ágyra öntötte tartalmát. Harry, aki jóval izgalmasabb dolgokra számított, kicsiny, hétköznapi tárgyak sokaságát pillantotta meg; többek között egy jojót, egy ezüstgyűszűt és egy kopott szájharmonikát. A dobozból kiszabadult tárgyak nyomban felhagytak a remegéssel, és mozdulatlanul hevertek a pokrócon.

– Ezeket egy bocsánatkérés kíséretében visszaadod a tulajdonosaiknak – szólt higgadtan Dumbledore, és eltette pálcáját. – Tudni fogok róla, hogy megtetted-e. És figyelmeztetlek: a Roxfortban nem tűrjük a lopást.

Denem arcán nyoma se volt szégyenkezésnek; továbbra is hideg, számító tekintettel nézett Dumbledorera. Végül színtelen hangon így felelt:

– Értem, uram.

– A Roxfortban – folytatta Dumbledore – nemcsak arra tanítunk meg, hogyan élj a varázserőddel, hanem arra is, hogyan tartsd féken azt. Amire te – bizonyára szándékodon kívül – a mágiát használtad, azt nem tanítjuk és nem is tűrjük a Roxfortban. Nem az első és nem is az utolsó fiatal mágus vagy, aki engedte, hogy elragadja a varázsereje. De tudnod kell: ha okot adsz rá, eltanácsolhatnak a Roxfortból, és a Mágiaügyi Minisztérium – igen, minisztériumunk is van – szigorúan bünteti a törvényszegést. Minden varázslónak, aki belép a világunkba, el kell fogadnia a törvényeinket.

– Értem, uram – mondta megint Denem.

Nem lehetett kitalálni, mire gondol; kifejezéstelen arccal rakodta vissza az összelopkodott holmit a kartondobozba. Mikor végzett vele, Dumbledore-hoz fordult, és tárgyilagosan így szólt:

– Nincs pénzem.

– Ezen könnyen segíthetünk. – Dumbledore bőrerszényt húzott elő a zsebéből. – A Roxfort pénzalapjából támogatjuk azokat, akiknek nem futja tankönyvekre és ruhára. Valószínűleg kénytelen leszel egyes varázskönyveket és eszközöket használtan megvenni, de...

– Hol lehet varázskönyveket kapni? – vágott a szavába Denem. Köszönet nélkül vette át a súlyos erszényt, s most egy kövér arany galleont nézegetett.

– Az Abszol úton – felelte Dumbledore. – Nálam van a szükséges könyvek és felszerelések listája. Segíthetek neked beszerezni őket...

– Velem jön? – pillantott fel Denem.

– Hogyne, ha akarod...

– Nem, nem akarom. Hozzászoktam, hogy magam intézzem a dolgaimat. Mindig egyedül járkálok Londonban. Hol találom azt az Abszol utat... uram? – tette hozzá, mikor találkozott a pillantása a varázslóéval.

Harry azt hitte, Dumbledore ragaszkodni fog hozzá, hogy elkísérje Denemet, de ezúttal is meglepetés várta. A varázsló átadta a fiúnak a listát tartalmazó borítékot, s miután elmagyarázta, merre van a Foltozott Üst, így folytatta:

– Csak te fogod látni, a mugli járókelők – azaz a varázstalan emberek – nem látják. Tomot, a kocsmárost keresd. Könnyű megjegyezned a nevét, hisz téged is így hívnak...

Denem ingerült mozdulatot tett, mintha egy szemtelen legyet akarna elhessenteni.

– Nem kedveled a Tom nevet?

– Nagyon sok Tom van – dörmögte Denem. Aztán vívódva, mintha akarata ellenére bukna ki belőle a mondat, megkérdezte: – Az apám varázsló volt? Mondták, hogy neki is Tom Denem volt a neve.

– Sajnos azt nem tudom – felelte megértően Dumbledore.

– Az anyám biztos nem tudott varázsolni, különben nem halt volna meg – magyarázta Denem inkább magának, mint Dumbledore-nak. – Úgyhogy csak az apám lehetett... Na és ha minden holmit megszereztem, mikor mehetek el abba a Roxfortba?

– Ezeket az információkat a borítékban található másik levél tartalmazza. Szeptember elsején indulsz a King's Cross pályaudvarról. Egy vonatjegy is van a borítékban.

Denem bólintott. Dumbledore felállt, és újra kezet nyújtott.

– Tudok a kígyókkal beszélni – szólt a kézfogás közben Denem. – Akkor jöttem rá, amikor kirándulni voltunk vidéken. A kígyók odajöttek hozzám, és suttogtak nekem. Ez normális egy varázslónál?

Harry biztosra vette, hogy Denem a nagyobb hatás kedvéért tartogatta a végére ezt az információt.

– Szokatlan képesség – felelte pillanatnyi habozás után Dumbledore –, de nem példátlan.

Könnyed hangon beszélt, de tekintete kíváncsian fürkészte Denem arcát. A felnőtt férfi és a gyerek egy hosszú pillanatig egymásra meredt. Aztán elengedték egymás jobbját, s Dumbledore az ajtóhoz lépett.

– Viszlát, Tom. Találkozunk a Roxfortban.

– Ennyi elég is – szólalt meg az ősz Dumbledore Harry mellett, s másodpercekkel később már ismét súlytalanul suhantak a sötétségen át, hogy aztán a jelenben, a roxforti igazgatói irodában landoljanak.

– Ülj le! – szólt Dumbledore, miután felbukkant Harry mellett.

Harry gépiesen engedelmeskedett; tele volt a feje a látottakkal.

– Ő sokkal gyorsabban elhitte, mint én – szólt töprengve. – Mármint mikor ön megmondta neki, hogy varázsló. Én eleinte nem hittem Hagridnak, amikor mondta.

– Igen, Denem készséggel elhitte, hogy ő – saját kifejezésével élve – különleges – felelte Dumbledore.

– És ön már akkor... tudta?

– Tudtam-e, hogy minden idők legveszedelmesebb sötét varázslója lesz belőle? Nem, sejtelmem se volt róla. Viszont roppant érdekes fiúnak találtam. Azzal az elhatározással tértem vissza a Roxfortba, hogy rajta tartom a szemem. Amúgy is így kellett tennem, hiszen Denemnek nem volt senkije, még egy barátja se, de már akkor éreztem, hogy nemcsak a maga, hanem a társai érdekében is figyelnem kell rá.

– Mint hallottad, korához képest meglepően fejlett varázserővel rendelkezett, és – ez volt a legérdekesebb és legnyugtalanítóbb – már rájött, hogy bizonyos mértékben irányítani tudja képességeit. Elkezdett tudatosan élni velük. Azt is láthattad, hogy nem véletlenszerűen kísérletezgetett, ahogy azt más ifjú varázslók teszik. Máris a többi emberrel szemben használta a mágiát: megfélemlítésre, büntetésre, uralkodásra. A megfojtott nyúlról és a barlangba csalt gyerekekről szóló történetek épp eleget elárultak... Tisztában volt vele: ha akar, tud fájdalmat okozni.

– És párszaszájú volt – hangsúlyozta Harry.

– Valóban. Ez ritka tulajdonság, s általában a fekete mágiával hozzák kapcsolatba, bár tudjuk, hogy a jó és tiszteletreméltó varázslók között is akadnak párszaszájúak. Az, hogy Denem beszélni tud a kígyókkal, közel se nyugtalanított annyira, mint szemmel látható hajlama a kegyetlenségre, a zárkózottságra és a zsarnokoskodásra.

– Az idő ismét megtréfált minket. – Dumbledore kinézett az ablakon túli sötét égre. – De mielőtt elválunk, szeretném felhívni a figyelmedet a jelenet bizonyos részleteire. Azok ugyanis nagy jelentőséggel bírnak a jövőbeni találkozásainkon érintett témák szempontjából.

– Először is, remélem, feltűnt neked, hogyan reagált Denem, mikor megjegyeztem, hogy más is viseli a Tom keresztnevet.

Harry bólintott.

– Abban a reakcióban megmutatkozott a megvetése minden olyan dolog iránt, ami hasonlóvá teszi őt más emberekhez. Még ebben az apróságban is különleges, egyéni, elszigetelt akart lenni. Mint tudod, a beszélgetésünk után néhány röpke évvel el is dobta a nevét, és megalkotta Voldemort nagyúr álarcát, ami mögött azóta is rejtőzik.

– Úgy sejtem, azt is észrevetted, hogy Tom Denem már akkor végtelenül öntelt, zárkózott és minden jel szerint magányos volt. Elutasította a segítséget, a kíséretet, mikor az Abszol útra indult. Egyedül akart intézni mindent. A felnőtt Voldemort ugyanilyen. Sok halálfalót hallasz majd azzal kérkedni, hogy ő Voldemort bizalmasa, hogy csakis ő áll közel hozzá, sőt, csak ő érti meg Voldemortot. Ezek téveszmék. Voldemort nagyúrnak sosem volt barátja, és azt hiszem, nem is vágyott barátra soha.

– És végezetül – remélem, van még erőd figyelni, Harry –, az ifjú Tom Denem szeretett trófeákat gyűjteni. Mint láttad, a szobájában lopott tárgyakat rejtegetett. Az áldozataitól szerezte őket, azoktól a társaitól, akiket gyötört – afféle emléktárgyak voltak ezek, ha úgy tetszik: különösen undok varázstettek emlékei. Vésd az emlékezetedbe ezt a szarkahajlamot, mert később rendkívül fontos lesz.

– Most pedig már tényleg ideje nyugovóra térni.

Harry felállt. Miközben az ajtó felé tartott, a kis fekete asztalra esett a pillantása, amelyen legutóbb Rowle Gomold gyűrűje feküdt. Az ékszer most nem volt ott.

– Hallgatlak – szólt Dumbledore, miután Harry megtorpant.

– A gyűrű már nincs itt – nézett körül Harry. – De gondoltam, talán önnél van a szájharmonika vagy valami...

Dumbledore széles mosollyal nézett rá félhold alakú szemüvege fölött.

– Nagyon okos gondolat, Harry, de a szájharmonika csak egy szájharmonika volt, semmi több.

És e rejtélyes mondattal intett Harrynek, aki megértette, hogy most már távoznia kell.

Tizennegyedik fejezet

Felix Felicis

Másnap Harry első órája gyógynövénytan volt. A reggelinél nem tudott beszámolni barátainak a különóráról, mert félő volt, hogy kihallgatják őket, de a veteményeskerten át az üvegházak felé tartva összefoglalta nekik az este eseményeit. A hétvégi rettenetes szél végre elcsitult; visszatért a furcsa köd, ezért egy kicsit tovább tartott a szokásosnál, mire Harryék megtalálták az óra helyszínét.

– Fú, azért félelmetes a gyerek Tudodkire gondolni – szólt fojtott hangon Ron, miután elfoglalták helyüket a görcsös morgacstuskók egyike mellett, és elővették védőkesztyűjüket. – De még mindig nem értem, miért mutatja meg neked mindezt Dumbledore. Persze érdekes, meg minden, de mi értelme van?

– Nem t'om – felelte Harry, fogvédőt dugva a szájába. – De azt mondja, ez lényeges, és növeli a túlélési esélyeimet.

– Szerintem fantasztikusan jó dolog – jelentette ki komolyan Hermione. – Nagyon fontos, hogy annyit tudj Voldemortról, amennyit csak lehet. Különben hogy találnád meg a gyenge pontját?

– Na és milyen volt Lumpsluck legutóbbi bulija? – dörmögte a fogvédőn keresztül Harry.

– Jaj, nagyon jó – felelte Hermione, miközben felvette a védőszemüveget. – Persze mindig szónokol egy kicsit a híres extanítványairól, és folyton hízeleg McLaggennek, mert neki olyan jó kapcsolatai vannak, de nagyon finom kaját kaptunk, és bemutatott minket Gwenog Jonesnak.

– Gwenog Jonesnak? – kerekedett el Ron szeme a védőszemüveg mögött. – Annak a Gwenog Jonesnak? A Holyheadi Hárpiák csapatkapitányának?

– Igen. Mondjuk, szerintem kicsit el van telve magával a nő, de...

– Elég volt a szövegelésből! – Bimba professzor szigorú arccal odacsörtetett hozzájuk. – Le vagytok maradva! Már mindenki elkezdte a munkát. Nevillenek meg is van az első terméshüvelye!

Harry, Ron és Hermione körülnéztek. Meg is pillantották Nevillet, akinek vérzett a szája, és csúnya karmolások éktelenkedtek az arcán, de a kezében ott szorongatott egy grapefruit nagyságú, visszataszítóan lüktető, zöld valamit.

– Már kezdjük is, tanárnő! – hadarta Ron, majd mikor Bimba elfordult, halkan hozzátette: – Használnod kellett volna a disaudiót, Harry.

– Nem kellett volna! – csattant fel Hermione. Mindig elfutotta a pulykaméreg, ha a Félvér Herceget vagy a varázslatait emlegették előtte. – Gyertek, kezdjünk már hozzá...

Lámpalázas pillantást vetett barátaira, aztán mindhárman nagy levegőt vettek, és a görcsös tuskó fölé hajoltak.

A varázsnövény nyomban életre kelt; egy szempillantás alatt hosszú, tüskés indákat eresztett, és csapkodni kezdett velük maga körül. Az egyik indát, amelyik belegabalyodott Hermione hajába, Ron küzdötte le egy metszőollóval. Harry nagy nehezen elkapott két indát, és összecsomózta őket. Ekkor a tuskó tetején, a polipkar-ágak szövevényében odúszerű lyuk nyílt meg. Hermione egy pillanatig se habozott: könyékig beledugta a karját, mire a lyuk szorosan rázárult a karjára. Harry és Ron teljes erőből tépték-cibálták az indákat, míg végül sikerült újra kinyitniuk a lyukat. Hermione kirántotta a karját, s ott volt a kezében egy ugyanolyan hüvely, mint Neville-é. A tüskés indák abban a minutumban visszahúzódtak, s a görcsös tönk ismét ártatlanul gubbasztott a helyén, akár egy közönséges fatuskó.

– Nem hiszem, hogy ültetek ilyet a kertembe, ha egyszer lesz saját házam – jegyezte meg Ron, miközben feltolta a homlokára a védőszemüveget, hogy megtörölje verejtékben úszó arcát.

– Adjatok egy edényt! – kérte Hermione, jó messzire eltartva magától a morgács lüktető termését. Harry odanyújtott egy tálat, s Hermione undorodva beledobta a hüvelyt.

– Ne kényeskedjetek, facsarjátok ki! – szólt oda nekik Bimba professzor. – Frissen a legjobb!

– De mondom a lényeget. – Hermione olyan természetességgel tért vissza az elkezdett beszélgetéshez, mintha bizony nem támadt volna rájuk időközben egy darab fa. – Lumpsluck karácsonyi fogadást akar adni, és ebből már nem tudod kihúzni magad, Harry. Rám bízta, hogy nézzek utána, melyik estéd szabad, hogy mindenképp olyan napon tartsa, amikor ráérsz.

Harry kelletlenül felnyögött. Közben Ron a morgácstermés levének kinyerésével próbálkozott: rátenyerelt a golyóbisra, s miközben teljes súlyával ránehezedett, mérgesen odavetette Hermionénak:

– Ezt a partit is csak a kedvenceinek rendezi Lumpsluck, mi?

– Igen, csak a Lump Klub tagjainak.

Ebben a pillanatban a termés kiugrott Ron keze alól, nekirepült az üvegház falának, visszapattanva tarkón találta Bimba professzort, és leverte a tanárnő foltos süvegét. Harry sietve begyűjtötte a szökevény termést, s mikor visszaért vele az asztalhoz, Hermione épp ezt mondta Ronnak:

– Figyelj, nem én találtam ki, hogy Lump Klubnak nevezzék...

– Lump Klub! – visszhangozta Malfoyhoz méltó gúnyos vigyorral Ron. – Nagyon ciki! Jó szórakozást kívánok a partihoz. Szerintem menjetek együtt McLaggennel, akkor ti lehettek a Lumpkirály és a Lumpkirálynő...

– Vihetünk magunkkal vendéget – felelte Hermione, akinek valami okból égővörösre gyúlt az arca –, és én téged akartalak elhívni, de ha hülyeségnek tartod az egészet, akkor felejtsd el!

Harry most már azt kívánta, bár jóval messzebbre repült volna a morgácstermés, hogy e percben ne kelljen ott ülnie Ronnal és Hermionéval. Azok ketten tudomást se vettek róla; fogta hát a tálat a hüvellyel, és igyekezett a lehető legzajosabb módon felnyitni a termést. Sajnos azonban így is hallotta barátai beszélgetését.

– Engem akartál elhívni? – kérdezte hirtelen megjuhászodva Ron.

– Igen – vágta rá mérgesen Hermione. – De te nyilván jobban szeretnéd, ha McLaggennel mennék...

A beálló csöndben Harry elszántan püfölte a makacs termést egy ültetőkanállal.

– Nem, nem szeretném – mondta szinte suttogva Ron.

Harry elvétette az ütést: a hüvely helyett a tálat találta el, s az darabokra tört.

– Reparo! – mondta gyorsan, pálcáját a cserepekre szegezve, mire a tál nyomban összeforrt. A csörömpölés viszont rádöbbentette Ront és Hermionét, hogy Harry is jelen van. Hermione elpirult, és gyorsan kutatni kezdett a táskájában A világ húsevő fái című könyv után, hogy kikeresse a morgácstermés kifacsarásának szabályos módját. Ron is zavarban volt kissé, ugyanakkor elégedett arcot vágott.

– Add csak ide, Harry! – hadarta Hermione. – A könyv azt írja, ki kell szúrni valami hegyessel...

Harry tálastól a lány elé tolta a termést, majd Ronnal felvették védőszemüvegüket, és ismét a tuskó fölé hajoltak.

Nincs ebben semmi meglepő, gondolta Harry, miközben a nyakára tekeredett tüskés indával viaskodott; régen gyanította, hogy előbb-utóbb sor kerül erre. Épp csak azt nem tudta, mit szóljon hozzá. Ő és Cho egy pillantást se mertek váltani, nemhogy beszéljenek egymással – mi lesz, ha Ron és Hermione járni kezdenek, aztán szakítanak? Túlélheti-e azt a barátságuk? Harry jól emlékezett még azokra a hetekre harmadéves korukból, amikor barátai szóba se álltak egymással – akkoriban egyáltalán nem élvezte, hogy neki kell közvetítenie közöttük. És mi lesz, ha nem szakítanak? Ha úgy összejönnek, mint Bill és Fleur, és elviselhetetlen lesz a társaságuk, úgyhogy ő, Harry örökre kizáródik a hármasból?

– Megvagy! – rikkantotta Ron. Egy újabb hüvelyt húzott ki a tönkből, épp mikor Hermionénak sikerült végre felnyitnia az elsőt: a tál megtelt sápadtzöld, férgek módjára nyüzsgő gumókkal.

Az óra hátralevő részében nem esett több szó Lumpsluck partijáról. Harry a következő napokban célzottan figyelte barátait, de azokon nem látszott semmiféle változás, épp csak egy árnyalatnyival előzékenyebbek voltak egymáshoz a megszokottnál. Harry végül arra jutott, hogy ha történni fog köztük valami, arra a parti estéjén, Lumpsluck szobájának félhomályában, a vajsör mámorító hatása alatt kerül majd sor. Addig azonban, neki legalábbis, égetőbb problémákkal kellett foglalkoznia.

Katie Bell még mindig a Szent Mungóban feküdt, s nem volt szó róla, hogy egyhamar kiengedik – vagyis hiányzott egy hajtó a Griffendél új, nagyreményű kviddicscsapatából, amit Harry szeptember óta oly nagy odaadással edzett. Egyre halogatta Katie pótlását abban reménykedve, hogy a lány visszatér, de a Mardekár elleni nyitómeccs vészesen közeledett, s végül bele kellett törődnie, hogy más fog játszani Katie helyett.

Úgy érezte, egy újabb teltházas válogatást nem tudna végigcsinálni, ezért – olyan lámpalázzal, aminek a kviddicshez semmi köze se volt – egyik nap átváltoztatástan óra után odament Dean Thomashoz. A csoport nagy része addigra kiment a teremből, viszont ott röpködött még jó néhány csicsergő sárga madár. Ezek mind Hermione teremtményei voltak, a többieknek ugyanis egy árva tollpihét se sikerült elővarázsolniuk.

– Még mindig érdekelne a hajtói poszt a csapatban?

– Mi? Persze! – ujjongott fel Dean. A válla fölött elpillantva Harry látta, hogy Seamus Finnigan bosszúsan a táskájába csapja könyveit. Többek között azért nem akarta volna bevenni Deant, mert tudta, hogy megsértené vele Seamust. Ugyanakkor a csapat érdeke mindenek felett állt, és Dean a válogatáson sokkal jobban szerepelt Seamusnél.

– Akkor be vagy véve – mondta Harry. – Ma este hétkor edzés.

– Oké – bólogatott vidáman Dean. – Köszi, Harry! Szaladok, elmondom Ginnynek!

Azzal kirohant a teremből, magára hagyva Harryt Seamusszel. A kínos helyzetet csak tetézte, hogy Hermione egyik kanárija röptében rápottyantott Seamus feje búbjára.

Nem Seamus volt az egyetlen, aki zokon vette, hogy nem ő került Katie megüresedett helyére. A klubhelyiségben sokan sustorogtak róla, hogy Harry már a második osztálytársát veszi be a csapatba. Ez ugyan különösebben nem zavarta Harryt, hisz sokkal gonoszabb rágalmakon edződött iskolai évei során, de a csapatra nehezedő nyomás mindenképp fokozódott. Feltétlenül győzelmet kellett felmutatniuk tehát a Mardekár elleni meccsen. Ha ugyanis nyer a Griffendél – Harry ezt jól tudta –, egyszerre mindenki el fogja felejteni, hogy kritizálta őt, és megesküsznek majd rá, hogy mindig is kiválónak tartották a csapatot. Ha viszont veszítenek... akkor sincs semmi, történtek már vele nagyobb tragédiák is, gondolta sötéten.

Dean esti teljesítménye nem adott rá okot, hogy megbánja választását: a fiú jól megtalálta az összhangot Ginnyvel és Demelzával. Peakes és Coote, a terelők is edzésről edzésre ügyesedtek. Senkivel nem volt különösebb baj – csak Ronnal.

Harry tisztában volt vele, hogy barátja lámpalázas és önbizalom-hiányban szenved, következésképpen ingadozó színvonalú a játéka. A nagy jelentőségű évadnyitó mérkőzés közeledte pedig, sajnos úgy tűnt, minden régi bizonytalanságát kihozza belőle. Az esti edzésen, miután bekapott vagy féltucat gólt, amelyek többségét Ginny szerezte, a technikája egyre vadabb és kapkodóbb lett, mígnem végül csúnyán szájba verte a karikák felé repülő Demelzát.

– Nem akartam, Demelza, ne haragudj! – kiabált a lány után, aki véresőt hullatva, félájultan ereszkedett le a földre. – Én csak...

– Betojtál – pirított rá mérgesen Ginny, miután leszállt Demelza mellett, és vizsgálgatni kezdte a lány feldagadt száját. – Nézd meg, te tuskó, hogy mit csináltál vele!

Harry leszállt a két lány mellett.

– Rendbe tudom hozni – mondta, és rászegezte pálcáját Demelza szájára. – Hippokrax! Te meg, Ginny, ne nevezd tuskónak Ront! Nem te vagy a csapatkapitány.

– Úgy láttam, te nem érsz rá tuskónak nevezni őt, hát gondoltam, kisegítelek...

Harry elfojtotta nevetését.

– Na gyerünk, felszállás...

Összességében sikerült a félév addigi legrosszabb edzését produkálniuk, de Harry úgy érezte, ilyen rövid idővel a mérkőzés előtt az őszinteség nem a legjobb taktika.

– Szép munka volt, fiúk-lányok, lenyomjuk a Mardekárt – mondta biztatólag az öltözőben, s a hajtók és a terelők ezután többé-kevésbé bizakodó hangulatban indultak vissza a kastélyba.

– Úgy védtem, mint egy zsák sárkánytrágya – szólt síri hangon Ron, miután becsukódott az ajtó az utolsóként távozó Ginny mögött.

– Nem igaz – rázta a fejét Harry. – A válogatáson te voltál a legjobb őrző. Csak az idegeiddel van gond.

Harry a kastély felé menet egész úton fáradhatatlanul győzködte és bátorította Ront, s mire felértek a második emeletre, barátja már egy árnyalatnyival jobb hangulatban volt. Mikor azonban Harry félrehajtotta az egyik falikárpitot, hogy a megszokott rövidebb úton menjenek tovább a Griffendéltorony felé, a rejtett folyosón ott találták Deant és Ginnyt, akik szoros ölelésbe forrva olyan hevesen csókolóztak, mintha összeragasztották volna őket.

Harry hirtelen úgy érezte, a gyomrában életre kel egy hatalmas ragadozó, és marcangolni kezdi a zsigereit. Forró gejzírként öntötte el a vér az agyát, kioltva minden értelmes gondolatot. Nem maradt más a fejében, csak az eszelős vágy, hogy egy rakás zselévé átkozza Deant. Miközben ezzel a hirtelen támadt elmezavarral viaskodott, tompán hallotta Ron rikkantását:

– Hééé!

Dean és Ginny szétrebbentek, és feléjük fordultak.

– Mi van? – kérdezte értetlenül Ginny.

– Nem tűröm el, hogy a húgom nyilvános helyen smároljon!

– Ez egy üres folyosó volt, amíg be nem csörtettél! – replikázott Ginny.

Dean meglehetősen zavarban volt. Bizonytalan vigyort küldött Harry felé, aki meg se próbálta viszonozni azt, tekintve, hogy az újszülött szörnyeteg a hasában ordítva követelte Dean azonnali eltávolítását a kviddicscsapatból.

– Öhm... gyere, Ginny – motyogta Dean. – Menjünk fel a klubhelyiségbe...

– Menj csak! – vágta rá Ginny. – Nekem még van egy kis megbeszélnivalóm a kedves bátyámmal!

Deannek szemlátomást cseppet se volt ellenére, hogy otthagyja a társaságot.

– Jól van. – Ginny hátravetette hosszú vörös haját, és Ron szemébe fúrta lángoló tekintetét. – Tisztázzuk egyszer s mindenkorra: semmi közöd hozzá, hogy kivel járok, és mit csinálok vele...

– De van közöm hozzá! – csattant fel Ron. – Nagyon utálnám, ha az emberek azt mondanák, hogy a húgom egy...

– Egy mi? – Ginny kezében már ott volt a pálca. – Egy micsoda? Halljam!

– Nem úgy értette, Ginny – szólt közbe automatikusan Harry, jóllehet a szörnyeteg a hasában ujjongva helyeselt Ronnak.

– Dehogynem úgy értette! – torkolta le dühösen a lány. – Csak azért, mert ő még nem smárolt soha senkivel, csak mert élete legjobb csókját Muriel nénikénktől kapta...

– Fogd be a szád! – bömbölte Ron, s arca a piros fázist átugorva rögtön mélyvörösre sötétült.

– Nem fogom be! – ordította magán kívül Ginny. – Nyáron is folyton ott sündörögtél Francica körül, hátha kapsz tőle egy puszit a pofikádra! Röhejes volt! Ha fognád magad, és végre te is csókolóznál valakivel, akkor rögtön nem zavarna, hogy mindenki más is csinálja!

Most már Ron is előrántotta a pálcáját. Harry gyorsan beugrott kettejük közé.

– Hülyeségeket beszélsz! – harsogta Ron, s közben próbálta megcélozni Ginnyt, ami nem volt egyszerű feladat, mert Harry kitárt karokkal állt a lány előtt. – Csak mert én nem nyilvánosan csinálom...!

Ginny visítva felkacagott, és megpróbálta félretolni Harryt.

– Kivel szoktál csókolózni, Pulipinttyel? Vagy van egy fényképed Muriel néniről a párnád alatt?

– Tee...

Narancssárga fénycsík röppent át Harry karja alatt, csupán centiméterekkel kerülve el Ginnyt. Harry előreszökkent, és a falnak lökte Ront.

– Ne hülyülj már meg...

– Harry is smárolt Chóval! – kiabálta könnyeivel küszködve Ginny. – Hermione meg Viktor Krummal! Csak te csinálsz úgy, mintha ez valami undorító dolog lenne, és tudod, miért? Mert olyan szinten vagy, mint egy tizenkét éves!

Azzal elviharzott. Harry gyorsan elengedte Ront, mert barátja arcán gyilkos indulat lángolt. Szótlanul, zihálva néztek farkasszemet egymással, s ki tudja, meddig álltak volna még így, ha fel nem bukkan a folyosón Mrs. Norris, a gondnok macskája, gazdája közeledtét jelezve.

– Gyerünk – mondta Harry, mikor megütötte a fülüket Frics csoszogása.

Felszaladtak a lépcsőn, majd végigsiettek a hetedik emelet egyik folyosóján. – Félre az utamból! – förmedt rá Ron egy pöttöm kislányra, aki ijedtében elejtett egy palack békapetét.

Harry alig hallotta a széttörő üveg csörömpölését. Szédült, szinte azt se tudta, hol van – arra gondolt, ilyen érzés lehet, mikor villámcsapás éri az embert. Csak azért, mert Ron húga, győzködte magát. Csak azért bosszant, hogy Deannel csókolózott, mert Ron húga...

De feltartóztathatatlanul betolakodott az agyába egy másik kép ugyanerről a félreeső folyosóról – egy másik jelenet, amiben ő maga csókolózott Ginnyvel... A szörnyeteg a hasában kéjesen dorombolt... De aztán folytatódott a képzelt film, a falikárpit mögött felbukkant Ron, pálcát rántott Harryre, és olyanokat kiabált, hogy „áruló” és „visszaéltél a bizalmammal” meg „a barátomnak tartottalak”...

– Szerinted Hermione tényleg smárolt Krummal? – kérdezte váratlanul Ron, mikor már majdnem elérték a Kövér Dáma portréját. Harry bűntudatosan összerezzent, és kirángatta képzeletét egy másik folyosóról, ahova nem rontott be Ron, ahol hosszú ideig kettesben voltak Ginnyvel...

– Mi? – motyogta zavartan. – Ja... öö...

Az őszinte válasz a szimpla igen lett volna, de ezt nem akaródzott kimondania. Úgy tűnt azonban, Ron a legrosszabbat olvassa le az arcáról.

– Feketeleves – morogta oda sötéten a Kövér Dámának, majd mindketten bemásztak a portrélyukon át a klubhelyiségbe.

Ezek után egyikük sem említette se Ginnyt, se Hermionét. Aznap este már alig szóltak egymáshoz, s lefekvéskor is a gondolataikba mélyedtek.

Harrynek hosszú ideig nem jött álom a szemére. Mereven bámulta ágya mennyezetét, és némán győzködte magát, hogy pusztán testvéri érzéseket táplál Ginny iránt. Elvégre testvérek módjára laktak együtt egész nyáron – jókat kviddicseztek, ugratták Ront, és együtt nevettek Billen meg Francicán. Sok-sok éve ismeri már Ginnyt... természetes, hogy félti őt... természetes, hogy vigyázni akar rá... hogy ízekre akarja tépni Deant, amiért megcsókolta... nem, ezt a bizonyos testvéri reflexet féken kell tartania...

Ron morogva horkantott álmában.

Ginny Ron húga, szögezte le gondolatban Harry. Ron húga, tehát tabu. A Ronhoz fűződő barátságát semmiért nem teheti kockára. Puhábbra pofozta a párnáját; várta, hogy jöjjön az álom, és mindent megtett azért, hogy a gondolatai még csak a közelébe se tévedjenek Ginnynek.

Másnap reggel kicsit kótyagosan ébredt, és tele volt a feje olyan álmok emlékével, amelyekben Ron terelőütővel kergeti őt. Aztán mire dél lett, már boldogan lecserélte volna az álombeli Ronra az igazit, aki, amellett hogy levegőnek nézte Ginnyt és Deant, jeges, undok közönnyel kezelte a döbbent és értetlenkedő Hermionét is. A tetejébe Ron egycsapásra olyan sértődékeny és agresszív lett, akár egy átlagos durrfarkú szurcsók. Harry az egész napját arra áldozta, hogy békítési kísérleteket tegyen Ron és Hermione között; a vége mégis az lett, hogy Hermione haragosan elvonult lefeküdni, s Ron – miután dühös kirohanást intézett néhány rémült elsős ellen, akik rá mertek nézni – szintén a hálóterem felé vette az irányt. Ron új keletű ingerlékenysége a következő napokban sem múlt el. Ráadásul ez az állapot őrzői teljesítményének újabb negatív rekordjával párosult, ami őt még agresszívebbé, Harryt pedig még kétségbeesettebbé tette. A szombati mérkőzés előtti utolsó edzésen Ron már egyetlen lövést se tudott hárítani, viszont olyan undok volt mindenkivel, hogy Demelza Robins végül elsírta magát.

– Fogd be a szád, és hagyd őt békén! – förmedt rá Peakes, aki ugyan Ron melléig sem ért, de volt nála egy súlyos ütő.

– Elég volt! – ordította Harry, miután észrevette, hogy Ginny egyre vészjóslóbban néz Ronra. Felvillant az agyában, hogy a lány a rémdenevér-rontás elismert specialistája, gyorsan odarepült hát, hogy beavatkozzon, mielőtt elfajul a helyzet. – Peakes, menj, és pakold be a gurkókat! Demelza, szedd össze magad, nagyon jó voltál. Ron... – Megvárta, amíg a csapat többi tagja hallótávolságon kívülre ér, csak akkor folytatta: – ...a legjobb barátom vagy, de ha folytatod ezt a stílust, esküszöm, kirúglak a csapatból.

Harry egy pillanatig komolyan attól tartott, hogy Ron behúz neki egyet, de aztán ennél sokkal rosszabb történt: Ron teljes letargiába esve rároskadt seprűje nyelére, és ezt motyogta:

– Kilépek. Borzalmas vagyok.

– Nem vagy borzalmas, és nem lépsz ki! – csattant fel indulatosan Harry, és megmarkolta Ron talárját. – Mindent ki tudsz védeni, ha formában vagy! A fejeddel van a baj!

– Azt mondod, hülye vagyok?

– Igen, lehet, hogy azt mondom!

Egy pillanatig farkasszemet néztek, aztán Ron csüggedten megrázta a fejét.

– Tudom, hogy már nincs időd másik őrzőt találni. Holnap még játszom, de ha veszítünk, és veszíteni fogunk, akkor kilépek a csapatból.

Hiába beszélt ezután Harry, az mind csak falra hányt borsó volt. Vacsora alatt végig igyekezett lelket önteni Ronba, de barátja se látott, se hallott, annyira lekötötte a figyelmét, hogy undok legyen Hermionéval. Harry ennek ellenére nem adta fel, s még a klubhelyiségben is fogadkozott, hogy a csapatban mindenki kétségbeesne, ha Ron elhagyná őket – bár erre az állítására némileg rácáfolt, hogy a többiek félrevonultak a sarokba, ott szemlátomást Ronról sustorogtak, és mogorva pillantásokat vetettek felé. Harry ezután ismét a dühöngéssel próbálkozott. Abban reménykedett, hogy dacos és remélhetőleg teljesítményjavító hozzáállást tud kiprovokálni Ronból, de ez a taktika se volt eredményesebb a bátorításnál: Ron végül a legmélyebb mélabúba süllyedve kullogott el lefeküdni.

Harry nagyon sokáig hevert ébren az ágyon. Nem akarta elveszteni a másnapi összecsapást; nemcsak mert ez volt az első meccse csapatkapitányként, hanem mert eltökélt szándéka volt legalább kviddicsben legyőzni Draco Malfoyt, addig is, amíg bizonyítani tudja a vele kapcsolatos gyanúját. Viszont tudta, ha Ron úgy fog teljesíteni, ahogy az utolsó pár edzésen, akkor igencsak halvány reményük van a győzelemre...

Bár lenne valami, amivel rá tudja venni Ront, hogy összeszedje magát... hogy a képességei legjavát adja... valami, ami biztosítaná, hogy Ronnak igazán jó napja legyen...

Az ötlet örömtűz módjára ragyogott fel az agyában.

Másnap a reggeli a szokásos izgalom jegyében zajlott. A mardekárosok a nagyteremben sziszegéssel és fújolással fogadták a Griffendél csapatának érkező tagjait. Harry felpillantott a mennyezetre, és tiszta, halványkék eget látott – ez jó jel volt.

A griffendélesek asztala üdvrivalgással köszöntötte Harryt és Ront. Harry széles vigyorral integetett a piros-aranyba öltözött szurkolóknak; Ron fintorgott, és a fejét rázta.

– Mindent bele, Ron! – kiáltotta Lavender. – Tudom, hogy szuper leszel!

Ron mintha meg se hallotta volna.

– Teát? – fordult hozzá Harry. – Kávét? Töklevet?

– Mindegy – dörmögte Ron, és kedvetlenül rágcsálni kezdett egy fél falat pirítóst.

Pár perccel később megállt mögöttük Hermione, aki annyira belefáradt már Ron undokoskodásába, hogy inkább külön jött le reggelizni.

– Hogy vagytok? – kérdezte óvatosan, szemét Ron tarkójára szegezve.

– Jól – felelte szórakozottan Harry. Minden figyelmét lekötötte, hogy egy pohár töklevet nyomjon kedélybeteg barátja kezébe. – Tessék, Ron. Idd meg az egészet!

Ron már a szájához emelte a poharat, amikor Hermione élesen rászólt:

– Ne idd meg, Ron!

Erre mindkét fiú felkapta a fejét.

– Miért? – kérdezte Ron.

Hermione mélységes döbbenettel meredt Harryre.

– Beleöntöttél valamit a töklébe!

– Tessék?

– Jól hallottad. Láttam. Beleöntöttél valamit Ron töklevébe. Most is ott van az üveg a kezedben!

– Nem tudom, miről beszélsz – vágta rá Harry, és gyorsan zsebre dugta a fiolát.

– Ne idd meg! – ismételte riadtan Hermione, de Ron elszántan felemelte a poharat, egy hajtásra kiitta, majd odavetette a lánynak:

– Ne parancsolgass nekem!

Hermione arcára felháborodás ült ki. Egészen közel hajolt Harryhez, úgy sziszegte:

– Ezért ki kellene, hogy csapjanak téged. Nem hittem volna, hogy képes vagy ilyesmire!

– Bagoly mondja verébnek – felelte suttogva Harry. – Kikre szórtál mostanában konfúziós átkot?

Hermione dühösen faképnél hagyta. Harry bűntudat nélkül nézett utána. Hermione sose tudta felfogni, milyen komoly dolog a kviddics. Aztán ismét Ron felé fordult, aki jólesően cuppantott egyet.

– Lassan mennünk kell – szólt vidoran Harry.

A fagyos fű ropogott a talpuk alatt, ahogy a stadion felé siettek.

– Szerencsénk van az idővel – jegyezte meg Harry.

Ron sápadt volt, és úgy tűnt, mindjárt hányni fog.

– Aha.

Az öltözőben ott találták Ginnyt és Demelzát, akik már át is öltöztek kviddicstalárba. Ginny nyomban Harryhez fordult, ügyet se vetve Ronra.

– Ideálisak a körülmények – szólt vidáman. – És képzeld, Vaisey, a Mardekár egyik hajtója a tegnapi edzésükön bekapott egy gurkót. Annyira vacakul van, hogy nem tud játszani! És ami még jobb: Malfoy is beteget jelentett!

Harry megpördült a tengelye körül, és rámeredt Ginnyre.

– Micsoda? Beteg? Mi baja?

– Fogalmam sincs, de örülök neki – vigyorgott Ginny. – Harper játszik helyette. Az én évfolyamomba jár, tök idióta.

Harry halványan visszamosolygott, de miközben belebújt piros talárjába, az esze nem a kviddicsen járt. Egyszer már előfordult, hogy Malfoy sérülésre hivatkozva nem akart pályára lépni, de akkor kiharcolta, hogy az összecsapást áttegyék egy olyan időpontra, ami jobban megfelelt a Mardekárosoknak. Most miért törődik bele, hogy valaki más játszik helyette? Valóban beteg, vagy csak azt hazudja?

– Gyanús, mi? – szólt oda fojtott hangon Ronnak. – Hogy Malfoy nem játszik.

– Én szerencsének nevezném – felelte kissé felélénkülve Ron – És Vaisey sincs, aki pedig a legjobb góllövőjük, és akit mindig is utáltam... Hé! – Ron épp a kesztyűjét húzta, amikor hirtelen megdermedt, és elkerekedett szemmel rábámult Harryre.

– Mi van?

– Nekem... te... – Ron arca rémületet és izgatottságot tükrözött. Suttogva folytatta: – Amit ittam... a töklé... csak nem?

Harry felvonta a szemöldökét, de csupán ennyit felelt:

– Öt perc múlva kezdünk, vedd fel a csizmád.

A közönség hangorkánja közepette vonultak ki a pályára. A stadion egyik fele egyetlen nagy piros-arany tömb volt, a másik fele zöld-ezüst tenger. Sok hugrabugos és hollóhátas is állást foglalt. A hangzavarból kihallatszott Luna Lovegood híres oroszlánfejes süvegének üvöltése.

Harry odalépett Madam Hooch-hoz, a játékvezetőhöz, aki már felkészült rá, hogy kiengedje a ládából a labdákat.

– Kapitányok, fogjatok kezet! – szólt a tanárnő. Harry elszenvedett egy kézropogtatást a Mardekár új kapitányától, Urquharttól. – Seprűre! Sípszóra kezdünk... három... kettő... egy...

Megszólalt a síp. A két csapat tagjai elrugaszkodtak a földtől, és kezdetét vette a mérkőzés.

Harry körbesuhant a pálya széle fölött. Tekintetével a cikeszt kereste, de azért nem tévesztette szem elől Harpert se, aki cikkcakkban röpködött valamivel lejjebb. Aztán felharsant egy, a megszokott kommentátorétól fülsértően elütő hang:

– Felrepültek hát, és azt hiszem, mindnyájan meglepve nézzük Potter idei csapatát. Ronald Weasley tavalyi ingadozó teljesítménye után sokan úgy gondolták, hogy idén más fogja védeni a Griffendél karikáit, de hát nyilván sokat nyomott a latban, hogy Weasleyt régi barátság fűzi a csapatkapitányhoz...

A mardekáros tábor füttyögéssel és tapssal jutalmazta a megjegyzést. Harry a nyakát kicsavarva hátranézett a kommentátori pódium felé. Azon egy magas, sovány, szőke, turcsi orrú fiú állt, szája előtt a mágikus megafonnal, ami egykor Lee Jordan munkaeszköze volt. Harry felismerte benne Zacharias Smitht, a Hugrabug játékosát, aki mindig is mélyen ellenszenves volt neki.

– Á, már látjuk is a Mardekár első gólszerzési kísérletét. Urquhart végigröppen a pálya fölött, és...

Harry gyomra bukfencet vetett.

– ...és Weasley kivédi, hát igen, neki is lehet néha szerencséje...

– Úgy bizony, Smith, neki is lehet – motyogta vigyorogva Harry, miközben lebukott a hajtók közé, hogy ott kutasson tovább a fürge kis cikesz után.

Félóra elteltével a Griffendél hatvan-nullára vezetett. Ron bemutatott pár egészen káprázatos védést – némelyik labdát az ujja hegyével fogta ki –, és a Griffendél hat góljából négyet Ginny szerzett. Ezek után Zacharias már nem morfondírozott hangosan azon, vajon a két Weasley csak azért kerülte a csapatba, mert Harry haverjai – inkább Peakesre és Coote-ra szállt rá.

– Coote szemlátomást nem rendelkezik a terelőknél megszokott fizikummal – jelentette ki gúnyosan. – Azok rendszerint valamivel izmosabbak...

– Küldj rá egy gurkót! – kiáltott oda Harry Coote-nak, mikor az elrepült mellette, de Coote csak vigyorgott, s a következő gurkóval inkább a Harryt szemből kikerülő Harpert célozta meg. Harry kaján örömmel nyugtázta a tompa puffanást, ami jelezte, hogy a gurkó célba talált.

Úgy tűnt, a Griffendél ezen a meccsen nem tud hibázni. Újra meg újra bevették a Mardekár gólkarikáit, a pálya túlsó végén pedig Ron játszi könnyedséggel hántotta a lövéseiket. Már odáig jutott, hogy egyfolytában vigyorgott, s mikor a szurkolók a Weasley a mi emberünk! kezdetű régi slágerrel hálálták meg egy különösen szép védését, a magasból vezényelte a kórust.

– A véráruló haverod azt hiszi, nagy napja van – csendült egy undok hang Harry háta mögött. A következő pillanatban kis híján leesett a seprűjéről, mert Harper szándékosan nekirepült.

Madam Hooch épp az ellenkező irányba nézett, s bár a griffendélesek dühösen felzúdultak, mire megfordult, Harper már messze járt. Harry sajgó vállal üldözőbe vette a mardekárost, hogy visszaadja neki a kölcsönt...

– És ha jól látom, a mardekáros Harper meglátta a cikeszt! – harsogta megafonján keresztül Zacharias Smith. – Igen, egyértelműen lát valamit, amit Potter nem!

Tényleg féleszű ez a Smith, gondolta Harry. Talán nem látta a gáncsolást? De a következő pillanatban úgy érezte, mintha a gyomra zuhanni kezdene a föld felé – Smithnek igaza volt! Harper nem céltalanul húzott fel a magasba, hanem észrevette, amit ő, Harry csak most látott meg: hogy a cikesz ott repül messze a fejük fölött, csillogó csíkot húzva a felhőtlen kék égre.

Harry gyorsított; a szél már olyan hangosan fütyült a fülében, hogy beleveszett Smith kommentárja, de még a közönség zúgása is. Harpernek még mindig jókora előnye volt, és a Griffendél csupán száz ponttal vezetett – ha Harper ér oda előbb, a Griffendél elveszti a meccset... A mardekáros már csak két méterre volt a cikesztől, már nyújtotta utána a kezét...

– Hé, Harper! – kiáltott rá hirtelen ötlettel Harry. – Mennyit fizetett Malfoy, hogy repülj helyette?

Nem tudta, mi mondatta épp ezt vele, de a kérdés megtette a hatását. Harper dühösen hátrapillantott, s ettől elvétette a mozdulatot: a cikesz kicsúszott az ujjai közül, s ő üres kézzel száguldott tovább. Harry széles karlendítéssel az apró szárnyas golyó után kapott – és a markába zárta.

– Igen! – harsogta diadalmasan, majd éles ívben visszakanyarodott, és a cikeszt magasra emelve zuhanórepülésbe kezdett. Mikor a szurkolók rádöbbentek, mi történt, egy emberként ordítottak fel. Az iszonyatos hangorkánban csak sejteni lehetett a mérkőzés végét jelző sípszót.

– Hova mész, Ginny? – kiabált Harry, aki már a levegőben a csapattagok karjaiba zárva találta magát. Ginny elröppent mellettük, aztán iszonyatos robajjal belecsapódott a szónoki emelvénybe. A griffendéles csapat a tömeg sikongatása és nevetése közepette leszállt a romhalmazzá vált építménynél, amelynek deszkái alatt ott vergődött Zacharias Smith. Harry hallotta, hogy Ginny higgadtan így szól a mérgelődő McGalagonyhoz:

– Bocsánat, tanárnő, elfelejtettem fékezni.

Harry nevetve kilépett csapattársai közül, és megölelte Ginnyt – de gyorsan el is engedte, s a lány pillantását kerülve hátba veregette az ujjongó Ront. A csapatban immár szent volt a béke: együtt bokszolták a levegőt, együtt integettek szurkolóiknak, s kart karba öltve vonultak le a pályáról.

Az öltözőben ünnepi volt a hangulat.

– Buli a klubhelyiségben! – rikkantotta Dean. – Most szólt Seamus! Ginny, Demelza, gyertek!

Ron és Harry utolsónak maradtak az öltözőben, s már épp indulni készültek, amikor belépett az ajtón Hermione, kezében gyűrögetve griffendéles sálját.

– Beszélni szeretnék veled, Harry. – A lány feldúlt, de elszánt arcot vágott. – Ezt nem lett volna szabad megtenned. Hallottad, mit mondott Lumpsluck: ez törvényellenes.

– És mi a terved? Felnyomsz minket? – förmedt rá Ron.

– Ti meg miről beszéltek? – kérdezte Harry, s kviddicstalárjának felakasztása ürügyén gyorsan elfordult, hogy elrejtse barátai elől vigyorát.

– Nagyon jól tudod, miről beszélünk! – sipította Hermione. – A reggelinél szerencseszérumot öntöttél Ron töklevébe! Felix Felicist!

– Dehogy öntöttem – felelte Harry, és szembefordult a másik kettővel.

– De igen, Harry! Azért sikerült minden: játékosok hiányoztak a Mardekárból, és Ron mindent kivédett!

– Mondom, hogy nem tettem bele! – Harry most már leplezetlenül vigyorgott. Belenyúlt kabátja zsebébe, és elővette a kis üveget, amit Hermione reggel a kezében látott. Az üveg színültig volt az aranyló folyadékkal, s dugóján érintetlen volt a viaszpecsét. – Azt akartam, hogy Ron azt higgye, ivott belőle, azért tettem úgy, mintha beleönteném, amikor tudtam, hogy figyelsz. – Harry Ronra nézett. – Azért védtél ki mindent, mert szerencsésnek érezted magad. Csak a tied az érdem.

Azzal zsebre dugta a szérumot.

– Nem volt semmi a töklevemben? – motyogta elképedve Ron. – De hát jó volt az idő... és Vaisey nem játszott... Komolyan nem kaptam szerencseszérumot?

Harry a fejét rázta. Ron egy pillanatig tátott szájjal meredt rá, aztán Hermione felé fordult.

– Felix Felicist öntöttél Ron töklevébe, azért védett ki mindent! – darálta a lány hangját utánozva. – Tessék! Segítség nélkül is tudok védeni!

– Nem mondtam, hogy nem tudsz... De hát te is azt hitted, hogy ittál a szérumból!

De Ron addigra már vállára kapta seprűjét, és kicsörtetett az öltözőből.

– Öhm – hümmögött bele Harry a hirtelen támadt csöndbe. Nem számított rá, hogy furfangja efféle mellékhatással járhat. – Nem... nem megyünk fel a buliba?

– Menj csak! – szólt könnyektől pislogva Hermione. – Nekem most nagyon elegem van Ronból. Nem tudom, mit csináltam már megint rosszul...

Azzal ő is kirohant az ajtón.

Harry lassan ballagott a nézők tömegében a kastély felé. Innen is, onnan is gratulációkat kiáltottak oda neki, de már meg se hallotta. Azt hitte, ha megnyerik a meccset, barátai között nyomban helyreáll a béke. Fogalma se volt, hogyan tudná megértetni Hermionéval, hogy a bűn, amivel megsértette Ront, nem más, mint hogy egyszer régen megcsókolta Viktor Krumot.

Harry sehol sem látta Hermionét az ünnepi bulin, ami már javában tombolt, amikor belépett a klubhelyiségbe. A griffendélesek ujjongással és tapssal fogadták őt, s egykettőre bezárult körülötte a gratulálók gyűrűje. Ott voltak a Creevey-fivérek, akik másodperces lebontású elemzést követeltek a meccsről, meg ott volt persze egy hadseregnyi lány, akik mind a szempillájukat rebegtetve bámultak rá, és nagyokat kacagtak a legkevésbé sem mulatságos megjegyzésein is. Ilyenformán jó időbe telt, mire Harry egyáltalán elkezdhette keresni Ront. Miután végre sikerült leráznia Romilda Vane-t – aki félreérthetetlen célzásokat tett rá, hogy szeretne vele menni Lumpsluck karácsonyi fogadására –, és elindult az italos asztal felé, szinte nyomban beleüközött Ginnybe. A lány vállán ott ült Arnold, a törpegolymók, s ott sündörgött a sarkában a reménykedve nyávogó Csámpás.

– Ront keresed? – kérdezte huncut mosollyal Ginny. – Ott van az az álszent disznó.

Harry a sarok felé nézett, amerre a lány mutatott. Ron a nyílt színen, az egész ünneplő társaság szeme láttára Lavender Brownt ölelte – de olyan szenvedéllyel, hogy azt se lehetett megállapítani, melyik kéz kié.

– Mintha fel akarná falni a csajt – jegyezte meg a szakértő szenvtelenségével Ginny. – Eléggé kezdetleges még a technikája. Szép meccs volt, Harry.

Azzal megveregette Harry karját – akinek ettől érdekes módon összerándult a gyomra –, aztán elment vajsört szerezni magának. Csámpás a nyomában ügetett, sárga szemét Arnoldra szegezve.

Ron nem úgy festett, mintha belátható időn belül bővebb társaságot igényelne, így hát Harry elfordult, s pillantása az épp becsukódó portrélyukra esett. Elszorult a szíve, mert mintha egy hosszú, barna bozontot látott volna eltűnni a Kövér Dámán túl.

Gondolkodás nélkül a kijárat felé indult, szó nélkül kikerülte Romilda Vane-t, és kitárta a festményajtót. A folyosó addigra már üres volt.

– Hermione!

Az első nyitott teremben, ahova benézett, megtalálta a lányt. Hermione a tanári asztalon ült, s nem volt más társasága, csupán a feje körül röpködő sárga madárkák, amelyeket nyilván frissen varázsolt elő a semmiből. Harry bámulatosnak tartotta, hogy a lány még zaklatott állapotában is ilyen pazar mutatványokra képes.

– Szia, Harry – szólt kissé rekedten Hermione. – Átjöttem ide gyakorolni.

– Aha – dünnyögte Harry. – Nagyon szép madarak.

Fogalma sem volt, mit mondjon. Latolgatni kezdte, vajon elképzelhető-e, hogy Hermione nem látta, mit csinál Ron, s csak a tömeg miatt menekült ki a klubhelyiségből – de a lány következő mondata megválaszolta a kérdést:

– Ron nagyon élvezi a bulit.

Hermione hangja természetellenesen vékony és magas volt.

– Öh... igen?

– Nehogy azt mondd, hogy nem láttad! Eléggé feltűnően csinálják...

A hátuk mögött kicsapódott az ajtó. Harry nem kis rémületére a nevető Ron lépett be rajta, kéz a kézben Lavenderrel.

– Oh... – Harryék láttán Ron megtorpant és elkomorodott.

– Hoppá! – Lavender vihogva kihátrált a teremből, és gyorsan becsukta az ajtót.

Rettenetes, mélytengeri csend zuhant a helyiségre. Hermione rámeredt Ronra, aki viszont konokul kerülte a tekintetét, s a virtuskodás és az esetlenség sajátos keverékével így szólt:

– Hello, Harry! Nem tudtam, hova tűntél!

Hermione lekászálódott az asztalról. A csipogó sárga madárkák tovább keringtek a feje körül, s ettől úgy festett, mint a Naprendszer bizarr, tollas-hajas makettje.

– Ne várakoztasd Lavendert! – szólt halkan. – Aggódni fog, hogy mi van veled.

Azzal kihúzta magát, és lassan elindult az ajtó felé. Harry rápillantott Ronra; barátja szemlátomást megkönnyebbült, hogy ennyivel megúszta a dolgot.

– Oppugno! – harsant egy visítás az ajtónál.

Harry megperdült, és látta, hogy Hermione eszelős tekintettel Ronra szegezi a pálcáját. A madárraj aranysárga puskagolyók záporaként a fiú felé röppent. Ron rémülten felkiáltott, és az arca elé kapta a kezét, de a madarak így is elég helyet találtak rajta, ahova belemélyeszthették csőrüket és karmaikat.

– Hagyjatok békén! – ordította Ron.

Hermione még utoljára diadalmas dühvel rápillantott, aztán kiment a teremből. Ám Harry meg mert volna esküdni rá, hogy zokogást hallott, mielőtt bevágódott a lány mögött az ajtó.

Tizenötödik fejezet

A Megszeghetetlen Eskü

Ismét hó kavargott a zúzmarás ablaktáblák előtt. Közeledett a karácsony. Hagrid már becipelte a szokásos tizenkét fenyőfát a nagyterembe; a lépcsőkorlátokra magyal-és aranydísz-füzérek kerültek, örökgyertyák lobbantak fel a lovagi páncélok sisakjában, és itt is, ott is jókora fagyöngycsokrok lógtak le a folyosók mennyezetéről. Ezek alatt mindig népes lánycsoportok verődtek össze, valahányszor Harry a közelben volt, ami nem egyszer súlyos forgalmi dugókhoz vezetett. Harry azonban gyakorlott éjszakai kóborlóként kitűnően ismerte a kastélybeli titkos átjárókat, így különösebb nehézségek nélkül tudott fagyöngy mentes útvonalat találni, ha egyik teremből a másikba indult.

Ron, aki azelőtt inkább irigyen, semmint derűvel nézte Harry népszerűségét, most harsányan kacagott barátja bujkálásán. Harry ugyan kellemesebb társaságnak tartotta ezt az új nevetős, tréfálkozó Ron-típust annál a szeszélyes és kötekedő változatnál, akit a korábbi hetekben el kellett viselnie, de tény, hogy a modellváltásért súlyos árat fizetett. Először is zavaróan sokat kellett egy társaságban lennie Lavender Brownnal, aki viselkedéséből ítélve elfecsérelt időnek tartott minden olyan másodpercet, amikor nem csókolózik Ronnal. Másodszor: ismét arra eszmélt, hogy két olyan ember legjobb barátja, akik talán soha többet nem állnak szóba egymással.

Ron, akinek a kezén és alkarján még mindig látszottak a madártámadás nyomai, sértődött és visszautasító maradt Hermionéval szemben.

– Egy szót se szólhat – mondta Harrynek. – Ő is csókolózott Krummal. Hát most én találtam egy lányt, aki szívesen smárol velem. Szabad országban élünk. Nem tilos, amit csinálok.

Harry nem felelt erre, inkább úgy tett, mintha teljesen lekötné a Kvinteszencia-kutatás című könyv, amit a másnap reggeli bűbájtan órára el kellett olvasniuk. Mivel feltett szándéka volt, hogy Ronnal és Hermionéval is megőrzi jó viszonyát, az utóbbi időben viszonylag sokat volt kénytelen hallgatni.

– Soha semmit nem ígértem Hermionénak – dörmögte Ron. – Na jó, úgy volt, hogy együtt megyünk Lumpsluck karácsonyi fogadására, de szó se volt róla, hogy... csak barátokként... szabad ember vagyok...

Harry tudta, hogy Ron nézi őt, és lapozott egyet a Kvinteszencia-kutatásban. Barátja tovább motyogott, de a tűz hangos ropogásától már nem is lehetett érteni, mit mond; Harry csupán annyit vélt kihallani a monológból, hogy „Krum” és hogy „mit van felháborodva”.

Hermione napjai annyira be voltak táblázva, hogy Harry csak esténként tudott nyugodtan beszélgetni vele. Olyankor Ron amúgy is annyira el volt foglalva Lavenderrel, hogy nem törődött vele, mit csinál Harry. Hermione nem volt hajlandó a klubhelyiségben tartózkodni, mikor Ron is ott volt, így hát Harry általában elkísérte őt a könyvtárba, ahol azonban csak suttogva társaloghattak.

– Szíve joga, hogy azzal csókolózzon, akivel akar – mondta Hermione, miközben Madam Cvikker, a könyvtárosnő a távolabbi polcok között sétált. – Engem a legkevésbé sem érdekel.

Azzal felemelte a pennáját, és olyan erőteljesen tett pontot vele egy i-re, hogy kilyukadt tőle a pergamen. Harry nem felelt. Lassan kezdett attól tartani, hogy elmegy a hangja a sok hallgatástól. Még mélyebben hajolt a Bájitaltan haladóknak fölé, és folytatta az örökelixírek tulajdonságainak kijegyzetelését, időről időre megállva, hogy kibetűzze a Herceg hasznos adalékait Libatius Tinctor szövegéhez.

– Egyébként pedig – folytatta néhány másodperc szünet után Hermione – jobb lesz, ha vigyázol.

– Utoljára mondom – szólt a háromnegyed órás némaságtól kissé rekedten Harry –, nem adom vissza ezt a könyvet. Már eddig is többet tanultam a Félvér Hercegtől, mint Pitontól és Lumpslucktól...

– Nem a nyavalyás Hercegedről beszélek – vágott a szavába Hermione, s olyan dühös pillantást vetett a könyvre, mintha az sértegette volna őt. – Bementem a lányvécébe, mielőtt idejöttem. Ott találtam vagy tíz lányt, köztük azt a Romilda Vane-t. Arról beszélgettek, hogyan tudnának szerelmi bájitalt beadni neked. Mindegyik azt szeretné, ha őt vinnéd Lumpsluck fogadására, és úgy tűnik, bevásároltak Fred és George bájitalaiból. Márpedig azok sajnos működnek...

– Akkor miért nem koboztad el tőlük a cuccot? – méltatlankodott Harry. Elképesztőnek tartotta, hogy Hermionét épp ezen a kritikus ponton hagyja cserben a szabálykövetési mániája.

– A vécébe nem vitték magukkal a bájitalt – legyintett bosszúsan Hermione. – Ott csak ötletbörzét tartottak. Félek, hogy még a te híres Félvér Herceged se tud olyan szert – itt ismét megvető pillantást vetett a könyvre –, ami tucatnyi különböző szerelmi bájital ellen hatásos. Úgyhogy azt ajánlom, gyorsan hívj meg valakit, hogy a többi lemondjon rólad. Holnap este lesz a parti – ezek most már mindenre képesek.

– Senkit nem akarok meghívni – motyogta Harry, aki még mindig igyekezett a lehető legkevesebbet gondolni Ginnyre, jóllehet olyan álmai voltak a lányról, amelyek miatt hálaimát rebegett érte, hogy Ron nem járatos a legilimenciában.

– Mindenesetre vigyázz, hogy mit iszol meg, mert Romilda Vane eléggé elszántnak tűnt – zárta le a témát komoran Hermione. Feljebb tolta a hosszú pergamentekercset, amire a számmisztika dolgozatát írta, és tovább sercegtette rajta a pennáját. Harry elnézte őt, de a gondolatai messze jártak.

– Egy pillanat – szólalt meg lassan. – Úgy tudtam, Frics kitiltotta a suliból a Weasley Varázsvicc Vállalat összes termékét.

– És mióta érdekel bárkit is, hogy Frics mit tilt ki a suliból? – kérdezett vissza Hermione, fel se pillantva dolgozatából.

– De hát minden baglyot megvizsgálnak. Hogy tudják azok a lányok becsempészni a bájitalokat a kastélyba?

– Fred és George parfümnek meg köptetőnek álcázva küldi az árut – magyarázta Hermione. – Ez a bagolycsomag-szolgáltatásuk része.

– Nagyon otthon vagy a témában.

Hermione most Harryre vetett egy olyan pillantást, amilyet korábban a Herceg könyvére.

– Ez is rá volt írva azoknak az üvegeknek a hátára, amiket Fredék nyáron nekem meg Ginnynek mutattak – felelte fagyosan. – Nekem nem szokásom bájitalokat önteni mások poharába... és nem is teszek úgy, mert az se sokkal jobb...

– Hagyjuk most ezt – legyintett türelmetlenül Harry. – A lényeg az, hogy át lehet verni Fricset. A lányok behoznak dolgokat, amik valami másnak vannak álcázva. Miért ne tudta volna Malfoy ugyanígy behozni a nyakláncot?

– Jaj, Harry, ne kezdd már megint...

– Miért ne kezdjem!?

– Figyelj – sóhajtott Hermione. – A Subrosaszenzorok ártásokat, átkokat és rejtőbűbájokat mutatnak ki, igaz? Arra szolgálnak, hogy megtaláljuk velük a fekete mágiát meg a sötét varázstárgyakat. Egy olyan erős átkot, mint ami azon a nyakláncon ül, másodpercek alatt jeleznének. De azt nem mutatják ki, hogy egy üvegben más van, mint ami a címkén áll. A szerelmi bájitalok nem sötét varázsszerek, nem veszélyesek...

– Rád nem veszélyesek – dünnyögte Harry Romilda Vane-re gondolva.

– ...úgyhogy Fricsnek kellene rájönnie, hogy a palackban nem köptető van, ő pedig nem valami jó varázsló. Nem tudja megkülönböztetni egyik bájitalt a...

Hermionénak torkán akadt a szó. Harry is hallotta: nem messze tőlük valaki mozgott a sötétbe burkolózó könyvespolcok között. Néhány másodperc múlva az is kiderült, ki: a polcok közül a keselyűalkatú Madam Cvikker lépett ki. A könyvtáros boszorkány beesett arcát, pergamenbőrét és hosszú, kampós orrát a kezében tartott lámpás igen előnytelen megvilágításba helyezte.

– A könyvtár bezárt – szólt. – Mindent oda tegyetek vissza, ahonnan... Mit műveltél azzal a könyvvel, átkozott kölyök!?

– Ez nem könyvtári, ez a sajátom! – védekezett Harry, és gyorsan elrántotta a Herceg könyvét a lecsapó Madam Cvikker karmai elől.

– Tönkretetted! – sziszegte a boszorkány. – Meggyaláztad! Bemocskoltad!

– Nincs semmi baja, csak bele van írva!

Madam Cvikker úgy festett, mintha merevgörcs-rohamot készülne kapni. Hermione, aki időközben gyorsan összekapkodta a holmiját, most karon ragadta Harryt, és vonszolni kezdte kifelé.

– Kitilt a könyvtárból, ha nem vigyázol. Miért kellett idehoznod azt a hülye könyvet?

– Nem én tehetek róla, hogy félőrült a könyvtárosunk. Az is lehet, hogy hallotta, amikor csúnyákat mondtál Fricsről. Mindig gyanús volt nekem, hogy valami van köztük...

– Ha-ha-ha...

Jó érzés volt, hogy már nem kell suttogniuk; a néptelen, lámpafényes folyosókat róva lelkesen elvitatkoztak rajta, hogy Frics és Madam Cvikker ápolnak-e titkos szerelmi viszonyt vagy sem.

– Csörgősipka – mondta Harry a Kövér Dámának. Ez volt az új, ünnepi jelszó.

– A fejedre – felelte huncut mosollyal a festett hölgy, és kitárta a bejáratot.

Amint Harry bemászott a lyukon, odalépett hozzá Romilda Vane.

– Szia! Kérsz violalikőrt?

Hermione „na, mit mondtam?”- pillantást küldött hátra a válla fölött.

– Kösz, nem – felelte gyorsan Harry. – Nem nagyon szeretem.

– Jó, de ezt fogadd el. – Romilda egy dobozt nyomott Harry kezébe. – Lángnyelv-whiskyvel töltött Csokikondér. A nagymamám küldte, de nekem nem ízlik.

– Aha... öh, köszönöm – hebegte tanácstalanul Harry. – Bocs, de oda kell mennem a...

A mondat végét elkente, s közben már iszkolt is Hermione után.

– Megmondtam – kommentálta az incidenst Hermione. – Ha végre elhívnál valakit, békén hagynának, és...

Hirtelen megdermedtek a vonásai: ekkor vette észre Ront és Lavendert, akik az egyik karosszékben nyalták-falták egymást.

– Jó éjszakát, Harry! – köszönt el Hermione, s bár még csak este hét óra volt, nyomban el is indult a lányok hálótermei felé.

Harry lefekvéskor azzal vigasztalta magát, hogy már csak egyetlen tanítási napot, no meg Lumpsluck partiját kell kibírnia, aztán elutaznak Ronnal az Odúba. Az már kilátástalannak tűnt, hogy Ron és Hermione az ünnepek előtt kibéküljenek, de arra volt esély, hogy a szünetben átgondolják viselkedésüket...

Harry amúgy se túl vérmes reményei csak még jobban elhalványodtak, miután másnap végigcsinált barátaival egy átváltoztatástan órát. Nemrég vágtak bele egy rendkívül nehéz anyagrészbe, az ember-átváltoztatásba, s aznap azt a feladatot kapták, hogy tükör előtt állva ki-ki változtassa meg a szemöldöke színét. Hermione gúnyosan kacagott a kackiás bajuszon, ami az első félresikerült próbálkozás után Ron orra alatt díszelgett. Ron erre bosszúból kegyetlenül realisztikus módon eljátszotta, hogyan ficánkol és nyújtózkodik a jelentkező Hermione, valahányszor McGalagony feltesz egy kérdést a csoportnak. Ezt Lavender és Parvati rettentően mulatságosnak találta, Hermione viszont kis híján elbőgte magát, s mikor kicsengettek, csapot-papot otthagyva kirohant a teremből. Harry úgy ítélte meg, hogy a lány pillanatnyilag jobban rászorul a támogatásra, mint Ron, úgyhogy összeszedte Hermione könyveit, és a nyomába eredt.

Egy emelettel lejjebb talált rá. Hermione éppen kilépett a lányvécéből Luna Lovegood társaságában, aki álmatagon veregette a hátát.

– Szervusz, Harry – köszönt Luna. – Tudod, hogy citromsárga a fél szemöldököd?

– Szia, Luna. Ezeket fent hagytad, Hermione...

Azzal átnyújtotta a lánynak a könyveket.

– Ja igen... kösz – szólt elfúló hangon Hermione, majd gyorsan elfordult, hogy ne lássák, a szemét törölgeti. – Bocs... mennem kell...

Azzal elsietett, lemondva a vigasztalásról, amivel Harry igazság szerint amúgy se nagyon tudott volna szolgálni.

– Ki van akadva egy kicsit – jegyezte meg Luna. – Először azt hittem, Hisztis Myrtle van a vécében, de aztán láttam, hogy Hermione az. Ron Weasleyről mondott valamit...

– Igen, megint hajba kaptak – bólintott Harry.

– Ron nagyon vicces tud lenni – folytatta Luna, mikor elindultak Harryvel a folyosón. – De néha undok egy kicsit. Tapasztaltam tavaly.

– Hát igen... – hagyta rá Harry. Ismét megállapította magában, hogy senkit nem ismer, aki ilyen meghökkentő nyíltsággal mondana ki kellemetlen igazságokat, mint Luna. – Na és hogy telt a féléved?

– Egész jól – felelte a lány. – Habár kicsit magányos voltam a DS nélkül. De Ginny mindig kedves hozzám. A múltkor is, átváltoztatástan órán rászólt két fiúra, akik Lüke Lunának csúfoltak...

– Nincs kedved eljönni velem ma este Lumpsluck partijára?

Harry úgy hallotta a saját hangját, mintha valaki más beszélt volna belőle.

Luna csodálkozva tekintett rá dülledt szemével.

– Lumpsluck partijára? Veled?

– Aha. Vendéggel kell mennünk, és gondoltam, talán van kedved... mármint... – Harry mindenképp egyértelművé akarta tenni a meghívás természetét. – Mármint úgy gondoltam, hogy mint barátok mennénk együtt. De ha nem akarsz...

Most már nem bánta volna, ha Luna nemet mond.

– Dehogynem. Nagyon örülnék, ha elmennénk mint barátok! – felelte Luna olyan boldog mosollyal, amilyet Harry még sose látott az arcán. – Még soha senki nem hívott el engem partira mint barátot! Azért festetted be a szemöldöködet? A partira? Fessem be én is az enyémet?

– Ne – válaszolta határozottan Harry. – A szemöldököm nem direkt ilyen, majd megkérem Hermionét, hogy színezze vissza. Jó, akkor nyolckor találkozunk a bejárati csarnokban.

– Áhááá! – visította egy hang a fejük felett, alaposan rájuk ijesztve. Észre se vették, hogy elsétáltak Hóborc alatt, aki fejjel lefelé lógott egy csilláron, és kajánul vigyorgott rájuk.

– Lükét viszi a partira Potti! Lüke Lunát szereti! Potti Lükét szeretiiii!

Azzal kacagva elsuhant, és tovább visította mondókáját.

– Ennyit az ember magánügyeiről – dünnyögte Harry. És valóban, percek se teltek bele, s már úgy tűnt, az egész iskola tudja, hogy Harry Potter Luna Lovegoodot viszi magával Lumpsluck karácsonyi fogadására.

– Akárki elment volna veled! – háborgott vacsora közben Ron. – Akárki! Erre te pont Lüke Lovegoodot választod!?

– Ne nevezd így őt, Ron! – pirított rá a bátyjára Ginny, aki a barátai felé tartva megállt Harryék mögött. – Én nagyon örülök, hogy Lunával mész, Harry. Boldoggá teszed.

Azzal továbbment, és leült Dean mellé. Harry megpróbált örülni Ginny afeletti örömének, hogy Lunát viszi magával a partira, de nem igazán sikerült neki. Az asztal egy távoli pontján Hermione társtalanul üldögélt, és csak turkálta az ételét. Harry látta, hogy Ron néha lopva a lány felé pillant.

– Bocsánatot kérhetnél tőle – mondta kertelés nélkül.

– Hogy megint rám uszítson egy sereg kanárit? – dörmögte Ron.

– Minek kellett kigúnyolnod őt?

– Röhögött a bajuszomon!

– Én is, mivel röhejesen néztél ki!

De Ron ezt már nem is hallotta; időközben megérkezett Lavender és Parvati. Lavender befurakodott Harry és Ron közé, s azonmód rácsimpaszkodott Ronra.

– Szia, Harry – köszönt Parvati, akit szemlátomást szintén zavarba hozott, sőt, kissé bosszantott két barátjuk viselkedése.

– Szia – nézett rá Harry. – Hogy vagy? Végül is maradsz a Roxfortban? Úgy hallottam, a szüleid ki akarnak venni.

– Egyelőre sikerült lebeszélnem róla őket. Katie dolgán nagyon kiakadtak, de mivel azóta nem történt semmi... nahát, szia, Hermione!

Parvati arcán sugárzó mosoly terült szét, s ezt Harry úgy értelmezte, hogy furdalja a lelkiismeret, amiért kinevette Hermionét átváltoztatástan órán. Odafordult, és látta, hogy Hermione ugyanúgy, ha nem még szélesebben mosolyog. Néha nagyon furcsák tudnak lenni a lányok...

– Szia, Parvati! – szólt Hermione, egy pillantásra se méltatva Ront és Lavendert. – Te is jössz Lumpsluck fogadására?

– Nem hívtak meg – felelte elszontyolodva Parvati. – Pedig nagyon szívesen elmennék, azt mondják, tök jó lesz... De te mész, ugye?

– Igen, nyolckor találkozom Cormackel, és...

Olyan hang hallatszott, mint mikor kirántják a pumpát az eldugult lefolyóból, és Ron arca elvált Lavenderétől. Hermione úgy tett, mintha nem látott és nem hallott volna semmit.

– ...és együtt megyünk fel a partira.

– Cormackel? – csodálkozott Parvati. – Mármint Cormac McLaggennel?

– Igen – felelte édesdeden Hermione. – Azzal, aki majdnem – nagyon erősen megnyomta a szót – a Griffendél őrzője lett.

– Szóval akkor jársz is vele? – kérdezte ámulva Parvati.

– Hát... persze, nem is tudtad? – felelte Hermione rá cseppet sem jellemző kuncogással.

– Nem! – Parvatit lázas izgalomba hozta a szaftos információ. – Te aztán bírod a kviddicsezőket! Előbb Krum, most meg McLaggen...

– Csak az igazán jó kviddicsezőket szeretem – pontosított negédes mosollyal Hermione. – Na jó, szia... mennem kell készülni a partira...

Miután távozott, Lavender és Parvati azonnal összedugták a fejüket, hogy megtárgyalják az új fejleményt, s összevessék mindazzal, amit addig McLaggenről hallottak és Hermionéról sejtettek. Ron furcsán kifejezéstelen arcot vágott, és hallgatott, Harry így zavartalanul elmélázhatott rajta, milyen mélyre képesek süllyedni a lányok, ha bosszúvágy hajtja őket.

A bejárati csarnokban este nyolc órakor meglepően sok lány ácsorgott, és valami okból mind duzzogó pillantásokat vetettek az érkező Harryre. Luna flitteres, ezüstszínű talárt viselt – ez ugyan elszórt vihogást váltott ki a kibicek körében, de Harry egyáltalán nem találta csúnyának a ruhát, annak pedig külön örült, hogy Luna lemondott répa-fülbevalójáról, vajsörösdugó-nyakláncáról és fantomfigyelő szemüvegéről.

– Szia – köszönt a lánynak. – Mehetünk is, nem?

– Persze. Hol van a parti?

– Lumpsluck szobájában. – Harry kivezette Lunát a bámészkodók közül, s elindult vele felfelé a márványlépcsőn. – Hallottad, hogy állítólag egy vámpír is eljön a partira?

– Rufus Scrimgeour? – kérdezte gondolkodás nélkül Luna.

– Nem tu... Micsoda? – hökkent meg Harry. – A mágiaügyi miniszter?

– Aha, ő vámpír – tudatta nemes egyszerűséggel a lány. – Apa írt róla egy hosszú cikket, amikor Scrimgeour átvette a miniszteri posztot Carameltől, de valaki a minisztériumból letiltotta a közlést. Nyilván nem akarták, hogy nyilvánosságra kerüljön az igazság.

Harry igencsak valószínűtlennek tartotta, hogy Rufus Scrimgeour vámpír lenne, de megszokta már, hogy Luna kész tényként visszhangozza apja abszurd elméleteit, ezért inkább nem felelt. Már közeledtek Lumpsluck dolgozószobájához: lépésről lépésre tisztábban hallották a felcsendülő nevetéseket, a zeneszót és a beszélgetés egyenletes moraját.

Lumpsluck szobája – vagy mert úgy építették, vagy mert lakója valamilyen mágikus trükköt alkalmazott – sokkal tágasabb volt, mint a többi tanári dolgozószoba. A falakat és a mennyezetet smaragdzöld, bíbor és arany függönyök borították, amitől az ott-tartózkodók hatalmas sátorban érezhették magukat. A zsúfolásig telt helyiség vörös fényben fürdött a plafon közepén lógó díszes arany lámpa jóvoltából, melynek búrájában, mint megannyi fényes parázsszem, csöppnyi tündérek röpködtek. A távoli sarokból énekszó szárnyalt fel, mandolinzenével kísérve. Őszülő táltosok egy csoportja fölött pipafüstfelhő gomolygott, s lent, a lábak erdejében sipító-cincogó házimanók navigáltak, fejükön egy-egy megrakott ezüsttállal, holmi vándorló asztalkák gyanánt.

– Harry, kedves fiam! – zendült fel nyomban Lumpsluck hangja, mikor Harry és Luna befurakodtak az ajtón. – Gyere csak, gyere, rengeteg embert akarok bemutatni neked!

Lumpsluck, aki szmokingot s hozzá bojtos bársonysüveget viselt, olyan szorosan fogta meg Harry karját, mintha dehoppanálni készülne vele. Célirányosan a helyiség közepe felé vonszolta a fiút, aki viszont Lunát húzta maga után a kezénél fogva.

– Harry, bemutatom régi tanítványomat, Eldred Worple-t, a Vértestvérek – Életem a vámpírok között íróját – és a barátját, Sanguinit.

Worple, egy alacsony, szemüveges emberke, megragadta és lelkesen megrázta Harry kezét; a vámpír Sanguini, aki hórihorgas volt, csontsovány, és sötét árnyék ült a szeme alatt, csupán biccentett. Lerítt róla, hogy halálosan unatkozik. Nem messze tőle izgatott lánycsapat sustorgott, kíváncsi pillantásokat vetve felé.

– Harry Potter! El vagyok ragadtatva! – lelkendezett Worple, s rövidlátó szemével alaposan megbámulta Harry arcát. – Épp a minap kérdeztem Lumpsluck professzortól: Hol marad Harry Potter régen várt életrajza?

– Öhm – hümmögött Harry –, valóban?

– Tényleg olyan szerény, mint Horatius mondta! – nevetett Worple. – No de komolyra fordítva a szót... – Itt valóban szenvtelenül tárgyilagos hangnemre váltott. – A legnagyobb örömmel vállalnám, hogy megírom az életrajzodat – a tömegek szó szerint epekednek, hogy többet tudjanak rólad! Ha adnál nekem egy interjúsorozatot, teszem azt, négy-öt órás ülésekben, akkor néhány röpke hónap alatt készen is lennénk a könyvvel. Biztosíthatlak, hogy részedről minimális erőfeszítést fog igényelni a munka – kérdezd csak meg Sanguinit, hogy... Sanguini, itt maradsz! – csattant fel hirtelen Worple, mivel a vámpír mohó képpel araszolni kezdett a lányok felé. – Nesze, egyél pástétomot!

Azzal felkapott egy szendvicset egy arrajáró házimanó tálcájáról, Sanguini kezébe nyomta, majd ismét Harryhez fordult:

– Kedves fiam, el nem tudod képzelni, mennyi aranyat kereshetnél...

– Köszönöm, de nem érdekel – jelentette ki határozottan Harry. – És most bocsásson meg, de beszélnem kell egy barátommal.

Azzal ismét kézen fogta Lunát, és bevette magát vele a tömegbe. Néhány másodperce valóban egy barna hajkoronát látott eltűnni két alak között, akik a Walpurgis Lányai együttes tagjainak tűntek.

– Hermione! Hermione!

– Harry! Hála istennek, hogy megvagy! Szia, Luna!

– Veled meg mi történt? – kérdezte Harry, mivel Hermione olyan kócos és zilált volt, mintha egy ördöghurok-erdőn verekedte volna át magát.

– Épp most szöktem meg... szóval, idáig Cormackel voltam – felelte a lány. – A fagyöngy alatt – tette hozzá magyarázatképpen, mivel Harry továbbra is kérdőn nézett rá.

– Te akartad, megérdemled – foglalta össze a véleményét Harry.

– Vele tudtam a legjobban bosszantani Ront – érvelt hideg logikával Hermione. – Előtte Zacharias Smith-t fontolgattam, de mindent számba véve úgy gondoltam...

– Fontolgattad Zacharias Smith-t? – visszhangozta borzadva Harry.

– Igen, és most már kezdem bánni, hogy nem mellette döntöttem. Gróp finom úriember ehhez a McLaggenhez képest. Gyertek, menjünk át oda, úgyis látjuk, ha jön, olyan magas...

Hármasban megindultak a helyiség túlsó oldala felé – útközben szereztek egy-egy kupa mézsört –, s túl későn vették észre, hogy a kiszemelt helyen Trelawney professzor álldogál egymagában.

– Jó estét – köszönt udvariasan Luna.

– Jó estét, drágám – felelte Trelawney, miután nagy nehezen sikerült ráfókuszálnia Lunára. Harry orrát ezúttal is megcsapta az olcsó sherry illata. – Nem láttalak mostanában az óráimon...

– Az idén Firenze tanít minket – válaszolta Luna.

– Hát persze – prüszkölte dühös kis nevetéssel a becsípett Trelawney. – A gebe, ahogy magamban nevezni szoktam! Gondolom, te is azt hitted, hogy miután visszatértem, Dumbledore professzor visszaküldi legelni azt az igáslovat. De nem küldte... osztoznom kell vele az órákon... micsoda megalázó eljárás, micsoda sértés...

Trelawney elég részeg volt hozzá, hogy ne fogja fel Harry jelenlétét, így amíg Firenzét szapulta, Harry zavartalanul beszélgethetett Hermionéval.

– Tisztázzunk valamit! El akarod mondani Ronnak, hogy manipuláltad az őrzők válogatását?

Hermione felvonta a szemöldökét.

– Feltételezed, hogy ilyesmire vetemednék?

Harry sanda szemmel nézett a lányra.

– Ha képes voltál randizni McLaggennel...

– Az egészen más dolog – szegte fel a fejét méltóságteljesen Hermione. – Eszem ágában sincs beszélni róla Ronnak, hogy szerinted mi történt a válogatáson.

– Jaj, de jó! – sóhajtott őszinte megkönnyebbüléssel Harry. – Csak mert attól teljesen kiborulna, és tutira elvesztenénk a következő meccset...

– Már megint a kviddics! – toppantott dühösen Hermione. – Titeket fiúkat semmi más nem érdekel? Azt hiszed, Cormac megkért, hogy beszéljek magamról? Ó, dehogy, egész idő alatt a Cormac McLaggen száz nagy védése című végtelen monológot hallgathattam... Jaj istenem, jön!

Hermione olyan hirtelen tűnt el, mintha dehoppanált volna: egyik pillanatban még ott állt Harry mellett, a következőben pedig már el is nyelte a tömeg.

– Nem láttad Hermionét? – kérdezte McLaggen egy fél perccel később, miután felbukkant két hahotázó boszorkány között.

– Sajnálom, nem – felelte Harry, s gyorsan elfordult, hogy inkább Lunához csatlakozzon, feledve, kivel beszélget a lány.

Trelawney sajnos most már felismerte őt, s remegő, mély hangon megszólította:

– Harry Potter!

– Jó estét – köszönt tartózkodóan Harry.

– Drága fiam! – suttogta teli torokból a jósnő. – A sok pletyka! A sok kósza történet! A Kiválasztott! Persze én már réges-rég tudom... Mindig is rossz ómenek kísértek téged, Harry... De mondd, miért hagytad abba a jóslástan tanulmányozását? Ha valakinek, hát neked mindennél fontosabbak a jövő jelei!

– Ugyan, Sybill, mind a magunk tantárgyát tartjuk a legfontosabbnak! – harsant egy öblös hang, és Trelawney oldalán felbukkant Lumpsluck. Az öreg varázslónak vöröslött az arca, és bársonysüvege kissé csálén állt már. Egyik kezében egy pohár mézsört tartott, a másikban egy hatalmas húsos táskát. – De ami igaz, az igaz, nem sok ilyen sziporkázó tehetségű tanítványom volt. – Lumpsluck kedvtelve legeltette Harryn kivörösödött szemét. – Akárcsak az anyjának, neki is a vérében van a bájitalfőzés! Esküszöm, Sybill, egy kezemen meg tudom számolni, hány ilyen kimagasló képességű diákkal találkoztam... Á, végszóra jöttél, Perselus!

És Harry rémületére Lumpsluck kinyújtotta a karját, s mintha a semmiből rántaná elő, odahúzta Pitont.

– Ne settenkedj, Perselus, köztünk a helyed! – csukladozta vidáman. – Épp Harry kivételes bájitalfőző képességeiről áradoztam! Persze a te érdemeidet se lehet elvitatni, hiszen öt évig tanítottad őt!

A Lumpsluck karjának csapdájába zárt Piton összeszűkült szemmel nézett le Harryre görbe orra mentén.

– Különös, én sosem éreztem úgy, hogy bármit is sikerült megtanítanom Potternek.

– Akkor hát valóban őstehetség! – lelkendezett Lumpsluck. – Látnod kellett volna az élő halál eszenciáját, amit az év elején főzött nekem – egy diákom se készített még olyat első próbálkozásra, talán még te se, Perselus...

– Nocsak... – susogta Piton, még mindig Harry arcába fúrva tekintetét. Harry kényelmetlenül érezte magát. Cseppet se hiányzott neki, hogy Piton nyomozni kezdjen új keletű bájitaltani zsenialitásának forrása után.

– Milyen tantárgyaid is vannak még, Harry? – kérdezte Lumpsluck.

– Sötét varázslatok kivédése, bűbájtan, átváltoztatástan, gyógynövénytan...

– Egyszóval az aurorszakmához szükséges tárgyak – jegyezte meg Piton, gúnyos mosoly árnyékával az arcán.

– Igen, auror szeretnék lenni – vágta rá dacosan Harry.

– És nem is akármilyen auror leszel! – harsogta Lumpsluck.

– Szerintem nem kellene aurornak menned – szólt közbe váratlanul Luna. Minden szem a lányra szegeződött. – Az aurorok benne vannak a Rotfang-összeesküvésben. Azt hittem, ezt mindenki tudja. Belülről bomlasztják a Mágiaügyi Minisztériumot fekete mágiával és a fogínysorvadás terjesztésével.

Harry úgy belenevetett a poharába, hogy még az orra is megtelt mézsörrel. Csak ezért az egy poénért is bőven megérte elhívnia Lunát. Mikor pedig köhögve, prüszkölve és csöpögő arccal, de még mindig vigyorogva kiemelkedett a poharából, olyasmit látott, ami további tápot ígért jókedvének: Argus Frics a fülénél fogva vonszolta feléjük Draco Malfoyt.

– Lumpsluck professzor! – sípolta a gondnok, dülledt szemében a csínytevő-vadászat gyújtotta eszelős fénnyel –, ez a tanuló egy fenti folyosón ólálkodott. Azt állítja, hogy meghívást kapott az ön fogadására, de késve indult el. Valóban meghívta őt, professzor úr?

Malfoy dühösen kiszabadította magát Frics markából.

– Jó, elismerem, nem vagyok meghívva! – csattant fel. – Be akartam szökni! Most elégedett?

– Nem vagyok elégedett – felelte Frics, de szavaira rácáfolt az arcára kiülő végtelen káröröm. – Erre most csúnyán ráfizetsz! Nem megmondta az igazgató úr, hogy külön engedély nélkül nincs éjjeli mászkálás, mi?

– Hagyja csak, Argus, hagyja – legyintett nagylelkűen Lumpsluck. – Karácsony van, és nem bűn, ha valaki el akar jönni egy partira. Ez egyszer eltekintünk a büntetéstől. Maradhatsz, Draco.

Hogy Frics erre csalódott és felháborodott képet fog vágni, az megjósolható volt. De az már gondolkodóba ejtette Harryt, hogy Malfoy vajon miért tűnik majdnem ugyanolyan csalódottnak. És miért néz Piton mérgesen és – lehetséges volna – kissé riadtan Malfoyra?

De mire Harry egyáltalán felfogta, mit lát, addigra Frics már bosszankodva elcsoszogott, Malfoy mosolyba rendezte vonásait, és köszönetet mondott Lumpslucknak, Piton arca pedig ismét kifürkészhetetlenné vált.

– Ugyan, semmiség, semmiség... – söpörte félre Malfoy hálálkodását Lumpsluck. – Végül is ismertem a nagyapádat...

– Mindig a legnagyobb elismeréssel beszélt önről, uram – sietett hízelegni Malfoy. – Azt mondta, ön a legkiválóbb bájitalfőző, akit ismer...

Harry rábámult Malfoyra. Nem a nyalizást tartotta figyelemre méltónak – Malfoy öt éve ugyanezt művelte Pitonnal –, hanem hogy Malfoy valóban kissé betegnek tűnt. Hosszú idő óta először látta közvetlen közelről a mardekáros fiút, s most megfigyelte, hogy szeme alatt sötét karikák húzódnak, s a bőre egyértelműen szürkés árnyalatú.

– Beszédem van veled, Draco – szólalt meg hirtelen Piton.

– Ejnye, Perselus – brummogta újabb csuklások közepette Lumpsluck. – Karácsony van, ne légy túl szigorú...

– Házvezető tanáraként el tudom dönteni, milyen mértékű szigor a helyénvaló – felelte hűvösen Piton. – Gyere velem Draco!

Azzal kivált a társaságból, s Malfoy kelletlenül követte. Harry egy pillanatig tétovázott, aztán Lunához fordult: – Mindjárt visszajövök. Ki kell mennem öh... vécére.

– Menj csak – felelte vidoran Luna, s Harry távoztában még hallani vélte, hogy a lány tovább ecseteli a Rotfang-összeesküvés részleteit Trelawney professzornak, aki lelkes érdeklődést mutatott a téma iránt.

A folyosó üres volt, így Harry a dolgozószobából kilépve nyomban elővehette és magára teríthette a láthatatlanná tévő köpenyt. Pitont és Malfoyt megtalálnia viszont már nem volt ilyen könnyű. Futva indult el a folyosón, hisz lépteinek zaját elnyomta a Lumpsluck szobájából kiáradó zeneszó és zsibongás. Piton levitte volna Malfoyt a saját alagsori irodájába? Vagy visszakísérte őt a mardekárosok klubhelyiségébe? Harry mindenesetre rátapasztotta a fülét minden egyes ajtóra, ami mellett elhaladt, mígnem a folyosó végén, az utolsó teremből hangokat vélt hallani. Fellobbanó izgalommal kuporodott le a kulcslyuk elé.

– ...nem hibázhatsz, Draco, mert ha kicsapnak...

– Nem érti, hogy nem volt hozzá semmi közöm?

– Remélem, igazat mondasz, mert ez rettenetesen ügyetlen és ostoba dolog volt. Máris felmerült a gyanú, hogy benne volt a kezed.

– Ki gyanúsít engem? – dühöngött Malfoy. – Utoljára mondom, nem én voltam! Annak a Bellnek biztos van valami ellensége, akiről nem tudnak... Ne nézzen így rám! Tudom, hogy mire készül, nem vagyok teljesen hülye, de nem fog összejönni!

Egy pillanatig csend volt, aztán Piton halkan így szólt:

– Á... látom, Bellatrix nénéd megtanított az okklumenciára. Milyen gondolatokat próbálsz eltitkolni a mestered elől, Draco?

– Előle semmit nem akarok eltitkolni! De maga ne ártsa bele magát!

Harry még erősebben rányomta a fülét a kulcslyukra. Mi történhetett, hogy Malfoy így beszél Pitonnal? Azzal a Pitonnal, akit mindig is mélyen tisztelt, sőt szeretett?

– Szóval ezért kerülsz engem év eleje óta. Féltél, hogy beleavatkozom a dolgodba? Ha bárki más venné a bátorságot, hogy sorozatos felszólítások után se jelenjen meg a szobámban...

– Küldjön büntetőmunkára! – acsargott Malfoy. – Jelentsen fel Dumbledore-nál!

Egy pillanatig megint csend volt.

– Nagyon jól tudod, hogy egyiket sem akarom tenni – felelte végül Piton.

– Akkor ne hívogasson a szobájába!

– Figyelj rám! – Piton annyira lehalkította hangját, hogy Harrynek szinte bele kellett préselnie a fülét a kulcslyukba, hogy értse a szavait. – Segíteni próbálok neked. Megesküdtem anyádnak, hogy védelmezni foglak. Letettem a Megszeghetetlen Esküt, Draco...

– Sajnos úgy tűnik, meg kell szegnie, mert én nem kérek a védelméből! A feladat az enyém, én kaptam, és én is fogom elvégezni. Megvan a tervem, működni is fog, csak egy kicsit tovább tart, mint gondoltam!

– Mi a terved?

– Semmi köze hozzá!

– Ha elmondod, mire készülsz, támogatni tudlak.

– Köszönöm szépen, de van elég támogatóm! Nem vagyok egyedül!

– Ma mindenesetre egyedül voltál. A legnagyobb fokú ostobaság volt előőrs és hátvédek nélkül a folyosókra merészkedned. Ezek elemi hibák...

– Velem lett volna Crak és Monstro, ha maga nem küldi büntetőmunkára őket!

– Halkabban! – sziszegte Piton, mert Malfoy az indulattól felemelte hangját. – Ha Crak és Monstro barátaidnak szándékukban áll idén végre letenni az RBF-et sötét varázslatok kivédéséből, akkor egy kicsit szorgalmasabban kell dolgozniuk, mint...

– Mit számít az!? – vágott közbe Malfoy. – Sötét varázslatok kivédése... – ez egy vicc, nem? Színjáték! Melyikünk akar védekezni a fekete mágiával szemben?

– Ez a színjáték feltétlenül kell a sikerhez, Draco! Mit gondolsz, hol lennék ma, ha annak idején nem tudtam volna, mit kell tennem? És most jól figyelj rám! Óvatlan vagy, éjszaka egyedül kóborolsz, hagyod, hogy elkapjanak. Ha olyan segítőkre bízod magad, mint Crak és Monstro...

– Nemcsak ők segítenek! Mások is állnak mögöttem, sokkal jobbak!

– Akkor hát avass be engem is, hogy...

– Tudom, mi jár a fejében! A dicsőségemre fáj a foga!

Megint egy hosszú, néma pillanat következett, aztán felcsendült Piton fagyos hangja:

– Úgy beszélsz, mint egy gyerek. Megértem, hogy felkavart apád bebörtönzése, de...

Harryt csak gyors reflexe mentette meg: amint meghallotta Malfoy lépteit, rögtön félreugrott, s ugyanabban a pillanatban már fel is pattant az ajtó. Malfoy döngő léptekkel végigsietett a folyosón, el Lumpsluck szobájának nyitott ajtaja előtt, majd a távoli sarkon eltűnt szem elől.

Harry tovább kuporgott a fal tövében, még a lélegzetét is visszafojtotta. Kisvártatva kilépett a teremből Piton – az arca kifürkészhetetlen volt –, és visszament a partira. Harry még mindig nem mozdult, csak ült a varázsköpeny rejtekében, és lázasan töprengett a hallottakon.

Tizenhatodik fejezet

Fagyos karácsony

– Szóval Piton felajánlotta, hogy segít neki? A szó szoros értelmében felajánlotta a segítségét?!

– Ha még egyszer megkérdezed ezt – mordult fel Harry –, egy marék kelbimbóval fogom be a szádat.

– Csak biztos akarok lenni benne! – védekezett Ron. Kettesben álltak az Odú konyhájában, és egy nagy rakás pucolnivaló kelbimbóval szemeztek. Kint, az ablakon túl szállingózott a hó.

– Igen, Piton felajánlotta neki a segítségét! – ismételte századszor is Harry. – Azt mondta, megígérte Malfoy anyjának, hogy megvédi őt, mármint Malfoyt. Le is tette a megszeghetetlen esküt vagy mi a fenét...

– Letette a Megszeghetetlen Esküt? – hüledezett Ron. – Nehogy már... biztos ezt mondta?

– Igen, biztos. Miért, az micsoda?

– A Megszeghetetlen Eskü olyan eskü, amit nem lehet megszegni...

– Képzeld, erre magamtól is rájöttem. Miért, mi történik azzal, aki megszegi?

– Meghal – felelte lakonikusan Ron. – Egyszer, még ötéves koromban, Fred és George megpróbált rávenni, hogy tegyek le egy ilyen esküt. Csak egy hajszálon múlott. Már fogtuk egymás kezét Freddel meg minden, amikor apa ránk talált. Iszonyúan kiakadt... – Ron szemében nosztalgikus fény csillant. – Akkor láttam apát először és utoljára olyan dühösnek amilyen anya szokott lenni. Fred azt állítja, a bal feneke azóta is zsibbad attól, amit akkor kapott.

– Nem érdekel Fred bal feneke...

– Miről van szó? – kérdezte a bal fenék tulajdonosa az ajtóból, majd ikertestvérével együtt besétált a konyhába. – Odasüss, George, milyen aranyosak! Késsel pucolják a kelbimbót!

– Két hónap és pár nap múlva betöltöm a tizenhetet – morogta sértődötten Ron. – Ne félj, attól kezdve a pálcámmal fogom csinálni!

– Nem gáz, öcskös – felelte George, azzal ledobta magát egy székre, és fellendítette lábát a konyhaasztalra. – Addig még számos alkalommal bemutathatod, hogyan kell szakszerűen használni a... hoppacsek!

– Ez a te műved! – csattant fel Ron, és bekapta vérző hüvelykujját. – Na várj csak, ha tizenhét éves leszek...

Fred ásítva legyintett.

– Akkor majd elkápráztatsz minket eddig jól titkolt varázstehetségeddel, mi?

– Apropó jól titkolt tehetség... – szólt homlokráncolva George. – Ronald öcsém, mi igaz abból, amit Ginny mesél rólad meg egy Lavender Brown nevű hölgyikéről?

Ron elpirult, és ismét a kelbimbók felé fordult, de a szája sarkában mosoly bujkált.

– Mi közötök hozzá?

– Ez ám az ütős válasz! – gúnyolódott Fred. – Nem is tudom, hogy tudsz ilyen jókat kitalálni. Nos, öcsikém, igazából arra lennénk kíváncsiak... hogy miként került sor a dologra.

– Miről beszélsz?

– Balesetet szenvedett szegény lány?

– Micsoda?

– Mitől lett ilyen súlyos agykárosodása? Hékás!

A konyhába lépő Mrs. Weasley épp tanúja volt, amint Ron a bátyja felé hajította a zöldségpucoló kést, melyet azonban még röptében papírrepülővé változtatott Fred könnyedén lendülő pálcája.

– Ron! – csattant fel dühösen Mrs. Weasley. – Meg ne lássam még egyszer, hogy késsel dobálózol!

– Nem fordul elő többet... – felelte gyorsan Ron, majd, miután újra a kelbimbók felé fordult, motyogva hozzátette: – ...hogy meglátod.

– Fred, George, sajnálom, de helyet kell szorítanotok a szobátokban Billnek, mert este megérkezik Remus.

– Nem gond – legyintett Fred.

– Charlie nem jön haza, úgyhogy Harry és Ron maradhatnak a tetőtérben, és ha Fleurt összeköltöztetjük Ginnyvel...

– Azzal elszúrjuk Ginny karácsonyát – dünnyögte Fred.

– ...akkor mind kényelmesen elférünk, vagy legalábbis mindenkinek lesz ágya – hadarta kissé lámpalázasan Mrs. Weasley.

– Percy biztos nem dugja ide a ronda pofáját? – kérdezte Fred.

Mrs. Weasley elfordult, és úgy válaszolt:

– Nem... Gondolom, az ünnepek alatt is dolgozik...

– ...vagy ő a legnagyobb tahó a világon – mondta Fred, miután anyja kisietett a konyhából. – Harmadik tippem nincs. Na gyere, George, lépjünk le!

– Hova mentek? – kapta fel a fejét Ron. – Nem segítenétek a kelbimbó-pucolásban? Csak egy gyors bűbáj, és nem kéne itt szenvednünk.

– Ez nem volna helyes – felelte nagy komolyan Fred. – Varázslat nélkül pucolni a kelbimbót jellemerősítő hatású. Meg kell tapasztalnotok, milyen nehéz a muglik és a kviblik élete.

– Egyébként is, ha segítséget vársz valakitől – tette hozzá George, Ron felé hajítva a papírrepülőt –, akkor nem célszerű előtte késsel dobálni az illetőt. Ezt csak miheztartás végett mondom. És hogy feleljek a kérdésedre: a faluba megyünk. A papírboltban dolgozik egy nagyon csinos lány, aki egyenesen varázslatosnak találja a kártyatrükkjeimet...

– Bunkók... – morogta sötéten Ron, miközben a hólepte kerten át távozó bátyjai után bámult. – Tíz másodpercükbe került volna, és akkor mi is velük mehetnénk.

– Én nem – rázta a fejét Harry. – Megígértem Dumbledore-nak, hogy nem császkálok el, amíg itt vagyok nálatok.

– Ja, tényleg.

Ron megpucolt néhány kelbimbót, aztán újra megszólalt:

– El fogod mondani Dumbledore-nak, hogy Piton és Malfoy mit beszéltek egymással?

– Persze – felelte Harry. – Szívesen elmondom én bárkinek, aki le tudja állítani őket, és Dumbledore az első a listán. Lehet, hogy megint beszélek majd apáddal is.

– Kár, hogy azt nem tudtad meg, miben sántikál tulajdonképpen Malfoy.

– Hogy tudtam volna meg? Pont az volt a lényeg, hogy nem akarta elárulni Pitonnak!

Néhány másodpercig mindketten hallgattak, aztán megint Ron szólalt meg.

– Remélem, sejted, hogy mit fog mondani apám meg Dumbledore meg mindenki. Azt, hogy Pitonnak igazából eszében se volt segíteni Malfoynak, csak ki akarta szedni belőle, hogy mi a terve.

Harry konokul rázta a fejét.

– Hallottam, hogy beszélt Piton. Ilyen jól még ő se tud hazudni.

– Jól van – dünnyögte Ron. – Csak figyelmeztettelek.

Harry összevonta a szemöldökét.

– De te egyetértesz velem, nem?

– Persze! – vágta rá Ron. – Teljesen egyetértek! De mindenki más úgy hiszi, hogy Piton a Rend oldalán áll.

Harry hallgatott. Magától is rájött, hogy ez az új bizonyíték legkézenfekvőbb cáfolata. Szinte most is hallotta Hermione válaszát:

De Harry, teljesen nyilvánvaló, hogy Piton csak azért ajánlkozott, mert meg akarta tudni Malfoytól, miben mesterkedik...

Hogy a lány így fog reagálni, azt persze csak feltételezte, hisz még nem volt alkalma rá, hogy beszámoljon a történtekről Hermionénak. Mire visszament Lumpsluck partijára, a lány már nem volt ott – a bosszankodó McLaggen legalábbis ezt állította –, s mire Harry a klubhelyiségbe ért, addigra Hermione már lefeküdt aludni. Másnap reggel, mielőtt útra keltek Ronnal az Odúba, épp csak arra volt idő, hogy boldog karácsonyt kívánjon Hermionénak, és futólag megjegyezze, hogy a szünet után fontos híre lesz a számára. Abban sem volt biztos, hogy a lány figyelt arra, amit mond, mert közben egy méterre tőlük Ron és Lavender lelkes, ám szavak nélküli búcsúzkodása zajlott.

Egy dolgot azonban még Hermione se cáfolhatott: hogy Malfoy készül valamire, s hogy ezt Piton is tudja. Harry megerősítve érezte magát igazában, s nem volt rest rendszeresen Ron orra alá dörgölni, hogy lám, ő év eleje óta ezt szajkózza.

Harrynek egészen szentestéig nem volt alkalma beszélni Mr. Weasleyvel, mert a családfő minden nap éjszakába nyúlóan dolgozott a minisztériumban. Az ünnepi estén Weasleyék és vendégeik a nappaliban gyűltek össze, amit Ginny úgy telezsúfolt díszekkel, hogy a jelenlévők egy felrobbant papírszalaggyárban érezhették magukat. Csak Fred, George, Harry és Ron tudta, hogy a karácsonyfa csúcsára biggyesztett angyalka valójában egy kerti törpe: az a példány, ami bokán harapta Fredet, mikor répáért ment a karácsonyi vacsorához. Az elkábított, aranyszínűre festett, tüllszoknyába öltöztetett és műszárnyakkal felszerelt gnóm mogorván bámult le az ünneplő társaságra – kopasz krumplifejével és szőrös lábával Harry meggyőződése szerint joggal pályázhatott a világ legrondább angyalkája címre.

Az előírt ünnepi program az volt, hogy közösen meghallgatják a rádióban Mrs. Weasley kedvenc énekesnője, Celestina Maggica karácsonyi slágercsokrát. Fleur, aki kritikán alulinak ítélte a műsort, fennhangon csacsogott a sarokban; Mrs. Weasley ezt igencsak nehezményezte, és pálcáját a nagy, fadobozos rádióra szegezve egyre fokozta a hangerőt. Egy különösen jazzes szám, a Vággyal teli üst a szív alatt Fred, George és Ginny belekezdett egy parti robbantós snapszliba. Ron folyvást Bill és Fleur felé pislogott, mintha ötleteket akarna ellesni tőlük. A minden korábbinál soványabb és rongyosabb Remus Lupin a kandallónál ült, és úgy meredt a tűzbe, mint aki nem is hallja Celestina hangját.

A szívem üstjét, jöjj, kavard,

míg tart e bűvös éj,

hisz mind tiéd, mi benne forr:

a vágy s a szenvedély.

– Erre táncoltunk tizennyolc éves korunkban – szólt elérzékenyülten Mrs. Weasley, és megtörölte a szemét a kötéssel, amin épp dolgozott. – Emlékszel, Arthur?

– Mphf? Ja persze, nagyon szép szám – felelte Mr. Weasley, aki egy mandarint hámozott, és szórakozottan bólogatott hozzá. Most kelletlenül kihúzta magát, s tekintetével megkereste a mellette ülő Harryt.

– Bocsáss meg ezért – bökött a fejével a rádió felé, miközben Celestina belevágott a refrénbe. – Mindjárt vége.

– Nem érdekes – mosolygott Harry. – Sok a munka a minisztériumban?

– Nagyon sok – dünnyögte a varázsló. – Ami nem is volna baj, csak már lenne valami eredménye. A három emberből, akit az utóbbi néhány hónapban letartóztattunk, kétlem, hogy akár egy is valóban halálfaló... De ezt ne mondd senkinek – tette hozzá hirtelen támadt nyugtalansággal.

– De Stan Shunpike-ot már elengedték, nem? – érdeklődött Harry.

– Sajnos nem. Tudom, hogy Dumbledore magánál Scrimgeournél próbált közbenjárni az ügyében... és hát tudni kell, hogy akik beszéltek Stannel, mind egyetértenek, hogy körülbelül annyi köze van a halálfalókhoz, mint ennek a mandarinnak... Csakhogy a felső vezetésnek a látszat a fontos. Az mégiscsak jobban hangzik, hogy hármat elfogtunk, mint az, hogy háromszor melléfogtunk... De ez is maradjon köztünk...

– Hallgatni fogok – ígérte Harry. Ezután néhány másodpercig valóban hallgatott, mert nem tudta, hol kezdje mondókáját. Miközben gondolatait rendezte, Celestina Maggica rázendített a Szívemet csalfa varázs lopta el kezdetű balladára.

– Mr. Weasley, emlékszik még, mit mondtam önnek az állomáson, amikor a Roxfortba indultunk?

– Ellenőriztem, Harry – legyintett a férfi. – Átkutattam Malfoyék házát, de nem találtam semmilyen gyanús tárgyat. Se épet, se sérültet.

– Igen, tudom, olvastam a Prófétában... De most másról van szó. Egy sokkal... – és beszámolt Mr. Weasleynek Piton és Malfoy kihallgatott diskurzusáról. Miközben beszélt, látta, hogy Lupin kissé feléjük fordítja fejét, s figyelmesen hallgatja szavait. Miután mondókája végére ért, egy percig ismét csak Celestina hangja hallatszott.

Szegény szívem merre jár?

Egy bűbáj csalta el...

– Arra nem gondoltál, Harry – szólalt meg végül Mr. Weasley –, hogy Piton talán csak úgy tett, mintha...

– Mintha segíteni akarna Malfoynak, hogy kiszedje belőle mi a szándéka? – fejezte be a kérdést Harry. – Gondoltam rá persze. De ezt nem ártana bizonyítani...

– Ez nem a mi dolgunk – szólalt meg váratlanul Lupin. Hátat fordított a kandallónak, és Mr. Weasley mögül szembenézett Harryvel. – Ez Dumbledorera tartozik. Nekünk pedig be kell érnünk azzal, hogy Dumbledore bízik Perselusban.

– De hát, tegyük fel... tegyük fel, hogy Dumbledore félreismeri Pitont – ellenkezett Harry.

– Ezt már sokan és sokszor mondták. A kérdés végső soron az, hogy bízunk-e Dumbledore ítéletében. Én bízom benne, ezért bíznom kell Perselusban is.

– De hát Dumbledore is tévedhet! – vitatkozott Harry. – Ő maga se tagadja. Maga talán... – merően belenézett Lupin szemébe. – ...maga szereti Pitont?

– Nem szeretem, és nem is gyűlölöm – felelte Lupin. – Ezt komolyan mondom – tette hozzá, válaszul Harry szkeptikus fintorára. – Valószínűleg sose leszünk kebelbarátok. Túl sok keserűséget halmozott fel mindaz, ami az idők során James, Sirius és Perselus között történt. De azt sem felejtem el, hogy mikor a Roxfortban tanítottam, Perselus havonta megfőzte nekem a farkasölőfű-főzetet. Neki köszönhetem, hogy abban az időben nem szenvedtem a teliholdtól.

– De közben véletlenül elkotyogta, hogy maga farkasember – dohogott Harry –, és ezért el kellett mennie az iskolából!

Lupin vállat vont.

– Az előbb vagy utóbb amúgy is kiderült volna. Piton irigyelte a munkámat, ez nyilvánvaló, de ha igazán ártani akart volna nekem, azt a bájital segítségével könnyedén megtehette volna. Ő viszont őrizte az egészségemet, és ezért hálával tartozom neki.

– Lehet, hogy csak Dumbledore miatt nem merte megmérgezni magát! – érvelt Harry.

Lupin arcán szomorú mosoly jelent meg.

– Te eltökélten gyűlölöd Perselust. Nem is csodálom: James az apád, Sirius a keresztapád... Örökölted az előítéletüket. Mindenképp mondd el Dumbledore-nak is, amit most Arthurnak és nekem mondtál, de ne várd, hogy ossza a véleményedet. Azt se hinném, hogy meglepődik a híren. Nem kizárt, hogy Piton épp Dumbledore utasítására kérdezte ki Dracót.

...hogy szívem végre visszaadd,

mert ha nem, jaj, megszakad.

Celestina egy kitartott magas hanggal befejezte a dalt, majd a rádióban felhangzott a taps, amihez Mrs. Weasley is lelkesen csatlakozott.

– Vége van márh? – kérdezte fennhangon Fleur. – 'Ála Istennek, borhzalmas volt...

– Iszunk egy jóéjszakát-pohárkát? – kérdezte gyorsan és hangosan Mr. Weasley. – Ki kér tojáslikőrt?

– Mit csinál mostanában? – fordult Lupinhoz Harry, mikor Mr. Weasley elsietett a tojáslikőrért. A többiek nyújtózkodtak, és beszélgetni kezdtek egymással.

– Titkos bevetésen vagyok – felelte Lupin. – Földalatti bevetésen, hogy úgy mondjam. Azért is nem tudtam írni neked. Lebuktam volna, ha leveleket küldözgetek.

– Miért?

– A magamfajták között élek – magyarázta Lupin, de Harry továbbra is kérdőn nézett rá, hát hozzátette: – A vérfarkasok között. Szinte mind Voldemort oldalán állnak. Dumbledore-nak kellett egy kém, s én kapóra jöttem...

Némi keserűség csengett Lupin hangjában, s ezt valószínűleg ő is tudta, mert elmosolyodott és így folytatta: – Nem mintha panaszkodnék. Valakinek ezt is vállalnia kell, s ki volna alkalmasabb rá nálam? Még nekem se volt könnyű a vérfarkasok bizalmába férkőznöm. Lerí rólam, hogy megpróbáltam beilleszkedni a civilizált varázslók közé. Ők viszont kerülik az embereket, a társadalom peremén élnek. Lopnak – és néha ölnek –, hogy ne haljanak éhen.

– És miért támogatják Voldemortot?

– Mert azt remélik, hogy az uralma alatt jobb életük lesz – felelte egyszerűen Lupin. – Greybackkel pedig nemigen lehet vitatkozni...

– Ki az a Greyback?

– Nem hallottál még róla? – Lupin önkéntelenül ökölbe szorította ölében pihenő kezét. – Fenrir Greyback a ma élő legkegyetlenebb vérfarkas. Életcéljának tekinti, hogy minél több embert megmarjon, megfertőzzön. Szaporítja a vérfarkasokat, hogy azok végül legyőzhessék a varázslókat. Voldemort a szolgálatai fejében gazdag zsákmányt ígért neki. Greyback ugyanis a gyerekeket szereti... Mard meg a kölyköt, mondja, szakítsd el a szüleitől, és neveld arra, hogy gyűlölje a varázslókat. Voldemort azzal fenyegetőzik, hogy rászabadítja Greybacket az emberek gyerekeire... Ez elég hatásos fenyegetés.

Lupin szünetet tartott, majd kibökte:

– Engem is Greyback harapott meg.

– Micsoda? – hüledezett Harry. – Mármint... még gyerekkorában?

– Igen. Apám megsértette Greybacket. Sokáig nem tudtam, ki támadott meg – még sajnáltam is az illetőt, amiért nem tudta fékezni magát, hisz addigra már megtapasztaltam, milyen az átváltozás. De Greyback nem érdemel sajnálatot. Szándékosan az áldozatok közelében várja a holdtöltét, hogy átváltozva rájuk találjon. Előre kiterveli a támadásait. És Voldemort ezt az embert állította a vérfarkasok élére. Nem mondhatnám, hogy sokra megyek az észérveimmel, ha közben Greyback azt harsogja, hogy nekünk farkasembereknek vér kell, és hogy álljunk bosszút a normális embereken.

_ De hisz maga is normális! – tiltakozott Harry. – Csak van egy... egy kis problémája... Lupinból kitört a nevetés.

– Mintha az apádat hallanám! Ő nevezte a farkaskórt társaságban „kis szőrös problémá”-nak. Sokan azt hitték, hogy egy neveletlen nyúllal vesződöm.

A beszélgetés mintha jobb kedvre hangolta volna Lupint; köszönettel elfogadott egy pohárka tojáslikőrt Mr. Weasleytől. Harryn viszont izgalom lett úrrá – mikor szóba került az apja, eszébe jutott valami, amit mindenképp meg akart kérdezni Lupintól.

– Nem hallott véletlenül egy bizonyos Félvér Hercegről?

– Félvér miről?

– Hercegről – ismételte Harry, mohón figyelve Lupin arcát.

– A varázslók között nincsenek hercegek – mosolyodott el Lupin. – Talán fel akarod venni ezt a címet? A Kiválasztott nem elég neked?

– Dehogyis akarom felvenni! – méltatlankodott Harry. – A Félvér Herceg a Roxfortba járt, és megörököltem a bájitaltan könyvét. Teleírta olyan varázslatokkal, amelyeket ő maga talált ki. Köztük van például a Levicorpus...

– Á, igen, az nagy divat volt a mi időnkben – bólintott nosztalgikus mosollyal Lupin. – Ötödéves koromban folyton tele volt az iskola fejjel lefelé lógó emberekkel.

– Apám is használta az ártást. Láttam a merengőben, hogy egyszer fellógatta Pitont.

Harry ezt célzásnak szánta, de nem érte el vele a várt hatást. Lupin továbbra is csak mosolygott.

– Hát igen... De használták sokan mások is. Mondom, akkoriban nagyon divatos volt. Tudod, hogy van ez: mindig vannak felkapott bűbájok...

– De ezt valószínűleg akkor találták fel, amikor maguk a Roxfortba jártak – erősködött Harry.

– Nem feltétlenül – rázta a fejét Lupin. – Mint minden más az egyes varázslatok is néha divatba jönnek, aztán hosszú időre elfelejtődnek. – Lupin Harry szemébe nézett, és csendesen, de határozottan hozzátette: – James aranyvérű volt, és hidd el, soha nem kérte, hogy Hercegnek szólítsuk.

Harry nem köntörfalazott tovább.

– És Sirius se lehetett az? És maga se?

– Egészen biztosan nem.

– Értem. – Harry a tűz felé fordult. – Csak azért gondoltam, mert... Szóval, a Herceg sokat segített nekem a bájitaltan órákon.

– Milyen régi az a könyv?

– Nem tudom, nem néztem utána.

– Próbáld kideríteni! Abból megtudnád, hogy mikor járt a Herceg a Roxfortba.

Nem sokkal ezután Fleur Celestinát parodizálva énekelni kezdte a „Vággyal teli üst a szív”-et. Ezt a többiek – Mrs. Weasley arckifejezését látva – jó oknak érezték a távozásra, és gyorsan elmentek lefeküdni. Harry és Ron a tetőtéri hálószoba felé vette az irányt, ahol korábban felállítottak egy kempingágyat Harry számára.

Ron szinte azonnal elaludt, Harry viszont előásta a ládájából a Herceg könyvét, és lapozgatni kezdte az ágyban. Az első oldalak egyikén meg is találta a kiadás dátumát: a könyv majdnem ötvenéves volt. Se az apja, se az apja barátai nem akkor jártak a Roxfortba. Csalódottan visszadobta a könyvet a ládába, lekapcsolta a lámpát, és az oldalára fordult. Piton, Stan Shunpike, a Félvér Herceg és a vérfarkasok jártak az eszében, s miután végre elszunnyadt, álmában ólálkodó árnyakat és sikoltozó, megmart gyerekeket látott...

– Ezt nem gondolhatja komolyan!

Harry felriadt, s az első dolog, amit megpillantott, az ágya végében fekvő, telitömött harisnya volt. Feltette a szemüvegét, és körülnézett. A szoba kis ablakát majdnem teljesen belepte a hó. A másik ágyon ott ült Ron, és egy vastag aranyláncnak tűnő tárgyat forgatott a kezében.

– Mi az? – kérdezte Harry.

– Lavendertől kaptam – felelte viszolygó arccal Ron. – De nem gondolhatja komolyan, hogy hordani fogom...

Harry alaposabban megnézte az ajándékot, majd harsányan felkacagott. A láncra nagy, arany betűkből álló szavak voltak fűzve:

Az én szerelmem

– Nagyon vagány... Jól fog állni neked. Főleg akkor hordd, ha Fred meg George is látja.

– Ha egy szót is mersz szólni nekik erről – hadarta Ron, és gyorsan a párnája alá rejtette a nyakláncot –, én-én-én-én...

– Csúnyán rám dadogsz? – vigyorgott Harry. – Ne hülyéskedj, dehogy mondom el!

– Hogy jutott egyáltalán eszébe ilyesmit venni nekem? – sopánkodott Ron, nem múló döbbenettel az arcán.

– Lássuk csak... Talán beszélgettetek, és véletlenül elkotyogtad neki, hogy szeretnél „az én szerelmem” felirattal a nyakadban mászkálni a suliban...

– Na persze... nem is szoktunk beszélgetni – vallotta be Ron. – Főleg csak...

– Smároltok – bólintott Harry.

– Hát igen. – Ron habozott egy kicsit, aztán megkérdezte: – Hermione tényleg jár McLaggennel?

– Nem t'om – felelte Harry. – Lumpsluck partiján nem igazán jöttek össze.

Ron valamivel derűsebb hangulatban kutatott tovább a karácsonyi harisnyában.

Harry az alábbi ajándékokat kapta: egy Mrs. Weasley kötötte pulóvert, amire egy aranycikesz volt hímezve; egy nagy dobozt tele a Weasley Varázsvicc Vállalat termékeivel; és egy kissé dohos, penészszagú csomagot, aminek a címkéjén ez állt: Gazdámnak Siportól.

Harry megbámulta a csomagot.

– Szerinted ki merjem nyitni? – fordult Ronhoz.

– Persze. Még mindig ellenőrzik a postánkat a minisztériumban – felelte Ron, de azért ő is gyanakodva nézett a csomagra.

– Nekem eszembe se jutott, hogy megajándékozzam Siport. Szoktak az emberek karácsonyi ajándékot adni a házimanójuknak? – kérdezte Harry, miközben próbaképpen megbökte a csomagot.

– Hermione biztos adna – vélekedett Ron. – De mielőtt lelkiismeret-furdalásod támadna, nézzük meg, mit kaptál Siportól!

Néhány másodperccel később Harry felkiáltott, és kiugrott az ágyból – a csomag tele volt férgekkel.

– Hát ez óriási! – hahotázott Ron. – Igazi meglepetés!

– Még mindig jobb, mint a nyaklánc – replikázott Harry, s ezzel sikerült is elvennie Ron kedvét a nevetéstől.

Mikor összegyűltek a karácsonyi ebédhez, mindenkin új pulóver volt – kivéve Fleurt (akinek a jelek szerint Mrs. Weasley nem volt hajlandó ilyen személyes jellegű ajándékot adni) és magát Mrs. Weasleyt, aki viszont egy vadonatúj, apró gyémántokkal teleszórt, éjkék boszorkánysüveget, meg egy csillogó arany nyakláncot viselt.

– Ezeket Fredtől és George-tól kaptam! Hát nem gyönyörűek?

– Most, hogy magunk mossuk a zoknijainkat, egyre több elismeréssel gondolunk rád, anya – szólt széles gesztussal George. – Paszternákot, Remus?

– Kukac van a hajadban, Harry – jegyezte meg kuncogva Ginny, és áthajolt az asztal fölött, hogy lepöckölje az állatot. Harrynek libabőrös lett a tarkója, de nem a kukac miatt.

– Fúj, de rhémes! – sopánkodott affektált borzongással Fleur.

– Undorító – helyeselt Ron. – Kérsz mártást, Fleur?

Segítőkész igyekezetében lelökte az asztalról a szószos edényt. A kiömlő mártás azonban Bill pálcaintésére irányt változtatott, és engedelmesen visszaröppent az edénybe.

– Olyan vagy, min' az a Tonks – fordult Ronhoz Fleur, miután elegendő hálacsókot adott Billnek. – Ő is mindig mindent felborhít...

– Meghívtam mára a kedves Tonksot. – Mrs. Weasley lecsapta az asztalra a párolt répát, és dühös pillantást vetett Fleurre. – De nem tud eljönni. Beszéltél vele mostanában, Remus?

– Nem, az utóbbi időben nem találkoztam senkivel – felelte Lupin. – Tonksnak van családja, biztos hazautazott hozzájuk az ünnepekre.

Mrs. Weasley hümmögött.

– Lehet... de nekem az volt a benyomásom, hogy egyedül akarja tölteni a karácsonyt.

Az asszony olyan szemrehányóan nézett Lupinra, mintha őt hibáztatná érte, hogy Tonks helyett Fleur lesz a menye. Harry rápillantott Fleurre – aki a saját villájával kínálta a pulykafalatokat Billnek –, és arra gondolt, hogy Mrs. Weasley ezt a csatát már réges-rég elvesztette. Ugyanakkor felötlött benne egy kérdés Tonksszal kapcsolatban, amit, úgy vélte, legjobb, ha a patrónus-szakértő Lupinnak tesz fel.

– Tonks patrónusának megváltozott az alakja – fordult a varázslóhoz. – Legalábbis Piton azt mondta. Nem tudtam, hogy ez lehetséges. Mitől változik meg az ember patrónusa?

Lupin előbb alaposan megrágta és lenyelte a falatot, s csak azután felelt.

– Előfordul néha... sokkoló élmény hatására... érzelmi megrázkódtatás után...

– Szürke volt és négylábú... – Harrynek egy gondolat hasított az agyába, s lehalkította hangját. – Nahát... nem lehet hogy...

– Arthur! – kiáltott fel hirtelen Mrs. Weasley. Felpattant a székről, szívére szorította a kezét, és elkerekedett szemmel meredt kifelé a konyhaablakon. – Arthur... Itt van Percy!

– Micsoda?

Mr. Weasley meghökkenve körülnézett, s mindenki más is az ablak felé fordult. Ginny még fel is állt, hogy jobban lásson. A hófödte udvaron át valóban Percy közeledett – szarukeretes szemüvege megcsillant a napfényben –, de nem volt egyedül.

– Eljött vele... Arthur, eljött vele a miniszter is!

És tényleg: Percy nyomában ott lépkedett – kissé sántítva – az az ember, akit Harry a Reggeli Prófétában látott. Őszülő, sörényszerű haját és fekete köpenyét hópelyhek pöttyözték. A konyhában ülőknek megmukkanni sem volt idejük; Mr. és Mrs. Weasley is épp csak egy döbbent pillantást válthattak, mikor már nyílt is a hátsó ajtó, és belépett Percy.

Egy hosszú pillanatig kínos csend feszült a konyhában. Azután Percy tartózkodó hangon megszólalt:

– Boldog karácsonyt, anyám!

– Istenem, Percy! – kiáltott fel az asszony, és a karjába zárta fiát.

Rufus Scrimgeour botjára támaszkodva állt az ajtóban, és mosolyogva figyelte a megindító jelenetet.

– Bocsássák meg, hogy így magukra törtünk – szólt, mikor Mrs. Weasley könnyeit törölgetve, boldog mosollyal ránézett. – Percyvel épp a közelben jártunk – hivatalos ügyben persze –, és a fiatalember ragaszkodott hozzá, hogy felkeresse magukat.

Percy azonban a legkisebb jelét sem adta annak, hogy a család többi tagját is köszönteni kívánná. Úgy állt, mint aki karót nyelt, és elbámult a többiek feje fölött. Mr. Weasley, Fred és George rezzenéstelen arccal figyelték őt.

– Jöjjön be, miniszter úr, foglaljon helyet! – Mrs. Weasley kapkodva megigazította új süvegét. – Fogyasszon egy kis dulykát vagy pesszertet... akarom mondani pulykát...

– Nem, nem, kedves Molly, szó se lehet róla – rázta a fejét Scrimgeour. Harry le merte volna fogadni, hogy a miniszter belépésük előtt nem sokkal kérdezte meg Percytől az asszony nevét. – Nem akarok zavarni, itt se lennék, ha Percy nem akart volna feltétlenül beköszönni...

– Édes istenem! – susogta könnyes szemmel Mrs. Weasley, és ágaskodva megcsókolta Percy arcát.

– Csak öt percre néztünk be – darálta tovább Scrimgeour –, és amíg szót váltanak Percyvel, én sétálok egyet az udvarban. Tényleg nem akarok alkalmatlankodni. Ha esetleg valamelyikük lenne olyan kedves, és megmutatná a gyönyörű kertet... Á, látom, a fiatalember már végzett. Ő talán kész velem tartani.

Nyomban minden szem Harryre szegeződött, s a konyhában hirtelen megváltozott a hangulat. Senkit nem tévesztett meg Scrimgeour színjátéka, hogy nem ismeri fel Harryt, és azt sem találták természetesnek, hogy a miniszter épp őt hívja el magával, mikor Ginny, Fleur és George tányérja szintén üres.

– Rendben van, megyek – törte meg a kínos csendet Harry.

Hiába hangoztatta Scrimgeour, hogy csak arra jártak, és Percy mindenáron be akart nézni a családjához – Harry már tudta, mi a váratlan látogatás igazi oka: Scrimgeour beszélni akar vele négyszemközt.

– Semmi baj – mondta halkan, mikor elhaladt Lupin mellett, aki már félig felemelkedett a székről, hogy közbelépjen. – Semmi baj – ismételte meg, mert látta, hogy Mr. Weasley is szólni akar.

– Kitűnő – mosolygott Scrimgeour, és félreállt, hogy előreengedje Harryt az ajtóban. – Csak járunk egyet a kertben, aztán már megyünk is tovább Percyvel. Nyugodtan folytassák az ebédet!

Harry elindult az udvaron át az elvadult, hólepte kert felé. Tudta, hogy a mellette haladó Scrimgeour azelőtt az aurorok parancsnoka volt, s arra gondolt, mennyire más ez a szikár, harcedzett férfi, mint elődje, a pocakos-keménykalapos Caramel volt.

– Nagyon szép. – Scrimgeour megállt a kerítésnél, és végignézett a behavazott pázsiton meg a felismerhetetlen bokrokon. – Nagyon szép.

Harry nem szólt semmit. Magán érezte a miniszter pillantását.

– Sokáig vártam rá, hogy találkozhassam veled – szólt néhány másodperc hallgatás után Scrimgeour. – Tudtad?

– Nem – felelte őszintén Harry.

– Úgy bizony, nagyon sokáig. Dumbledore a végsőkig óvott téged. Ami persze természetes is azok után, amin keresztülmentél... különös tekintettel a minisztériumbeli eseményekre...

Szünetet tartott, hátha Harry mond erre valamit, de ez nem történt meg, így hát tovább fűzte a szót:

– Hivatalba lépésem óta reméltem, hogy előbb-utóbb beszélhetek veled, de Dumbledore – hangsúlyozom, érthető módon – mind a mai napig megakadályozta ezt.

Harry még erre sem szólt semmit.

– Micsoda mendemondák keringenek rólad! – folytatta Scrimgeour. – Jól tudjuk persze, hogy a pletykák eltorzítják az igazságot... suttognak egy jóslatról... meg arról, hogy te lennél a Kiválasztott...

Lassan kibújik a szög a zsákból, gondolta Harry.

– Felteszem, Dumbledore beszélt veled ezekről a dolgokról.

Harry fontolóra vette, hogy hazudjon-e vagy sem. Elnézte az apró törpenyomokat a hóban, meg a letaposott részt, ahol Fred a karácsonyfa-angyalkává előléptetett gnómot fogta. Végül úgy döntött, az igazságot mondja... helyesebben: annak egy részét.

– Igen, beszéltünk róla.

– Szóval beszéltetek róla... – Harry a szeme sarkából látta, hogy Scrimgeour az arcát fürkészi, ezért úgy tett, mintha nagyon érdekelné az a törpe, amelyik épp ekkor dugta ki a fejét egy fagyott rododendron alól. – Na és mit mondott neked Dumbledore?

– Sajnálom, de ez csak kettőnkre tartozik.

Harry igyekezett udvarias maradni, és Scrimgeour is könnyed, barátságos hangon folytatta:

– Hát persze, ha a dolog bizalmas jellegű, nem kell elmondanod... a világért se... és hát végső soron nem fontos, hogy te vagy-e a Kiválasztott, nem igaz?

Harry hosszú másodpercekig tanakodott a megjegyzésen.

– Nem értem, mire gondol, miniszter úr.

– Nos, neked természetesen nagyon is fontos – nevetett fel Scrimgeour. – Az a lényeg, hogy mit hisznek rólad az emberek.

Harry hallgatott. Most már sejtette, hova akar kilyukadni Scrimgeour, de esze ágában sem volt megkönnyíteni a miniszter dolgát. Konokul rászegezte a szemét a törpére, amely most nekiállt gilisztát ásni a rododendron tövében.

– Márpedig az emberek azt hiszik, hogy te vagy a Kiválasztott – magyarázta Scrimgeour. – Nagy hősnek tartanak – persze az is vagy, a kiválasztottságodtól teljesen függetlenül. Hányszor is néztél már szembe Tudjukkivel...? – Mindegy is – folytatta gyorsan, meg se várva a választ –, a lényeg az, hogy sokak számára a remény jelképe vagy. A hit, hogy él valaki köztünk, aki le tudja győzni Őt, Akit Nem Nevezünk Nevén – sőt, aki arra rendeltetett, hogy ezt megtegye – nos, ez a hit természetesen vigaszt nyújt mindenkinek. És úgy vélem, ha ezt tudod, fontolóra kell venned, mi több, kötelességednek érezheted, hogy a minisztériummal karöltve bátorítsd az embereket.

A törpe talált egy gilisztát, és most azon ügyeskedett, hogy kihúzza a fagyos talajból. Harry olyan sokáig hallgatott, hogy végül Scrimgeour is a gnómra fordította a tekintetét.

– Furcsa kis lények... No de mi a válaszod, Harry?

– Nem egészen értem, mit kíván tőlem – felelte lassan Harry. – A minisztériummal karöltve... Mit ért ezalatt?

– Ó, semmi olyat, ami megerőltető lenne számodra – sietett megnyugtatni Scrimgeour. – De például jól venné ki magát, ha időről időre ellátogatnál a minisztériumba. És ha már ott vagy, alkalmasint elbeszélgethetnél Gawain Robardsszal, az utódommal az aurorok élén. Dolores Umbridge-tól úgy tudom, magad is auror szeretnél lenni. Nos, ezt könnyen el tudjuk intézni...

Harry gyomra összeszorult a dühtől. Szóval a minisztérium még mindig alkalmazza Dolores Umbridge-et!

– Tehát lényegében – szólt könnyedén, mintha csak tisztázni akarna bizonyos részleteket – azt a benyomást szeretnék kelteni, mintha a minisztériumnak dolgoznék?

– Az emberek reményt merítenének belőle, ha azt látnák, hogy aktívan részt veszel a munkánkban. – Scrimgeour szemlátomást megkönnyebbült tőle, hogy Harry megfogalmazta helyette a lényeget. – Mint a Kiválasztott, ugyebár... Fontos, hogy lelket öntsünk az emberekbe, hogy úgy érezzék, izgalmas dolgok történnek...

– De ha folyton a minisztériumba járkálnék – mutatott rá Harry, még mindig megtartva a barátságos hangnemet –, akkor úgy tűnne, hogy mindenben támogatom a minisztériumot, nem?

Scrimgeour kissé összevonta a szemöldökét.

– Nos, igen, részben ezért is szeretnénk...

– Az sajnos nem fog menni – rázta a fejét Harry. – Az a helyzet, hogy nekem nem tetszenek a minisztérium bizonyos dolgai. Például, hogy bezárták Stan Shunpike-ot.

Scrimgeour nem felelt rögtön, de a vonásai megkeményedtek.

– Nem várom el tőled, hogy mindent megérts – szólt végül, és neki nem sikerült olyan jól palástolnia ingerültségét, mint Harrynek. – Veszélyes időket élünk. Bizonyos intézkedések elkerülhetetlenek. Te még csak tizenhat éves vagy...

– Dumbledore nem tizenhat éves, és ő is úgy gondolja, hogy Stan nem az Azkabanba való. Bűnbakot kreáltak belőle, engem meg reklámfigurának akarnak használni.

Harry és a miniszter hosszú ideig farkasszemet néztek. Mikor Scrimgeour végre megszólalt, hangja már valódi érzelmeit tükrözte.

– Értem. Szóval a példaképedhez, Dumbledore-hoz hasonlóan úgy döntöttél, hogy elhatárolódsz a minisztériumtól.

– Nem szeretném, ha önök rendelkeznének velem.

– Van olyan felfogás is, miszerint kötelességed a minisztérium rendelkezésére állni.

– És van olyan felfogás is, hogy önöknek kötelességük ellenőrizni, valóban halálfalók-e azok, akiket bebörtönöznek – vágott vissza indulatosan Harry. – Ugyanazt folytatják, amit Barty Kupor csinált. A saját hibáikból se képesek tanulni? Előbb Caramelt kapjuk, aki úgy tesz, mintha minden a legnagyobb rendben volna, miközben az orra előtt gyilkolják az embereket, aztán önt, aki ártatlanokat zárat be, és el akarja játszani, hogy önnek dolgozik a Kiválasztott!

– Szóval nem te vagy a Kiválasztott? – kérdezte Scrimgeour.

– Úgy emlékszem, azt mondta, nem fontos, hogy az vagyok-e – felelte keserű nevetéssel Harry. – Önnek legalábbis nem fontos.

– Nem kellett volna így fogalmaznom – visszakozott Scrimgeour. – Tapintatlan voltam, belátom...

– Nem, őszinte volt – vágott a szavába Harry. – Ez volt talán az egyetlen őszinte mondata. Önnek nem számít, hogy mi lesz velem, csak egy a fontos: segítsek elhitetni az emberekkel, hogy ön nyerésre áll a Voldemort elleni harcban. Nem felejtettem el ezt itt, miniszter úr...

Azzal felemelte jobbját. Kézfején fehéren fénylő hegek jelezték a helyet, ahova Dolores Umbridge parancsára ezerszer belevéste: Hazudni bűn.

– Nem emlékszem rá, hogy a segítségemre siettek volna, amikor Voldemort visszatéréséről beszéltem. Érdekes módon a minisztérium tavaly még nem akart barátkozni velem.

Ezután már olyan fagyos volt a csend Harry és Scrimgeour között, mint a talpuk alatt a föld. A törpének végre sikerült kicibálnia a gilisztát, és most a rododendronbokor alsó ágainak dőlve boldogan csámcsogott rajta.

– Miben mesterkedik Dumbledore? – kérdezte nyersen a miniszter. – Hova jár el a Roxfortból?

– Fogalmam sincs.

– És ha tudnád, akkor se mondanád meg, mi?

– Nem, nem mondanám meg.

– Akkor kénytelen leszek más módszerekkel kideríteni.

– Megpróbálhatja – felelte egykedvűen Harry. – Ön okosabbnak tűnik Caramelnél, s azt hittem, tanult az elődje hibáiból. Ő is bele akart szólni a Roxfort ügyeibe, és talán feltűnt önnek, hogy Caramel már nem miniszter, Dumbledore viszont még mindig az iskola igazgatója. Az ön helyében békén hagynám őt.

Hosszú szünet következett.

– Azt mindenesetre látom, hogy Dumbledore alapos munkát végzett. – Scrimgeour szeme hidegen csillogott drótkeretes szemüvege mögött. – ízig-vérig Dumbledore embere vagy, igaz, Potter?

– Igen, az vagyok – felelte Harry. – És örülök, hogy sikerült ezt tisztáznunk.

Azzal sarkon fordult, és a mágiaügyi minisztert faképnél hagyva elindult vissza a házba.

Tizenhetedik fejezet

Ködös emlék

Újév után néhány nappal Harry, Ron és Ginny összecsomagoltak, majd késő délután felsorakoztak a konyhai tűzhely előtt, hogy visszatérjenek a Roxfortba. A minisztérium a diákok gyors és biztonságos utaztatása érdekében engedélyezte a Hop Hálózat egyszeri használatát. Harryék indulásakor csak Mrs. Weasley volt otthon, mivel Mr. Weasleynek, Frednek, George-nak, Billnek és Fleurnek aznap már dolgozni kellett mennie. Az asszony zokogva búcsúztatta a gyerekeket, igaz, az efféle elérzékenyülés másfél hete rutinszerű volt nála: lépten-nyomon elsírta magát azóta, hogy Percy karácsonykor paszternák-arcpakolásban viharzott ki a házból (amiért Fred, George és Ginny versengve vállalták a felelősséget).

– Ne sírj, anya! – veregette meg Ginny a vállán zokogó Mrs. Weasley hátát. – Nincs semmi baj...!

– Nem kell aggódnod értünk – tette hozzá Ron, és megengedte, hogy anyja egy nedves csókot nyomjon az arcára. – Percyért meg nem érdemes, ha egyszer ekkora bunkó...

Mrs. Weasley most Harryt zárta a karjába.

– Ígérd meg, hogy vigyázol magadra... kérlek, ne keresd a bajt...

– Mindig vigyázok magamra, Mrs. Weasley – mosolygott Harry. – Hiszen tudja: a csendes, nyugodt életet szeretem.

Az asszony erőtlenül nevetett, majd hátrahúzódott.

– Legyetek jók...

Harry belépett a smaragdzöld tűzbe, és elkiáltotta magát: – Roxfort! – Még egy villanásnyi ideig látta az Odú konyháját és Mrs. Weasley könnyáztatta arcát, aztán a lángok körülzárták őt. Teste pörögni kezdett, más varázslóházak helyiségei bukkantak fel a szeme előtt – de mind el is tűnt újra, mielőtt alaposabban megnézhette volna őket. Aztán a pörgés lassulni kezdett, s mikor megállt, Harry McGalagony professzor dolgozószobájának kandallójában találta magát. A tanárnő az asztalánál ült, dolgozott, s épp csak egy futó pillantást vetett Harryre.

– Jó estét, Potter. Kérem, ügyeljen rá, hogy ne hordja ki a hamut a szőnyegre.

– Igyekszem, tanárnő.

Mire Harry megigazította a szemüvegét és lesimította a haját, már fel is bukkant a kandallóban Ron. Bevárták Ginnyt, majd együtt kisomfordáltak McGalagony szobájából, hogy a Griffendéltorony felé vegyék útjukat. Menet közben Harry a folyosóablakokon át a tájat nézte: a nap már alacsonyan járt a roxforti birtok fölött, melyen a hótakaró még vastagabb volt, mint az Odú kertjén. A távolban a vadőrlak tűnt fel, előtte Hagriddal, aki épp Csikócsőrt etette.

– Csörgősipka – szólt magabiztosan Ron, mikor a torony bejáratához értek. A Kövér Dáma, aki szokatlanul sápadt volt, összerezzent a hangos szóra.

– Nem – felelte erőtlenül.

– Mi az, hogy nem?

– Új jelszó van – motyogta a Dáma. – És légy szíves, ne kiabálj.

– De hát nem voltunk itt, honnan tudhatnánk?

– Harry! Ginny!

Hermione sietett feléjük köpenyben, sapkában és kesztyűben, a hidegtől kipirult arccal.

– Én már néhány órája itt vagyok – zihálta a lány. – Most jövök Hagridtól és Csikó... mármint Szilajszárnytól. Hogy telt a karácsony?

– Jól – vágta rá Ron. – Eseménydús volt. Rufus Scrim...

– Át kell adnom valamit, Harry. – Hermione úgy vágott Ron szavába, mintha nem látná és nem is hallaná őt. – Ja, egy pillanat, a jelszó. Absztinencia.

– Úgy van – lehelte elhaló hangon a Dáma, és kitárta a bejáratot.

– Mi baja van? – csodálkozott Harry.

– Egy kicsit túllőtt a célon karácsonykor – magyarázta Hermione. – Violet barátnőjével benyakalták az összes bort a részeg szerzeteseket ábrázoló képben, lent a bűbájtan teremnél. Na de várj...

Kotorászni kezdett a zsebében, majd előhúzott egy pergamentekercset Dumbledore kézírásával.

– De jó! – örvendezett Harry. Gyorsan kibontotta a levelet, amelyből kiderült, hogy másnap este lesz a következő különórájuk Dumbledoreral. – Rengeteg mindent kell elmondanom neki – és neked is. Gyere, üljünk le...

Ekkor azonban fülsértő „Von-Von!”-kiáltással előbukkant a semmiből Lavender Brown, és Ron nyakába vetette magát. A jelenlévők közül többen kuncogtak. Hermione csilingelve felnevetett, majd ismét Harryhez fordult:

– Van ott egy üres asztal... Gyere te is, Ginny!

– Nem, kösz, én megkeresem Deant – felelte a lány, Harry megítélése szerint nem túl lelkesen. Miközben Ron és Lavender afféle állóbirkózásba kezdtek, Harry a szabad asztalhoz vezette Hermionét.

– Neked hogy telt a karácsonyod?

Hermione vállat vont.

– Jól... Nem volt semmi különös. Milyen volt Von-Vonéknál?

– Mindjárt elmondom – bólintott Harry. – De figyelj, Hermione, nem lehetne, hogy...

– Nem lehetne – vágta rá keményen a lány. – Úgyhogy ne is kérj rá.

– Gondoltam, talán a szünetben...

– A Kövér Dáma ivott meg egy hordó ötszáz éves bort, nem én, világos? Na ki vele, mi az a fontos dolog, amit el akarsz mondani?

Úgy tűnt, Hermione pillanatnyilag nem vevő az észérvekre, úgyhogy Harry félretette a Ron-témát, inkább beszámolt Malfoy és Piton beszélgetéséről.

Miután végzett, Hermione még néhány másodpercig töprengett a hallottakon.

– Arra nem gondoltál, hogy...

– Hogy Piton cselből ajánlotta fel a segítségét, mert ki akarta szedni Malfoyból, miben mesterkedik?

– Hát... igen.

– Ron apja és Lupin is így gondolják – legyintett türelmetlenül Harry. – De annyit ez mindenképp bizonyít, hogy Malfoy készül valamire. Ezt te se tagadod, ugye?

– Nem – felelte kelletlenül Hermione.

– És Voldemort parancsára cselekszik, ahogy megmondtam!

– Hmm... szó szerint említették Voldemortot?

Harry a homlokát ráncolta.

– Lehet, hogy nem... de Piton Malfoy mesteréről beszélt. Ki másra gondolt volna?

– Nem tudom. Talán az apjára... – Hermione töprengve bámult a semmibe, észre se véve, hogy épp a Ront csiklandozó Lavendert nézi. – Hogy van Lupin?

– Nem túl jól – válaszolt Harry, és beszámolt Lupin titkos bevetéséről meg a nehézségekről, amikkel a vérfarkasok között szembesült. – Te hallottál már erről a Fenrir Greybackről?

– Hát persze! – vágta rá riadtan Hermione. – És te is hallottál róla!

– Hol, mágiatörténeten? Tudod, hogy soha nem figyeltem...

– Dehogyis mágiatörténeten! Vele fenyegette Malfoy Borgint! A Zsebpiszok közben, nem emlékszel? Azt mondta, Greyback családi barátjuk, és időnként Borgin körmére fog nézni!

Harry eltátotta a száját.

– Tényleg! De hiszen ez bizonyíték arra, hogy Malfoy halálfaló! Különben hogy állhatna kapcsolatban Greybackkel, és hogy adhatna utasításokat neki?

– Hát igen, ez elég gyanús – motyogta Hermione. – Hacsak...

– Jaj, ne hacsakozz már! – jött ki a sodrából Harry. – Ezt nem fogod kimagyarázni!

– Szerintem elképzelhető, hogy üres fenyegetés volt.

– Hihetetlen vagy, de komolyan! – csóválta a fejét Harry. – Na jó, majd meglátjuk, kinek van igaza... Vissza fogod szívni, amit mondtál, ugyanúgy, ahogy a minisztérium. Mert hogy Rufus Scrimgeourrel is volt egy kis vitám...

Ezen a ponton helyreállt közöttük az egyetértés. Az este hátralevő részében versengve szidalmazták a mágiaügyi minisztert, mert Hermione szintén úgy vélte, hogy az előző évben történtek után a minisztérium részéről az arcátlanság netovábbja szívességet kérni Harrytől.

Az új félév másnap reggel kellemes meglepetéssel kezdődött a hatodévesek számára. Az éjjel jókora plakát került ki a klubhelyiség hirdetőtáblájára:

HOPPANÁLÁSI TANFOLYAM

Mindazon tanulók, akik betöltötték, vagy augusztus 31-ig betöltik tizenhetedik életévüket, részt vehetnek a tizenkét hetes hoppanálási tanfolyamon, amelyet a Mágiaügyi Minisztérium oktatója vezet. Aki részt kíván venni a tanfolyamon, tüntesse fel a nevét jelen hirdetmény alsó részén. A tanfolyam térítési díja: 12 galleon.

Harry és Ron beálltak a feliratkozni vágyó griffendélesek tülekedő tömegébe. Ron épp elővette a pennáját, hogy odabiggyessze a nevét Hermionéé alá, amikor valaki befogta a szemét, és a fülébe trillázta: „Találd ki, ki vagyok, Von-Von!” Harry hátrafordult, majd egy másodperccel később a felszegett fejjel távozó Hermione nyomába eredt – egy porcikája se kívánta a Ron-Lavender páros társaságát. Meglepetésére azonban alighogy kimásztak a portrélyukon, Ron már utol is érte őket – égő füllel és mogorva arccal. Hermione erre megszaporázta lépteit, és előrement Neville mellé.

– Na szóval... hoppanálunk – szólt Ron olyan hangon, ami félreérthetetlenül jelezte, hogy nem kíván Lavenderről beszélgetni. – Piskóta lesz, nem?

– Nem t'om – dünnyögte Harry. – Lehet, hogy ha egyedül csinálja az ember, akkor jobb, de azt nem élveztem, mikor Dumbledore magával vitt.

– Ja tényleg, te már csináltad... – Ron aggódó arcot vágott. – Muszáj lesz elsőre átmennem a vizsgán. Fred és George átmentek.

– De Charlie megbukott, nem?

– Igen, viszont ő sokkal nagyobb, mint én. – Ron gorilla módjára eltartotta a karját az oldalától. – Úgyhogy őt nem cikizték miatta Fredék... illetve igen, de csak a háta mögött.

– Mikor lesz maga a vizsga?

– Amint betöltjük a tizenhetet. Én már márciusban vizsgázhatok!

– Jó, de itt a kastélyban úgyse csinálhatod...

– Nem az a lényeg! Ha megvan a vizsgám, mindenki tudja majd, hogy ha akarnék, tudnék hoppanálni!

A hoppanálás nemcsak Ron fantáziáját csigázta fel. A hatodévesek között egész nap a tanfolyam volt a téma, s látszólag mindenki roppant fontosnak tartotta, hogy tetszés szerint eltűnhessen és felbukkanhasson.

– Tök vagány lesz, ha csak úgy... – Seamus csettintéssel jelezte, hogy eltűnik. – Az unokatesóm, Fergus folyton körülöttem hoppanál, hogy bosszantson. De majd most visszakapja! Egy perc nyugta se lesz tőlem!

Seamus a boldogító kilátástól fellelkesülve kissé túl erősen lendítette meg a pálcáját, úgyhogy az afféle vízágyúvá változott, az aznapi bűbájtan órán feladatként megjelölt tiszta vizű forrás produkálása helyett. A kirobbanó folyadéksugár a plafonnak ütközött, s onnan egyenesen Flitwick professzor arcába csapódott vissza.

– Harry már hoppanált egyszer – közölte Ron, miután Flitwick egy pálcaintéssel megszárította magát, a megszeppent Seamust pedig a „Varázsló vagyok, nem hadonászó pávián” mondat sokszori leírására ítélte. – Dumb... öh, valaki magával vitte. Társas hoppanálással, tudod.

– Azta...! – suttogta Seamus. Ő, Dean és Neville rögtön közelebb hajoltak Harryhez, hogy kifaggassák, milyen érzés hoppanálni. Ezt követően a hatodévesek egész nap ugyanezzel a kérdéssel ostromolták Harryt, s ahelyett hogy elcsüggedtek volna a válaszon, miszerint a dolog korántsem olyan kellemes, furcsamód mindenki ámuldozott. Harry még nyolc óra előtt tíz perccel is a részleteket firtató kérdésekre válaszolgatott, így aztán, mivel nem akart elkésni a különóráról, kénytelen volt azt hazudni, hogy vissza kell vinnie egy kötetet a könyvtárba.

Dumbledore dolgozószobájában égtek a lámpák, a régi igazgatók békésen szuszogtak kereteikben, és a merengő ott állt az íróasztalon, Dumbledore két keze között. Az igazgató jobbja változatlanul szénfekete volt, s Harry századszor is eltűnődött, vajon mi okozhatta a súlyos sérülést. Ezúttal azonban nem kérdezett rá a dologra; egyrészt mert Dumbledore már biztosította róla, hogy ha itt lesz az ideje, elmondja, másrészt mert most inkább Pitonról és Malfoyról akart beszélni az igazgatóval. Dumbledore azonban megelőzte őt, és egy harmadik témát vetett fel:

– Úgy hallom, karácsonykor találkoztál a mágiaügyi miniszterrel.

– Igen – bólintott Harry. – De csalódott bennem.

– Hát igen – sóhajtott Dumbledore. – Bennem szintén csalódnia kellett. De bármily fájó is ez nekünk, folytatnunk kell a harcot.

Harry elvigyorodott.

– Azt akarta, hogy hirdessem, milyen jó munkát végez a minisztérium.

Dumbledore mosolygott.

– Ez eredetileg Caramel ötlete volt. A bukása előtti utolsó napokban, mikor már kicsúszott a talaj a lába alól, mindenáron találkozni akart veled, hátha rá tud venni, hogy támogasd őt...

– Azok után, amit tavaly művelt? – háborgott Harry. – Umbridge után!?

– Megmondtam Corneliusnak, hogy reménytelen a dolog, de úgy tűnik, örökül hagyta az utódjára az ötletet. Scrimgeour néhány órával a kinevezése után megkeresett, és már akkor követelte, hogy tegyem lehetővé a találkozásotokat...

– Szóval ezen különböztek össze! Erről írt a Reggeli Próféta!

– Hébe-hóba a Próféta is kénytelen igazat írni – bólogatott Dumbledore. – Igen, ezen vitatkoztunk. De hát úgy tűnik, Rufusnak végül mégis csak sikerült becserkésznie téged.

– A fejemhez vágta, hogy ízig-vérig Dumbledore embere vagyok.

– Ez igazán nem volt szép tőle.

– Mondtam neki, hogy így is van.

Dumbledore szólásra nyitotta a száját, de aztán újra becsukta. Hátul, az ajtó mellett Fawkes, a főnixmadár halkan, dallamosan felbúgott. Harry szörnyen zavarba jött, mert észrevette, hogy Dumbledore égszínkék szemét könny fátyolozza el – gyorsan bámulni kezdte hát a térdét. Mikor azonban az igazgató megszólalt, a hangja nyugodt volt.

– Meghatottál, Harry.

– Scrimgeour arra volt kíváncsi, hol jár a professzor úr, amikor nincs a Roxfortban – jelentette a térdét fixírozva Harry.

– Igen, az nagyon fúrja Rufus oldalát – felelte kedélyes hangra váltva Dumbledore, s Harry ebből arra következtetett, hogy most már felpillanthat. – Odáig ment, hogy megfigyelőt állított rám. Hóbortos ötlet. A feladatot sajnos épp Dawlish kapta, akire egyszer már kénytelen voltam ártást küldeni. Nehéz szívvel tettem meg újra.

– Akkor hát továbbra sem tudják, hova szokott menni a professzor úr... – Harry maga is szívesen megtudott volna valamit erről az izgalmas témáról, de Dumbledore csak mosolygott rá félholdszemüvege fölött.

– Nem, nem tudják, és annak sincs még itt az ideje, hogy te megtudd. Javaslom, folytassuk a munkát, hacsak nincs még valami mondanivalód...

– Van, uram. Malfoyról és Pitonról.

– Piton professzor úrról!

– Elnézést. Hallottam beszélgetni őket Lumpsluck professzor karácsonyi partija alatt. Bevallom, kihallgattam...

Dumbledore szenvtelen arccal követte végig Harry beszámolóját. Utána néhány másodpercig hallgatott, majd így szólt:

– Köszönöm, hogy tájékoztattál, de azt javaslom, felejtsd el a dolgot. Nincs különösebb jelentősége.

– Nincs különösebb jelentősége? – hüledezett Harry. – Professzor úr, megértette...

– Igen, Harry, átlagon felüli észbeli képességeimnek hála minden szavadat megértettem felelte kissé élesen Dumbledore. – Sőt, fontolóra vehetnéd annak a lehetőségét is, hogy többet értettem belőle, mint te. Ismétlem, örülök hogy megosztottad velem mindezt, de biztosíthatlak: nem mondtál semmit, ami nyugtalanítana.

Harry fortyogó indulattal meredt Dumbledorera. Mi ez az egész? Valóban Dumbledore bízta volna meg Pitont, hogy derítse ki, mit forral Malfoy – tehát Pitontól már tudta mindazt, amit ő most elmondott neki? Vagy igenis aggasztja, amit hallott, csak titkolni próbálja?

– Akkor hát, uram – szólt szándéka szerint udvarias és nyugodt hangon –, továbbra is megbízik...

– Voltam olyan türelmes, és egyszer már feleltem erre a kérdésre – mondta immár cseppet sem türelmes hangon Dumbledore. – A véleményem nem változott.

– Remélem is – szólt közbe egy undok hang – Phineas Nigellusé, aki ezek szerint csak tettette, hogy alszik. Dumbledore eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Most pedig, Harry, ismételten kérem, hogy folytassuk a munkát. Sokkal fontosabb dolgokról kell beszélnünk ma este.

Harry lázadó hangulata azonban nem múlt el ilyen könnyen. Mi volna, ha nem engedné, hogy Dumbledore másra terelje a szót, ha tovább vádolná Malfoyt? Az öreg varázsló mintha olvasott volna gondolataiban, mert megcsóválta a fejét.

– Haj, Harry, de sokszor történik ez, még a legjobb barátok között is! Mindkét fél fontosabbnak tartja a maga mondanivalóját, mint bármit, amit a másiktól hallhat!

– Én tudom, hogy fontos, amiről beszélni akar, uram – szögezte le hűvös udvariassággal Harry.

– Akkor jól tudod, mert valóban az – élénkült fel Dumbledore. – Ma este két újabb emléket szeretnék mutatni neked. Mindkettőt rendkívüli nehézségek árán szereztem, s a második, úgy vélem, gyűjteményem legfontosabb darabja.

Harry hallgatott. Még mindig dühítette az elutasítás, amibe Dumbledore részéről ütközött, de nem látta értelmét a további vitának.

– Nos – fogott bele zengő hangon az öreg varázsló –, azért ülünk itt ma este, hogy folytassuk a történetet, amit előző találkozásunk végén Tom Denem roxforti tanulmányainak kezdeténél hagytunk félbe. Bizonyára emlékszel még rá, milyen izgalommal fogadta Denem a hírt, hogy varázsló; arra is, hogy nélkülem akart ellátogatni az Abszol útra, s hogy én óva intettem őt a további lopásoktól.

– Nos, elérkezett az évnyitó napja. Tom Denem csendesen álldogált használt talárjában a többi elsős között, és várta a beosztási ceremóniát. A Teszlek Süveg szinte még hozzá se ért a fejéhez, máris döntött: Mardekár. – Dumbledore megfeketedett kezével a polc felé intett, amin az ősrégi süveg pihent mozdulatlanul. – Nem sejthetem, mikor tudta meg Denem, hogy a ház hírneves alapítója értett a kígyók nyelvén – talán már aznap este. De az kétségtelen, hogy ez az információ örömmel töltötte el őt, és megerősítette benne saját fontosságának tudatát.

– Meglehet, hogy a klubhelyiségben párszaszó-bemutatókkal rémisztgette vagy ejtette ámulatba mardekáros társait, de ennek a híre a tanári karhoz nem jutott el. Denem nem adta semmilyen jelét annak, hogy önteltség vagy erőszakos hajlam lakozna benne. Rendkívül tehetséges és feltűnően csinos arcú árva fiú volt, természetes hát, hogy szinte érkezése pillanatától fogva magára vonta a tanárok figyelmét és kivívta rokonszenvüket. Udvariasan, csendesen viselkedett, és szomjazta a tudást. Szinte mindenki a lehető legjobb véleménnyel volt róla.

– Ön nem mondta el a kollégáinak, milyen volt Denem, mikor az árvaházban megismerte? – kérdezte Harry.

– Nem, hallgattam róla. Jóllehet Tom nem adta konkrét jelét a megbánásnak, mégis lehetségesnek tartottam, hogy magában elítéli addigi viselkedését, és új életet akar kezdeni. Úgy döntöttem, megadom neki az esélyt erre.

Az igazgató szünetet tartott, és kérdőn nézett Harryre, akiről lerítt, hogy szólni készül. Íme, gondolta Harry, ebből is látszik, hogy Dumbledore néha még akkor is bízik az emberekben, ha minden azt bizonyítja, hogy érdemtelenek rá! De aztán eszébe jutott valami...

– De nem bízott benne igazán, ugye? Denem azt mondta... az a Denem, aki kijött a naplóból, azt mondta nekem: Dumbledore sosem kedvelt engem annyira, mint a többi tanár...

– Fogalmazzunk úgy: voltak kétségeim Denem megbízhatóságát illetően – pontosított Dumbledore. – Mint mondtam, elhatároztam, hogy rajta tartom a szemem, és úgy is tettem. Bevallom, a megfigyelése kezdetben nem hozott túl sok eredményt. Velem szemben mindig roppant óvatos volt – bizonyára érezte, hogy mikor felfedtem előtte varázslóénje titkát, örömében kicsit túl sokat árult el magáról. Ügyelt rá, hogy ilyen többé ne forduljon elő, de már nem feledtethette el velem azt, amit izgalmában elmondott, ahogy azt sem, amit Mrs. Cole-tól megtudtam. Annyi esze azonban volt, hogy engem ne próbáljon úgy elbűvölni, mint a kollégáimat.

– Aztán ahogy teltek az évek, Denem egy csapatnyi odaadó barátot gyűjtött maga köré. Csak jobb szó híján nevezem őket barátoknak, hiszen, mint mondtam, Denem nyilvánvalóan semmit nem érzett irántuk. Ezt a csoportot afféle sötét dicsfény övezte az iskolában. Egyébként elég vegyes társaság volt: akadtak köztük gyengék, akik védelmet kerestek, becsvágyóak, akik osztozni kívántak a dicsőségben, és gonoszok: őket vonzotta a vezér, akitől a kegyetlenség rafinált módjait leshettek el. Más szóval ezek a diákok a halálfalók elődei voltak, s az iskola elvégzése után valóban közülük kerültek ki az első halálfalók.

– Denem feltétlen engedelmességet követelt meg híveitől – folytatta Dumbledore, a merengőre helyezve megfeketedett kezét. – A csoport tagjait soha nem kaptuk nyílt fegyelemsértésen, s bár az iskolában töltött hét évük alatt számos csúnya eset történt, egyet sem sikerült rájuk bizonyítani. A legsúlyosabb incidens természetesen a Titkok Kamrájának kinyitása volt, ami egy diáklány halálához vezetett. Mint tudod, ezzel a bűnténnyel az ártatlan Hagridot vádolták meg.

– Denem roxforti éveiből nem sok emléket sikerült szereznem. Kevesen mernek beszélni róla azok közül, akik abban az időben ismerték. Amit tudok, rengeteg munka és fáradság árán gyűjtöttem: felkutattam azon keveseket, akiket így vagy úgy szóra bírhattam, átvizsgáltam a régi feljegyzéseket, kifaggattam a mugli és varázsló tanúkat. Sikerült megtudnom többek között, hogy Denem megszállottan kutatott a szülei után. Ezen nincs is mit csodálkozni – árvaházban nevelkedett, természetes, hogy kíváncsi volt rá, miért került oda. Az idősebb Tom Denem nevét azonban nem találta se a trófeaterembeli pajzsokon, se a régi prefektusok névsorában, se a varázsvilág történelméről szóló könyvekben. Ezek után kénytelen volt megbarátkozni a ténnyel, hogy az apja soha be se tette a lábát a Roxfortba. Úgy hiszem, ekkor dobta el a nevét, ekkor bújt Voldemort nagyúr bőrébe, és ekkor kezdett nyomozni a család után, amelyből eladdig megvetett anyja származott – az a nő, akiről, ugyebár, úgy vélte, nem lehetett boszorkány, hisz akkor nem vetemedett volna olyan szégyenletes gyarlóságra, hogy meghal.

– Az egyetlen nyom, amin Denem elindulhatott, második keresztneve, a Rowle volt – folytatta Dumbledore. – Az árvaházi dolgozóktól megtudta, hogy anyai nagyapját hívták így. Kutatni kezdett a varázslócsaládokról szóló régi könyvekben, s nem kevés munka árán végül rábukkant Mardekár leszármazottaira. Azon a nyáron, amikor tizenhat éves volt, elhagyta szünidei otthonát, az árvaházat, és elindult megkeresni a Gomoldokat. Most pedig, Harry, kérlek, állj fel...

Az igazgató felemelkedett székéből, s Harry látta, hogy ismét egy gyöngyházfényű, kavargó emlékkel teli üvegcsét tart a kezében.

– Nagy szerencse, hogy ezt meg tudtam szerezni – mondta Dumbledore, miközben a merengőbe öntötte a fénylő anyagot. – Ezt te is belátod majd, miután megnéztük. Akkor hát mehetünk?

Harry engedelmesen odalépett a kőtálhoz, fölé hajolt, és az emlékbe merítette arcát. Már kezdődött is a jól ismert zuhanás a semmin át, ami után Harry egy piszkos kőpadlón találta magát, szinte teljes sötétségben.

Beletelt néhány másodpercbe, mire felismerte a helyet, s addigra Dumbledore is felbukkant mellette. Ez a most látott Gomold-ház messze a legelhanyagoltabb emberi szállás volt, ahol Harry valaha járt. A mennyezeten pókhálók sűrű szövedéke lógott, a padlót elborította a mocsok. Az asztalon beszáradt, szennyes edények és rohadó ételmaradékok hevertek. Az egyedüli fényforrás, egy pislákoló gyertya, a földön állt, egy olyan ember lábánál, akinek se a szeme, se a szája nem látszott ki rettentő bozonttá burjánzott haja és szakálla mögül. Az illető a kandalló előtti karosszékben hevert, s Harry egy pillanatig azt hitte, nem is él. Aztán hangos kopogtatás hallatszott az ajtó felől, mire a férfi összerándult és felemelte mindkét kezét. Jobbjában varázspálcát, baljában rövid pengéjű kést szorongatott.

Az ajtó nyikorogva kinyílt. A küszöbön, régimódi lámpával a kezében, egy fiú állt. Harry nyomban felismerte: magas, sötét hajú, sápadt, csinos arcú – a tizenéves Voldemort volt az.

Voldemort tekintete lassan végigpásztázta a mocsokban fuldokló viskót, majd rátalált a karosszékben ülő férfira. Néhány másodpercig csak nézték egymást, aztán a bozontos férfi feltápászkodott a székből. A lába körül dominó módjára dőltek fel az üres üvegek.

– Teee! – bődült fel a bozontos. – Teeee!

Azzal részegen meglódult Denem felé, kését és pálcáját előreszegezve.

– Megállj!

Denem párszaszóul beszélt. A férfi nekitántorodott az asztalnak – amitől néhány penészlepte tányér a padlón kötött ki –, és rábámult Denemre. Egy darabig megint némán nézték egymást. Végül a bozontos törte meg a csendet.

– Beszéled a nyelvet?

– Igen, beszélem – felelte Denem. Belépett a helyiségbe, és elengedte az ajtót, ami becsukódott mögötte. Harry kénytelen volt elismeréssel adózni neki bátorságáért. A fiatal Voldemort arcán nyoma sem volt félelemnek – csak undor és talán némi csalódottság ült rajta.

– Hol van Rowle? – kérdezte.

– Meghalt – felelte a másik. – Sok-sok éve.

Denem összevonta a szemöldökét.

– Akkor te ki vagy?

– Hát Morfin.

– Rowle fia?

– Ki más lennék?

Morfin félresöpörte arcából csimbókos haját, hogy jobban lássa Denemet, s a mozdulat közben Harry megpillantotta ujján Rowle fekete köves gyűrűjét.

– Azt hittem, az a mugli vagy – suttogta Morfin. – Kiköpött olyan vagy, mint az a mugli.

– Miféle mugli? – kérdezte élesen Denem.

– Az a mugli, amelyikre a húgomnak gusztusa támadt, az, amelyik odaát a nagy házban lakik – felelte Morfin, és megvetően kiköpött. – Pont úgy nézel ki, mint az. Csak Denem öregebb... hát persze, ő sokkal öregebb, mint te...

Morfint hirtelen szédülés fogta el; meg kellett kapaszkodnia az asztal szélében.

– Mer' hogy visszajött – motyogta sután.

Voldemort még egy lépést tett előre, s közben tűnődve fürkészte Morfint.

– Denem visszajött?

– Vissza bizony, otthagyta a húgomat. Úgy kell Merope-nak, minek lett egy mugli szukája? – Morfin megint a padlóra köpött. – Még meg is lopott minket, mikor elszökött! Hol a nyaklánc? Hol van Mardekár medálja!?

Voldemort nem válaszolt. Morfin megint belelovalta magát a dühbe, rázta a kését és ordított:

– Szégyent hozott ránk a kis ringyó! És te meg ki a fene vagy, hogy idejössz kérdezősködni? Elmúlt... vége van...

Morfin kissé megingott, és elfordította a fejét. Közben Voldemort megindult felé. Ekkor természetellenes sötétség borult a szobára, kioltva Voldemort lámpáját, Morfin gyertyáját, mindent...

Dumbledore ujjai szorosan ráfonódtak Harry karjára, s már repültek is vissza a jelenbe. Az áthatolhatatlan sötétség után Harrynek szúrta a szemét az igazgatói szobát betöltő lágy, aranyló fény.

– Ennyi az egész? – kérdezte rögtön Harry. – Mi történt? Miért lett sötét?

– Azért, mert Morfin nem emlékezett rá, mi történt ezután – válaszolta Dumbledore, s közben intett Harrynek, hogy üljön le. – Másnap reggel, amikor felébredt, egymagában feküdt a padlón. Rowle gyűrűje eltűnt az ujjáról.

– Ezzel egyidőben egy szobalány sikoltozva rohant végig Little Hangleton főutcáján, és azt kiabálta, hogy az úri lak szalonjában három halott fekszik: Tom Denem, az anyja és az apja.

– A mugli hatóságok tanácstalanok voltak. Tudomásom szerint mind a mai napig nem is sejtik, hogyan haltak meg Denemék, hiszen az Avada Kedavra átok rendszerint nem hagy külsérelmi nyomot... habár itt ül előttem az, akin hagyott – tette hozzá Dumbledore, Harry sebhelye felé biccentve. – A minisztérium emberei ellenben rögtön rájöttek, hogy varázsló a gyilkos. Azt is tudták, hogy a völgy túloldalán lakik egy megrögzött mugligyűlölő, akit egyszer már bebörtönöztek, amiért rátámadt a hármas gyilkosság egyik áldozatára...

– Így hát a Varázsbűn-üldözési Kommandó emberei felkeresték Morfint. Nem kellett keresztkérdéseket feltenniük, nem volt szükség se Veritaserumra, se legilimenciára. Morfin azonnal bevallotta a gyilkosságot, és olyan részleteket közölt, amelyeket csak a tettes ismerhetett. Azt mondta, büszke rá, hogy megölte a muglikat, évek óta tervezte, hogy megteszi. Átadta a pálcáját, amiről ott helyben kimutatták, hogy azzal ölték meg Deneméket. A legcsekélyebb ellenállást sem tanúsította, mikor letartóztatták, és az Azkabanba vitték. Csak egy dolog zaklatta fel: hogy eltűnt az apja gyűrűje. Egyre azt ismételgette: „Megöl, amiért elvesztettem. Megöl, amiért elvesztettem a gyűrűjét.” Tudtommal mást nem is mondott ezután. Élete hátralévő részét az Azkabanban töltötte, és mindvégig az utolsó családi ereklye eltűnésén kesergett. Most a börtön mellett nyugszik, akárcsak a többi szerencsétlen, aki ott lehelte ki a lelkét.

Harry kihúzta magát ültében.

– Tehát Voldemort ellopta és használta Morfin pálcáját? – kérdezte.

– Igen. Erről nem rendelkezünk emlékkel, de azt hiszem, egyértelmű, mi történt. Voldemort elkábította a nagybátyját, magához vette a pálcát, és átment a völgyön túli nagy házba. Ott megölte a gyűlölt muglit, aki elhagyta az ő boszorkány anyját, és ráadásul még a nagyszüleivel is végzett. Kiirtotta tehát a hozzá méltatlan Deneméket, valamint bosszút állt az apán, aki sosem tekintette őt a fiának. Utána visszatért Gomoldék kunyhójába, összetett varázslattal beültette a hamis emléket nagybátyja elméjébe, a gyilkos pálcát letette alélt tulajdonosa mellé, majd magához vette a régi gyűrűt, és távozott.

– Morfin nem is jött rá soha, hogy nem ő a gyilkos?

– Nem – felelte Dumbledore. – Mint mondtam, minden részletet ismert, és még dicsekedett is vélt tettével.

– De hát végig megvolt a fejében ez az igazi emlék!

– Így igaz, de ezt csak felettébb ügyes legilimenciával sikerült kicsalogatni belőle. Miért kutatott volna bárki is Morfin elméje mélyén, ha egyszer beismerő vallomást tett? Én magam sokkal később, élete utolsó heteiben jutottam el hozzá. Miután láttam az emléket, megpróbáltam elérni, hogy kiengedjék Morfint az Azkabanból, a szerencsétlen azonban még a minisztériumi döntés megszületése előtt meghalt.

– De hát hogyhogy nem jött rá a minisztérium, hogy Voldemort az igazi tettes? – háborgott Harry. – Akkor még kiskorú volt, nem? Úgy tudom, ki tudják mutatni, ha egy kiskorú varázsol!

– Csak magát a varázscselekményt tudják kimutatni, a végrehajtóját nem. Emlékezz csak: egyszer egy lebegésbűbáj kapcsán a minisztérium téged gyanúsított, pedig az elkövető valójában...

– Dobby volt – vágta rá bosszúsan Harry. Ez az igazságtalanság fájdalmas emlékként élt benne. – Tehát ha az ember kiskorú, és egy felnőtt boszorkány vagy varázsló házában használja a pálcáját, akkor azt a minisztérium meg se tudja?

– Nem tudják megállapítani, ki végezte el a varázslatot. – Dumbledore mosolygott Harry méltatlankodásán. – Kénytelenek arra hagyatkozni, hogy a varázslószülők otthon ellenőrizni tudják gyermekeiket.

– De hát ez borzalmas! – csattant fel Harry. – Mit ér az ilyen igazságszolgáltatás!?

– Hát igen – bólogatott Dumbledore. – Hiába volt Morfin olyan, amilyen, nem érdemelte meg ezt a sorsot, hiszen a gyilkosságokat nem ő követte el. No de későre jár, és még meg akarom mutatni neked ezt a másik emléket...

Dumbledore újabb kristályüvegcsét vett elő, kinyitotta, és a merengő fölé tartotta. Harrynek eszébe jutott, hogy az igazgató gyűjteménye legfontosabb darabjának nevezte ezt az emléket. Az ezüstös anyag nehezen folyt ki az üvegből, mintha kissé besűrűsödött volna. Lehetséges volna, hogy egy emlék megromoljon?

– Nem lesz hosszú – ígérte Dumbledore, miután végzett az áttöltéssel. – Egykettőre visszatérünk. Induljunk hát...

Harry ismét az ezüsttóba merítette arcát. Átzuhant a semmin, és földet érve egy ismerős férfi társaságában találta magát.

Horatius Lumpsluck volt az, sokkal fiatalabb kiadásban. Harry annyira megszokta a varázsló tar fejét, hogy egészen abszurdnak érezte most drótszerű, szalmaszőke hajjal látni őt. Olyan volt, mintha Lumpsluck parókát viselne, bár a feje búbján már ott világított egy pénzérme nagyságú kopasz folt. A jelenleginél valamivel rövidebb és ritkább bajusza vörösesszőke volt, s a hasa se dudorodott még annyira, bár így is alaposan próbára tette gazdagon hímzett mellényének aranygombjait. Lumpsluck kurta lábait bársonyzsámolyon pihentetve egy kényelmes karosszékben terpeszkedett. Egyik kezében kis pohár bort tartott, a másikkal egy doboz cukrozott ananászból szemezgetett.

Miközben Dumbledore is megérkezett az emlékbe, Harry körülnézett. Lumpsluck dolgozószobájában álltak. Jelen volt még egy maroknyi tizenéves fiú is; ők Lumpsluck körül foglaltak helyet, a varázslóénál alacsonyabb vagy keményebb ülőalkalmatosságokon. Harry nyomban felismerte közöttük Denemet. Az övé volt a legcsinosabb arc, s ő tűnt a legmagabiztosabbnak a fiúk közül. Jobb keze lazán pihent széke karfáján. Harry összerezzent a döbbenettől: Denem ujján ott sötétlett Rowle fekete köves aranygyűrűje – tehát már túl volt a gyilkosságokon.

– Tanár úr, igaz, hogy Merrythought professzor nyugállományba vonul? – kérdezte Denem.

– Tom, Tom, ha tudnám, akkor se mondhatnám meg – felelte Lumpsluck. Közben meglengette cukortól csillogó mutatóujját, de a dorgáló gesztust cinkos kacsintással ellensúlyozta. – Kíváncsi lennék rá, honnan szeded az értesüléseidet fiam. Esküszöm, többet tudsz a tanárok viselt dolgairól, mint ők maguk.

Denem elmosolyodott. A többiek nevettek, és csodálattal pillantottak rá.

– Bámulatos érzéked van hozzá, hogy megtudj olyan dolgokat, amiket nem kellene. És ahhoz is, hogy olyan emberek kegyét keresd, akiktől sokat remélhetsz – apropó, köszönöm az ananászt, jól sejtetted, ez a kedvenc csemegém...

A fiúk közül többen kuncogtak, s ekkor különös dolog történt: a szoba egyszerre megtelt sűrű, tejfehér köddel, úgyhogy Harry a mellette álló Dumbledore arcán kívül semmit nem látott. A ködben visszhangozva felzengett Lumpsluck intelme:

– Rossz vége lesz ennek, fiam, én mondom, rossz vége lesz...

Ezután a köd eltűnt, ugyanolyan hirtelen, mint ahogy keletkezett. A társaságban furcsamód senki nem tett említést a szokatlan jelenségről; úgy viselkedtek, mintha mi sem történt volna. Harry csodálkozva nézett körül. Az íróasztalon álló kis aranyóra tizenegyet ütött.

– Szent ég, hát már ilyen későre jár? – húzta ki magát Lumpsluck. – Menjetek gyorsan lefeküdni, fiúk, különben kapunk a fejünkre. Lestrange, ha holnap se adod le a dolgozatodat, készülhetsz a büntetőmunkára. Ugyanez vonatkozik rád is, Avery.

Lumpsluck feltápászkodott a karosszékből, ráérősen az íróasztalhoz sétált, és letette rá üres poharát. Közben a fiúk távoztak, ám Denem a szobában maradt. Látszott, hogy szándékosan halogatja az indulást – nyilván négyszemközt akart beszélni Lumpsluckkal.

– Igyekezz, Tom! – szólt a tanár, mikor észrevette a lebzselő Denemet. – Prefektus létedre ne akard, hogy takarodó után a folyosón találjanak...

– Kérdezni szeretnék valamit, tanár úr.

– Hát akkor kérdezz, fiam, kérdezz...

– Arra lennék kíváncsi... hogy mit tud a tanár úr a horcruxokról.

Ekkor megismétlődött a különös jelenség: jött a sűrű köd, elnyelte Lumpsluckot, Denemet, az egész szobát, s Harry csak a derűsen mosolygó Dumbledore-t látta. Ismét felharsant Lumpsluck hangja, ugyanúgy, mint az előző alkalommal:

– Semmit sem tudok a horcruxokról, és eszem ágában sincs beszélni róluk! Most pedig eredj lefeküdni, és erről egy szót se halljak többet!

– Ez a vége – szólt higgadtan Dumbledore. – Indulhatunk is vissza.

A fehér ködöt a fekete semmi váltotta fel, s Harry néhány másodperces zuhanás után ismét a Dumbledore íróasztala előtti szőnyeget érezte a talpa alatt.

– Ennyi az egész? – kérdezte csodálkozva.

Sejtelme sem volt, miért ezt tartja Dumbledore a legfontosabbnak valamennyi emlék közül. A köd valóban furcsa volt, meg az is, hogy látszólag senki nem vette észre – de különben nem történt más, mint hogy Denem feltett egy kérdést, amire nem kapott választ.

– Bizonyára észrevetted – szólt Dumbledore, miközben visszasétált az íróasztala mögé –, hogy az emléket manipulálták.

– Manipulálták?

– Hát persze. Lumpsluck professzor módosította a saját emlékezetét.

– De hát miért?

– Felteszem azért, mert szégyelli, ami történt – felelte Dumbledore. – Igyekezett úgy átalakítani az emléket, hogy az jobb színben tüntesse fel őt; lényegében elhomályosította azokat a részeket, amelyeket titkolni kívánt előlem. Mint láttad, meglehetősen felületes munkát végzett, s ez nem is baj, mert így biztosra vehetjük, hogy a módosított emlék mögött megőrződött az eredeti is. És ennek kapcsán, Harry, most először házi feladatot kapsz. A te dolgod lesz rávenni Lumpsluck professzort, hogy tárja fel előttünk az igazi emléket, ami kétségkívül a számunkra kulcsfontosságú információt rejti.

Harry megütközve bámult Dumbledorera, s mikor megszólalt, ügyelnie kellett rá, hogy hangja tiszteletteljes maradjon:

– De hát, tanár úr, mi szüksége van rám? Hiszen legilimenciával... vagy Veritaserummal...

– Lumpsluck professzor rendkívül jól képzett varázsló, ergo felkészült az efféle próbálkozások kivédésére. Sokkal jobban ért az okklumenciához, mint szegény Morfin Gomold, s mióta átadta nekem ezt az emlékhamisítványt, feltehetőleg mindig magánál tartja a Veritaserum ellenszerét.

– Nem, Harry, úgy vélem, több kár, mint haszon származna belőle, ha erővel próbálnánk vallomásra bírni Lumpsluck professzort. Sajnálatos volna, ha emiatt elhagyná a Roxfortot. Ellenben, mint mindnyájunknak, neki is van gyenge pontja, s úgy hiszem, épp neked van a legnagyobb esélyed bejutni a védőbástyái mögé. Rendkívül fontos, hogy megszerezzük az igazi emléket... Ha majd megnézzük, az is kiderül, hogy miért. Nos, sok szerencsét... és jó éjszakát!

Harryt annyira meghökkentette a váratlan búcsúzás, hogy nem is tiltakozott, csak gépiesen felállt.

– Jó éjszakát, uram!

Miközben becsukta maga mögött a dolgozószoba ajtaját, Phineas Nigellus hangját hallotta odabentről.

– Nem látom be, miért volna több esélye a fiúnak, mint magának, Dumbledore.

– Nem is várom el, hogy belássa, Phineas – felelte az igazgató, s szavait Fawkes halk, dallamos búgása kísérte.

Tizennyolcadik fejezet

Születésnapi meglepetések

Másnap Harry beszámolt Ronnak és Hermionénak a Dumbledore-tól kapott feladatról. Ezt kénytelen volt külön-külön megtenni, mert Hermione továbbra is csak egy megvető pillantás erejéig volt hajlandó Ron társaságában maradni. Ron úgy vélte, Harrynek könnyű dolga lesz Lumpsluckkal.

– Imád téged – jelentette ki reggeli közben, s szavainak egy villára szúrt sülttojás falat lengetésével adott nyomatékot. – Azt kérhetsz tőle, amit csak akarsz, a Bájitalhercegnek nem mond nemet. A délutáni óra után ott maradsz, kifaggatod, és készen van.

Hermione borúlátóbb álláspontra helyezkedett.

– Nagyon nem akaródzhat neki elmondani a dolgot, ha még Dumbledore előtt is titkolózott – mondta fojtott hangon a nagyszünetben, miközben Harryvel a néptelen, hóborította udvaron sétáltak. – Horcruxok... horcruxok... sose hallottam róluk.

– Tényleg nem?

Harry csalódott volt; szinte biztosra vette, hogy Hermione tud mondani neki valamit a rejtélyes horcruxokról.

– Nagyon magas szintű fekete mágia lehet, különben miért érdekelte volna annyira Voldemortot? Szerintem készülj fel rá, hogy nehéz lesz szóra bírni Lumpsluckot. Gondold át, hogyan kezdesz hozzá, dolgozz ki stratégiát...

– Ron azt mondta, simán kérdezzem meg őt bájitaltan után...

Hermionét elfutotta a pulykaméreg.

– Ja persze, ha Von-Von azt mondta, akkor rajta! Ki tudná jobban, mint Von-Von, a tévedhetetlen!?

– Hermione, nem tudnál kivételesen...

– Nem! – kiáltotta dühösen a lány, azzal sarkon fordult, és otthagyta Harryt a bokáig érő hóban.

A bájitaltan órák az utóbbi időben elég feszült hangulatban teltek, mivel Harry, Ron és Hermione kénytelenek voltak ugyanannál az asztalnál dolgozni. Ezen a napon Hermione átvitte üstjét az asztal túloldalára, Ernie szomszédságába, és immár nemcsak Ront, de Harryt is levegőnek nézte.

– Történt valami? – fordult Harryhez Ron, a lány duzzogó arcát látva.

Mielőtt azonban választ kaphatott volna, Lumpsluck megszólította a csoportot:

– Helyezkedjetek el, és csöndet kérek! Igyekezzetek, sok a dolgunk! Mi Golpalott harmadik törvénye? Ki tudja? Granger kisasszony, ki más?

Hermione már hadarta is a szöveget:

– Golpalott harmadik törvénye kimondja, hogy a többkomponensű méreg ellenmérge több, mint az egyes komponensek ellenmérgeinek összessége.

– Pontosan! – lelkendezett Lumpsluck. – Tíz pont a Griffendélnek! Namármost, ha valóban igaz Golpalott harmadik törvénye...

Harry kénytelen volt elhinni Lumpslucknak, hogy Golpalott törvénye igaz, ugyanis egy árva szót sem értett az egészből. A jelek szerint Lumpsluck további fejtegetését is egyedül Hermione tudta követni.

– ...ami persze azt jelenti, hogy miután a Scarpin-féle elemzőbűbáj segítségével azonosítottuk a varázsfőzet összetevőit, a feladatunk nem merül ki a komponensek ellenmérgeinek vegyítésében, hanem meg kell határoznunk azt a plusz adalékot is, amely, kvázi alkímiai folyamat révén, ötvözi a különálló alkotóelemeket...

Ron kissé nyitva maradt szájjal, mélázva gubbasztott Harry mellett, és a tankönyvét lapozgatta. Hajlamos volt elfeledkezni róla, hogy immár nem számíthat Hermione segítségére, ha elveszti a fonalat az órán.

– Most pedig – tért rá a konkrét feladatra Lumpsluck – mindenki válasszon egyet az asztalomon álló fiolák közül! Az óra végéig készítsétek el a benne talált méreg ellenszerét! Sok sikert, és ne felejtsetek el védőkesztyűt használni!

Hermione már rég elindult a tanári asztal felé, mire a többiek egyáltalán felfogták, hogy mi a teendő, és mikor Harry, Ron és Ernie visszaértek a helyükre, a lány már a tüzet élesztgette az üstjébe áttöltött méreg alatt.

– Milyen kár, Harry, hogy ebben nem tud segíteni a Herceg – szólt kárörvendően Hermione. – Ehhez a feladathoz meg kell érteni az alapelveket. Itt hiába próbálsz csalni!

Harry bosszankodva kihúzta a dugót a Lumpsluck asztaláról elvett fiolából, az üstjébe öntötte az üveg rikító rózsaszín tartalmát, majd meggyújtotta a tüzet. De hogy ezután mitévő legyen, arról halvány fogalma se volt. Rápillantott Ronra, aki tanácstalanul álldogált mellette, miután mindent lemásolt, amit ő csinált.

– Biztos nincs valami tippje a Hercegnek? – kérdezte motyogva Ron.

Harry elővette a Bájitaltan haladóknak jól bevált példányát, és fellapozta az ellenmérgekről szóló fejezetet. Meg is találta Golpalott harmadik törvényét, pontosan úgy, ahogy Hermione felmondta, de ehhez a szövegrészhez a Herceg nem fűzött magyarázatot – nyilván nem okozott nehézséget neki a tétel megértése.

– Semmi – közölte búsan Harry.

Hermione lelkesen lengette a pálcát az üstje fölött. A fiúk mohón figyelték, mit csinál, de sajnos nem tudták utánozni őt, mert Hermione már értett annyira a nonverbális bűvöléshez, hogy ne kelljen kimondania a varázsigét. Ernie Macmillan viszont érthetően motyogta az üstje fölött, hogy Demonstrate!, s mivel ez elég jól hangzott, Harry és Ron sietve követték a példáját.

Öt perc elég volt hozzá, hogy Harry rádöbbenjen: bájitalmesteri hírnevét súlyos veszély fenyegeti. Lumpsluck, mikor első körsétáját tette az alagsori teremben, arra számítva hajolt Harry üstje fölé, hogy szokás szerint csodálatának adhat majd hangot – aztán gyorsan hátralépett, mert az orrát megcsapó rémes záptojás-bűztől köhögési rohamot kapott. Hermione kajánul mosolygott, hisz mindig is bosszantotta, hogy Harry érdemtelenül learatja a babérokat a bájitaltan órákon. Ő maga már ott tartott, hogy tíz külön fiolába töltötte át mérge szétválasztott összetevőit. Harry ezt nézni se bírta, inkább a Félvér Herceg könyve fölé hajolt, és dühös, céltalan lapozgatásba kezdett.

És egyszerre ott volt előtte a megoldás, nagy betűkkel az ellenmérgek hosszú listája fölé firkantva: Dugj egy bezoárt a szájukba!

Harry rámeredt a furcsa instrukcióra. Rémlett neki, hogy valamikor réges-régen hallott már a bezoárról. Nem Piton említette a legelső bájitaltan órájukon? A kecske gyomrából kivett kő: védelmet nyújt a legtöbb méreggel szemben.

Ez nem volt ugyan válasz a Golpalott-problémára, és Piton óráján Harry nem mert volna ilyet csinálni, de a szükséghelyzet szükségmegoldást követelt. Odasietett a tárolószekrényhez, és addig kotorászott benne, mígnem az unikornisszarvak meg a száraz növénycsokrok mögött talált egy kis kartondobozt, amire rá volt firkálva: bezoárok.

Mikor kinyitotta a dobozt, Lumpsluck hangját hallotta: – Figyelem, még két percetek van! – A doboz vagy fél tucat aszott barna gombócot rejtett, melyek inkább apró, kiszárított vesékhez hasonlítottak, semmint igazi kövekhez. Harry kivett egy gombócot, majd visszatette a dobozt a szekrénybe, és a helyére sietett.

– Letelt az idő! – harsogta kedélyesen Lumpsluck. – Lássuk, ki mire jutott. Blaise... mit tudsz mutatni nekem?

Lumpsluck lassan végigment a termen, sorban megvizsgálva a különféle ellenmérgeket. Senkinek nem sikerült végeznie a munkával. Hermione titokban az utolsó pillanatig töltögette a hozzávalókat az üvegébe; Ron már nem is próbálkozott, csupán a lélegzetét fojtotta vissza, hogy ne kelljen beszívnia az üstjéből felszálló rettenetes bűzt. Harry mozdulatlanul állt és várt, izzadó markában a bezoárkővel.

Lumpsluck az ő asztalukat hagyta utoljára. Ernie üstjébe épp csak beleszagolt, aztán fintorogva továbblépett Ronhoz. Onnan is gyorsan meghátrált, mert a szagtól enyhe öklendezés fogta el.

– Nos, Harry? – szólt. – Te mit mutatsz nekem?

Harry kinyitotta markát.

Lumpsluck tíz hosszú másodpercig némán meredt a bezoárkőre. Harry attól tartott, ordítani fog – de Lumpsluck végül hátravetette a fejét, és harsogó kacagásban tört ki.

– Te se mész a szomszédba szemtelenségért, fiam! – hahotázott, azzal felemelte a követ Harry tenyeréről, és megmutatta a csoportnak. – Olyan vagy, mint az anyád... De hiába, egy szavam se lehet... a bezoárkő valóban semlegesíti az összes megvizsgált mérget!

A verejtékező, kormos orrú Hermione arca lángolt a dühtől. Félkész ellenmérge, ami ötvenkét féle anyagot, köztük a saját hajfürtjét tartalmazta, szomorúan bugyogott Lumpsluck háta mögött, akit azonban ezúttal sem érdekelt senki más, csak Harry.

– És persze a bezoár ötlete a saját okos fejedből pattant ki, mi? – sziszegte Hermione fogcsikorgatva.

– Öntörvényűség és egyéni gondolkodásmód: ez jellemzi az igazi bájitalfőzőt! – folytatta a lelkendezést Lumpsluck, mielőtt Harry felelhetett volna Hermionénak. – Az édesanyja is ilyen volt, ő is mindig intuitív módon oldotta meg a problémákat. Kétség sem fér hozzá, hogy Lilytől örökölted a tehetséged, Harry. Szent igaz, szent igaz, ha kéznél van egy ilyen kő, a dolog el van intézve! De ne feledjük, a bezoár nem minden méreg ellen hatásos, és amúgy is ritka kincs, úgyhogy azért nem árt érteni az ellenmérgek keveréséhez...

Hermionénál csak egyvalaki volt dühösebb: Malfoy, aki nem sokkal azelőtt leöntötte magát valami, Harry megítélése szerint macskahányadékra emlékeztető anyaggal. Mielőtt azonban akár ő, akár Hermione hangot adhatott volna Harry munka nélkül elért sikeréről vallott véleményének, megszólalt az óra végét jelző csengő.

– Csináljatok rendet! – utasította a csoportot Lumpsluck. – És tíz jutalompontot kap a Griffendél ezért a frappáns szemtelenségért!

Azzal nevetgélve visszadöcögött a terem végében álló asztalához.

Harry szándékosan sokáig szöszmötölt holmija összepakolásával. Ron és Hermione bosszús képpel elviharzottak, eszük ágában se volt gratulálni a sikeréhez. Végül Harry magára maradt Lumpsluckkal az alagsori tanteremben.

– Igyekezz, Harry, elkésel a következő órádról – dörmögte barátságosan az öreg varázsló, miközben bezárta sárkánybőr aktatáskája aranycsatjait.

– Tanár úr – szólt Harry, akaratlanul is Voldemortra gondolva –, kérdezni szeretnék valamit.

– Hát akkor kérdezz, kedves fiam, kérdezz...

– Arra lennék kíváncsi, hogy mit tud a tanár úr... a horcruxokról.

Lumpsluck megdermedt. Kerek arca mintha kiszúrt gumilabda módjára hirtelen leeresztett volna. Megnyalta ajkát, és rekedten visszakérdezett:

– Mit mondtál?

– Azt kérdeztem, tud-e valamit a tanár úr a horcruxokról. Arról van szó, hogy...

– Dumbledore uszított rám – suttogta Lumpsluck.

Hangja a felismerhetetlenségig elváltozott: megszokott kedélyességét egy csapásra száműzte a döbbenet, a félelem. Remegő kézzel a mellényzsebéhez nyúlt, zsebkendőt húzott ki belőle, és letörölte homlokáról a hideg verejtéket.

– Dumbledore megmutatta neked... azt az emléket. Így van? Megmutatta?

– Igen – felelte Harry, miután gyors mérlegelést követően úgy döntött, nem érdemes hazudnia.

– Hát persze... – dörmögte Lumpsluck, még mindig a homlokát törölgetve. – Hát persze... Nos, ha láttad az emléket, akkor tudhatod, hogy semmit nem tudok a horcruxokról. Semmit!

Azzal felkapta sárkánybőr táskáját, visszatömködte zsebébe a zsebkendőt, és sietve elindult a terem ajtaja felé.

– Csak azt hittem... – szólt utána gyorsan Harry – ...hogy ez talán nem a teljes emlék...

– Azt hitted? Hát akkor tévedtél, fiam. Tévedtél!!!

Az utolsó szót Lumpsluck szinte ordította, s mielőtt Harry akár csak megmukkanhatott volna, becsapta maga mögött az ajtót.

Se Ron, se Hermione nem sajnálkozott, mikor Harry beszámolt nekik csúfos kudarcáról. Hermione még mindig duzzogott Harry munka nélkül aratott diadala miatt, Ron pedig azt nehezményezte, hogy Harry nem szerzett neki is egy bezoárt.

– Tök ciki lett volna, ha te is egy követ mutogatsz! – védekezett Harry. – Meg kellett valahogy puhítanom Lumpsluckot, mielőtt Voldemortról kérdezem! Jaj, hagyd már abba ezt! – legyintett ingerülten, mert Ron szokás szerint felnyögött a rettegett név hallatán.

Harryt annyira dühítette a kudarc és barátai viselkedése, hogy ezután napokig nem hozta szóba előttük a témát. Mivel magányos töprengései sem jártak eredménnyel, jobb híján elhatározta, hogy egyelőre pihenteti az egész dolgot. Úgy vélte, az semmiképp sem árt, ha az újabb támadás előtt hamis biztonságérzetet kelt Lumpsluckban.

A módszer annyiban bevált, hogy a bájitaltan tanár néhány nap múltán már ismét a szokásos jóindulattal viseltetett Harry iránt, s minden arra utalt, hogy elfelejtette az incidenst. Harry arra számított, hogy előbb-utóbb újra meghívást kap egy Lumpsluck-féle esti partira, s ezúttal feltett szándéka volt el is menni, akár egy kviddicsedzés elhalasztása árán is. Ám hiába várt, meghívó nem érkezett. Kérdésére Hermione és Ginny azt mondták, ők se kaptak értesítést, és nem tudnak róla, hogy bárki is kapott volna. Harry ezek után élt a gyanúperrel, hogy Lumpsluck nem szándékozik újabb alkalmat adni neki a faggatózásra – vagyis mégsem felejt olyan könnyen, mint mutatja.

Ezzel egyidejűleg Hermionénak – roxforti évei során most először – csalódnia kellett az iskola könyvtárában. Efölötti határtalan döbbenete még azt is elfeledtette vele, hogy haragszik Harryre a bezoáros trükkért.

– Egyetlen árva mondatot se találtam róla, hogy mik azok a horcruxok! – panaszolta. – Egyetlen árva mondatot se! Végigböngésztem a zárolt anyagot, de még a legborzalmasabb könyvekben, amikben a legiszonyatosabb varázsszerekről írnak, azokban sem említik a horcruxokat! Az egyetlen utalást a Legsetétebb mágia előszavában találtam. Tessék: „A horcrux-ról, amely minden ördöngös lelemények legrútabbika, több szó itt ne essék.” De hát akkor miért említik egyáltalán?

Hermione bosszankodva becsapta a kötetet, ami erre síron túli hangon feljajdult.

– Maradj csöndben! – förmedt rá Hermione, és visszatuszkolta a könyvet a táskájába.

Február elején elolvadt a hó, és dermesztően hideg, nedves idő köszöntött a tájra. A kastély fölött naphosszat vöröses-szürke felhők lógtak, a füves parkot csúszós sártengerré változtatta a folyamatosan szemerkélő téli eső. A kedvezőtlen időjárás egyik következménye az volt, hogy a hatodévesek első hoppanálás óráját nem a szabad ég alatt, hanem a kastélyban tartották meg.

Szombat délelőtt Harry és Hermione együtt mentek le az órára – Ron külön indult el Lavenderrel. A kijelölt helyszín a nagyterem volt, ahonnan erre az alkalomra eltüntették az étkezőasztalokat. A terem magas ablakait eső verte, s a bűvös mennyezet sötéten kavargott az összegyűlt diákok és tanárok feje fölött. Jelen volt a négy házvezető: McGalagony, Piton, Flitwick és Bimba, valamint egy ismeretlen, alacsony férfi, akiről Harry feltételezte, hogy a minisztériumból küldött hoppanálás oktató lehet. A pöttöm varázsló külsejét meghökkentő színtelenség jellemezte: a szempillája átlátszó volt, a haja piheszerű, s teste egészében véve olyan benyomást keltett, mintha a leggyengébb fuvallat is fel tudná kapni. Harry elmorfondírozott rajta, hogy vajon a rengeteg eltűnés és felbukkanás lúgozta-e így ki a férfit, vagy épp ellenkezőleg: törékeny alkata tette őt különösen alkalmassá a gyakori hoppanálásra.

– Jó reggelt – köszönt az idegen, miután minden érdekelt megérkezett, és a házvezetők lecsendesítették a diákokat. – Wilkie Derreng vagyok, és a minisztérium megbízásából érkeztem az iskolába. Az előttünk álló tizenkét hétben én leszek a hoppanálás oktatótok. Reméljük, ez idő alatt sikerül megfelelően felkészítenem benneteket a hoppanálás vizsgára...

– Malfoy, fogja be a száját, és figyeljen oda! – csattant fel McGalagony professzor.

Mindenki forgolódni kezdett. Malfoy arca sötétvörösre gyúlt a szégyentől és dühtől; odébb lépett Crak mellől, akivel addig suttogva vitatkozott. Harry rápillantott Pitonra. Az szintén ingerült arcot vágott, bár Harry gyanította, hogy nem Malfoy neveletlensége miatt, hanem mert McGalagony rászólt egy mardekárosra.

– Tehát remélem, hogy a tanfolyam után sokan közületek sikeres vizsgát tesznek majd – folytatta Derreng. – Mint tudjátok, a Roxfortban nem lehet se hoppanálni, se dehoppanálni. Az igazgató úr azonban a nagytermen belül egy órára feloldotta a mágikus tilalmat, hogy lehetővé tegye számotokra a gyakorlást, de hangsúlyozom: e falakon kívül továbbra sem hoppanálhattok, és nem is volna bölcs dolog megpróbálkoznotok vele.

– Most arra kérlek benneteket, álljatok fel úgy, hogy mindenki előtt legyen másfél méternyi szabad hely.

Azonnal élénk mozgolódás, tülekedés támadt a teremben; a diákok elhúzódtak a mellettük állóktól, belehátráltak a mögöttük állókba, és félreparancsolták az előttük állókat. A házvezető tanárok elvegyültek a sokaságban, helyeket jelöltek ki, vitatkozókat választottak szét.

– Te meg hova mész, Harry? – csodálkozott Hermione, de nem kapott választ. Harry sietve elindult a zsibongó tömegben. Elhaladt Flitwick professzor mellett, aki néhány hollóhátast próbált meggyőzni róla, hogy nem állhatnak mind ugyanarra a helyre a legelső sorban, Bimba professzor mellett, aki hasonló vitát folytatott a hugrabugosaival, és végül, miután kikerülte Ernie Macmillant, sikerült észrevétlenül elhelyezkednie leghátul, közvetlenül Malfoy mögött, aki az átmeneti zűrzavart kihasználva tovább folytatta vitáját a tőle másfél méterre álló, mogorva Crakkal.

– Nem tudom, hogy meddig tart még! – emelte fel a hangját Malfoy, nem sejtve, hogy Harry ott áll mögötte. – Azt hittem, gyorsabban végzek, fogd már fel!

Crak felelni akart, de Malfoy megelőzte, mintha előre tudná a választ.

– Semmi közöd hozzá, mit csinálok! A ti dolgotok Monstróval az, hogy őrködjetek!

– Én meg szoktam mondani a barátaimnak, hogy mit csinálok, miközben velük őriztetem magam – szólalt meg Harry, ügyelve rá, hogy csak Malfoy hallja, amit mond.

A mardekáros fiú megpördült a sarkán és a pálcája után kapott, de ebben a pillanatban mind a négy házvezető tanár elkiáltotta magát, hogy „Csendet!”, és a diáksereg elnémult. Malfoy kelletlenül visszafordult előre.

– Köszönöm – szólt Derreng. – Akkor hát...

Meglendítette pálcáját, mire minden diák előtt egy-egy régimódi fakarika tűnt fel a padlón.

– A hoppanálás kulcsa a három cél – magyarázta Derreng. – A célmeghatározás, a céltudatosság és a célirányosság!

– Első lépés: összpontosítsatok a kiválasztott úticélra – ami ez esetben a karika belseje.

Először mindenki jobbra-balra forgott, hogy lássa, mit csinálnak a többiek, aztán ki-ki belebámult a saját karikájába. Harry is fixírozni kezdte a poros padlót, s megpróbálta kiüríteni elméjét, de hiába: egyre az járt a fejében, hogy mit csinálhat Malfoy, amihez őrszemek kellenek.

– Második lépés – folytatta Derreng. – Céltudatosan határozzátok el, hogy átkerültök a kigondolt helyre! Engedjétek, hogy a célbaérés vágya testetek minden porcikáját átjárja!

Harry megint körülnézett. A tőle balra álló Ernie Macmillan annyira koncentrált, hogy az arca is belevörösödött – olyan volt, mint egy óriástyúk, aki kvaff-méretű tojást készül tojni. Harry visszafojtotta nevetését, és szemét ismét a karikájára szegezte.

– Harmadik lépés – zendült Derreng hangja. – Mikor megadom a jelet, körbefordultok, és célirányosan belevetitek magatokat a semmibe! Tehát háromra: egy...

Harry lopva körülpillantott, s jobbára meghökkent arcokat látott.

– ...kettő...

Harry megpróbált ismét a karikára koncentrálni. A másik két célt már réges-rég elfelejtette.

– ...három!

Harry megpördült a sarkán, elvesztette az egyensúlyát, és kis híján elesett. Sokan jártak így: tele volt a terem tántorgó emberekkel. Neville szimplán hanyatt esett, Ernie Macmillan ellenben egy piruett-szökkenéssel beleugrott a karikájába, és mindaddig borzasztóan örült a sikernek, amíg észre nem vette, hogy Dean Thomas a hasát fogva nevet rajta.

– Semmi baj – szólt egykedvűen Derreng, aki eszerint nem is számított jobb eredményre. – Igazítsátok meg a karikákat, és álljatok vissza a kiindulási pontra...

A második próbálkozás nagyjából ugyanúgy sikerült, mint az első. A harmadik is. A negyediknél végre történt valami: fájdalmas sikoly hangzott fel, és mindenki rémülten rámeredt a hugrabugos Susan Bonesra, akinek úgy sikerült behoppanálnia a karikába, hogy a bal lába tőle másfél méterre, a kiindulóponton maradt.

A házvezető tanárok nyomban odasiettek a lányhoz. Durranás rázta meg a nagyterem falait, bíborszín füst gomolygott fel, s mikor kitisztult a kép, Susan már ismét birtokában volt mindkét lábának. Az arcán azonban határtalan rémület ült.

– Ez az amputoportálás, vagyis egyes testrészek hátrahagyása – adta meg a magyarázatot Derreng. – Akkor fordulhat elő, ha nem megfelelő a céltudatosság. Folyamatosan koncentráljatok az úticélra, és célirányosan, nem kapkodva induljatok el felé... így.

Azzal Derreng tett egy lépést előre, széttárt karokkal kecsesen megpördült a tengelye körül. Abban a szempillantásban libbenő talárjával együtt köddé vált, hogy a terem végében bukkanjon fel ismét.

– Ne feledjétek a három célt! Próbáljátok meg újra... egy... kettő... három...

Egy órával később még mindig Susan amputoportálása minősült az addigi legérdekesebb eseménynek. Derreng ennek ellenére nem kedvetlenedett el. Összecsatolta köpenye gallérját, és csupán ennyit mondott:

– Jövő szombaton ismét találkozunk, és ne feledjétek a kulcsszavakat: célmeghatározás, céltudatosság, célirányosság.

Intett a pálcájával – a karikák eltűntek –, és McGalagony társaságában kisétált az ajtón. A diákok zsibongani kezdtek, és szintén a bejárati csarnok felé vették az irányt.

– Neked hogy ment? – lépett oda Harryhez Ron. – Én a legutolsónál éreztem valamit – mintha kicsit elzsibbadt volna a lábam.

– Biztos szorít a cipőd, Von-Von – jegyezte meg egy rosszmájú hang a fiúk háta mögött, majd, szavaihoz illő kifejezéssel az arcán, elvonult mellettük Hermione.

– Én nem éreztem semmit – felelte Harry, nem törődve a közbeszólással. – De nem is nagyon érdekel...

– Mi az, hogy nem érdekel? – hüledezett Ron. – Nem akarsz megtanulni hoppanálni?

– Őszintén szólva nem izgat annyira. Repülni jobban szeretek. – Harry hátranézett a válla fölött, s megkereste tekintetével Malfoyt. A bejárati csarnokba érve aztán megszaporázta lépteit. – Gyere, siessünk, akarok valamit...

Ron értetlenkedve nézett, de azért felszaladt vele a Griffendél-toronyba. Útközben volt egy kis fennakadás, mert Hóborc bezárt egy ajtót a negyedik emeleten, és csak azzal a feltétellel volt hajlandó bárkit átengedni, hogy az illető felgyújtja a saját nadrágját. Harry és Ron erre nem vállalkoztak, inkább visszafordultak, és a jól bevált rejtekutak egyikén mentek tovább. Öt perc sem telt bele, és bemásztak a portrélyukon.

– Most már elmondod, mire készülsz? – kérdezte zihálva Ron.

– Majd fent – felelte Harry, és elindult a klubhelyiségen át a fiúk lépcsője felé.

A hálóterem szerencsére üres volt. Harry gyorsan kinyitotta a ládáját, és Ron türelmetlen tekintetétől kisérve kotorászni kezdett benne.

– Harry...

– Malfoy Crakot és Monstrót használja őrnek. Az előbb odalent vitatkozott Crakkal. Meg kell tudnom... aha!

Megtalálta, amit keresett: egy összehajtott, üresnek tűnő pergamenlapot. Gyorsan kiterítette, és megérintette pálcája hegyével.

– Esküszöm, hogy rosszban sántikálok... vagy ha nem én, akkor Malfoy.

A pergamenlapon azon nyomban láthatóvá vált a Tekergők Térképe a kastély összes emeletének részletes alaprajzával s a Roxfortban tartózkodókat jelölő névcímkés fekete pontokkal.

– Segíts megkeresni Malfoyt! – szólt izgatottan Harry.

Letette a térképet az ágyra, és Ronnal fölé hajoltak.

– Megvan! – kiáltott fel egy perc múltán Ron. – A Mardekár klubhelyiségében ül Parkinsonnal, Zambinivel, Crakkal és Monstróval...

Harry először elkedvetlenedett, de aztán megrázta magát.

– Mostantól rajta tartom a szemem – jelentette ki elszántan. – Amint észreveszem, hogy Crak és Monstro őrt állnak, ő pedig ólálkodik valahol, rögtön felkapom a jó öreg varázsköpenyt, és a végére járok...

Elhallgatott, mert ekkor Neville lépett be a hálóterembe. Átható égett szagot hozott magával, és sietve kotorászni kezdett a ládájában másik nadrág után.

Eltökéltség ide vagy oda, a következő pár hétben Harrynek nem volt szerencséje Malfoyjal. Ahányszor csak alkalma volt rá, megnézte a térképet – az óraközi szünetekben például a fiúvécékben tette ezt –, de egyszer sem sikerült Malfoyt gyanús helyen érnie. Igaz, Crak és Monstro a szokásosnál gyakrabban járták kettesben a kastélyt, s néha hosszan lebzseltek elhagyatott folyosókon, viszont olyankor Malfoy nemhogy a közelükben nem volt, de teljesen el is tűnt a térképről. Harrynek ez szöget ütött a fejébe. Eleinte arra gyanakodott, hogy Malfoy olyankor elhagyja az iskola területét, de a szigorú biztonsági intézkedések ismeretében ötlete se volt, hogyan volna ez lehetséges. Az pedig, hogy az addig elválaszthatatlan Malfoy, Crak és Monstro külön utakon járnak – nos, Ron és Hermione példája sajnos azt bizonyította, hogy ebben nincs semmi rendkívüli.

Már kifelé mentek a februárból, de a március közeledte az időjárásban csak annyi változást hozott, hogy a szüntelen esőzésekhez szélrohamok is társultak. Az sem javított a közhangulaton, hogy a klubhelyiségek hirdetőtábláin megjelent egy kiírás, miszerint az esedékes roxmortsi kirándulás elmarad. Ezen a híren talán Ron háborodott fel a legjobban.

– Pont a születésnapomon lett volna! – kesergett. – Annyira örültem neki!

– Ez sajnos várható volt – vélekedett Harry. – Azután, ami a múltkor Katie-vel történt...

Katie Bell még mindig nem tért vissza a Szent Mungóból, ráadásul a Reggeli Próféta időközben számos újabb eltűnésről adott hírt, amelyek közül jó pár roxfortos diákok hozzátartozóit érintette.

– Most aztán nem maradt semmi, csak a hülye hoppanálás – füstölgött Ron. – Jó kis szülinapi program...

Már túl voltak a tanfolyam harmadik óráján, de a hatodévesek hoppanálási készsége csak annyit fejlődött, hogy még egypár diáknak sikerült darabokra szakítania a testét. A társaságon csalódottság lett úrrá, s ez Wilkie Derrenggel meg a „céljaival” szembeni ellenérzésekben csapódott le. A varázslót a háta mögött a legkülönbözőbb, cseppet sem hízelgő jelzőkkel illették, melyek között a „célhülye”, a „céleszű” és a „célnótás” még szelídnek minősültek.

– Isten éltessen sokáig, Ron! – mondta március elseje reggelén Harry, miután felriadt a reggelizni induló Seamus és Dean után becsapódó ajtó zajára. – Tessék, az ajándékod! – Azzal átdobott egy csomagot Ron ágyára, gyarapítva a kis ajándékkupacot, amit nyilván házimanók csempésztek a szobába az éjszaka folyamán.

– Köszi – motyogta álmosan Ron, s nekilátott, hogy feltépje a csomagolópapírt. Közben Harry kikászálódott az ágyból, kinyitotta a ládáját, és keresni kezdte benne a Tekergők Térképét, amit minden használat után gondosan elrejtett. A fél ládát fel kellett forgatnia, s végül az alatt a zokni gombóc alatt akadt rá a pergamenre, ami a kis üveg szerencseszérumot, a Felix Felicist rejtette.

– Jól van – motyogta. Visszament a térképpel az ágyhoz, megérintette a pálcájával, és halkan, hogy az ágya mellett elsétáló Neville meg ne hallja, elmondta a varázsigét: – Esküszöm, hogy rosszban sántikálok!

– Ez nagyon pöpec! – lelkendezett Ron, kezében a Harrytől kapott új őrzőkesztyűvel. – Kösz szépen!

– Szívesen – felelte szórakozottan Harry, aki akkor már a mardekáros fiúk hálószobájának képét nézte, Malfoy pöttye után kutatva. – Figyelj... Malfoy nincs az ágyában...

Ron nem válaszolt. Az ajándékbontogatásra összpontosította figyelmét, s időről időre örvendezve felkiáltott.

– Ez ám a szüret! – Ezúttal egy súlyos aranyórát emelt a magasba, melynek számlapját körben furcsa szimbólumok díszítették, és mutatók helyett apró csillagok mozogtak rajta. – Nézd, mit kaptam anyáméktól! Nem rossz ez a nagykorúság!

– Tök jó – motyogta Harry, s miután vetett egy futó pillantást az órára, ismét a térkép fölé hajolt. Hol lehet Malfoy? Nincs a nagyteremben, a mardekárosok asztalánál... a dolgozószobájában tartózkodó Pitonnál sincs... nincs egyik fiúvécében se, nincs a gyengélkedőn...

– Kérsz egyet? – kérdezte tele szájjal Ron, és egy megkezdett doboz Csokikondért nyújtott Harry felé.

– Nem, kösz – válaszolt felpillantva Harry. – Malfoy megint eltűnt!

– Az nem lehet. – Ron kimászott az ágyból, hogy felöltözzön, s közben újabb Csokikondért tömött a szájába. – Gyere, húzzunk bele, különben éhgyomorra mehetünk hoppanálni... különben lehet, hogy úgy könnyebb...

Ron elgondolkozva nézett a bonbonos dobozra, aztán vállat vont, és bekapott még egy darabot.

Harry megérintette pálcájával a térképet. – Csíny letudva! – mondta (habár nem volt letudva semmi), és töprengve öltözködni kezdett. Kell lennie valamilyen magyarázatnak Malfoy rendszeres eltűnésére, gondolta, de ennél tovább nem jutott a probléma megoldásában. Tudta, a legjobb az lenne, ha varázsköpenyében mindenhova követné Malfoyt, de ez a módszer a gyakorlatban alkalmazhatatlannak tűnt: járnia kellett órákra, kviddicsedzésre, hoppanálásra – ha naphosszat Malfoy után loholna, hamarosan ő lenne az, akit keresni kezdenek.

– Nem jössz? – fordult Ronhoz.

Már félúton járt az ajtó felé, amikor észrevette, hogy barátja nem indult el vele. Ron a mennyezetes ágy egyik oszlopát támasztotta, és elhomályosult tekintettel bámulta az esőpöttyözte ablakot.

– Ron! Reggeli!

– Nem vagyok éhes.

Harry meghökkent.

– De hát te mondtad, hogy...

– Jól van, lemegyek veled – sóhajtott Ron –, de nincs étvágyam.

Harry a homlokát ráncolta.

– Biztos, mert megettél egy fél doboz Csokikondért.

– Nem. nem azért – felelte újabb sóhajjal Ron. – Nem... ezt te nem értheted...

– Nem is értem – hagyta rá Harry, és már nyitotta az ajtót.

– Harry!

– Mi van?

– Nem bírom ki!

– Mit nem bírsz ki? – Harry most már komolyan nyugtalankodni kezdett. Ron elsápadt és úgy festett, mint akit a hányinger kerülget.

– Folyton csak rá gondolok! – nyögte rekedten.

Harrynek elkerekedett a szeme. Erre aztán végképp nem számított, és őszintén szólva nem is vágyott effélét hallani. Barátság ide vagy oda, ha Ron elkezdi „Lav-Lav”-ozni Lavendert, akkor lesz néhány keresetlen szava hozzá.

– És attól miért nem tudsz reggelizni? – kérdezte azzal a nem titkolt céllal, hogy némi józan észt csempész a beszélgetésbe.

– Mert ő talán azt se tudja, hogy létezem! – tárta szét a karját Ron.

Harry, ha lehet, még jobban elcsodálkozott.

– Már hogyne tudná, hogy létezel, hisz megállás nélkül csókolóztok!

Most Ronon volt a csodálkozás sora.

– Kiről beszélsz?

– Te kiről beszélsz? – kérdezett vissza Harry, mert kezdte úgy érezni, hogy a beszélgetés végképp abszurddá válik.

– Romilda Vane-ről – susogta Ron, s közben úgy felragyogott az arca, mintha a nap legszebb nyári sugara sütne rá.

A két fiú majdnem egy teljes percig meredt egymásra. Végül Harry szólalt meg:

– Most viccelsz, ugye?

– Azt hiszem... azt hiszem, szerelmes vagyok – préselte ki magából Ron.

– Oké. – Harry odalépett hozzá, hogy alaposabban megvizsgálja barátja üveges szemét és falfehér arcát. – Oké... ezt most mondd el még egyszer a szemembe nézve.

– Szerelmes vagyok – lehelte Ron. – Szeretem a fekete haját... olyan fényes, olyan selymes... És a szemét... a gyönyörű nagy, fekete szemét. És a...

– Jó, ez nagyon vicces meg minden – vágott a szavába Harry –, de most már abbahagyhatod. Elég volt.

Azzal sarkon fordult, és megint elindult az ajtó felé. Még két lépést sem tett, amikor iszonyatos erejű ütés érte a jobb fülét. Megtántorodva hátranézett; Ron épp visszahúzta az öklét, s dühtől eltorzult arccal újabb támadásra készült.

Harry reflexszerűen reagált: előkapta pálcáját, és gondolkodás nélkül kiáltotta:

– Levicorpus!

Csakúgy mint legutóbb, az ártás a mennyezet felé rántotta Ron bokáját, s egy szempillantás múlva a fiú már harangnyelv módjára, fejjel lefelé lengett a levegőben.

– Miért csináltad ezt!? – kiabálta dühösen Harry.

– Mert megsértetted őt! – ordította a fejébe gyűlő vértől ellilult arccal Ron. – Azt mondtad, viccelek!

– Nem vagy normális! Mi ütött...

Harry pillantása ekkor a Ron ágyán heverő dobozra esett, és az igazság úgy kólintotta fejbe, akár egy felbőszült troll furkósbotja.

– Honnan van az a Csokikondér?

– A születésnapomra kaptam! – kiabálta Ron, miközben a vad hadonászástól lassan forogni kezdett a tengelye körül. – Meg is kínáltalak belőle!

– A földről vetted fel a dobozt, igaz?

– Igen, mert leesett az ágyamról! Eressz le!

– Nem esett le az ágyadról, te féleszű! Hát nem érted? A csoki az enyém volt, én hajítottam ki a ládámból, mikor a térképet kerestem! Ez az, amit Romildától kaptam karácsony előtt! Tele van nyomva szerelmi bájitallal!

Azonban az egész magyarázatból csak egyetlen szó jutott el Ron tudatáig.

– Romildától!? – visszhangozta. – Azt mondtad, Romildától? Harry, te ismered őt? Könyörgök, mutass be neki!

Harry rámeredt fejjel lefelé lengő barátjára, akinek az arca most – amellett, hogy lila volt – sóvár reményt tükrözött. Lényének egyik fele (az, amelyik közelebb esett lüktető jobb füléhez) arra szavazott, hogy engedje el Ront, és nézze végig az ámokfutást, amit barátja a bájital hatásának elmúltáig rendez... Ugyanakkor arra is gondolnia kellett, hogy Ron nem volt ép eszénél, amikor megütötte őt, s hogy ő, Harry minimum újabb pofont érdemelne, ha hagyná, hogy legjobb barátja örök szerelmet esküdjön Romilda Vane-nek.

– Persze, bemutatlak neki – felelte a helyzet gyors átgondolása után. – És most leengedlek, rendben?

Kíméletlenül leejtette Ront (mert azért eléggé fájt a füle), de a fiú vigyorogva pattant fel a padlóról.

– Romilda Lumpsluck szobájában van – jelentette ki határozottan Harry, és már indult is az ajtó felé.

– De hát mit keres ott? – aggodalmaskodott a nyomában loholó Ron.

– Különórára jár bájitaltanból – hazudta gondolkodás nélkül Harry.

Ron szemében mohó fény csillant.

– Majd megkérdezem Lumpsluckot, hogy nem járhatunk-e ketten!

– Szuper ötlet – bólogatott Harry.

Lavender a portrélyuknál várta Ront, ami némi komplikációt jelentett.

– Elkéstél, Von-Von! – szólt duzzogva a lány. – A szülinapi megle...

– Hagyj békén, sietek! – fojtotta belé a szót Ron. – Harry bemutat Romilda Vane-nek!

Azzal otthagyta Lavendert, és kimászott a portrélyukon. Harry megpróbálkozott egy bocsánatkérő fintorral, de az valószínűleg nem sikerült tökéletesen, legalábbis Lavender felháborodott tekintetéből ítélve.

Harry tartott tőle, hogy Lumpsluck esetleg már lement reggelizni, de szerencsére nem így volt: az öreg varázsló az első kopogtatásra ajtót nyitott. Zöld bársonyköntöst és hozzá illő hálósipkát viselt, s szemlátomást még nem volt egészen ébren.

– Harry – dörmögte. – Nem szoktam ilyen korán látogatót fogadni. Szombatonként sokáig alszom...

– Bocsánat a zavarásért, professzor úr – hadarta fojtott hangon Harry, miközben Ron lábujjhegyen ágaskodva próbált bekukkantani Lumpsluck mögé a szobába. – A barátom, Ron véletlenül szerelmi bájitalt vett be. Megtenné, hogy készít neki ellenszert? Elvinném Madam Pomfreyhoz, de kínos lenne, mert, tudja, Weasley-termékeket elvileg nem szabad behozni az iskolába...

– Mestere vagy a szakmának, miért nem ütöttél össze neki valamit te magad? – kérdezte csodálkozva Lumpsluck.

– Öhm, hát azért... – Harry nehezen tudott a beszélgetésre koncentrálni, mert Ron közben könyökét használva próbált befurakodni mellette a szobába. – Azért, mert még sose kevertem szerelmi bájital elleni szert, és féltem, hogy mire elkészülök vele, Ron esetleg...

Ron szerencsére épp ekkor dörmögte oda Harrynek:

– Sehol nem látom őt, Harry... Miért rejtegeti az öreg?

– Nem lehet, hogy lejárt bájital volt? – kérdezte Lumpsluck, immár szakmai érdeklődéssel fürkészve Ront. – Némelyiknek erősödik a hatása a hosszas tárolástól.

– Igen, az könnyen lehet – zihálta Harry, aki most már csak erőnek erejével tudta visszatartani Ront, hogy ne gázoljon át Lumpsluckon. – Ma van a születésnapja, professzor úr – tette hozzá esdeklően.

– Na nem bánom, gyertek – adta be a derekát Lumpsluck. – A táskámban megvan minden szükséges hozzávaló. Nem egy bonyolult keverék...

Ron berontott Lumpsluck zsúfolt dolgozószobájába, ott rögtön meg is botlott egy rojtos lábzsámolyban, s csak úgy tudta visszanyerni az egyensúlyát, hogy Harry nyakába csimpaszkodott.

– Ezt nem látta Romilda, ugye? – suttogta rémülten.

– Még nem érkezett meg – felelte Harry, s közben Lumpsluckot figyelte a szeme sarkából. A varázsló elővette bájitalkeverő készletét, és ebből is, abból is egy-egy csipetnyit adagolt egy kis kristálypalackba.

– Akkor jó – bólogatott Ron. – Hogy nézek ki?

– Nagyon fess vagy – biztosította Lumpsluck, miközben egy pohár víztiszta folyadékot nyújtott át neki. – Nesze, idd meg ezt. Egy kis idegnyugtató, hogy ne izgulj annyira, mikor a hölgy megérkezik.

– Jaj, de jó, köszönöm – hálálkodott Ron, és hangosan kortyolva benyakalta az ellenszert.

Harry és Lumpsluck figyelték, mi történik. Ron eleinte boldogan nevetett rájuk. Aztán lassan leolvadt arcáról a mosoly, s a határtalan borzadály kifejezése jelent meg a helyén.

– Úgy látom, jobban van – vigyorgott Harry, és Lumpsluck is elkuncogta magát. – Köszönöm, professzor úr!

– Szóra sem érdemes, fiam, szóra sem érdemes – legyintett az öreg.

Ron megsemmisülten lerogyott egy székre.

– Egy kis hangulatjavító, az kell most neki – folytatta Lumpsluck, s egy italokkal megrakott asztalhoz döcögött. – Lássuk csak... van vajsöröm... van borom... igen, van itt még egy utolsó üveggel abból a jó, tölgyfahordóban érlelt mézborból... Eredetileg Dumbledore-nak szántam karácsonyra... de sebaj – Lumpsluck vállat vont. – Amit sose kóstolt, az nem is hiányzik neki, nem igaz? Nyissuk ki, és ünnepeljük meg a fiatalúr születésnapját! A finom ital a legjobb gyógyír a szerelmi csalódásra...

Újra elnevette magát, s Harry vele nevetett. A valódi emlék kicsikarására tett rossz emlékű próbálkozás óta most először volt együtt szűk társaságban Lumpsluckkal. Talán ha sikerülne még fokoznia az öreg jókedvét... ha eleget innának abból a tölgyfahordóban érlelt mézborból...

– Parancsoljatok. – Lumpsluck átnyújtott Harrynek és Ronnak egy-egy pohár italt, majd ő maga is felemelt egyet. – Nos, isten éltessen, Ralph...

– Ron – súgott neki Harry.

Ron azonban nem vágyott se köszöntésre, se koccintásra; nemes egyszerűséggel felhajtotta a nemes italt.

Volt egy pillanat, egy szívdobbanásnyi idő, amikor Harry már tudta, hogy nagyon nagy baj van, de Lumpsluck még semmit nem vett észre.

– ...és további sok boldog...

– Ron!

A fiú elejtette a poharat; félig felemelkedett a székből, de aztán visszazuhant, és végtagjai görcsös rángatózásba kezdtek. Habzott a szája, s szemei úgy kidülledtek, mintha ki akarnának esni üregükből.

– Professzor úr! – kiáltott fel kétségbeesetten Harry. – Segítsen rajta!

Lumpsluck azonban csak állt, a döbbenettől földbe gyökerezett lábbal. Ron vonaglott, fuldoklott, és lassan elkékült az arca.

– Mi... de... – hebegte Lumpsluck.

Harry átszökkent egy alacsony asztalon, s miközben a szobát betöltötte Ron borzalmas hörgése, odarohant az öreg varázsló nyitva maradt bájitalkellékes táskájához. Sorban kikapkodta belőle az üvegeket és zsákocskákat, és nemsokára meg is találta, amit keresett: az aszott kis követ, amit a bájitaltan óra végén Lumpsluck átvett tőle.

Visszaszaladt Ronhoz, felfeszítette a száját, és beledugta a bezoárt. Ron megremegett, mély, hörgő lélegzetet vett, azután elernyedt, és nem mozdult többé.

Tizenkilencedik fejezet

Manónyomozók

– Egyszóval volt már Ronnak jobban sikerült szülinapja is – mondta Fred.

Este volt; a gyengélkedőre csend ült, az ablakokat függöny takarta, égtek a lámpák. Minden ágy üres volt annak az egynek a kivételével, amelyikben Ron feküdt. Harry, Hermione és Ginny ott ültek körülötte; előzőleg egész nap a kétszárnyú ajtó előtt álltak, és megpróbáltak belesni, valahányszor bement vagy kijött valaki. Madam Pomfrey csak este nyolckor engedte be őket. Fred és George nyolc után tíz perccel érkeztek.

– Nem így akartuk átadni az ajándékunkat – szólt búslakodva George, miután letett egy nagy csomagot Ron éjjeliszekrényére, és leült Ginny mellé.

– Igen, úgy képzeltük, hogy magánál lesz – bólogatott Fred.

– Roxmortsban vártuk őt a meglepetéssel – magyarázta George.

– Roxmortsban voltatok? – pillantott fel Ginny.

– Aha, meg akartuk venni Zonko Csodabazárát – felelte kedvetlenül Fred. – Hogy legyen Roxmortsban is boltunk. De hát mire megyünk vele, ha nem engednek le titeket hétvégenként, hogy bevásároljatok nálunk? Mindegy, most nem ez a fontos...

Odahúzott egy széket Harry mellé, és ránézett Ron sápadt arcára.

– Pontosan hogy történt, Harry?

Harry töviről-hegyire elmondta az egészet, ugyanúgy ahogy előtte Dumbledore-nak, McGalagonynak, Madam Pomfreynak, Hermionénak és Ginnynek.

– ...és akkor beledugtam a szájába a bezoárt, amitől egy kicsit jobban lett. Lumpsluck elszaladt segítséget hívni, jött McGalagony és Madam Pomfrey, és felhozták őt ide. Azt mondják, meg fog gyógyulni. Madam Pomfrey szerint kábé egy hétig ágyban kell maradnia... addig kapja a ruta-kivonatot.

– Állati mázli, hogy eszedbe jutott a bezoár – dörmögte George.

– Az a mázli, hogy volt kéznél egy – felelte Harry. Még mindig kirázta a hideg, ha arra gondolt, mi történt volna, ha nem tud hirtelen bezoárt szerezni.

Hermione hangtalanul szipogott. Egész nap nagyon csöndes volt. Holtsápadtan futott be a gyengélkedő elé, és meghallgatta Harry beszámolóját, de aztán, miközben Harry és Ginny az eset körülményeit boncolgatta, ő csak állt összeszorított szájjal és rémült arccal, úgy várta, hogy végre beengedjék őket Ronhoz.

– Anyáék tudják már? – fordult Ginnyhez Fred.

– Egy órája érkeztek, már voltak itt. Most Dumbledore-nál vannak, de nemsokára visszajönnek...

A beszélgetésben rövid szünet állt be. Mindannyian az álmában motyogó Ront nézték.

– Szóval az italban volt a méreg? – kérdezte halkan Fred.

– Igen – vágta rá Harry. Semmi másra nem tudott gondolni, és örült, hogy megint beszélhet a témáról. – Lumpsluck kitöltötte...

– Elképzelhető, hogy észrevétlenül belecsempészett valamit Ron poharába?

– Igen – felelte Harry –, de miért akarta volna Lumpsluck megmérgezni Ront?

– Fogalmam sincs – ráncolta a homlokát Fred. – Nem lehet, hogy véletlenül összecserélte a poharakat? Hogy neked szánta a mérget?

– Miért, Harryt van oka megmérgezni? – kérdezte Ginny.

– Nem t'om – felelte Fred –, de Harryt biztos sokan szeretnék eltenni láb alól. A Kiválasztottat nem mindenki komálja.

– Szerinted Lumpsluck halálfaló? – nézett rá Ginny.

– Minden lehetséges – válaszolt sötéten Fred.

– Például az is, hogy az Imperius hatása alatt áll – jegyezte meg George.

– Meg az is, hogy ártatlan – vetette ellen Ginny. – Lehet, hogy a palackban volt a méreg, és akkor valószínűleg magának Lumpslucknak szánták.

– Ki akarná megölni Lumpsluckot?

– Dumbledore azt mondta, Voldemort meg akarta szerezni magának az öreget – mutatott rá Harry. – Lumpsluck egy egész évig bujkált, mielőtt a Roxfortba jött. És... – Arra az emlékre gondolt, amit Dumbledore nem tudott kiszedni Lumpsluckból. – ...és lehet, hogy Voldemort végezni akar vele, mert azt hiszi, a vén csataló értékes szolgálatokat tehet Dumbledore-nak.

– De hát azt mondtad, hogy Lumpsluck Dumbledore-nak szánta a mézbort – emlékeztette Ginny. – Vagyis a kiszemelt áldozat akár Dumbledore is lehetett.

– Akkor a merénylő nem ismeri túl jól Lumpsluckot – mondta Hermione. Órák óta most szólalt meg először, s olyan volt a hangja, mintha náthás lenne. – Nála elég jó esély van rá, hogy egy ilyen finomságot inkább megtart magának.

– 'eermónee – hörögte váratlanul Ron.

A társaság elnémult; aggódva figyelték a beteget, de Ron ezután már csak érthetetlenül motyogott, majd horkolni kezdett.

Egyszer csak lendületesen kitárult a gyengélkedő ajtaja, alaposan ráijesztve a beteglátogatókra. Hagrid csörtetett be esőtől csapzott hajjal, hosszú, lengő medvebundában, kezében nyílpuskával, delfin méretű sárnyomokat hagyva maga után a padlón.

– Egész nap a Rengetegben voltam! – zihálta. – Aragog egyre rosszabbul van, felolvastam neki – csak most jöttem fel vacsorázni, erre Bimba professzor mondja, mi történt Ronnal! Hogy van?

– Tűrhetően – felelte Harry. – Azt mondják, kiheveri.

– Egyszerre csak hat látogató lehet idebent! – sietett ki a szobájából Madam Pomfrey.

– Hagriddal együtt hatan vagyunk – mutatott rá George.

– Oh... igaz... – motyogta Madam Pomfrey, aki a mérete miatt nyilván több embernek számolta Hagridot. Zavarát leplezendő gyorsan hozzálátott, hogy pálcájával feltakarítsa a vadőr sáros lábnyomait.

– Nem tudom elhinni – dörmögte rekedten Hagrid, és lompos fejét csóválva Ronra bámult. – Egyszerűen nem tudom elhinni... Nézzetek rá szegényre... Ki akarhatja bántani őt?

– Pont arról beszélgettünk – bólogatott Harry. – Fogalmunk sincs.

– Nem lehet, hogy valaki rászállt a Griffendél kviddics-csapatára? – aggodalmaskodott Hagrid. – Előbb Katie, most meg Ron...

George a homlokát ráncolta.

– Merényletsorozat egy kviddicscsapat ellen? Elég fura lenne.

– Wood képes lett volna kicsinálni a mardekárosokat, ha tudja, hogy nem bukik le – jegyezte meg Fred.

– Szerintem is van kapcsolat a támadások között, de az nem a kviddics – szólt csendesen Hermione.

– Halljuk az okfejtést! – fordult felé Fred.

– Először is: mindkettőt halálos merényletnek szánták, és csak a szerencsén múlott, hogy egyik se lett az. Másodszor: se a méreg, se a nyaklánc nem jutott el ahhoz, akinek szánták. Ilyenformán persze a tettes egyenesen közveszélyes, hisz úgy tűnik, nem érdekli, hány emberrel végez, mielőtt eljut a kiszemelt áldozathoz.

Mielőtt bárki is reagálhatott volna a baljóslatú következtetésre, a kétszárnyú ajtó ismét kinyílt, és besietett a kórterembe a Weasley házaspár. Előző ottjártukkor csak arra volt idejük, hogy érdeklődjenek Ron állapota felől, most viszont Mrs. Weasley elkapta és szorosan magához ölelte Harryt.

– Dumbledore elmondta, hogy te mentetted meg Ront a bezoárral! – hálálkodott könnyekre fakadva. – Istenem, Harry, mit mondhatnék? Megmentetted Ginnyt... megmentetted Arthurt... és most Ront is...

– Ugyan... dehogy... – motyogta zavartan Harry.

– Most hogy belegondolok, a fél családunk neked köszönheti az életét – szólt elfúló hangon Mr. Weasley. – A Weasleyk hálát adhatnak az égnek, hogy Ron öt éve beült a fülkédbe a Roxfort Expresszen.

Harry nem tudott mit felelni erre, és szinte örült, mikor Madam Pomfrey figyelmeztette a társaságot, hogy most már tényleg túl sokan vannak. Harry és Hermione nyomban felálltak, s Hagrid is velük tartott.

– Borzalom – dörmögte a szakállába a vadőr, miközben a márványlépcső felé baktattak. – Ennyi szigorú biztonsági rendszabály, és mégis ilyenek történnek... Dumbledore nagyon aggódik... nem mondja, de látom rajta...

– Neki sincs semmi ötlete? – kérdezte Hermione.

– Ötlete biztos százával van, ahogy az eszét ismerem – felelte a tőle megszokott lojalitással Hagrid. – De nem tudja, ki küldte a nyakláncot és ki tett mérget a borba, különben már rég nyakon csípték volna a gazembert. A legnagyobb baj az... – Hagrid suttogóra fogta hangját, és gyorsan körülnézett, Harry pedig a biztonság kedvéért felpillantott a mennyezetre, hogy nincs-e ott Hóborc. – ...hogy ha a gyerekeket támadások érik, akkor a Roxfort nemigen működhet tovább. Ugyanaz lesz, mint mikor kinyílt a Titkok Kamrája. Kitör a pánik, egyre több szülő fogja kivenni a gyerekét, és akkor a felügyelőbizottság...

Hagrid elhallgatott, mert ekkor felbukkant előttük egy hosszú hajú nő kísértete. A vadőr megvárta, amíg a jelenés tovaszáll, aztán rekedten suttogva befejezte a mondatot:

– ...a felügyelőbizottság be fogja zárni az iskolát.

– Csak nem tesznek ilyet! – hüledezett Hermione.

– Nézd az ő szempontjukból a dolgot – csóválta fejét Hagrid. – Sose volt veszélytelen dolog egy gyereket a Roxfortba küldeni. Ahol több száz kiskorú varázsló van összezárva, ott bármikor történhet baleset. De ha még merényletek is történnek... Nem csoda, hogy Dumbledore haragszik Pi...

Hagrid elharapta a mondatot, és arcának a haj-és szakáll-dzsungelből kilátszó részén megjelent a jól ismert bűntudatos kifejezés.

– Micsoda? – kapott a szón Harry. – Dumbledore haragszik Pitonra?

– Nem mondtam ilyet – visszakozott Hagrid, de rémülete rácáfolt szavaira. – Késő van, mindjárt éjfél! Le kell mennem...

– Hagrid! – emelte fel a hangját Harry. – Miért haragszik Dumbledore Pitonra?

– Cssss! – pisszegett a vadőr. – Halkabban, Harry, azt akarod, hogy elveszítsem az állásom? Habár mit érdekel az téged, hisz nem jársz legendás lények gondo...

– Hiába próbálsz bűntudatot ébreszteni bennem! – állt a sarkára Harry. – Halljuk: mit csinált Piton?

– Nem tudom, Harry... Nem is lett volna szabad hallanom! Az úgy volt, hogy egyik este kifelé jöttem az erdőből, és véletlenül hallottam, hogy beszélgetnek... Vitatkoztak, na. Nem akartam, hogy észrevegyenek, hát elsunnyogtam, és próbáltam oda se figyelni, de hát... eléggé hangosan beszéltek, nem lehetett nem hallani.

– Na és? – noszogatta Harry a zavartan toporgó vadőrt.

– Hát... Piton azt mondta, Dumbledore túl sokat vár tőle, és hogy talán ő már nem is akarja csinálni...

– Mit?

– Nem tudom. Úgy hangzott, mintha Piton sokallná a munkát... Na mindegy, szóval Dumbledore kerek-perec megmondta neki, hogy ha elvállalta, csinálja is meg. Elég szigorúan beszélt. Aztán meg mondott valamit arról, hogy Piton nyomoz a házában, a Mardekárban. Nincs ebben semmi furcsa! – tette hozzá gyorsan Hagrid, mert Harry és Hermione jelentőségteljes pillantást váltottak. – Minden házvezetőnek megmondták, hogy nézzen utána annak a nyaklánc-dolognak...

– Igen, de a többi tanárral nem veszekszik Dumbledore – mutatott rá Harry.

– Ide figyelj... – Hagrid zavartan feszegette a számszeríját, amitől az hangos roppanással kettétört. – Tudom én, mit gondolsz Pitonról, és nem akarom, hogy olyasmit képzelj ebbe a dologba, ami nincs benne.

– Vigyázat! – szólt velősen Hermione.

A hátuk mögött a falon feltűnt Argus Frics púpos árnyéka, majd egy szempillantás múlva felbukkant a sarkon maga a gondnok.

– Hohó! – rikkantotta kéjtől remegő állal. – Késő éjjel a folyosón! Ebből büntetőmunka lesz!

– Nem lesz – felelte kurtán Hagrid. – Velem vannak, ha nem látnád.

– És akkor mi van? – undokoskodott Frics.

– Az van, hogy én tanár vagyok, te alamuszi kvibli! – vágta rá dühbe gurulva Hagrid.

A gondnok sziszegve felfújta magát. Közben megérkezett Mrs. Norris, és tekeregni kezdett Frics csontos bokája körül.

– Menjetek! – szólt a szája sarkából Hagrid.

Harrynek ezt nem kellett kétszer mondani, Hermionéval együtt sietve kereket oldott. Még sokáig hallották Hagrid és Frics emelt hangú szóváltását. A Griffendéltorony bejáratától nem messze összetalálkoztak Hóborccal, de a kopogószellem nem törődött velük; kacagva-rikoltozva suhant arrafelé, amerről a veszekedést hallotta.

Hirig, balhé, galiba!

Beszállok a buliba!

A Kövér Dáma már szunyókált, és cseppet sem örült a zavarásnak, de ha mogorván is, utat nyitott Harryéknek a szerencsére csendes, néptelen klubhelyiségbe. Úgy tűnt, még nem terjedt el az újabb merénylet híre; Harry örült ennek, mert aznap már épp elég kérdésre kellett válaszolnia. Hermione jó éjszakát kívánt neki, és elindult a lányok hálókörlete felé. Harry még nem volt álmos; leült a kandalló elé, és a pislákoló parázsba bámult.

Dumbledore tehát összekülönbözött Pitonnal. Kijött a sodrából annak ellenére, amit mondott – annak ellenére, hogy váltig bizonygatta Piton iránti feltétlen bizalmát... Úgy gondolja, hogy Piton nem nyomoz elég hatékonyan a Mardekár berkeiben... vagy talán hogy nem nyomoz elég hatékonyan egy bizonyos mardekáros, nevezetesen Malfoy után?

Dumbledore azért tett úgy, mintha nem tartaná megalapozottnak Harry gyanúját, mert nem akarta, hogy Harry a saját kezébe vegye a dolgot és valami meggondolatlanságot tegyen? Ez könnyen elképzelhető volt, mint ahogy az is, hogy nem akarja elvonni Harry figyelmét a különóráktól és a Lumpsluck-féle emlék megszerzésének feladatától. Vagy egyszerűen nem akarja egy tizenhat éves gyerekkel megosztani egy tanárkollégájával kapcsolatos gyanúit...

– Na végre, Potter!

Harry felugrott ijedtében, és kirántotta a pálcáját. Meg volt győződve róla, hogy a klubhelyiség üres, így teljesen váratlanul érte, mikor az egyik távolabbi karosszékből felugrott egy megtermett alak. Némi hunyorgás után azonban felismerte az illetőben Cormac McLaggent.

– Órák óta várlak – mondta McLaggen, ügyet sem vetve a rá szegeződő pálcára. – El is aludtam közben. Figyelj, láttam, mikor felvitték Weasleyt a gyengélkedőre. Nem úgy nézett ki, mint aki a jövő héten játszani tud.

Beletelt néhány másodpercbe, mire Harry felfogta, mire akar kilyukadni McLaggen.

– Ja... a kviddics. – Harry a farmerja szíjába dugta a pálcát, és fáradtan beletúrt a hajába. – Hát igen... lehet, hogy nem épül fel addig.

– Akkor beállhatok helyette őrzőnek, ugye? – kérdezte McLaggen.

– Igen – felelte Harry. – Végül is igen... Nem jutott az eszébe ellenérv; elvégre valóban McLaggen volt a második legjobb a válogatáson.

– Szuper – bólintott elégedetten McLaggen. – Mikor van edzés?

– Mi? Ja... holnap este.

– Oké. Figyelj, Potter, előtte le kéne ülnünk dumálni. Van egypár használható taktikai ötletem.

– Aha – dörmögte a legcsekélyebb lelkesedés nélkül Harry. – Majd holnap meghallgatom őket. Most elég fáradt vagyok... Szia.

A hír, hogy Ront megmérgezték, másnap gyorsan elterjedt, de korántsem keltett akkora riadalmat, mint annak idején a Katie elleni merénylet. A többség minden jel szerint úgy gondolta, hogy a dolog véletlen baleset volt – a bájitaltan tanár szobájában előfordulhat ilyen –, és hogy végül is nem történt nagy baj, hisz Ron nyomban megkapta az ellenszert. A griffendélesek nagy részét hovatovább sokkal jobban izgatta a Hugrabug elleni közelgő meccs, ugyanis epedve várták, hogy Zacharias Smith, a Hugrabug hajtója elnyerje méltó büntetését a Mardekár elleni nyitómeccsen leadott kommentárjáért.

Harryt ezzel szemben még sose hagyta ennyire hidegen a kviddics – minden figyelmét a Draco Malfoy utáni megszállott nyomozás kötötte le. Amilyen sűrűn csak tudta, megnézte a Tekergők Térképét, néha követte is Malfoyt ide vagy oda, de egyszer sem sikerült gyanús tevékenységen kapnia őt. Ugyanakkor továbbra is rendszeresen ismétlődtek azok a titokzatos időszakok, amikor Malfoy egyszerűen eltűnt a térképről.

Sok ideje azonban nem volt Harrynek a problémán töprengeni. Ennek a kviddicsedzések és a sok házi feladat mellett az volt az oka, hogy bármerre járt, örökké ott volt a nyomában Cormac McLaggen és Lavender Brown.

El se tudta dönteni, melyikük idegesíti jobban. McLaggen szünet nélkül arra célozgatott, hogy a csapat állandó őrzőjeként is jobban teljesítene, mint Ron, és erősködött, hogy Harry, miután látta őt játszani, ugyanerre a véleményre jut majd. Emellett gátlástalanul kritizálta a többi játékost, valamint részletes edzéstervekkel bombázta Harryt, akinek így többször is emlékeztetnie kellett őt rá, ki a csapatkapitány kettejük közül.

Ezzel egyidejűleg Lavender minden adandó alkalommal elkapta Harryt, hogy Ronról beszélgessen vele, s ezt Harry majdhogynem fárasztóbbnak érezte, mint a McLaggen-féle kviddicsakadémiát. Lavender kezdetben fel volt háborodva, hogy őt nem értesítették az elsők között Ron balesetéről – „Mégiscsak a barátnője vagyok!” –, de aztán sajnos megbocsátotta Harrynek ezt a figyelmetlenséget, és számos elemző beszélgetést kezdeményezett Ron érzéseiről, kimondhatatlanul kellemetlen élmények sorához juttatva Harryt.

– Figyelj, miért nem Ronnal beszéled meg mindezt? – kérdezte egyszer Harry, lezárva egy különösen hosszúra nyúlt mélyinterjút, amelyben minden téma terítékre került, attól kezdve, hogy pontosan mit mondott Ron Lavender új dísztalárjáról, egészen addig, hogy Harry szerint Ron „komolynak” tartja-e a kapcsolatát Lavenderrel vagy sem.

– Szívesen beszélnék vele, de mindig épp alszik, amikor bemegyek hozzá! – kesergett a lány.

– Tényleg? – csodálkozott Harry. Ő minden gyengélkedői látogatása alkalmával ébren találta Ront; barátja élénk érdeklődést mutatott a Dumbledore-Piton téma iránt, valamint mindig lelkesen pocskondiázta McLaggent.

– Hermione Granger még mindig bejár hozzá? – kérdezte váratlanul Lavender.

– Igen, azt hiszem. Végül is barátok.

– Barátok! – csattant fel Lavender. – Na ne röhögtess! Miután Ron elkezdett járni velem, Granger hetekig szóba se állt vele! Persze most, hogy Ron olyan érdekes, hirtelen ki akar békülni vele...

– Szerinted az ember érdekes lesz attól, hogy megmérgezik? – kérdezte Harry. – Mindegy... bocs, most mennem kell, mert jön McLaggen, és a kviddicsről akar beszélni – hadarta, azzal beugrott egy kőfalnak álcázott ajtón, és elszaladt bájitaltan órára. Oda szerencsére se Lavender, se McLaggen nem követhette.

A Hugrabug elleni meccs reggelén, mielőtt elindult a stadionba, Harry tett egy villámlátogatást Ronnál. Barátja alig fért a bőrébe – Madam Pomfrey nem engedte el őt a meccsre, mondván, hogy túlságosan felizgatná magát.

– Na és milyen McLaggen? – kérdezte Harryt, rövid időn belül immár harmadszor.

– Mondtam már – válaszolta türelmesen Harry –, ha a világ legjobb őrzője lenne, akkor se akarnám megtartani. Mindent jobban tud, és folyton kioktat minket. Alig várom, hogy megszabaduljak tőle. Erről jut eszembe – tette hozzá, miközben felállt, és magához vette a Tűzvillámot –, tedd meg, hogy nem csinálsz úgy, mintha aludnál, amikor Lavender bejön hozzád. Az őrületbe kerget az a lány.

– Jó – motyogta szégyenlősen Ron. – Oké.

– Ha már nem akarsz járni vele, mondd meg neki.

– Hát igen... persze... de az nem olyan könnyű – dörmögte Ron, majd rövid hallgatás után csak úgy mellesleg megkérdezte: – Hermione is benéz még a meccs előtt?

– Nem, már lement a stadionba Ginnyvel.

Ron elszontyolodott.

– Aha... értem. Hát akkor sok szerencsét. Remélem, lealázzátok McLag... mármint Smith-t meg a Hugrabugot.

– Megpróbáljuk. – Harry a vállára kapta seprűjét. – A meccs után találkozunk.

Végigsietett a kongó folyosókon; a kastély jóformán üres volt, hisz a diákok már mind vagy a stadionban ültek, vagy úton voltak oda. Harry minden ablakon kinézett, ami mellett elhaladt – próbálta megállapítani, milyen erős lehet odakint a szél –, aztán egyszerre zajt hallott, s mikor odafordult, Malfoyt pillantotta meg. A mardekáros fiú két mogorva képű lány társaságában közeledett felé.

Malfoy megtorpant Harry láttán, aztán szárazon felnevetett, és továbbindult.

– Hova mész? – szólt rá Harry.

– Persze, biztos megmondom, mert annyi sok közöd van hozzá – felelte foghegyről Malfoy. – Szerintem siess, mert biztos nagyon várják már a Kiválasztott Kapitányt, a Kis Melléfogót... nem tudom, mi mostanában a divatos neved.

Az egyik lány akaratlanul elvihogta magát. Harry rábámult, s a lány elpirult. Malfoy elvonult Harry mellett, a két lány loholva követte, s furcsa hármasfogatuk hamarosan eltűnt a sarkon.

Harry földbe gyökerezett lábbal meredt utánuk. Tébolyító helyzetben volt: pont most, mikor végre lehetősége lenne rá, hogy kileshesse, mit művel titokban Malfoy, késlekedés nélkül le kell mennie a stadionba. Múltak a másodpercek, de Harry képtelen volt megmozdulni... szinte megigézve bámulta azt a helyet, ahol Malfoyék eltűntek...

– Te meg hol voltál? – kérdezte mérgesen Ginny, mikor Harry berontott az öltözőbe. A csapat tagjai már mind kviddicstalárban voltak, készen a kivonulásra. Coote és Peakes, a terelők lámpalázasan ütögették lábszárukat az ütőjükkel.

– Találkoztam Malfoyjal – világosította fel a lányt fojtott hangon Harry, miközben kapkodva belebújt piros talárjába.

– Na és?

– És érdekelne, mit csinál fent a kastélyban két lánnyal együtt, miközben mindenki itt van...

– Olyan fontos ez most?

– Igen, de hiába fontos. – Harry felkapta a Tűzvillámot, és megigazította szemüvegét. – Na gyerünk!

Azzal már indult is ki a pályára, ahol fülsiketítő ováció és hurrogás fogadta a csapatot. Enyhe szél fújt, és szakadozott volt a felhőzet: időről időre vakító fénnyel kisütött a nap.

– Trükkös időjárás! – fordult a csapathoz McLaggen. – Coote, Peakes, háttal a napnak támadjatok, hogy ne vegyenek észre titeket...

– Én vagyok a kapitány, McLaggen, úgyhogy bízd rám az irányítást! – csattant fel Harry. – Indulj fel a karikákhoz!

Miután McLaggen elment, odafordult Coote-hoz és Peakeshez.

– Tényleg igyekezzetek hátfényben támadni – mondta kelletlenül.

Kezet fogott a hugrabugos kapitánnyal, majd Madam Hooch sípszavára elrúgta magát a földtől, és a játéktér fölött körözve kutatni kezdett a cikesz után. Ha hamar el tudná kapni, talán még időben visszaérne a kastélyba, magához vehetné a Tekergők Térképét, és leleplezhetné Malfoyt...

– A hugrabugos Smith szerezte meg a kvaffot – zengte be egy álmatag hang a stadiont. – Emlékszünk, a legutóbbi meccset ő kommentálta, és utána Ginny Weasley bedöntötte alatta a pódiumot – úgy tűnt, szándékosan. Smith nagyon csúnyákat mondott a Griffendélről, de most, hogy ellenük játszik, már biztosan bánja... né, elvesztette a kvaffot, Ginny elvette tőle. Szeretem Ginnyt, nagyon kedves lány...

Harry döbbenten bámult a kommentátor-emelvény felé. Kizárt dolog, hogy épeszű ember odaadná Luna Lovegoodnak a megafont... Márpedig még a magasból is jól felismerhető volt a hosszú, piszkosszőke haj, a vajsörösdugó-nyaklánc... A Luna Lovegood mellett álló McGalagony professzoron már most látszott, hogy kezdi megbánni döntését.

– ...de most meg Ginnyt szerelte az a nagydarab hugrabugos, hogy is hívják, Bibble... nem, Buggins...

– Cadwallader a neve! – hallatszott McGalagony ingerült közbeszólása. A közönség nevetett.

Harry jobbra-balra tekintgetett, de sehol nem látta a cikeszt. Néhány másodperc múltán Cadwallader megszerezte a Hugrabug első gólját. McLaggen épp Ginnyt szapulta, amiért hagyta szerelni magát, ennek következtében észre se vette, hogy a nagy, piros labda elzúg a füle mellett.

– McLaggen, arra figyelj, ami a dolgod, és hagyd békén a többieket! – ordította az őrző elé kanyarodva Harry.

– Te se mutatsz valami jó példát nekik! – feleselt lángvörös arccal McLaggen.

– Harry Potter az őrzővel vitatkozik – jelentette derűs nyugalommal Luna, túlharsogva az egyesült hugrabugos-mardekáros kórus ujjongását és csúfolódását. – Így nem sok esélye van megtalálni a cikeszt, bár lehet, hogy ez csak agyafúrt csel...

Harry dühösen szitkozódva megfordította seprűjét, és folytatta a kutatást a kis, szárnyas aranylabda után.

Ginny és Demelza lőttek egy-egy gólt, így a piros-arany szurkolóknak is volt miért örülniük. Aztán Cadwallader kiegyenlített, de ezt Luna mintha észre se vette volna. Őt hidegen hagyták az olyan profán semmiségek, mint a mérkőzés állása, helyette az érdekes alakú felhőket ajánlotta a szurkolók figyelmébe, vagy épp azt az elméletét fejtegette, hogy Zacharias Smith, aki mindaddig csak röpke pillanatokra tudta megszerezni a kvaffot, valószínűleg egy „vesztesvész” nevű kórban szenved.

– Hetven-negyven a Hugrabug javára! – kiáltotta bele Luna megafonjába McGalagony.

– Tényleg? – mélázott Luna. – Nahát, nézzétek! A Griffendél őrzőjénél van az egyik terelő ütője!

Harry farolva megfordult. Való igaz, McLaggen valamely sajátos megfontolástól vezérelve elvette Peakes ütőjét, s úgy tűnt, demonstrálni készül, hogyan kell ráküldeni a gurkót a közeledő Cadwalladerre.

– Add oda neki az ütőjét, és húzz vissza a karikákhoz! – bömbölte Harry. Már száguldott is McLaggen felé, aki eközben borzalmas erejű és borzalmasan rossz ütést mért a gurkóra.

Iszonyatos fájdalom... egy villanás... távoli sikolyok... olyan érzés, mintha egy hosszú alagútban repülne...

Harry arra eszmélt, hogy meleg, puha ágyban fekszik, s egy lámpának a sötét mennyezetre rajzolt aranysárga fénykörét bámulja. Nagy nehezen elfordította a fejét. Balra ismerős, vörös hajjal keretezett, szeplős arcot pillantott meg.

– Rendes tőled, hogy beugrottál – vigyorgott Ron.

Harry pislogva körülnézett. Hát persze: a gyengélkedőn van. Odakint bíborral csíkozott indigókék volt az ég. A meccs biztos réges-rég véget ért... és Malfoyt sincs már esélye tetten érni. Furcsán nehéznek érezte a fejét; odanyúlt, és vastag gézturbánt tapintott ki rajta.

– Mi történt?

– Koponyatörés – felelte az ágyhoz siető Madam Pomfrey, azzal visszanyomta Harryt a párnára. – Aggodalomra semmi ok, összeforrasztottam, de éjszakára itt kell maradnod. Pár óráig nem szabad megerőltetned magad.

– Eszemben sincs itt maradni! – horkant fel Harry, és dühösen lerúgta magáról a takarót. – Megyek és megölöm McLaggent!

– Attól tartok, az a megerőltetés kategóriába esne – jelentette ki szigorúan Madam Pomfrey, s miután újfent visszatuszkolta a párnára Harryt, fenyegetően felemelte a pálcáját. – Itt maradsz, amíg el nem engedlek, vagy azonnal hívom az igazgatót.

Azzal visszasietett a szobájába, faképnél hagyva lázongó betegét.

– Mennyi lett az eredmény? – kérdezte fogcsikorgatva Harry.

– Háromszázhúsz-hatvan – felelte bocsánatkérő hangon Ron.

– Na remek! – csattant fel Harry. – Csodálatos! Ha egyszer elkapom McLaggent...

– Ne nagyon kapkodj utána, mert kétszer akkora, mint te – tanácsolta Ron. – Javasolnám viszont a Hercegnek azt a lábkörmös ártását. Amúgy szerintem a csapat elintézi őt helyetted. Ők se zárták a szívükbe McLaggent...

Ron hangjában rosszul leplezett káröröm csengett – Harry el tudta képzelni, mennyire boldoggá teszi barátját McLaggen kudarca. Ő maga a plafonra rajzolódó fénykört bámulta, pihentetve frissen összeforrasztott fejét, ami, ha nem is fájt kimondottan, még elég érzékeny volt a vastag kötés alatt.

– Behallatszott ide Luna hangja – mesélte nevetéstől elcsukló hangon Ron. – Remélem, ezentúl is ő kommentálja a meccseket... Az a vesztesvész...!

Harryben még túl sok volt az indulat ahhoz, hogy a humoros oldaláról tudja nézni a dolgot, s egy idő múlva Ron is abbahagyta a kuncogást.

– Járt itt Ginny, mikor még eszméletlen voltál – jegyezte meg hosszú hallgatás után. Harry fantáziája nyomban meglódult, s egy szempillantás alatt megszülte a jelenetet, amelyben Ginny az ő mozdulatlan teste fölé hajol, zokogva bevallja iránta érzett szenvedélyes vonzalmát, Ron pedig áldását adja szerelmükre... – Azt mondta, kis híján lekésted a meccset. Furcsálltam, hisz innen időben elindultál.

Harry zavartan pislogva visszatért a képzelet birodalmából.

– Igen... de találkoztam Malfoyjal meg két lánnyal, akik nem úgy néztek ki, mintha a rajongói lennének. Már másodszor csinálja meg, hogy nem jön le a stadionba, amikor mindenki ott van. Az előző meccset is kihagyta, emlékszel? – Harry sóhajtott. – Most már bánom, hogy nem mentem inkább utána. Ezért a meccsért nem lett volna kár...

– Ne hülyéskedj már! – dörmögte Ron. – Jól is néznénk ki, ha a kapitány otthagyná a csapatot, hogy Malfoy után loholjon...

– Tetten akarom érni! – csattant fel Harry. – El se tudom képzelni, hova megy, amikor eltűnik a térképről!

Ron unottan ásított.

– Talán Roxmortsba...

– Láttam volna, ha végigmegy valamelyik titkos alagúton. Meg azokat különben is őrzik, nem?

– Akkor nem t'om – vonta meg a vállát Ron.

Hosszú hallgatás következett. Harry gondolataiba merülve bámulta a lámpa fénykörét...

Bárcsak akkora hatalma lenne, mint Rufus Scrimgeournek, hogy állandóan figyeltethesse Malfoyt! Ha neki is egy egész seregnyi auror állna a rendelkezésére... Átfutott az agyán, hogy bevonhatná az akcióba a DS tagjait... de akkor hiányozniuk kellene az órákról, hisz a többségüknek tele van az órarendje.

Ron ágya felől dörmögő horkolás hallatszott. Madam Pomfrey egy idő múlva kijött a szobájából, immár vastag hálóköntösben. Harry úgy döntött, a legcélszerűbb, ha úgy tesz, mintha aludna; az oldalára fordult, és hallgatta, hogyan húzzák össze magukat a függönyök a javasasszony pálcaintésére. Aztán a lámpák is elhalványultak, majd kattant egy ajtózár, és Harry ebből tudta, hogy Madam Pomfrey elment lefeküdni.

Ez volt a harmadik alkalom, hogy kviddicssérülés miatt a gyengélkedőre került. Legutóbb a dementorok felbukkanása miatt esett le a seprűjéről, előtte pedig a javíthatatlanul kétbalkezes Lockhart professzor kivarázsolta az összes csontot a karjából... az volt mind közül a legfájdalmasabb sérülése... emlékezett rá, micsoda kínokat élt át, amíg visszanőttek a csontjai, s ráadásul még az éjszaka közepén az a hívatlan látogató...

Harry hirtelen felült az ágyban. Kalapált a szíve, s a fején félrecsúszott a kötés. Végre eszébe jutott a megoldás: igenis van kivel figyeltetnie Malfoyt – hogy ez eddig nem jutott eszébe!

A kérdés már csak az volt, hogyan szólítsa magához az illetőt. Mi ennek a módja?

Próbaképpen halkan belebeszélt a homályba:

– Sipor?

Hangos pukkanás hallatszott, s a csendes szobát egyszerre kaparászás és visongás töltötte be. Ron kiáltva felriadt.

– Mi a fene...?

Harry gyorsan Madam Pomfrey szobájának ajtajára szegezte pálcáját, és elmotyogott egy disaudiót, hogy a javasasszony ne ébredjen fel a zajra. Aztán az ágy végébe mászott, hogy jobban lássa, mi történik.

A gyengélkedő kellős közepén két házimanó birkózott a padlón. Az egyik egy összement barna pulóvert és számos gyapjúsapkát viselt, a másik csupán egy piszkos rongyot, ágyékkötő módjára a derekára csavarva. Aztán újabb visszhangzó pukkanás hallatszott, és a manók fölött megjelent a levegőben Hóborc, a kopogószellem.

– Látom, amit látok, Potti! – mutatott megjátszott szemrehányással a verekedőkre, aztán harsogva elkacagta magát. – Civakodnak a picikék! Mirci-morci, csihi-puhi...

– Sipor nem fogja sértegetni Harry Pottert Dobby előtt, nem bizony, különben Dobby befogja Sipor száját! – visította az egyik manó.

– ...rigi-rugi, körmi-karmi! – harsogta nagy vidáman Hóborc, s hogy még jobban felbőszítse a manókat, krétadarabkákkal kezdte dobálni őket. – Sziri-szuri, biki-böki!

– Sipor azt mond a gazdájáról, amit akar, és micsoda gazda ez, sárvérűek mocskos barátja, jaj, mit szólna szegény Sipor úrnője...

Hogy mit szólna Sipor úrnője, az már nem derült ki, mert Dobby ekkor Sipor szájába vágta bütykös kis öklét, megszabadítva őt vagy fél tucat fogától. Ron és Harry kiugrottak az ágyból, és nagy nehezen szétválasztották a verekedőket. Azok azonban továbbra is rugdostak és csapkodtak egymás felé, a lámpa körül röpködő Hóborc meg rikoltozva biztatta őket:

– Ujjacskát a nózijába! Szaggasd meg a fülecskéjét!

Harry megcélozta pálcájával a kopogószellemet.

– Pofix!

Hóborc a torkához kapott, fuldokolva nyögött egyet, majd sértő kézmozdulatok kíséretében kisuhant a kórteremből. Beszélni már nem tudott, ugyanis a nyelve hozzáragadt a szájpadlásához.

– Ügyes – szólt elismerően Ron, miközben a levegőbe emelte a hadonászó-rúgkapáló Dobbyt, hogy az ne érhesse el Siport. – Ez is egy Herceg-féle ártás volt, mi?

– Igen – felelte Harry, és hátracsavarta Sipor sovány karját. – Na ide figyeljetek: megtiltom, hogy verekedjetek! Vagyis... Sipor, megtiltom, hogy verekedj Dobbyval. Dobby, tudom, hogy neked nem parancsolhatok...

– Dobby szabad házimanó, annak engedelmeskedik, akinek akar, és Dobby Harry Potter minden kívánságát teljesíti!

A manó könnyei ráncos kis arcáról a pulóverére csöpögtek.

– Akkor ezt megbeszéltük – bólintott Harry. Elengedte Siport, s Ron ugyanígy tett Dobbyval. A manók lezuttyantak a földre, és valóban nem folytatták a küzdelmet.

– Gazdám szólított? – brekegte Sipor, s bár alázatosan meghajolt, tekintetével a legszörnyűbb kínhalált kívánta Harrynek.

– Igen, szólítottalak. – Harry vetett egy pillantást Madam Pomfrey szobája felé, hogy ellenőrizze, működik-e még a disaudio-bűbáj. Semmi nem utalt rá, hogy a javasasszony bármit is hallana odabent. – Feladatom van számodra.

– Sipor megteszi, amit gazdája akar – felelte a manó, s olyan mélyen meghajolt, hogy szája kis híján hozzáért görbe lábujjaihoz. – Sipornak engedelmeskednie kell, de Sipor szégyelli, hogy ilyen gazdája van, úgy bizony...

– Majd Dobby megteszi, Harry Potter! – ajánlkozott Dobby, kövér könnycseppekkel teniszlabda méretű szemében. – Dobbynak megtiszteltetés, ha segíthet Harry Potternek!

– Most, hogy belegondolok, ketten is csinálhatjátok – nézett a manókra Harry. – Na szóval: azt akarom, hogy figyeljétek Draco Malfoyt.

Ron döbbent-rosszalló arcot vágott, de Harry nem törődött vele.

– Tudni akarom, merre jár, kivel találkozik, mit csinál – folytatta. – Éjjel-nappal legyetek a nyomában.

– Igenis, Harry Potter! – vágta rá lelkesen Dobby. – És ha Dobby elrontja, leugrik a legmagasabb torony tetejéről!

– Nem, nem, arra semmi szükség – sietett lecsillapítani Harry.

– Gazdám azt akarja, hogy Sipor kövesse az ifjú Malfoyt? – károgta Sipor. – Gazdám azt akarja, hogy Sipor kémkedjen régi úrnőm aranyvérű unokaöccse után?

– Pontosan. – Harry veszélyt sejtett, s feltett szándéka volt idejekorán elhárítani azt. – Megtiltom, hogy figyelmeztesd Draco Malfoyt, megtiltom, hogy elmutogasd neki, mi a feladatod, megtiltom, hogy egyáltalán beszélj vele, levelet írj neki, vagy... vagy bármilyen módon érintkezz vele. Megértetted?

A manó arcáról lerítt, hogy lázasan töpreng, hogyan bújhatna ki a kapott utasítások alól. Harry türelmesen várta a választ. Nagy megelégedésére Sipor néhány másodperc múlva ismét meghajolt, és így szólt:

– Gazdám mindenre gondol, és Sipornak engedelmeskednie kell, pedig Sipor sokkal szívesebben lenne a Malfoy-fiú szolgája, úgy bizony...

– Akkor ezt megbeszéltük – bólintott Harry. – Rendszeresen jelentést kérek, de ne olyankor gyertek, amikor társaságban vagyok. Ron és Hermione ez alól kivétel. És ne mondjátok el senkinek, mit csináltok, csak tapadjatok rá Malfoyra, mint két pióca!

Huszadik fejezet

Voldemort nagyúr kívánsága

Harry és Ron hétfő reggel hagyták el a gyengélkedőt. Madam Pomfrey jóvoltából immár makkegészségesen élvezhették a gurkóbaleset és a mérgezés pozitív következményeit, melyek közül a legfontosabb az volt, hogy Hermione kibékült Ronnal. Együtt ment le a fiúkkal reggelizni, ráadásul azt a hírt szállította nekik, hogy Ginny veszekedett Deannel. A Harry mellkasában szunnyadó szörnyeteg ennek hallatán hirtelen felkapta a fejét, és reménykedve beleszimatolt a levegőbe.

– Min vesztek össze? – érdeklődött csevegő hangon Harry.

Közben befordultak egy félreeső hetedik emeleti folyosóra, ahol rajtuk kívül nem volt más, csupán egy pöttöm kislány, aki egy tüllszoknyás trollokat ábrázoló falikárpitot nézegetett. A lánykát bizonyára megrémítették a közeledő hatodévesek, mert elejtette a nehéz rézmérleget, amit a kezében szorongatott.

– Semmi baj! – sietett oda Hermione. – Tessék... Reparo! – mondta, és pálcájával rákoppintott a törött mérlegre.

A lányka nem köszönte meg a segítséget, csak állt, mint akit odaszögeztek a padlóhoz, és követte Harryéket a tekintetével. Ron hátranézett rá.

– Esküszöm, ezek egyre kisebbek lesznek – dörmögte.

– Ne foglalkozz vele – szólt rá türelmetlenül Harry. – Szóval min veszett össze Ginny és Dean, Hermione?

– Ja... Dean nevetett, mikor McLaggen eltalált téged a gurkóval.

– Hát az tényleg elég röhejes lehetett – szögezte le az igazság kedvéért Ron.

– Egyáltalán nem volt röhejes! – ripakodott rá Hermione. – Rémisztő volt, és ha Coote meg Peakes nem kapja el Harryt, nagyon csúnyán összetörte volna magát!

– De azért emiatt nem kellett volna szakítaniuk Ginnyéknek – kanyarodott vissza az őt érdeklő témához Harry. – Vagy azért még együtt vannak?

– Igen... de miért érdekel ez téged ennyire? – kérdezte szúrós pillantással Hermione.

– Azért, mert nem akarok megint balhét a csapatban! – vágta rá Harry. Hermione azonban továbbra is gyanakodva fürkészte őt, úgyhogy Harry megkönnyebbült, mikor valaki a nevén szólította, s így volt ürügye hátat fordítani a lánynak.

– Á, szia, Luna!

– Kerestelek a gyengélkedőn, de azt mondták, már elmentél – mondta a táskájában kotorászva Luna.

Egy haragoszöld, hagymának tűnő gumót, egy jókora pöttyös gombát és nagy mennyiségű macskaalmot vagy arra erősen emlékeztető valamit rakodott Ron kezébe, hogy aztán előhúzzon egy piszkos pergamentekercset, amit viszont Harrynek adott át.

– Ezt neked küldik.

A pergamenben Harry első pillantásra felismerte Dumbledore értesítőjét.

– Ma este – tájékoztatta szűkszavúan Ront és Hermionét, miután elolvasta az üzenetet.

– Nagyon tetszett a kommentárod! – dicsérte meg Lunát Ron, miközben a lány megszabadította őt a gumótól, a gombától és a macskaalomtól.

Luna halványan elmosolyodott.

– Most gúnyolódsz, igaz? Mindenki azt mondja, borzalmas voltam.

– Nem, nekem komolyan tetszett! – bizonygatta Ron. – Soha egyetlen kommentárt sem élveztem még ennyire! Különben ez micsoda? – kérdezte, szemmagasságba emelve a hagymaszerűséget.

– Gurgyökér – felelte Luna. – Megtarthatod, ha akarod, nekem még van egypár. El lehet vele riasztani a nyeldeklő plimpiket.

Azzal már ment is tovább. Ron prüszkölt az elfojtott nevetéstől.

– Luna-rajongó lettem, de komolyan – mondta, miután továbbindultak a nagyterem felé. – Tisztára lökött a csaj, de én nagyon bírom...

Hirtelen elhallgatott. A márványlépcső aljában ott állt a villámló tekintetű Lavender Brown.

– Szia – köszönt rá megszeppenve Ron.

– Gyerünk – dörmögte oda Hermionénak Harry. Sietve továbbmentek, de még így is hallották Lavender nyitómondatait.

– Miért nem mondtad, hogy ma kiengednek? És miért ővele jöttél le?

Fél órával később Ron mogorva képpel jelent meg a nagyteremben, s bár Lavender mellé ült le, Harry úgy látta, egész reggeli alatt egy szót se szóltak egymáshoz. Hermione úgy tett, mintha ez a legkevésbé se érdekelné, de Harry egyszer-kétszer rajtakapta, hogy minden látható indok nélkül somolyog magában. Hermione ezután egész nap feltűnően jó hangulatban volt, mi több, este a klubhelyiségben hajlandó volt átnézni (azaz befejezni) Harry gyógynövénytan-házidolgozatát. Efféle szívességre jó ideje nem lehetett rávenni őt, mivel tudta, hogy Harry dolgozata azután feltétlenül Ronhoz kerül lemásolás céljából.

– Kösz szépen, Hermione – hálálkodott Harry, s miközben az órájára pillantott, futólag megveregette a lány hátát. – Mindjárt nyolc óra! Rohannom kell Dumbledore-hoz...

Hermione nem válaszolt, helyette fásultan hozzálátott a dolgozat értelmetlen mondatainak kihúzásához. Harry elvigyorodott, s már mászott is kifelé a portrélyukon. Az igazgatói szoba előtt strázsáló kőszörny engedelmesen félreugrott a csokis karamella említésére, s Harrynek, miután felrohant a mozgó csigalépcsőn, sikerült pont akkor bekopogtatnia a dolgozószobába, mikor odabent az óra elütötte a nyolcat.

– Tessék! – szólt ki Dumbledore, de mielőtt Harry megfoghatta volna a kilincset, az ajtó kitárult. Trelawney professzor állt mögötte teljes életnagyságban s azt messze meghaladó méretű szemekkel.

– Aha! – kiáltott fel a jósnő, és színpadias mozdulattal Harryre mutatott. – Hát ezért dob ki csak úgy a szobájából, Dumbledore!

– Drága Sybill – szólt enyhe türelmetlenséggel a hangjában az igazgató. – Szó sincs róla, hogy bárhonnan is kidobnám kegyedet, de Harryt én hívtam ide nyolc órára. Egyébként sem hiszem, hogy érdemes volna több szót vesztegetni erre a...

– Hát így állunk – vágott a szavába sértődötten Trelawney. – Ha nem hajlandó elűzni a betolakodó gebét, ám legyen... Majd keresek egy másik iskolát, ahol jobban megbecsülik a tudásomat...

Azzal elcsörtetett Harry mellett, és hamarosan eltűnt a csigalépcsőn. Pár pillanat múlva gyanús zaj hallatszott odalentről, amiből Harry arra következtetett, hogy a jósnő elbotlott földig érő kendői valamelyikében.

– Csukd be az ajtót, kérlek, és ülj le! – szólt fáradtan Dumbledore.

Harry engedelmeskedett, s miközben elfoglalta szokásos helyét az íróasztal előtt, felmérte a terepet: az asztalon ezúttal is ott feküdt a merengő, s mellette két, kavargó emlékekkel teli kristályüveg állt.

– Trelawney professzor még mindig nem törődött bele, hogy Firenze a Roxfortban tanít?

– Nem – csóválta a fejét Dumbledore. – Nem láthattam előre, hogy ennyi bajom lesz a jóslástannal, mivel ezt a mágiaágat sosem gyakoroltam. Nem küldhetem vissza Firenzét a Tiltott Rengetegbe, hisz onnan száműzték, és Sybillt se távolíthatom el az iskolából. Ez maradjon köztünk, de szegénynek fogalma sincs róla, mekkora veszély fenyegetné a kastélyon kívül. Ugyanis nem tudja – s úgy vélem, nem is volna bölcs dolog a tudtára adni –, hogy tőle származik a jóslat rólad és Voldemortról.

Dumbledore mélyet sóhajtott, aztán így folytatta:

– De hagyjuk a személyzeti problémákat. Sokkal fontosabb dolgokról kell beszélnünk. Először is – sikerült elvégezned a feladatot, amit az előző találkozásunkkor rád bíztam?

– Öh...

Harryt készületlenül érte a kérdés. A hoppanálási tanfolyam, a kviddics, Ron megmérgezése, saját fejsérülése és a Malfoy utáni megszállott nyomozás szinte teljesen elfeledtette vele Dumbledore kérését, hogy szerezze meg a teljes emléket Lumpslucktól...

– Hát... megkérdeztem Lumpsluck professzort az egyik óránk után, de... nem kaptam választ.

Csend.

– Értem – szólalt meg végül Dumbledore. Azzal az átható pillantással nézett félhold alakú szemüvege fölött, amitől Harry mindig úgy érezte, mintha röntgensugár hatolna a fejébe. – És úgy érzed, mindent megtettél az ügy érdekében? Úgy véled, teljesen kiaknáztad nem egyszer bizonyított találékonyságodat? Hogy latba vetettél minden leleményt az emlék megszerzéséért?

– Hát... – Harrynek hirtelen fogalma sem volt, mit mondjon. Most már egyenesen nevetségesnek érezte azt az egyetlen, félszeg próbálkozást a bájitaltan óra után. – Amikor Ron véletlenül szerelmi bájitalt vett be, elvittem Lumpsluck professzorhoz. Abban reménykedtem, hogy ha a tanár úr elég jó hangulatba kerül...

– És bevált a módszer? – kérdezte Dumbledore.

– Hát, nem, mert Ron megitta a mérget...

– S ez minden mást feledtetett veled. Ez természetes, hiszen a legjobb barátod életveszélyben volt. Azonban hamarosan kiderült, hogy Weasley úr maradéktalanul felépül, s úgy reméltem, ezután ismét a feladatra fogsz koncentrálni. Igyekeztem megértetni veled, mennyire fontos számunkra az az emlék; hogy mind közül a leglényegesebb emlékről van szó, s hogy anélkül minden további erőfeszítésünk időpocsékolás.

Harrynek a feje búbjából indult ki a szégyen csípős-szúrós érzése, s onnan szétáradt az egész testében. Dumbledore nem dühöngött, még csak fel sem emelte a hangját, de Harry azt kívánta, bár kiabálna: ez a jeges csalódottság mindennél rosszabb volt.

– Uram – szólt szinte rimánkodva –, ne higgye, hogy nem vettem komolyan a feladatot, csak annyi más... annyi más dolog...

– Annyi más dolog járt a fejedben – fejezte be helyette a mondatot Dumbledore. – Értem.

Megint csend ült a szobára; a legkínosabb csend, amit Harry valaha átélt Dumbledore társaságában. Véget nem érően hosszú volt, s nem szakította meg más zaj, csupán a néhai Armando Dippet igazgató Dumbledore feje fölött függő portréjának időnkénti horkantásai. Harry egészen kicsinek érezte magát, mintha teste-lelke összezsugorodott volna, mióta belépett az igazgatói szobába.

Végül nem bírta tovább a hallgatást, és megszólalt:

– Kérem, bocsásson meg, professzor úr... Valóban nem vettem elég komolyan a feladatot. Tudnom kellett volna, hogy azért kért meg rá, mert tényleg nagyon fontos.

– Örülök, hogy így gondolod, Harry – felelte Dumbledore. – Akkor hát remélhetem, hogy a jövőben több figyelmet szentelsz az ügynek? Amíg nem szerezzük meg azt az emléket, nincs sok értelme ismét találkoznunk.

– Megszerzem, uram, megszerzem... – fogadkozott Harry.

– Akkor egyelőre ne is essék több szó erről – váltott könnyedebb hangnemre Dumbledore. – Inkább vegyük fel történetünk fonalát ott, ahol elejtettük. Emlékszel, hol tartottunk?

– Igen, uram – felelte készségesen Harry. – Voldemort megölte az apját és a nagyszüleit, s Morfint állította be tettesként. Aztán visszajött a Roxfortba, és megkérdezte... – Itt restelkedve lesütötte a szemét. – ...megkérdezte Lumpsluck professzort, mit tud a horcruxokról.

– Így igaz – bólintott Dumbledore. – Nos, remélem, emlékszel még: első találkozásunkkor azt mondtam, hogy közös utunk a spekuláció, a találgatások birodalmába vezet majd.

– Igen, uram, emlékszem.

– Talán egyetértünk abban, hogy mindeddig sikerült szilárd tényekkel alátámasztanom mindazt, amit Voldemort gyermekkoráról kikövetkeztettem.

Harry bólintott.

– Ezen a ponton azonban – folytatta Dumbledore – ködösebb területre lépünk. A gyermek Denemről, ha nehezen is, de sikerült tényszerű információkhoz jutnom, viszont szinte képtelenség volt olyan embert találni, aki kész lett volna megosztani emlékeit a felnőtt Voldemortról. Őszintén szólva kétlem, hogy magán Voldemorton kívül él olyan varázsló a földön, aki hitelesen beszámolhatna róla, miként alakult a Sötét Nagyúr sorsa, miután elhagyta a Roxfortot. De azért van még két olyan emlékem, amit szeretnék megosztani veled. – Dumbledore a merengő mellett álló üvegekre mutatott. – Utána örülnék, ha elmondanád, helyesnek érzed-e a belőlük levont következtetéseimet.

Hallva, hogy Dumbledore ilyen nagyra tartja a véleményét, Harry még szégyenletesebbnek érezte a horcruxos emlék dolgában nyújtott gyászos teljesítményét. Bűntudatosan fészkelődött, amíg Dumbledore felemelte az egyik üveget, s a fény felé tartva megszemlélte tartalmát.

– Remélem, nem fáraszt túlságosan a gyakori elmerülés mások emlékeiben – folytatta az igazgató. – Ugyanis két igen tanulságos anyagot készülünk megtekinteni. Az első egy Hóki nevű, vénséges vén házimanótól származik. Mielőtt azonban megnézzük, mit élt át Hóki, gyorsan összefoglalnám, milyen körülmények között hagyta el Voldemort nagyúr a Roxfortot.

– Történetünk sötét hőse, mint bizonyára sejted, hetedik évi vizsgáin is minden tantárgyból a legjobb eredményt érte el. Eljött a pályaválasztás ideje. Tom Denem prefektus volt, iskolaelső és az Önzetlenül az Iskoláért különdíj birtokosa, mindenki fényes karriert jósolt hát neki. Számos tanárról tudok, aki azt szorgalmazta, hogy helyezkedjen el a Mágiaügyi Minisztériumban. Lumpsluck professzor felajánlotta, hogy egyengeti az útját, beajánlja őt a megfelelő embereknél. Denem azonban visszautasított minden ajánlatot, és hamarosan az a hír érkezett róla, hogy a Borgin & Burkesben dolgozik.

– A Borgin & Burkesben? – csodálkozott Harry.

– A Borgin & Burkesben – ismételte higgadtan Dumbledore. – Ha belépünk Hóki emlékébe, meglátod majd, mi tette vonzóvá számára az állást. Meg kell jegyeznem azonban, hogy Voldemort eredetileg másféle munkára vágyott. Akkoriban nem volt köztudott – de én azon kevesek közé tartoztam, akiknek az igazgató úr elárulta –, hogy Voldemort felkereste Dippet professzort, és megkérdezte tőle, nem maradhatna-e tanárként a Roxfortban.

Harry egyik csodálkozásból a másikba esett.

– Itt akart maradni? Miért?

– Úgy vélem, számos oka volt rá, bár ezek közül egyet sem árult el Dippet professzornak. Az első és legfontosabb oknak azt tartom, hogy Voldemortot szorosabb szálak fűzték a Roxforthoz, mint bárkihez vagy bármihez a világon. Az iskolában töltötte élete legboldogabb éveit; ez volt az első és utolsó hely, ahol otthon érezte magát.

Harry kellemetlen érzéssel konstatálta, hogy ez a megállapítás őrá is pontosan illik.

– Másodszor: a Roxfort az ősi mágia páratlanul gazdag tárháza. Voldemort kétségkívül mélyebbre hatolt a kastély rejtelmeiben, mint a diákok többsége, de valószínűleg úgy érezte, vannak még itt feltárásra váró mágikus titkok, kiaknázatlan lehetőségek.

– A harmadik ok az lehetett, hogy tanárként nagy befolyást gyakorolhatott volna a fiatal boszorkányokra és varázslókra. Az ötletet talán épp Lumpsluck professzor példája adta neki, azé a tanáré, akivel a legszorosabb kapcsolatot ápolta, s aki látványosan demonstrálta, miféle lehetőségek rejlenek a tanári státuszban. Eszemben sincs feltételezni, hogy Voldemort a Roxfortban akart volna megöregedni; az viszont több mint valószínű, hogy ideális helynek tartotta az iskolát a toborzásra: arra, hogy elkezdjen sereget gyűjteni magának.

– De nem kapott tanári állást, ugye?

– Nem, nem kapott. Dippet professzor azt mondta neki, tizennyolc éves fejjel még túl fiatal ehhez a munkához, de néhány év múlva, amennyiben még mindig tanítani akar, jelentkezzen újra.

– Ön mit szólt ehhez, uram? – kérdezte óvatosan Harry.

– Nyugtalanított a dolog – felelte Dumbledore. – Elleneztem, hogy Armando ilyen ajánlatot tegyen a fiúnak. Odáig nem mentem el, hogy elmondjam neki Voldemortról mindazt, amit te már tudsz – mert Dippet professzor rokonszenves és bizalomraméltó fiatalembernek tartotta őt –, de semmiképp sem szerettem volna Voldemortot újra az iskolában látni, és főként nem hatalmi helyzetben.

– És mit akart tanítani Voldemort, uram? – kérdezte Harry, bár szinte biztos volt a válaszban.

– Sötét varázslatok kivédését. Abban az időben a tárgyat egy Galatea Merrythought nevű idős professzor oktatta, aki akkor már majdnem ötven éve dolgozott a Roxfortban.

– Voldemort tehát elszegődött a Borgin & Burkeshez, s akik addig csodálták, mind sajnálkoztak, hogy micsoda dolog egy ilyen ragyogó eszű ifjú varázslónak egy régiségboltban robotolnia. Csakhogy Voldemort nem sokáig maradt közönséges eladó. Megnyerő külseje, udvariassága és éles esze alkalmassá tette őt egy olyan munkakörre, amit csak a Borgin & Burkeshez hasonló, különleges varázstárgyakra specializálódott vállalkozásoknál ismernek: neki kellett rávenni a kiszemelt embereket arra, hogy eladják kincseiket a cégnek – s Voldemort minden jel szerint rendkívül hatékonyan végezte ezt a munkát.

– Azt nem is csodálom – bukott ki a szó Harryből.

– Hát igen. – Dumbledore halványan elmosolyodott. – És most már valóban itt az ideje, hogy színre lépjen Hóki, a házimanó, aki egy Hepzibah Smith nevű idős és dúsgazdag boszorkány szolgája volt.

Dumbledore rákoppintott pálcájával a kristályüvegre – abból kiröppent a dugó –, s miközben a merengőbe töltötte a kavargó emléket, így szólt:

– Csak utánad, Harry.

Harry felállt, majd előrehajolt, s a fodrozódó ezüsttó felszínéhez érintette arcát. Mint mindig, most is érezte, hogy az emlék elnyeli őt; zuhant az éjfekete semmiben, majd hirtelen egy társalgószobában találta magát, szemtől szemben egy hatalmas, olvadó fagylalttortával. Mikor alaposabban megnézte a tortát, látta, hogy az valójában egy megdöbbentően terjedelmes öreg hölgy, aki uszályként szétterülő rózsaszín talárban, cicomás, vörösesszőke parókával a fején trónolt egy karosszékben. A asszonyság egyik kezében gyémántokkal kirakott kis kézitükröt, a másikban jókora púderpamacsot tartott. Ez utóbbival amúgy is vöröslő orcáját pirosította, miközben egy házimanó – a legöregebb és legtöpörödöttebb példány, akit Harry valaha látott – szűk selyemtopánkába préselte úrnője hájas lábát.

– Igyekezz, Hóki! – szólt parancsoló hangon Hepzibah. – Mindjárt négy óra! Négyre ígérkezett, és még sose késett el!

Kisvártatva a boszorkány eltette a púderpamacsot, épp mikor a manó feladata végeztével felegyenesedett. Most látszott csak igazán, milyen kicsi: alig ért fel Hepzibah székének üléséig. Papírvékony bőre úgy lógott fonnyadt testén, mint a hófehér vászondarab, amit tóga módjára viselt.

– Hogy festek? – kérdezte Hepzibah, miközben jobbra-balra forgatta fejét, hogy minden szögből megcsodálhassa arcát a tükörben.

– Elragadóan, asszonyom – cincogta Hóki.

Harry igencsak merész állításnak érezte, hogy Hepzibah Smith elragadó volna, élt hát a gyanúperrel, hogy Hóki munkaköri leírása a fenti kérdés vonatkozásában tiltja az őszinteséget.

Csilingelve megszólalt az ajtócsengő – az asszonyság és a manó összerezzent.

– Szaladj, szaladj, megjött! – sikoltott izgatottan Hepzibah, s a manó kisietett a szobából. A helyiség elképesztően zsúfolt volt; képtelenségnek tűnt úgy átkelni rajta, hogy közben ne döntsön fel az ember legalább tucatnyi tárgyat. Voltak ott festett dobozkákkal teli vitrinek, cifra gerincű könyvek alatt roskadozó polcok, kristálygömbök meg ég-glóbuszok tucatszám és megannyi, rézvödörbe állított, zöldellő cserepes növény – úgyhogy a szoba összességében egy régiségbolt és egy üvegház sajátos elegyének hatott.

Egy perc se telt bele, s a házimanó visszatért, nyomában egy magas fiatalemberrel, akiben Harry Voldemortra ismert. A varázsló egyszerű fekete öltönyt viselt; haja egy kicsit hosszabb, az arca pedig soványabb volt, mint roxfortos éveiben, de mindez nem rontott megjelenésén: jóképűbb volt, mint valaha. Könnyed, ügyes léptekkel átkelt a zsúfolt szobán – látszott, hogy ismeri a járást –, majd mélyen meghajolva csókot lehelt Hepzibah kövér kacsójára.

– Hódolatom szerény jele – szólt, s egy csokor rózsát varázsolt elő a semmiből.

– Ejnye, butus fiú, igazán nem kellett volna! – kacarászott a vén Hepzibah, de Harry már korábban észrevette, hogy a legközelebbi kis asztalkára egy üres váza van kikészítve. – Tom, Tom, nem szabad egy öregasszonyt így elkényeztetni! Foglaljon helyet, tessék, tessék... Hol van Hóki? Ah...

A házimanó időközben kiment, de már jött is vissza egy tál aprósüteménnyel, amit most letett úrnője keze ügyébe.

– Parancsoljon, Tom, tudom, hogy szereti a süteményemet. Meséljen, hogy van? Rémesen sápadt. Százszor mondtam már, hogy túlhajszolják magát abban a boltban...

Voldemort gépiesen elmosolyodott, Hepzibah pedig szenvelgő arccal folytatta:

– Nos, ezúttal milyen ürüggyel keresett fel? – kérdezte nagyokat pislogva.

– Mr. Burke az eddiginél is előnyösebb ajánlatot óhajt tenni a koboldok kovácsolta páncélra – felelte Voldemort. – Ötszáz galleont kínál. Ezt rendkívül méltányos összegnek érzi...

– Ejnye, ne olyan sietve! – biggyesztette le az ajkát a boszorkány. – A végén még azt hiszem, hogy csak a csecsebecséim miatt jött!

– Valóban azok miatt küldtek – válaszolt csendesen Voldemort. – Szerény alkalmazott vagyok, madam, utasításokat hajtok végre. Mr. Burke kérdezteti...

– Ördög vigye Burke-öt! – legyintett Hepzibah. – Olyat mutatok magának, amit Burke sose láthatott! Tud titkot tartani, Tom? Megígéri, hogy egy szót se szól róla Mr. Burke-nek? Nem hagyna nyugtot nekem, ha megtudná, hogy nálam van, amit mutatni fogok, márpedig ezt nem adom el, se Burke-nek, se senkinek! De magának megmutatom, mert maga a múltat fogja csodálni benne, nem azt, hogy ennyi vagy annyi galleont lehet bezsebelni érte...

– Örömmel megnézek bármit, amit Miss Hepzibah mutatni kíván – udvariaskodott Voldemort, újabb kislányos kuncogást csalva ki Hepzibah-ból.

– Már elő is hozattam Hókival... Hol vagy, Hóki? Megmutatjuk Mr. Denemnek a legdrágább kincsemet... de ha úgyis mész, hozd rögtön mindkettőt...

– Íme, asszonyom! – hallatszott a házimanó cincogó hangja.

Harry két, egymáson fekvő bőrdobozt pillantott meg, melyek mintha önerőből szlalomoztak volna az asztalok, puffok és lábzsámolyok között – bár Harry tudta, hogy a pöttöm manó cipeli őket a feje tetején.

– Remek! – örvendezett Hepzibah. Átvette a dobozokat a manótól, az ölébe helyezte őket, s már készült is kinyitni a felsőt. – Ez tetszeni fog magának, Tom... Ha a családom megtudná, hogy megmutattam magának! Már alig várják, hogy rátehessék a kezüket!

Azzal felhajtotta a doboz fedelét. Harry közelebb araszolt, hogy belelásson, s egy remekbe készült, kétfülű arany pohárkát pillantott meg.

– Kíváncsi vagyok, rájön-e, mi ez – suttogta Hepzibah. – Vegye csak ki, vizsgálja meg alaposabban!

Voldemort kinyújtotta a kezét, s a fél fülénél fogva felemelte puha selyemágyáról a pohárkát. Harry látni vélte, hogy fekete szemében vörös láng lobban. Mohó arckifejezése sajátosan tükröződött Hepzibah ábrázatán, azzal a különbséggel, hogy a boszorkány apró szemei nem az aranyedényre, hanem a fiatalember szép metszésű arcára szegeződtek.

– Egy borz – dünnyögte a pohárra vésett ábrát vizsgálva Voldemort. – Vagyis ez...

– Hugrabug Helgáé volt! Jól sejti, okos fiú! – Hepzibah hangos fűzőnyikorgás közepette előredőlt, és megcsippentette Voldemort beesett arcát. – Hisz mondtam magának, hogy távoli leszármazottja vagyok! A pohár évszázadok óta a családunk birtokában van. Hát nem csodás darab? Állítólag megannyi mágikus képességgel bír, de sose vizsgáltam meg. Én csak szépen őrizgetem...

Azzal leakasztotta Voldemort hosszú mutatóujjáról az ereklyét, s visszarakta a dobozba. A kincstől megválva a varázsló arca egy pillanatra elsötétült, de Hepzibah figyelmét annyira lekötötte a pohárka gondos elhelyezése, hogy ezt nem vette észre.

– Így ni – szólt elégedetten. – Hol van Hóki? Ah, itt vagy – ezt most már elviheted...

A manó engedelmesen elvonult az aranypohárral, s Hepzibah most a másik, jóval laposabb dobozra helyezte kövér kezeit.

– Azt hiszem, ez még jobban fog tetszeni magának – suttogta. – Hajoljon közelebb, kedvesem, hogy jobban lássa... Erről persze tud Burke, hiszen tőle vettem, de biztos kapva kap majd rajta, ha már nem leszek...

Óvatosan felhajtotta a filigrán kapcsot, és kinyitotta a dobozt. Abban bíborpiros bársonypárnán egy súlyos arany medál feküdt.

Voldemort rámeredt az ékszerre, s ezúttal nem várta meg a felszólítást – a láncánál fogva felemelte s a fénybe tartotta a medált.

– Mardekár jele – szólt csendesen, a megcsillanó díszes M betűre utalva.

– Úgy van! – lelkendezett Hepzibah. Szemlátomást boldoggá tette, hogy Voldemort megbabonázva bámulja a becses ékszert. – Egy vagyont hagytam ott érte, de hát egy ilyen kincset nem szalaszthattam el, muszáj volt hazahoznom a gyűjteményembe! Burke valami rongyos fehérnéptől szerezte, az meg biztosan lopta valahol, mert fogalma se volt az értékéről...

Harry ezúttal tisztán látta a fellobbanó vörös fényt Voldemort szemében, s azt is észrevette, hogy a varázsló láncot markoló öklének bütykei elfehérednek.

– ...lefogadom, hogy Burke aprópénzt fizetett érte, de mit lehet tenni? Bájos darab, ugye? Erről is rebesgetik, hogy megannyi mágikus tulajdonsággal bír, de nekem elég, hogy itt van és őrizgethetem...

E szavakkal Hepzibah a medál után nyúlt. Harry egy pillanatig azt hitte, Voldemort nem adja vissza, de aztán az ékszer kicsúszott a varázsló ujjai közül, s visszakerült a vörös bársonypárnára.

– Nos, kedves Tom, remélem, sikerült örömet szereznem magának!

Hepzibah Voldemort szemébe nézett, s most először lehervadt arcáról a gyermeteg mosoly.

– Jól van, kedvesem?

– Hogyne – felelte csendesen Voldemort. – Remekül vagyok...

– Úgy láttam, mintha... de biztos csak a fény miatt...

Hepzibah nyugtalanul pislogott, s Harry sejtette, miért: ezúttal bizonyára ő is meglátta a parázsló villanást vendége tekintetében.

– Tessék, Hóki, vidd ki ezt is, és tedd vissza mindkettőt a helyére. A szokásos bűbájokat használd...

– Indulhatunk, Harry – szólt halkan Dumbledore, s miközben a manó eldöcögött a dobozokkal, megfogta Harry karját. Következett a repülés a semmin át, majd a földet érés az igazgatói irodában.

– Hepzibah Smith a most látott jelenet után két nappal meghalt. – Dumbledore leült, és intett Harrynek, hogy kövesse példáját. – A minisztérium elítélte Hókit, a házimanót, amiért véletlenül mérget kevert gazdája esti kakaójába.

– Nem hiszem el! – fakadt ki Harry.

– Örülök, hogy egy véleményen vagyunk – bólintott Dumbledore. – Kétségtelenül számos párhuzam fedezhető fel Hepzibah és a három Denem halálának körülményeiben. Mindkét esetben valaki más vállalta a felelősséget – valaki, aki tisztán emlékezett a tett elkövetésére...

– Hóki beismerő vallomást tett?

– Azt mondta, beletett valamit úrnője kakaójába, amiről kiderült, hogy nem cukor volt, hanem egy kevéssé ismert, halálos méreg. A bíróság megállapította, hogy Hóki nem szándékosan küldte a halálba Hepzibah-t, hanem mert öreg és szenilis volt...

– Voldemort módosította az emlékezetét! Épp úgy, mint Morfinét!

– Igen, én is így gondolom – bólintott Dumbledore. – A minisztérium pedig eleve hajlott rá, hogy Hókit gyanúsítsa – csakúgy, mint Morfin esetében.

– Csak azért, mert Hóki házimanó volt! – háborgott Harry. Még sose rokonszenvezett ennyire a Hermione alapította manóérdekvédelmi mozgalom, a MAJOM törekvéseivel.

– Pontosan – felelte Dumbledore. – Hóki öreg volt, bevallotta, hogy kevert valamit az italba, és a minisztériumban senki nem vette a fáradságot, hogy alaposabban kivizsgálja az ügyet. A történet pedig ugyanúgy végződött, mint Morfiné: mire felkutattam Hókit, és kicsalogattam belőle az emléket, már a végét járta... De persze az emlék is csupán annyit bizonyít, hogy Voldemort tudott a pohár és a medál létezéséről.

– Mikor Hókit elítélték, Hepzibah rokonai már tudták, hogy a legértékesebb kincsek közül kettő hiányzik. Jó ideig eltartott, mire megbizonyosodtak erről, hiszen a gyűjteményét féltékenyen őrző öregasszonynak rengeteg titkos rejtekhelye volt. Azonban mire kétségtelenné vált, hogy se a pohár, se a medál nincs a házban, a Borgin & Burkes alkalmazottja, a fiatalember, aki rendszeresen látogatta és olyannyira elbűvölte Hepzibah-t, feladta az állását, és ismeretlen helyre távozott. Volt munkaadói se tudták, hova ment – őket éppúgy meglepte az eltűnése, mint mindenki mást. Ezután hosszú ideig hírét se hallottuk Tom Denemnek.

– És most, Harry – folytatta Dumbledore –, ha nem haragszol, ismét megállnék egy percre, hogy figyelmedbe ajánljam a történet egyes részleteit. Voldemort újabb gyilkosságot követett el – hogy ez volt-e az első Denemék megölése óta, azt nem tudhatom, de úgy sejtem, igen. Ezúttal, mint magad is meggyőződhettél róla, nem bosszúból ölt, hanem szerzési vágyból. A magáénak akarta tudni a két becses ereklyét, amit a szerencsétlen, botor öregasszony megmutatott neki. Ahogy meglopta társait az árvaházban, s ahogy elvette nagybátyja, Morfin gyűrűjét, épp úgy szökött meg most Hepzibah kincseivel.

– De hát ez őrültség – csóválta a fejét Harry. – Mindent kockára tett, lemondott az állásáról, csak hogy megszerezze ezeket...

– Te őrültségnek tartod, de Voldemort nem érezte annak – felelte Dumbledore. – Remélem, ha eljön az ideje, meg fogod érteni, mit jelentettek számára ezek a tárgyak. Annyit azonban bizonyára már most is könnyen elképzelhetőnek tartasz, hogy, ha mást nem is, a medált jogos tulajdonának érezhette.

– A medált talán – hagyta rá Harry –, de minek kellett neki a pohár is?

– Mert az is a Roxfort egyik alapítójáé volt – mutatott rá Dumbledore. – Meggyőződésem, hogy Voldemort még akkor is erősen kötődött az iskolához, és nem tudott ellenállni egy olyan tárgy csábításának, ami a Roxfort múltját idézte fel. És ha nem tévedek, voltak más okai is... Remélem, ha arra kerül a sor, azokat is illusztrálni tudom majd neked.

– És most térjünk rá az utolsó emlékre. Többet nem tudok mutatni neked, legalábbis amíg meg nem szerzed számunkra Lumpsluck professzor emlékét. Amit most látni fogsz, az egy évtizeddel Hóki emlékének keletkezése után történt, s hogy mit csinált Voldemort nagyúr abban a tíz évben, azt csupán sejteni lehet...

Harry ismét felállt, Dumbledore pedig a merengőbe töltötte az utolsó kristályüveg tartalmát.

– Ez kinek az emléke? – kérdezte Harry.

– Az enyém.

Harry Dumbledore nyomában elmerült a hullámzó ezüsttóban, hogy aztán ugyanabban a helyiségben találja magát, ahonnan elindult. Ott szunyókált az ülőrúdján Fawkes, és ott ült az íróasztala mögött egy másik Dumbledore, akinek még ép volt mindkét keze, s talán valamivel simább is volt az arca, mint a Harry mellett álló Dumbledore-nak. A hátrahagyott jelenbeli iroda és e között csupán annyi különbség volt, hogy itt, a múltban havazott: az ablakokon túl kékes pelyhek szállingóztak s rakódtak puha takaróként a párkányokra.

A múltbeli Dumbledore, úgy tűnt, vár valakit, s valóban, pillanatokkal Harryék érkezése után kopogtattak az ajtón.

– Szabad.

Harry elfojtott egy döbbent nyögést. Voldemort lépett a dolgozószobába. Még nem festett úgy, mint szűk két éve, mikor Harry szeme láttára kiemelkedett a nagy kőkondérból – vonásai nem voltak kígyószerűek, szeme nem izzott vörösen, bőre nem merevedett rút maszkká –, de egykori csinos arca se volt már meg. Úgy tűnt, mintha vonásai valamiképp megolvadtak volna – viaszszerű és furcsán torz volt az ábrázata, s a szeme fehérje véresen vöröslött, jóllehet pupillája még kerek volt, nem keskeny rés, amilyennek Harry később látta. Hosszú, fekete köpenyében csak úgy világított a bőre, mely éppolyan fehér volt, mint a vállán megcsillanó hópelyhek.

Az asztalnál ülő Dumbledore-t szemlátomást nem lepte meg egykori tanítványának felbukkanása – Voldemort nyilván előre bejelentkezett hozzá.

– Jó estét, Tom – köszönt könnyed nyugalommal. – Foglalj helyet!

– Köszönöm – biccentett Voldemort, és leült a felkínált székre – ugyanarra, amiből Harry nemrég, a jelenben felállt. – Hallottam, hogy önt nevezték ki igazgatónak. – Hangja kicsit élesebb és hidegebb volt, mint egy évtizeddel korábban. – Bölcs választás.

– Örülök, hogy helyesled – mosolygott Dumbledore. – Megkínálhatlak egy itallal?

– Köszönettel veszem – felelte Voldemort. – Hosszú út áll mögöttem.

Dumbledore felállt, és odasétált ahhoz a szekrényhez, ami a jelenben a merengő tárolására szolgált, de akkor még palackokkal volt tele. Kisvártatva átadott egy kehely bort Voldemortnak, s egy másikkal a kezében visszatért az íróasztala mögé.

– Nos, Tom... minek köszönhetem a szerencsét?

Voldemort előbb megkóstolta a bort, s csak azután felelt.

– Én már nem vagyok Tom – mondta. – A nevem immár...

– Tudom, milyen nevet használsz – bólintott kellemes mosollyal Dumbledore. – De attól tartok, nekem te mindig Tom Denem maradsz. Tudod, a régi tanároknak megvan az a bosszantó tulajdonságuk, hogy sosem felejtik el egykori diákjaik első szárnypróbálgatásait.

Felemelte poharát, mintha köszöntené látogatóját. Voldemort arca kifejezéstelen maradt, de Harry megérezte a találkozó légkörében beállt finom változást; azzal, hogy vonakodott a választott nevet használni, Dumbledore megmutatta: semmilyen szinten nem engedi, hogy Voldemort diktálja a feltételeket. Úgy tűnt, Voldemort is így értelmezi az igazgató viselkedését.

– Furcsa, hogy ilyen hosszú ideje az iskolában dolgozik – szólt rövid hallgatás után. – Sosem értettem, hogy egy ilyen nagy varázsló miért nem kamatoztatja máshol a tehetségét.

Dumbledore még mindig mosolyogva felelt:

– Nos, egy ilyen nagy varázslónak, mint nekem, semmi sem lehet fontosabb, mint továbbadni az ősi tudást, pallérozni az ifjú elméket. Ha nem csal az emlékezetem, egykor téged is érdekelt a tanári munka.

– Még mindig érdekel – válaszolta Voldemort. – Csupán csodálom, hogy ön, akitől oly gyakran kér tanácsot a minisztérium, s akinek, ha jól tudom, kétszer is felajánlották a miniszteri széket...

– Időközben már háromszor. Csakhogy engem sosem vonzott a minisztériumi karrier. Ez is közös vonásunk.

Voldemort mosolytalan arccal bólintott, és belekortyolt a borába. Dumbledore nem törte meg a csendet; udvarias érdeklődéssel várta, hogy vendége folytassa a beszélgetést.

– Ismét eljöttem – szólt némi idő elteltével Voldemort –, talán később, mint Dippet professzor várta... de ismét eljöttem, és most öntől kérem azt, amihez Dippet professzor szerint legutóbb még túl fiatal voltam. Engedje meg, hogy visszatérhessek a Roxfortba tanítani. Bizonyára tudja, hogy sokfelé jártam és sok mindent vittem véghez, mióta elhagytam az iskolát. Olyan dolgokat mondhatok és mutathatok a diákoknak, amit senki más.

Dumbledore egy darabig némán nézett Voldemortra kelyhének pereme fölött.

– Igen – szólt végül csendesen –, természetesen tudok róla, hogy sokfelé jártál és sok mindent tettél, mióta eltávoztál innen. A cselekedeteidről szóló mendemondák eljutottak régi iskoládba, Tom. Sajnálnám, ha csak a fele igaz volna annak, amiről hallottam.

Voldemort rezzenéstelen arccal válaszolt:

– A nagyság irigységet vet, az irigység gyűlöletet terem, a gyűlölet hazugságot szül. Ezt ön tudja a legjobban.

– Tehát a nagyság jelének tartod, amit műveltél? – kérdezte halkan Dumbledore.

– Mindenképp – felelte Voldemort, s mintha vörös láng gyúlt volna tekintetében. – Kísérleteket folytattam, olyan mértékben kiterjesztettem a mágia határait, mint még soha senki.

– A mágia egy fajtájának határait – javította ki csendesen Dumbledore. – De más fajtáiról... bocsáss meg a szóért... szánalmasan keveset tudsz.

Voldemort most először szélesre húzta a száját, de hideg, gonosz vigyora fenyegetőbb volt, mintha dühöngött volna.

– A régi ellenérv – sziszegte. – Semmi, amit a világban láttam, nem támasztotta alá az ön híres elméletét, hogy a szeretet erősebb volna, mint az én mágiám.

– Talán rossz helyen keresgéltél – jegyezte meg Dumbledore.

– Ha úgy van, mi lehetne jobb hely az újabb kutatásaimhoz, mint maga a Roxfort? – kapott a szón Voldemort. – Megengedi, hogy visszatérjek? Hogy átadjam tudásomat a diákoknak? Felajánlom önnek a szolgálataimat, Dumbledore. Rendelkezzék velem.

Az igazgató felvonta a szemöldökét.

– És mi lesz azokkal, akikkel te rendelkezel? Mi lesz azokkal, akik – a hírek szerint – halálfalóknak nevezik magukat?

Voldemortot szemlátomást meglepte, hogy Dumbledore ismeri csatlósai nevét; tekintete ismét fellángolt, és kitágultak keskeny orrlyukai.

– A barátaim – felelte lélegzetvételnyi szünet után – bizonyára nélkülem is boldogulnak.

– Örömmel hallom, hogy a barátaidnak tekinted őket – mondta Dumbledore. – Eddig ugyanis az volt a benyomásom, hogy inkább szolgaszámba mennek.

– Tévedés.

– Ha tehát este lemegyek a Szárnyas Vadkanba, nem találok ott egy kisebb társaságot – Nottot, Rosiert, Mulcibert, Dolohovot –, akik a visszatérésedre várnak? Valóban odaadó barátok lehetnek, ha vállalkoztak egy ilyen hosszú útra a hóesésben, pusztán azért, hogy sok sikert kívánjanak neked a tanári állás megszerzéséhez.

Voldemortot nyilván dühítette, hogy Dumbledore ilyen részletes információkkal rendelkezik útitársairól, de nem vesztette el hidegvérét.

– Az ön jólértesültsége változattanul lenyűgöző.

– Ugyan, csak jóban vagyok a helybéli kocsmárosokkal – felelte könnyeden Dumbledore. – Azt javaslom, Tom...

Dumbledore letette kiürült kelyhét, kihúzta magát ültében, és ujjbegyeit összeérintve sátor módjára egymásnak támasztotta két kezét.

– Azt javaslom, játsszunk nyílt kártyákkal. Mi az oka annak, hogy a kíséreteddel együtt eljöttél hozzám, és jelentkeztél egy olyan állásra, amiről mindketten tudjuk, hogy nem akarod betölteni?

Hűvös csodálkozás ült ki Voldemort arcára.

– Nem akarom betölteni? Ellenkezőleg, Dumbledore, nagyon is akarom.

– Tudom, hogy vissza szeretnél térni a Roxfortba, de ahogy tizennyolc éves korodban nem akartál, épp úgy most sem akarsz tanítani. Mi a célod, Tom? Mondd ki ez egyszer nyíltan a kívánságodat!

Voldemort gúnyosan elmosolyodott.

– Ha nem hajlandó alkalmazni engem...

– Persze, hogy nem vagyok hajlandó – vágta rá Dumbledore. – És te nem is számítottál másra. Mégis eljöttél hozzám, feltetted a kérdést, következésképpen a látogatásodnak valami egyéb célja van.

Voldemort felállt. Haragtól megkeményedett arca most még kevésbé hasonlított régi önmagára.

– Ez az utolsó szava?

– Ez – bólintott Dumbledore, és szintén felállt.

– Akkor nincs több mondanivalónk egymás számára.

– Nincs. – Dumbledore arcára mélységes szomorúság ült ki. – Rég elmúlt az az idő, amikor rád tudtam ijeszteni egy lángoló szekrénnyel, és elértem, hogy vezekelj a bűneidért. Bár ma is megtehetném, Tom... bár ma is megtehetném...

Harry egy másodpercig értelmetlen késztetést érzett, hogy kiáltva figyelmeztesse a múltbeli Dumbledore-t: úgy látta, Voldemort keze elindul a pálcáját rejtő zseb felé. De a rémisztő pillanat elmúlt, Voldemort hátat fordított az igazgatónak, és hamarosan becsukódott mögötte az ajtó.

Harry újra a karján érezte Dumbledore kezét, s néhány másodperc múltán megint a dolgozószobában álltak, épp csak már nem borította hó az ablakpárkányokat, s az öreg varázsló keze megint aszott és fekete volt.

– Miért? – nézett Dumbledore arcába Harry. – Miért jött el újra? Kiderült később?

– Vannak feltevéseim – felelte az igazgató. – De biztosan nem tudom.

– És mit gyanít?

– El fogom mondani, Harry, amint megszerezted az emléket Lumpsluck professzortól. Mikor ez az utolsó részlet a helyére kerül, reményeim szerint minden érthetővé válik számodra... és számomra is.

Harry továbbra is égett a kíváncsiságtól, s bár Dumbledore az ajtóhoz sétált és kitárta, vonakodott elindulni.

– Most is arra vágyott, hogy SVK-t... sötét varázslatok kivédését taníthasson? Nem mondta...

– Ó hogyne, nyilvánvalóan az SVK-posztra vágyott – felelte Dumbledore. – A kis eszmecserénk után ez egyértelművé vált. Az a helyzet ugyanis, hogy mióta megtagadtam az állást Voldemorttól, egyetlen sötét varázslatok kivédése tanáromat sem tudtam egy tanévnél tovább megtartani.

Huszonegyedik fejezet

A Tudhatatlan Terem

Harry egész héten törte a fejét, hogyan vehetné rá Lumpsluckot az emlék átadására, de a várva várt isteni szikra csak nem akart jönni. Azt tette hát, amit akkortájt mindig, ha tehetetlennek érezte magát: elővette a bájitaltan könyvet, hátha a Herceg valamelyik margójegyzetében megoldást talál a problémára.

– Abban ugyan hiába keresed a választ – jelentette ki vasárnap késő este Hermione.

– Ne kezdd már megint! – mérgelődött Harry. – Ha nincs a Herceg, Ron most nem ülne itt velünk.

– De igen, itt ülne, ha elsőben odafigyeltél volna Pitonra – replikázott Hermione.

Harry nem vitatkozott tovább. Épp ekkor akadt meg a szeme egy kézzel írt varázsigén (Sectumsempra!), ami alatt csupán ennyi állt: ellenségekre. Égett a vágytól, hogy kipróbálja, de Hermione jelenlétében ezt említeni se merte, így hát csupán behajtotta a lap sarkát.

A klubhelyiségben ültek, a kandalló előtt. Rajtuk kívül már csak néhány másik hatodéves volt ébren. Pár órával korábban némi izgalomra adott okot, hogy a vacsorából visszatérve a táblán egy új hirdetményt találtak, mely a hoppanálásvizsga kitűzött időpontjáról tájékoztatta az érintetteket. Akik a jelzett nap, április huszonegyedike előtt betöltötték a tizenhetedik évüket, kiegészítő órákra jelentkezhettek, melyeket – szigorú biztonsági óvintézkedések mellett – Roxmortsban terveztek megtartani.

Ront már a vizsga puszta híre is pánikba ejtette; még mindig nem ment neki a hoppanálás, és biztosra vette, hogy meg fog bukni. Hermione, akinek már kétszer is sikerült a művelet, nem izgult annyira, Harry tizenhetedik születésnapjáig pedig még négy hónap volt hátra, így hát áprilisban nem vizsgázhatott.

– De te legalább tudsz hoppanálni! – kesergett Ron. – Júliusban gond nélkül átmész!

– Eddig egyetlenegyszer tudtam megcsinálni – emlékeztette barátját Harry. Valóban csak a legutóbbi órán és csak egyszer sikerült mágikus úton áthelyeznie magát a karikába.

Mivel Ron rengeteg időt elfecsérelt gyászos vizsgakilátásainak taglalására, még késő este is körmölte Piton kegyetlenül nehéz házidolgozatát, amit Harry és Hermione már délután befejeztek. Harrynek kétsége sem volt afelől, hogy rossz jegyet fog kapni a magáéra, mert Pitonétól eltérő véleményt fogalmazott meg a dementorok feltartóztatásának legbiztosabb módjáról, de nem törődött vele: pillanatnyilag kizárólag Lumpsluck emlékének megszerzése foglalkoztatta.

– Mondom, hogy ebben nem tud segíteni a hülye Herceged! – ismételte meg emeltebb hangon Hermione. – Csak egy módon lehet rákényszeríteni valakire az akaratunkat: az Imperiusátokkal, azt viszont tiltja a törvény...

– Köszönöm szépen, de ennyit én is tudok – felelte Harry, fel se nézve a könyvből. – Épp azért próbálok valami más megoldást találni. Dumbledore szerint Veritaserummal semmire se megyek, de talán van még olyan varázsital vagy bűbáj...

– Eleve rossz irányba indultál el – vélekedett Hermione. – Dumbledore azt mondta, csak te tudod megszerezni az emléket. Ez egyértelműen azt jelenti, hogy mások nem tudják meggyőzni Lumpsluckot, te viszont igen. Nem bájitalt kell beadnod neki, hiszen azt bárki megteheti...

– Hogy írják azt, hogy experimentális? – kérdezte a pergamenjét bámulva Ron, s hevesen megrázta a pennáját. – Ugye, nem úgy, hogy e-esz-ká...

– Nem – vágta rá Hermione, és maga elé húzta Ron dolgozatát. – Ahogy az „augurium” se a-ó-er-gével kezdődik. Miféle pennát használsz te?

– Autokorrektort, Fredéktől kaptam... de úgy látszik, kimerült benne a bűbáj...

– Valószínű – erősítette meg Hermione a dolgozat címére mutatva. – Ugyanis a dementorokról kell írnunk, nem valami dentoromról, és arról se tudok, hogy Roonil Wazlibra változtattad volna a neved.

– Jaj, ne! – Ron borzadva meredt a pergamenlapra. – Nehogy azt mondd, hogy újra le kell írnom az egészet!

– Ne izgulj, meg lehet menteni – nyugtatta meg Hermione, és elővette a pálcáját.

– Imádlak... – sóhajtott Ron, azzal hátradőlt a széken, és fáradtan megdörzsölte az arcát. Hermione kicsit elpirult, de csak ennyit felelt:

– Az jó, csak Lavender meg ne hallja.

– Nem fogja – dörmögte bele a tenyerébe Ron. – Vagy ha igen, az se baj... akkor legalább szakít velem...

– Miért nem szakítasz te, ha eleged van belőle? – kérdezte Harry.

– Látszik, hogy még sose rúgtál ki senkit – csóválta a fejét Ron. – Chóval csak úgy...

– Csak úgy szétmentünk, igen.

– Bár mi is csak úgy szétmennénk... – sóhajtott csüggedten Ron, s elnézte, hogyan javítgatja Hermione szapora pálcabökésekkel dolgozatának hibás szavait. – De minél többször célzok rá, hogy abba kéne hagyni, Lavender annál jobban belém kapaszkodik. Komolyan, olyan érzés, mintha az óriáspolippal járnék.

– Tessék – szólt bő húsz perccel később Hermione, és visszatolta Ron elé a pergamenlapot.

– Örök hála. Kölcsönadod a pennádat, hogy megírhassam a végét?

Harry, aki mindaddig nem talált semmi használhatót a Herceg könyvében, körülnézett. Már csak ők hárman ültek a klubhelyiségben, miután Seamus hangosan elátkozta Pitont meg a dementorokat, és elvonult lefeküdni. A csendet nem törte meg más zaj, csak finom ropogás – a tűzé – és halk sercegés – Hermione pennájáé, amivel Ron a dolgozat utolsó bekezdését körmölte a pergamenlapra. Harry becsukta a Félvér Herceg könyvét, és nagyot ásított, amikor...

Pukk!

Hermione sikoltott, Ron összefröcskölte tintával a dolgozatát, Harry pedig így szólt:

– Sipor!

A házimanó mélyen meghajolt, és mintha bütykös lábujjaihoz beszélne, így szólt:

– Gazdám rendszeres jelentést kért a Malfoy fiú tevékenységéről, hát Sipor eljött, hogy...

Pukk!

Sipor mellett felbukkant Dobby is, félrebillent sapkával a fején.

– Dobby is segített, Harry Potter! – sipította, szemrehányó pillantást vetve detektívkollégájára. – És Sipor szóljon Dobbynak, ha Harry Potterhez készül, hogy együtt jelenthessenek!

– Mi folyik itt? – kérdezte Hermione, aki még mindig nem ocsúdott fel döbbenetéből. – Mi ez a műsor, Harry?

Harry habozott egy kicsit, Hermionét ugyanis „elfelejtette” tájékoztatni róla, hogy ráállította Siport és Dobbyt Malfoyra – manóügyekben sose lehetett tudni, hogyan reagál a lány.

– Hát... a kérésemre figyelik Malfoyt.

– Éjjel-nappal – brekegte Sipor.

– Dobby egy hete nem aludt, Harry Potter! – dicsekedett Dobby, s kicsit megtántorodott, ahogy kihúzta magát.

Hermione arcára kiült a felháborodás.

– Egy hete nem aludtál? Harry, csak nem parancsoltad neki, hogy...

– Dehogy parancsoltam – sietett leszögezni Harry. – Dobby, nyugodtan aludj, amennyit akarsz. De halljuk, sikerülte kiderítenetek valamit? – kérdezte, mielőtt Hermione ismét szóhoz juthatott volna.

– Malfoy úrfi minden mozdulata méltó makulátlan származásához – darálta gondolkodás nélkül Sipor. – Nemes vonásai néhai úrnőmet idézik, modora...

– Draco Malfoy rossz úrfi! – sipította mérgesen Dobby. – Gonosz, rossz gyerek, aki... aki...

Dobby elhallgatott; sapkája bojtjától a zoknija végéig remegni kezdett, aztán megiramodott a kandalló felé, mintha bele akarna ugrani a tűzbe. Harry, akit ez a viselkedés nem ért teljesen váratlanul, a derekánál fogva elkapta, és megállította. Dobby egy darabig még kapálózott, aztán tagjai elernyedtek.

– Köszönöm, Harry Potter – zihálta. – Dobbynak még mindig nehéz rosszat mondani régi gazdáiról...

Harry elengedte őt; a manó megigazította fején esetlen sapkáját, és dacosan odavetette Sipornak:

– Sipor tudhatná, hogy Draco Malfoy nem jó gazda!

– Így van, nem az érdekel minket, hogy szerelmes vagy Malfoyba – fordult Harry is Siporhoz. – Pörgessünk előre, és azt a részt mond, hogy hol járt és mit csinált Malfoy.

Sipor haragos fintorral meghajolt.

– Malfoy úrfi a nagyteremben étkezik, egy alagsori hálóban alszik és különböző tantermekbe jár órákra...

– Inkább te beszélj, Dobby – fojtotta bele a szót Harry. – Ment olyan helyre, ahova nem lenne szabad?

– Harry Potter... uram... – sipította Dobby, s gömbszeme felragyogott a tűz fényében –, amennyire Dobby látja, az ifjú Malfoy nem szeg meg semmilyen szabályt, mégis fontos neki, hogy ne találjanak rá. Rendszeresen feljár a hetedik emeletre, és mindig más diákokat visz magával, akik őrt állnak, amíg ő a...

– Amíg ő a Szükség Szobájában van! – Harry homlokon csapta magát a Herceg könyvével, magára vonva barátai értetlen pillantását. – Hát oda vonul el titokban! Ott csinálja a... amit csinál! És fogadjunk, hogy olyankor tűnik el a térképről – hát persze, sose láttam a térképen a Szükség Szobáját!

– Talán a tekergők nem tudtak a szoba létezéséről – találgatott Ron.

– Szerintem pedig ez is része a szoba mágiájának – vélekedett Hermione. – Ha arra van szükség, feltérképezhetetlenné tud válni.

– Dobby, sikerült bejutnod, hogy megnézd, mit csinál odabent Malfoy? – kérdezte mohó izgalommal Harry.

– Nem, Harry Potter, hiszen az lehetetlen – rázta a fejét a manó.

– Dehogy lehetetlen – vágta rá Harry. – Ha Malfoynak sikerült tavaly bejutnia a főhadiszállásunkra, akkor én is be tudok menni, és kileshetem, mit művel.

– Ez nem így működik – szólt homlokráncolva Hermione. – Malfoy tudta, mire használjuk a szobát, mert annak az ostoba Mariettának eljárt a szája. Be akart jutni a DS főhadiszállására, ezért a szoba azzá is vált a számára. Neked viszont fogalmad sincs, mi lesz a szobából, amikor Malfoy bemegy, tehát nem tudod, mit kérj.

– Biztos van valami megoldás – söpörte félre a problémát Harry. – Köszönöm, Dobby, nagyon ügyes voltál.

– Sipor is ügyes volt – tette hozzá jóindulatúan Hermione. A mogorva manót azonban ez nem hatotta meg; a mennyezetre fordította nagy, véreres szemét, és úgy motyogta:

– A sárvérű megszólította Siport, de Sipor úgy tesz, mintha nem hallaná...

– Na tűnj el innen! – förmedt rá Harry, s a manó egy utolsó meghajlással dehoppanált. – Te pedig menj, és feküdj le, Dobby.

– Köszönöm, Harry Potter, köszönöm, uram! – sipította boldogan Dobby, azzal ő is eltűnt.

– Na ehhez mit szóltok? – fordult a barátaihoz Harry, mikor ismét manómentesnek tudta a klubhelyiséget. – Tudjuk, hova jár Malfoy! Most elkapjuk a frakkját!

– Szuper – dörmögte mogorván Ron, aki még mindig tintapocsolyává változott dolgozata megtisztításán fáradozott. Hermione elhúzta előle a pergament, s miközben hozzálátott, hogy pálcájával felszippantsa a tintát, hangosan töprengett:

– Mi az, hogy „mindig más diákokat visz magával”? Hány ember van benne ebben? Malfoy biztos nem mondja el fűnek-fának, hogy mit csinál...

– Igen, ez furcsa – ráncolta a homlokát Harry. – A fülem hallatára mondta Craknak, hogy az ne faggassa őt a dolgairól... Vajon akkor mit mond annak a sok... annak a sok... Nem fejezte be a mondatot, helyette belebámult a tűzbe.

– Hogy én milyen hülye vagyok... – motyogta. – Ez is teljesen egyértelmű. Egy egész kondérnyi volt belőle odalent... az óra alatt bármikor lenyúlhatott belőle...

– Miből? – kérdezte Ron.

– A Százfűlé-főzetből. Malfoy lopott a Százfűlé-főzetből, amit Lumpsluck mutatott nekünk az első bájitaltan órán... Az a sok diák, akik őrt állnak Malfoynak, mind Crak és Monstro! Igen, minden egybevág! – Harry felpattant a székről, és elkezdett fel-alá járkálni a kandalló előtt. – Azok ketten vannak olyan hülyék, hogy magyarázat nélkül is megcsinálják, amit Malfoy parancsol nekik... De Malfoy félt, hogy feltűnne, ha a haverjai folyton a Szükség Szobája előtt lebzselnének, ezért Százfűlé-főzetet ad nekik, hogy felvegyék mások külsejét... Az a két lány, akiket a kviddicsmeccs előtt láttam... Jóságos ég! Crak és Monstro!

– Azt akarod mondani – szólt fojtott hangon Hermione – hogy az a kislány is, akinek megjavítottam a mérlegét...

– Hát persze! – rikkantotta Harry. – Hát persze! Malfoy biztos akkor is épp bent volt a szobában, és a lány... dehogyis lány, Crak vagy Monstro – eldobta a mérleget, hogy figyelmeztesse a veszélyre Malfoyt! És korábban egyszer egy másik kislány ugyanott egy üveg békapetét ejtett el! Százszor elmentünk a szoba előtt, mégse fogtunk gyanút!

– Lánnyá változtatja Crakot és Monstrót? – heherészett Ron. – Még jó, hogy nem valami vidámak mostanában... Csodálom, hogy nem küldik el Malfoyt a...

– Azt nem merik megtenni, ha Malfoy megmutatta nekik a Sötét Jegyét – magyarázta Harry.

– Hmmm... a Sötét Jegyét, ami talán nincs is neki – szólt szkeptikusan Hermione, miközben visszaadta Ronnak a megtisztított (s a biztonság kedvéért tekercsbe csavart) dolgozatot.

– Majd meglátjuk – felelte magabiztosan Harry.

– Meglátjuk – hagyta rá Hermione, és nyújtózkodva felállt. – De azért ne táplálj túl nagy reményeket a Szükség Szobájával kapcsolatban, mert mondom: amíg nem tudod, hova akarsz bejutni, addig nem is jutsz be. És azt se felejtsd el – Hermione a vállára vetette táskáját, és keményen Harry szemébe nézett –, hogy neked most Lumpsluck emlékének megszerzésére kellene összpontosítanod. Jó éjszakát.

Harry kissé kedveszegetten nézett a távozó Hermione után, s mikor becsukódott a lányok hálókörletébe nyíló ajtó, azonnal Ronhoz fordult:

– Te mit gondolsz?

– Bár úgy tudnék dehoppanálni, mint egy házimanó! – dünnyögte Ron azt a helyet bámulva, ahonnan Dobby eltűnt. – Akkor csont nélkül átmennék a vizsgán.

Harry rosszul aludt aznap éjjel. Lefekvés után sokáig – ő óráknak érezte – nem jött álom a szemére; egyre azon töprengett, vajon mire használja Malfoy a Szükség Szobáját, s hogy ő, Harry, mit fog látni másnap, mikor majd belép oda – mert bármit mondott Hermione, továbbra is szilárdan hitt benne, hogy ha Malfoy rátalált a DS főhadiszállására, akkor ő is megtalálhatja Malfoy titkos fészkét... ami vajon micsoda? Találkozóhely? Búvóhely? Raktár? Műhely? Harry agya lázasan pörgött, mígnem csapongó gondolatai észrevétlenül álmokba úsztak át – zaklatott, nyugtalan álmokba, melyekben Malfoy arca átváltozott Lumpsluckévá, aztán Pitonévá...

Másnap már reggeli közben izgatott várakozás töltötte el Harryt. Sötét varázslatok kivédése előtt volt egy lyukasórája, amit arra szánt, hogy megpróbáljon bejutni a Szükség Szobájába. Hermione tüntető érdektelenséggel hallgatta a mágikus helyiség ostromára vonatkozó, elsuttogott terveit, s ez kicsit bosszantotta őt, mert úgy vélte, a lány sokat segíthetne neki, ha akarna.

– Figyelj... – szólt fojtott hangon, és rátenyerelt a Reggeli Próféta frissen érkezett példányára, megakadályozva, hogy Hermione szokása szerint az újságba temetkezhessen. – Nem feledkeztem meg Lumpsluckról, de egyelőre fogalmam sincs, miként szedjem ki belőle az emléket. Előbb-utóbb biztos lesz valami ötletem, de addig miért ne nézhetnék utána, mit művel Malfoy?

– Mondtam már, hogy rábeszéléssel próbálkozz – felelte Hermione. – Nem az a dolgod, hogy átverd vagy megbabonázd Lumpsluckot, mert azt Dumbledore is megtehetné. Ahelyett, hogy a Szükség Szobája előtt lődörögnél – Hermione kirántotta Harry keze alól az újságot, és kisimította, hogy megnézze a címoldalt –, inkább menj el az öreghez, és próbáld megszólítani a jobbik énjét.

– Valaki, akit ismerünk...? – tette fel szokásos kérdését Ron, miközben Hermione átfutotta a főbb híreket.

– Igen! – szisszent fel a lány.

Mindkét fiú félrenyelte a falatot.

– Nem, nem, nem halt meg senki – nyugtatta meg őket Hermione. – Mundungusról írnak... Letartóztatták és az Azkabanba küldték, inferusnak adta ki magát egy betörési kísérlet során... És eltűnt egy Octavius Borsh nevű ember... Uramisten, de rémes! Letartóztattak egy kilencéves gyereket, aki kis híján végzett a nagyszüleivel. Feltételezik, hogy az Imperiusátok hatása alatt állt...

Szótlanul fejezték be a reggelit. Utána Hermione rögtön elsietett rúnaismeret órára, Ron felballagott a klubhelyiségbe, mert még mindig hiányzott egy-két mondat a Pitonnak írt dementoros dolgozata végéről, Harry pedig elindult, hogy támadást intézzen a trollokat balettozni tanító Badar Barnabás falikárpitjával szemközti fal ellen.

Az első néptelen átjáróba érve magára kanyarította a láthatatlanná tévő köpenyt. Ezt, mint utóbb kiderült, feleslegesen tette, mert úticélja, a hetedik emeleti folyosó üres volt. Azt nem tudta, hogy Malfoy távolléte növeli vagy csökkenti-e a szobába való bejutásának esélyét, de annak mindenesetre örült, hogy első kísérletét nem a tizenegy éves lánykának álcázott Crak vagy Monstro elől bujkálva kell megtennie.

Behunyt szemmel közelítette meg a Szükség Szobájának ajtaját rejtő falat. Pontosan tudta, mit kell tennie, hisz az előző tanévben nagy gyakorlatra tett szert a műveletben. Erejét megfeszítve összpontosított előre kitalált kívánságára: Látnom kell, mit csinál odabent Malfoy... Látnom kell, mit csinál odabent Malfoy... Látnom kell, mit csinál odabent Malfoy...

Háromszor elsétált az ajtó helye előtt, majd megállt, kinyitotta a szemét, és reménykedve szembefordult a fallal – de az változatlanul egy dísztelen kőfal volt, semmi több.

Harry odalépett, és próbaképpen megnyomta a köveket. Azok meg se mozdultak.

– Jól van – szólt fennhangon. – Semmi baj... biztos mást kell gondolnom...

Rövid töprengés után ismét behunyta a szemét, összpontosított, és folytatta a sétálást.

Látnom kell a helyet, ahova Malfoy titokban jár... Látnom kell a helyet, ahova Malfoy titokban jár...

Három forduló után megint kinyitotta a szemét.

Ajtónak nyoma se volt.

– Jaj, ne csináld már! – szólította meg ingerülten a falat. – Ez egyértelmű kívánság volt! Na jó...

Ezúttal hosszú perceket szánt a felkészülésre, s csak azután indult újra útnak.

Válj azzá a hellyé, amivé Draco Malfoy számára válsz...

A járkálás befejeztével nem nyitotta ki rögtön a szemét – egy darabig fülelt, mintha elvárná, hogy az ajtó születését valamiféle zaj kísérje. Mivel az ablakon beszűrődő távoli madárcsicsergésen kívül semmit nem hallott, végül odanézett.

Még mindig nem volt ajtó a falon.

Harry elkáromkodta magát – és abban a pillanatban sikoltásokat hallott. Megfordult, s még épp látott eltűnni a folyosó végén egy csapat hanyatthomlok menekülő elsőévest – akik nyilván abban a hiszemben voltak, hogy egy különösen mocskos szájú kísértetet küldött az útjukba a balsors.

Harry a következő egy órában kipróbálta a „látnom kell, mit csinál odabent Draco Malfoy” tartalmú kívánság minden elképzelhető megfogalmazását. Végül kénytelen volt belátni, hogy Hermionénak igaza volt, a Szükség Szobáját ezzel a módszerrel nem tudja kinyitni. Levette hát és a táskájába tömte varázsköpenyét, s kudarcán bosszankodva elkullogott sötét varázslatok kivédése órára.

– Megint elkéstél, Potter – szólt hűvösen Piton, mikor Harry belépett a gyertyavilágos tanterembe. – Tíz pont a Griffendéltől.

Harry haragos pillantást vetett a tanárra, és ledobta magát a padra Ron mellé. A csoportból többen még álltak, s a holmijukat pakolták elő a táskájukból – Harry tehát aligha késhetett sokkal többet, mint ők.

– Mielőtt elkezdjük a munkát, kérem a dementorokról szóló dolgozatokat! – Piton hanyagul intett a pálcájával, mire huszonöt pergamentekercs a levegőbe emelkedett, hogy aztán csinos kupacban a tanári asztalon landoljon. – A ti érdeketekben remélem, hogy ezek színvonalasabbak az Imperiusátok kivédéséről szóló firkálmányaitoknál... Most pedig nyissátok ki a könyveteket a... Mit akarsz, Finnigan?

Seamus leeresztette a kezét.

– Azt szeretném kérdezni, tanár úr, hogyan lehet megkülönböztetni az inferust a kísértettől. Mert hogy írtak valamit a Prófétában egy inferusról...

– Nem írtak – vágott a szavába unottan Piton.

– De hát többen is mondták...

– Ha elolvastad volna a kérdéses cikket, Finnigan, tudnád, hogy az az úgynevezett inferus egy Mundungus Fletcher nevű koszos vén tolvaj volt.

– Úgy tudtam, hogy Piton és Mundungus harcostársak – dörmögte oda barátainak Harry –, Pitonnak sajnálnia kellene, hogy Mundungust letartóz...

– De úgy látom, Potternek bőven van hozzáfűznivalója a témához. – Piton váratlanul a terem végébe mutatott, és Harryre szögezte a szemét. – Kérdezzük meg Pottert, ő minek alapján különböztet meg egy inferust egy kísértettől.

Az egész csoport Harry felé fordult, aki lázasan igyekezett felidézni, mit magyarázott neki Dumbledore azon az éjszakán, amikor látogatást tettek Lumpslucknál.

– Öhm... hát... – szólalt meg tétován – a kísértetek átlátszóak...

– Zseniális! – vágott közbe Piton. – Nem hiába jársz immár hatodik éve varázslóképző iskolába, Potter. A kísértetek átlátszóak...

Pansy Parkinson fejhangon felvihogott, és mások is kuncogtak. Harry nyelt egyet, és higgadtan folytatta:

– Igen, a kísértetek átlátszóak, az inferusok viszont, ha jól tudom, hullák. Vagyis tömör a testük...

– Ennyit egy ötéves gyerek is tud – mondta megvetően Piton. – Az inferus olyan holttest, amit egy sötét varázsló bűbája mozgat. Az inferus nem él, csupán bábfigura módjára végrehajtja irányítója parancsát. A kísértet ellenben – s ezzel, remélem, nem mondok újat – az eltávozott lélek evilágon hátrahagyott lenyomata... és természetesen, mint azt Potter igen bölcsen közölte velünk, át-lát-szó...

– Amit Harry mondott, az igenis hasznos, ha meg akarjuk különböztetni őket! – kelt barátja védelmére Ron. – Ha összefutok valamelyikkel egy sötét sikátorban, előbb jut eszembe megnézni, tömör-e vagy átlátszó, mint megkérdezni tőle, hogy: bocs, maga egy eltávozott lélek evilági lenyomata?

A teremben felharsant a nevetés, de Piton pillantására egykettőre csend lett.

– Újabb tíz pont a Griffendéltől. Nem is vártam különb okfejtést egy Ronald Weasleytől, akinek olyan tömör a teste, hogy egy centimétert se képes hoppanálni.

Harry már nyitotta a száját, hogy visszavágjon, de Hermione megmarkolta a karját.

– Ne! Semmi értelme! Csak azt érnéd el vele, hogy megint büntetőmunkára küld!

Piton arcán önelégült mosoly suhant át.

– Nyissátok ki a könyveteket a kétszáztizenharmadik oldalon, és olvassátok el az első két bekezdést a Cruciatus-átokról...

Ron egész órán apatikus volt. Kicsengetés után Lavender azonnal odasietett a fiúkhoz (Hermione titokzatos módon kámforrá vált a közeledtekor), és mindennek elmondta Pitont, amiért az gúnyos megjegyzést tett Ron hoppanálási képességeire. Ront azonban ez is csak irritálta; hogy lerázza Lavendert, betért Harryvel egy fiúvécébe.

– Pitonnak igaza van – szólt, miután vagy két percig búsan bámulta magát egy törött tükörben. – Nem is tudom, érdemes-e elmennem a vizsgára. Nem tudok hoppanálni, és kész.

– Csináld végig a roxmortsi különórákat, aztán majd meglátod – tanácsolta Harry. – A faluban biztos érdekesebb feladatokat kaptok, mint ez a vacakolás a karikával. Aztán ha még utána se tudsz... ha utána se leszel olyan ügyes, mint szeretnéd, akkor elhalaszthatod a vizsgát, és majd együtt letesszük nyá... Myrtle, ez egy fiúvécé!

A hátuk mögötti fülkében kiemelkedett a vécékagylóból egy lány kísértete. A levegőben lebegve bámulta őket vastag lencséjű, kerek szemüvegén át.

– Vagy úgy – szólt lelombozva –, csak ti vagytok?

Ron a tükörben nézte a kísértetet.

– Miért, kit vártál? – kérdezte.

– Senkit – felelte Myrtle, és kedvetlenül vakargatni kezdett egy pattanást az állán. – Azt mondta, megint eljön majd... de hát te is ígérted, hogy meg fogsz látogatni... – Szemrehányó pillantást vetett Harryre. – Aztán felém se néztél. Megtanultam már, hogy a fiúknak nem lehet hinni.

– Neked nem abban a lányvécében kéne lenned? – csodálkozott Harry, aki immár évek óta messze elkerülte a Myrtle lakóhelyéül szolgáló mellékhelyiséget.

– Ott lakom – válaszolt sértődött vállrándítással a lány. – De attól még elmehetek néha máshova is, nem? Téged is meglátogattalak egyszer a fürdőben, nem emlékszel?

– De, élénken – felelte Harry.

– Úgy éreztem, kedvel engem – mélázott Myrtle. – Talán ha majd nem lesztek itt, eljön... Annyira hasonlít a sorsunk... biztos ő is érzi...

És reménykedve nézett az ajtó felé.

– Hasonlít a sorsotok? – kérdezte Ron, akit szemlátomást kezdett szórakoztatni a beszélgetés. – Úgy érted, ő is egy lefolyóban lakik?

– Nem – vágta rá dacosan Myrtle. Hangja visszhangozva zengett a csempézett falak között. – Úgy értettem, ő is érzékeny, őt is bántják a többiek, ő is magányos, neki sincs kihez fordulnia, és ő se fél kimutatni az érzelmeit! Ő is szokott sírni!

– Bejött ide sírni egy fiú? – csodálkozott Harry. – Egy kisebb gyerek?

– Semmi közötök hozzá! – Myrtle apró, fátyolos szeme az immár leplezetlenül vigyorgó Ronra szegeződött. – Megígértem neki, hogy nem mondom el senkinek! Hogy magammal viszem a titkát...

– Azt ne mondd, hogy a sírba! – prüszkölte Ron. – Inkább a klotyóba, nem?

Myrtle haragos üvöltést hallatott, és belevetette magát a vécékagylóba, kisebb szökőárt okozva a fülkében.

A sikeres kísértetugratás szemlátomást visszaadta Ron önbizalmát.

– Igazad van – szólt, miközben vállára vetette a táskáját. – Elmegyek a roxmortsi órákra, és majd utána döntök a vizsgáról.

Így hát a következő hétvégén Ron csatlakozott Hermionéhoz és a többi olyan hatodéveshez, akik koruknál fogva részt vehettek a két hét múlva esedékes vizsgán. Harry nem kis irigységgel nézte a faluba készülő csapatot. Hiányoztak neki a roxmortsi kirándulások, ráadásul aznap gyönyörű tavaszi idő köszöntött a tájra: régóta először volt derűs, tiszta az ég. De Roxmorts ide vagy oda, neki eltökélt szándéka volt, hogy aznap ismét megostromolja a Szükség Szobáját.

– Jobban tennéd – szólt Hermione, miután Harry a bejárati csarnokban beavatta őt és Ront a tervébe –, ha egyenesen Lumpsluckhoz mennél, és elkezdenéd megpuhítani őt.

– De hát csomószor próbáltam beszélni vele! – felelte bosszúsan Harry, s nem is mondott valótlant. A hét folyamán minden egyes bájitaltan óra után megpróbálta elkapni Lumpsluckot, de az öreg varázslónak mindig sikerült megszöknie előle. Kétszer is bekopogott Lumpsluck dolgozószobájába, de egyik alkalommal se kapott választ, jóllehet másodszorra egy régi gramofon sebtében lehalkított hangját vélte hallani.

– Értsd meg, hogy nem akar beszélni velem! Nagyon jól tudja, hogy megint rászálltam, és vigyáz rá, hogy sose találjam egyedül!

– Akkor is tovább kell próbálkoznod.

A sor ekkor meglódult, így pár lépéssel közelebb kerültek a szokásos szenzoros döfködést végző Fricshez, s Harry inkább nem felelt, nehogy a gondnok olyat halljon, ami nem tartozik rá. Helyette sok sikert kívánt Hermionénak és Ronnak, majd sarkon fordult, és elindult felfelé a márványlépcsőn. Hermione tanácsa mit sem változtatott elhatározásán, hogy a következő egy-két órát a Szükség Szobájának szenteli.

Az első lépcsőforduló után elővette táskájából a Tekergők Térképét és a varázsköpenyt. Miután láthatatlanná vált, rákoppintott a régi pergamenre, elmotyogta a varázsigét: – Esküszöm, hogy rosszban sántikálok! –, és böngészni kezdte a Roxfort térképét.

Vasárnap délelőtt lévén szinte minden diák a háza klubhelyiségében tartózkodott: a griffendélesek és a hollóhátasok a tornyukban, a mardekárosok a pincében, a hugrabugosok az alagsorban, nem messze a konyhától. A könyvtárba és a folyosókra csak egy-egy kósza diák jutott. Néhányan a parkban sétáltak, a hetedik emeleti folyosón pedig ott állt egymagában Gregory Monstro. A Szükség Szobájának nyoma sem volt a térképen, de Harryt ez nem zavarta – ha Monstro őrködik, akkor a szoba nyitva van, akár mutatja a térkép, akár nem.

További teketóriázás nélkül futni kezdett felfelé a lépcsőkön, s csak a cél előtti utolsó sarkon lassított le. A folyosón a két hete látott kislány álldogált, kezében ugyanazzal a rézmérleggel, amit Hermione megjavított. Harry lassú, zajtalan léptekkel megindult a lányka felé, s mikor már csak karnyújtásnyira volt tőle, megszólította:

– Szia, te kis szépség!

Monstro felsikoltott, elhajította a mérleget, és úgy elrohant, mintha puskából lőtték volna ki. Még javában visszhangzott a folyosó a padlóra zuhanó mérleg zajától, mikor a lányka már eltűnt a sarkon. Harry nevetett egy jót, aztán a csupasz fal felé fordult, amely mögött – mint remélte –, a figyelmeztető zajtól megriadt Draco Malfoy most dermedten áll, akár a csapdába zárt egér. Harryt a hatalom kellemes érzése töltötte el, miközben eltűnődött, hogy milyen megfogalmazásokat nem próbált ki még.

Optimista hangulata azonban nem sokáig tartott. A következő félórában a Malfoy kikémlelését célzó kívánság számos újabb variációját ismételgette el magában, de a fal konokul ajtótlan maradt. Végül már szinte toporzékolt tehetetlen dühében; nem lehet igaz, hogy ne tudja megnézni, mit művel Malfoy pár lépésnyire tőle! Mérgében nekirontott a falnak, és belerúgott.

– Au!

Úgy érezte, jó esély van rá, hogy eltört a lábujja. Miközben fél lábon ugrálva a cipője orrát markolászta, észre se vette, hogy lecsúszott róla a láthatatlanná tévő köpeny.

– Harry?

Harry fél lábon megpördült, ennek következtében rögtön hasra esett. Határtalan elképedésére a folyosón Tonks közeledett felé, méghozzá olyan nyugodt léptekkel, mintha a rendes napi sétáját végezné.

– Maga hogy kerül ide? – kérdezte Harry, miközben feltápászkodott. Miért kell Tonksnak mindig elterülve találnia őt?

– Dumbledore-hoz jöttem – felelte a boszorkány.

Harry megállapította magában, hogy Tonks rémesen néz ki: soványabb volt, mint valaha, egérszürke haja lenőtten, tartás nélkül lógott.

– Nem erre van a szobája – közölte Harry. – A kastély túlsó végében egy kőszörny mögött...

– Tudom – legyintett Tonks. – De nincs ott. Úgy látszik, megint elutazott.

– Igen? – Harry óvatosan ránehezedett fájós lábára. – De... maga se tudja, hova szokott menni, ugye?

– Nem.

– És miért keresi? Sürgős ügyben?

– Nem, semmi különös – felelte Tonks, s közben szórakozottan csipkedte talárja szegélyét. – Csak érdeklődni akartam, hátha Dumbledore valamit... Sok mindent hallani mostanában... naponta történnek dolgok...

– Igen, én is olvasom az újságban – bólogatott Harry. – Az a kisgyerek, aki rátámadt a...

Tonks azonban nem figyelt rá.

– A Próféta mindig le van maradva – dünnyögte. – Valaki a Rendből nem írt neked mostanában?

– Senki nem ír nekem, mióta Sirius...

Harry látta, hogy a boszorkány szeme megtelik könnyel.

– Bocsánat... – motyogta zavartan. – Nekem is... nekem is nagyon hiányzik...

– Mi? – kérdezte szórakozottan Tonks, de nem várt választ. – Na mindegy... minden jót, Harry!

Azzal hirtelen sarkon fordult, és a meghökkent Harryt faképnél hagyva elindult visszafelé a folyosón.

Harry egy perc múlva ismét magára kanyarította a köpenyt, de a Szükség Szobájának kinyitására tett további kísérleteiben már nyoma se volt a korábbi elszántságnak. Korgó gyomra, meg Ron és Hermione közelgő visszatérésének tudata aztán végleg elvette a kedvét a kilátástalannak tűnő ostromtól. Otthagyta hát a folyosót Malfoynak, akiről remélte, hogy még órákig nem mer kijönni a bűvös szobából.

Mikor leért a nagyterembe, Ron és Hermione már javában fogyasztották korai ebédjüket.

– Képzeld, sikerült... majdnem tökéletesen! – újságolta lelkesen Ron, amint megpillantotta a közeledő Harryt. – Az volt a feladat, hogy Madam Puddifoot teázója elé hoppanáljunk, én meg egy kicsit túlrepültem, és a Calamus Pennaboltnál kötöttem ki, de legalább át tudtam helyezni magam!

– Gratulálok! – mosolygott Harry. – És neked hogy ment, Hermione?

– Ó, úgy röpködött, mint az álom! – felelt a lány helyett Ron. – Tökéletes célhatár, céltudat és célirányozás vagy mi a fene. Hallanod kellett volna, hogy áradozott róla Derreng, mikor utána beültünk a Három Seprűbe! Feleségül fogja kérni Hermionét, figyeld meg!

A lány válaszra se méltatta a megjegyzést.

– És veled mi volt? – fordult Harryhez. – Egész idő alatt a Szükség Szobája előtt járkáltál?

– Aha. És tudod, kivel találkoztam? Tonksszal!

– Tonksszal? – visszhangozta kórusban Ron és Hermione.

– Igen, azt mondta, Dumbledore-hoz jött...

– Ha érdekel a véleményem – szólt Ron, miután Harry beszámolt a boszorkánnyal folytatott rövid beszélgetéséről –, szerintem meghibbant a csaj. Az agyára ment a minisztériumi dolog.

Úgy tűnt, Hermionét valami okból kimondottan aggasztja Tonks viselkedése.

– Ez elég furcsa – csóválta a fejét. – Tonksnak az a dolga, hogy őrizze az iskolát. Miért hagyta el hirtelen a helyét, és jött fel a kastélyba, ha egyszer Dumbledore nincs is itt?

– Nekem... lenne egy tippem – felelte tétován Harry. Kínosnak érezte szavakba önteni, amire gondolt – ezen a területen Hermione jobban otthon volt, mint ő. – Szerinted nem lehet, hogy Tonks... szóval hogy... szerelmes volt Siriusba?

Hermionénak elkerekedett a szeme.

– Ezt meg honnan veszed?

Harry vállat vont.

– Nem t'om... de majdnem elsírta magát, amikor Siriust említettem... és a patrónusa most egy nagy, négylábú valami... talán kutya, vagyis hát... Sirius.

– Lehetséges – felelte tűnődve Hermione. – De akkor sem értem, miért rohant fel a kastélyba Dumbledore-hoz, ha ugyan tényleg hozzá jött.

– Ott tartunk, amit én mondtam – szólt közbe tört krumplitól dudorodó pofazacskóval Ron. – Nyomi a csaj. Flúgos. A nők már csak ilyenek – tette hozzá bölcselkedve. – Tök könnyen megkattannak.

A megjegyzés kizökkentette töprengéséből Hermionét.

– Az lehet – szólt csípősen –, viszont nem találsz olyan nőt, aki depressziós rohamot kap attól, hogy Madam Rosmerta nem nevet a banyáról, a gyógyítóról meg a Mimbulus Mimbeltoniáról szóló viccén.

Ron sértődött fintort vágott.

Huszonkettedik fejezet

A temetés után

A kastély tornyai felett néha már kéken felragyogott az ég, de a közelgő nyárnak ezek a jelei nem sokat javítottak Harry hangulatán. Eredménytelen volt Malfoy utáni nyomozása, és Lumpsluckkal sem sikerült olyan beszélgetést kezdeményeznie, ami valamiképp elvezethetett volna oda, hogy az öreg varázsló megossza vele a minden jel szerint évtizedek óta elméje egy eldugott zugába száműzött emléket.

– Utoljára mondom – szólt rá szigorúan Hermione. – Ne foglalkozz Malfoyjal!

Ebéd után voltak, s hármasban üldögéltek a kastélyudvar egyik napos sarkában. Hermione és Ron a Gyakori hoppanálási hibák és elkerülésük című minisztériumi kiadványt szorongatták, ugyanis aznap délután készültek letenni a vizsgát, de a röplapban leírtak korántsem voltak nyugtató hatással vizsgadrukk borzolta idegeikre. Mikor nem messze tőlük felbukkant egy lány, Ron hevesen összerándult, majd megpróbált elbújni Hermione mögött.

– Nem Lavender az – jelentette fásultan Hermione.

– Jaj, de jó – lélegzett fel Ron.

– Harry Potter? – lépett oda hozzájuk a lány. – Megkértek, hogy adjam ezt át neked.

– Kösz...

Harry elszorult torokkal vette át a kis pergamentekercset.

– Dumbledore azt mondta, nem tartunk több órát, amíg nem szerzem meg az emléket! – szólt, miután a lány ismét hallótávolságon kívülre került.

– Talán meg akarja kérdezni, hogy haladsz – tippelt Hermione. Közben Harry kisimította a pergament, de azon Dumbledore szálkás, dőlt betűi helyett esetlen, darabos kézírást talált, amit szinte olvashatatlanná tett a sok elmaszatolódás.

Kedves Harry, Ron és Hermione!

Tegnap éjjel meghalt Aragog. Harry, Ron, ti tudjátok, milyen különleges lény volt. Hermione, biztos vagyok benne, hogy kedvelted volna őt. Nagyon jól esne, ha este lejönnétek a temetésére. Szürkületkor szeretném sírba tenni, mert az volt a kedvenc napszaka. Tudom, hogy nem szabad olyan későn kint járnotok, de használhatnátok a láthatatlanná tévő köpenyt. Nem kérnék ilyet tőletek, de egyedül nincs erőm végigcsinálni.

Hagrid

– Ezt olvasd el – dörmögte Harry, és átadta a pergament Hermionénak.

– Jesszusom... – csóválta a fejét a lány, miután átfutotta a levelet. Továbbadta Ronnak, aki növekvő elképedéssel olvasta a szöveget.

– Ez nem normális! – fakadt ki. – Az a szörnyeteg felkínált minket a társainak vacsorára! Azt mondta, lakjanak jól velünk! Hagrid azt hiszi, lemegyünk zokogni a ronda szőrös potroha fölött!?

– Nem is csak az – tódította Hermione –, de azt kéri, hogy menjünk ki este a kastélyból, pedig tudja, milyen szigorúak a szabályok az idén. Nagyon ráfáznánk, ha elkapnának.

– Voltunk már lent este Hagridnál – jegyezte meg Harry.

– Igen, de akkor jó okunk volt rá! – vitatkozott Hermione. – Kockáztattunk, hogy segítsünk Hagridnak. De most mi van? Aragog meghalt. Ha legalább arról lenne szó, hogy meg kell menteni...

– Akkor még kevésbé mennék le – jelentette ki Ron. – Te nem találkoztál azzal az izével, Hermione. Hidd el nekem, holtan sokkal vonzóbb.

Harry visszavette a levelet, és elnézte rajta a maszatos foltokat – biztos volt benne, hogy azok szaporán hulló, kövér könnycseppek nyomai voltak...

– Harry, ugye, meg se fordul a fejedben, hogy lemész? – nézett rá riadtan Hermione. – Ez nem ér meg egy büntetőmunkát.

Harry sóhajtott.

– Nem... Hagrid sajnos kénytelen lesz nélkülünk eltemetni Aragogot.

– Helyes – bólintott megkönnyebbülten Hermione. – Figyelj, ma nagyon kevesen lesztek bájitaltanon, mert majdnem mindenki vizsgázni megy. Itt a remek alkalom, hogy megpuhítsd Lumpsluckot.

– Mert ötvenhetedszerre biztos szerencsém lesz, mi? – dörmögte keserűen Harry.

– Szerencse...! – kapta fel a fejét Ron. – Ez az, Harry! Legyen szerencséd!

– Micsoda?

– Használd a szerencseszérumot!

– Jaj, Ron, ez... Ez jó...! – Hermione szeme elkerekedett. – Hát persze! Hogy ez eddig nem jutott eszembe!

Harry rábámult barátaira.

– Igyak Felix Felicist? – dörmögte meghökkenve. – Nem is tudom... Máskor akartam felhasználni...

– Mikor máskor? – kérdezte Ron.

– Mi lehet fontosabb, mint ez az emlék? – méltatlankodott Hermione.

Harry nem válaszolt. A kicsiny, aranyló palack már jó ideje ott lebegett valahol a fantáziája peremvidékén; homályos, kiforratlan elképzelések ólálkodtak a fejében arról, hogy Ginny szakít Deannel, és Ron valami okból örül, hogy a húgának új barátja van... De ezek a gondolatok csak álmában mertek a tudatába lopakodni, meg mikor agya az alvás és az ébrenlét határmezsgyéjén bolyongott...

– Harry! Veszed még az adást? – kérdezte Hermione.

– Mi? Ja, persze. – Harry gyorsan összeszedte magát. – Jó... nem bánom. Ha délután nem sikerül beszélnem Lumpsluckkal, beveszek egy kicsit a jó öreg Felixből, és este megint megpróbálom.

– Akkor ezt megbeszéltük – állapította meg vidáman Hermione, azzal fürgén felállt, és bemutatott egy kecses piruettet. – Célmeghatározás, céltudatosság, célirányosság!

– Könyörgök, hagyd abba! – jajdult fel Ron. – így is mindjárt kidobom a taccsot... Rejtsetek el gyorsan!

Két nőnemű diák bukkant fel ugyanis az udvaron.

– Egyik se Lavender! – vetette oda ingerülten Hermione.

– Akkor jó. – Ron óvatosan kilesett Hermione válla fölött. – Te jó ég, de le vannak ezek törve!

– Ők a Montgomery nővérek, és nem csoda, hogy le vannak törve, nem hallottad, mi történt az öccsükkel?

– Őszintén szólva már nem tudom követni, kinek mi történik a rokonaival – felelte Ron.

– Az öccsüket megtámadta egy vérfarkas. Azt beszélik, azért, mert az anyjuk nem volt hajlandó összejátszani a halálfalókkal. A kisfiú ötéves volt, és meghalt a Szent Mungóban. Nem tudták megmenteni.

– Meghalt? – visszhangozta döbbenten Harry. – De hát a vérfarkasok nem ölni szoktak, hanem inkább magukfajtát csinálnak az emberből, nem?

– Néha ölnek is – dörmögte tőle szokatlan komorsággal Ron. – Van úgy, hogy a vérfarkast túlságosan elragadja a hév...

– Lehet tudni, melyik farkasember volt a gyilkos? – kérdezte Harry.

– Ez is csak szóbeszéd, de azt mondják, Fenrir Greyback tette – válaszolt Hermione.

– Tudtam... Lupin mesélt róla, az egy megszállott, direkt gyerekeket támad meg! – háborgott Harry.

Hermione kőkeményen a szemébe nézett.

– Meg kell szerezned azt az emléket, Harry! Le kell győznötök Voldemortot! Ő az oka minden szörnyűségnek...

Bent az épületben megszólalt a csengő; Ron és Hermione rémült arccal ugrottak fel a padról.

– Ne féljetek, menni fog – biztatta őket Harry, miután megérkeztek a bejárati csarnokba, ahol a vizsgázni készülők gyülekeztek. – Sok szerencsét!

– Neked is – felelte sokatmondó pillantással Hermione, s Harry már indult is a pincelépcső felé.

A délutáni bájitaltan órán csak hárman jelentek meg: Harry, Ernie és Draco Malfoy.

– Ti túl fiatalok vagytok a hoppanáláshoz? – kérdezte nyájasan Lumpsluck. – Még nem töltöttétek be a tizenhetet?

A fiúk a fejüket rázták.

– Nos, ha már ilyen kevesen vagyunk, legalább érezzük jól magunkat. Csináljatok nekem valami szórakoztatót!

– Pompás feladat, uram! – dörzsölgette a tenyerét Ernie.

Malfoy nem volt ilyen lelkes.

– Mit ért szórakoztató alatt? – kérdezte mogorván.

– Lepjetek meg valamivel! – tárta szét a karját Lumpsluck.

Malfoy sötét képpel csapta fel a tankönyvét, nem is próbálta titkolni, hogy az órát ezek után értelmetlen időpocsékolásnak tartja. Harry is kinyitotta a Herceg könyvét, de közben lopva Malfoyt figyelte. Nyilván szívesebben töltené ezt a időt a Szükség Szobájában, gondolta...

Csak képzelődik, vagy Tonkshoz hasonlóan Malfoy is lefogyott? A mardekáros fiú kétségtelenül sápadtabb volt, mint máskor; az arca enyhén megszürkült – Harry gyanította, hogy azért, mert az utóbbi időben nem sokat látta a napot. De megváltozott Malfoy viselkedése, fellépése is: eltűnt az év eleji hivalkodó önelégültsége, lendülete, rátartisága; már nem az a Malfoy volt, aki a Roxfort Expresszen többé-kevésbé nyíltan eldicsekedett Voldemorttól kapott feladatával... Ennek pedig csak egy oka lehet, gondolta Harry: hogy a rejtélyes munka, bármi legyen is az, nem úgy halad, mint kellene.

Az optimista következtetéstől felvidulva lapozgatni kezdte preparált tankönyvét, alkalmas receptet keresve. Választása végül a eufóriaelixírnek a Herceg által alaposan feljavított verziójára esett. Ez a főzet ugyanis nem csupán megfelelt Lumpsluck elvárásának, de (Harrynek megdobbant a szíve a gondolatra) azzal a reménnyel is kecsegtetett, hogy ha sikerül megkóstoltatnia Lumpsluckkal, a varázsló talán alkalmas kedélyállapotba kerül az emlék átadására.

– Hát ez valami fantasztikus! – csapta össze a tenyerét másfél órával később Lumpsluck, miután megtekintette Harry üstjének napsugársárga tartalmát. – Eufória, nemde? És mi ez az illat? Mmmmm... tettél bele egy csipetnyi mentát, igaz? Nincs benne a klasszikus receptben, de milyen kitűnő gondolat! Hát persze, tompítani lehet vele a gyakori mellékhatásokat: a harsány éneklést és kényszeres orrfricskázást... Tényleg fogalmam sincs, honnan meríted az ihletedet, fiam, hacsak...

Harry a lábával feltűnés nélkül mélyebbre tuszkolta a Herceg könyvét a táskájában.

– ...hacsak nem tényleg anyád génjei törnek a felszínre benned!

– Biztos úgy van – bólogatott megkönnyebbülten Harry.

Ernie szemlátomást bosszús és csalódott volt; attól a szándéktól vezérelve, hogy ez egyszer túlszárnyalja Harryt, sebtében kreált egy saját bájitalt, ami azonban összeugrott, s az óra végén csupán egy piros gombóc gubbasztott Ernie üstje fenekén. Malfoy is bosszankodva látott hozzá az összepakoláshoz, mert csuklasztó szirupját Lumpsluck csupán tűrhetőnek minősítette.

Mikor megszólalt a csengő, Ernie és Malfoy nyomban az ajtó felé vette az irányt.

– Tanár úr! – szólalt meg Harry, de erre Lumpsluck gyorsan körülnézett, s mikor látta, hogy kettesben maradtak, azonnal kisietett a teremből.

– Tanár úr... Lumpsluck professzor! – kiáltott utána Harry. – Nem akarja megkóstolni az eli...

Lumpsluck azonban már messze járt. Harry csalódottan kiürítette üstjét, összepakolt, aztán ő is elhagyta a pincetermet, és felbaktatott a Griffendél-toronyba.

Ron és Hermione késő délután érkeztek vissza.

– Harry! – kiáltotta a portrélyukon bemászva Hermione. – Képzeld, átmentem!

– Nagy vagy! – örvendezett Harry. – És Ron?

– Ő... épp hogy csak megbukott – suttogta a morózus képpel közeledő Ron felé pislogva a lány. – Egy apróságon múlott, de tényleg. A vizsgabiztos észrevette, hogy Ron hátrahagyta a fél szemöldökét... De mesélj, mi volt Lumpsluckkal?

– Semmi – felelte Harry, majd Ronhoz fordult: – Most peched volt, de majd legközelebb sikerül... így legalább együtt vizsgázhatunk.

– Aha – dörmögte búsan Ron. – Egy fél szemöldök! Mintha az számítana!

– Hát igen – csóválta a fejét Hermione –, roppant szigorú volt a pasas...

Vacsora alatt versengve szidták a hoppanálási vizsgabiztost, ami némileg javított Ron kedélyállapotán, s mire elindultak vissza a klubhelyiségbe, már Lumpsluck és az emlék problémája volt terítéken.

– Akkor most mi lesz, Harry? – kérdezte Ron. – Kipróbálod a Felix Felicist vagy sem?

– Igen, asszem, kénytelen leszek – felelte Harry. – De nem iszom meg az egész tizenkét órás adagot. Nem tarthat reggelig, két-három óra alatt biztos végzek.

– Eszelős érzés, mikor beveszed – nosztalgiázott Ron. – Olyan, mintha nem tudnál semmit elrontani.

– Miket beszélsz, Ron? – nevetett Hermione. – Honnan tudnád, hisz még sose ittál szerencseszérumot!

– Nem, de egyszer azt hittem, hogy ittam! – felelte Ron olyan hangon, mintha valami kézenfekvő dolgot magyarázna. – Az ugyanaz...

Kifelé jövet látták Lumpsluckot bemenni a nagyterembe, és tudták, hogy az öreg nem sieti el az étkezéseket, ezért egy darabig még a klubhelyiségben időztek. Az volt ugyanis a terv, hogy Harry a szobájában keresi fel az öreg tanárt. Mikor aztán a lemenő nap elérte a Tiltott Rengeteg fáinak csúcsát, úgy döntöttek, már elég időt hagytak Lumpslucknak. Miután megbizonyosodtak róla, hogy Neville, Dean és Seamus a klubhelyiségben tartózkodik, mindhárman felosontak a fiúk hálótermébe.

Harry kiásta a zoknigombócot a ládája aljáról, és elővette belőle az aranyló üveget.

– Szerencse fel! – szólt, azzal ivott egy gondosan kimért kortyot az italból.

– Milyen érzés? – érdeklődött suttogva Hermione.

Pár pillanatig nem történt semmi. Azután lassan, de biztosan erősödni kezdett Harry lelkében a korlátlan lehetőségek érzete; valami azt súgta neki, mindent el tud érni, amit csak akar, mindent a világon... és Lumpsluck emlékének megszerzését hirtelen nem csak hogy lehetségesnek: gyerekjátéknak érezte...

Mosolyogva, önbizalomtól dagadó kebellel állt fel az ágya széléről.

– Fantasztikus – szólt. – Nagyon király. Jól van... Lemegyek Hagridhoz.

– Mi? – csodálkozott Ron.

– Nem, nem, Harry – rázta a fejét Hermione. – Emlékezz csak: Lumpsluckhoz kell menned.

– Dehogyis! – felelte magabiztosan Harry. – Hagridhoz megyek. Úgy érzem, az a jó, ha most lemegyek Hagridhoz.

– Úgy érzed, az a jó, ha tort ülsz egy óriáspók fölött? – hüledezett Ron.

– Igen. – Harry elővette a táskájából varázsköpenyét. – Úgy érzem, ott a helyem. Világos, nem?

– Nem – vágta rá gondolkodás nélkül két barátja. Most már egyenesen rémült arcot vágtak.

– Biztos, hogy Felix Felicist ittál? – aggodalmaskodott Hermione, s a fény felé emelte a kis üveget. – Nem volt valami más is a ládádban, mondjuk...

– Agyapasztó szirup? – fejezte be a kérdést Ron.

Harry nevetve kanyarította a vállára köpenyét, de ezzel csak még jobban megrémítette barátait.

– Bízzatok bennem! – csitította őket. – Tudom, mit csinálok... illetve... – Magabiztos léptekkel elindult az ajtó felé – ...Felix tudja.

A fejére húzta a köpenyt, és lesietett a lépcsőn. Ron és Hermione követték. A lépcső aljába érve Harry kisurrant a félig nyitott ajtón.

– Vele voltál odafent!? – sikított fel Lavender Brown, és Harryn keresztülnézve villámló szemmel meredt a Ron-Hermione párosra. Harry még hallotta Ron hebegését, miközben átlopakodott a klubhelyiségen.

A portrélyukon könnyűszerrel kijutott; Ginny és Dean épp befelé jöttek, s ő ki tudott csusszanni kettejük között. Közben véletlenül súrolta Ginny hátát.

– Légy szíves, ne taszigálj, Dean! – szólt ingerülten a lány. – Elegem van belőle, hogy mindig ezt csinálod! Be tudok mászni segítség nélkül is...

A Kövér Dáma portréja becsukódott, de előtte Harry még hallotta, hogy Dean dühösen visszavág – s ettől még derűsebb lélekkel indult el a folyosón. Nem kellett lopakodnia, mert senki nem került az útjába – de ezen nem is csodálkozott, hisz ma este ő volt a legszerencsésebb ember a Roxfortban...

Mellesleg fogalma se volt, mire jó az, ha most lemegy Hagridhoz. Úgy tűnt, a szerencseszérum mindig csak az út következő rövid szakaszát világítja meg előtte: nem látta a végcélt, azt se, hol fog belépni a képbe Lumpsluck, mégis teljes bizonyossággal érezte, hogy ez az út vezet az emlék megszerzéséhez. A bejárati csarnokba érve látta, hogy Frics elfelejtette bezárni a tölgyfaajtót. Elégedetten vigyorogva kilépett a szabadba, mélyet szippantott a friss, fűillatú levegőből, azután elindult lefelé a lépcsőn.

A lépcső aljába érve arra gondolt, milyen kellemes lenne a vadőrlak felé menet útba ejteni a zöldségeskertet. Ez kerülőút volt ugyan, de tudta, hogy követnie kell a megérzést, habozás nélkül az ágyások felé irányította hát lépteit. Odaérve örömmel, de különösebb csodálkozás nélkül látta, hogy Lumpsluck a veteményeskert közepén álldogál, és Bimba professzorral diskurál. Vidáman odasétált a közelben húzódó alacsony kőfalhoz, s ott megállt fülelni.

– ...hálásan köszönöm a fáradságát, Pomona – udvariaskodott Lumpsluck. – A legtöbb szaktekintély úgy véli, hogy napnyugtakor szedve a legerősebb a hatása.

– Ezt én is megerősíthetem – felelte barátságosan Bimba. – Ennyi elég lesz?

– Hogyne, bőven – bólogatott Lumpsluck, aki, mint Harry megfigyelte, jókora csokor növényt tartott a karjában. – A harmadéveseim kapnak belőle fejenként két-három levelet, a többi megmarad tartalékba, hátha valamelyik túlfőzi. Hát akkor... további kellemes estét, és még egyszer hálásan köszönöm!

Bimba professzor az üvegházak felé vette útját a sötétedő ég alatt, Lumpsluck pedig egyenesen a kőfal irányába indult el. Harry hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy leleplezze magát – egy elegáns mozdulattal ledobta hát a varázsköpenyt.

– Jó estét, tanár úr!

– Merlin szent szakálla, jól rám ijesztettél! – Lumpsluck megtorpant, és óvatos bizalmatlansággal végigmérte Harryt. – Hogy jutottál ki a kastélyból?

– Frics nyitva felejtette a nagyajtót – felelte vidáman Harry, s valamiért igen jó jelnek vélte, hogy Lumpsluck rosszallóan összevonja a szemöldökét.

– Jelentést fogok tenni arról az emberről. Inkább a biztonságra ügyelne ahelyett, hogy ártalmatlan kacatokra vadászik... De mondd csak, egyáltalán mi dolgod van idekint?

– Hagridhoz készülök – felelte gondolkodás nélkül Harry, mert érezte, hogy most az a legjobb, ha igazat mond. – Eléggé ki van borulva... De, ugye, nem mondja el senkinek, tanár úr? Nem akarom, hogy Hagridnak gondja legyen belőle...

Ezzel sikerült felébresztenie Lumpsluck kíváncsiságát.

– Semmit sem ígérhetek – felelte tartózkodóan az öreg. – De tudom, hogy Dumbledore feltétlenül megbízik Hagridban, úgyhogy én sem feltételezem róla, hogy rosszban sántikál...

– Tudja, évtizedekig volt neki egy óriáspókja... a Tiltott Rengetegben lakott... tudott beszélni, meg minden...

– Hallottam rebesgetni, hogy élnek az erdőben akromantulák. – Lumpsluck tűnődő pillantást vetett a fák sötét tömege felé. – Ezek szerint igaz a pletyka?

– Igen – bólintott Harry. – És ez az Aragog, aki Hagrid legelső pókja volt, tegnap éjjel meghalt. Hagrid nagyon kiborult. Nem akarja egyedül eltemetni, így hát megígértem, hogy lemegyek.

– Kedves tőled – dörmögte szórakozottan Lumpsluck. Tekintete a távoli vadőrlak világos ablakára vándorolt. – Az akromantula mérge nagyon értékes... ha a bestia csak tegnap hullott el, talán még nem száradt be... no persze, a világért sem akarok kegyeletsértő lenni... de ha le lehetne fejni legalább egy keveset... élő akromantulától jóformán lehetetlen mérget szerezni...

Lumpsluck már nem annyira Harryhez beszélt, mint inkább hangosan gondolkodott.

– ...bűn lenne veszni hagyni... kétszáz galleont is megadnak literéért... a tanári fizetés semmire se elég...

És Harry előtt most hirtelen világossá vált, mit kell tennie.

– Hát... – szólalt meg habozást színlelve. – Hagrid biztosan örülne neki, ha a tanár úr is lejönne. Méltóbban búcsúztatnánk Aragogot, meg minden...

– Hogyne, szívesen! – Lumpslucknak felcsillant a szeme. – Tudod, mit, Harry? Találkozzunk Hagrid házánál. Én még beszaladok a kastélyba nyakkendőt cserélni, mert ez a tarka nemigen illik az alkalomhoz... és hozok egy-két üveg bort is. Iszunk a szegény pára... hát, nem az egészségére, de... szóval egy ilyen aktusnak meg kell adni a módját...

Azzal az öreg eldöcögött a kastély felé, Harry pedig nagy elégedetten megcélozta a vadőrlakot.

– Hát eljöttél... – dörmögte rekedten Hagrid, miután ajtót nyitott, és megpillantotta a varázsköpeny alól előbukkanó Harryt.

– Igen... de Ron és Hermione nem tudtak jönni. Üzenik, hogy nagyon sajnálják.

– Nem baj... nem érdekes... Aragog már attól is meghatódna, hogy te itt vagy...

Hagrid felzokogott. Fatörzsnyi karján gyásza jeléül fekete karszalagot viselt, ami ránézésre cipőpasztába mártott rongycsíknak tűnt. Harry vigasztalóan megveregette a könyökét, az volt ugyanis a legmagasabb pont Hagrid testén, amit nyújtózkodás nélkül elért.

– Hol temetjük el? – kérdezte. – Az erdőben?

– Jaj, dehogy... – Hagrid megtörölte vörösre sírt szemét az inge szegélyével. – Most, hogy Aragog már nincs, a többi pók a közelébe se enged a fészeknek. Képzeld el, kiderült, hogy eddig is csak az ő parancsára nem faltak fel! Gondoltad volna?

Az őszinte válasz az „igen” lett volna. Harrynek fájdalmasan élénk emlékei voltak Ron és az ő találkozásáról az akromantulákkal – számukra már akkor kiderült, hogy a pókok csak Aragogra való tekintettel nem veszik fel az étlapra Hagridot.

– Sosem fordult még elő, hogy az erdő egy részébe nem mehettem be! – csóválta a fejét a vadőr. – Már Aragog holttestét is csak bajosan tudtam elhozni... tudod, ők általában megeszik a halottaikat... de én rendes temetést akartam neki... szép búcsúztatást...

Hagrid szeméből megint kicsordultak a könnyek; Harry folytatta a könyökveregetést, és közben (a szerencseszérum sugallatára) így szólt:

– Ide jövet találkoztam Lumpsluck professzorral.

– Meg fognak büntetni? – kapta fel a fejét riadtan Hagrid. – Este nem szabad kijönnötök a kastélyból! Tudom, én tehetek róla...

– Nem, nem, mikor mondtam, hova megyek, felajánlotta, hogy ő is lejön végső búcsút venni Aragogtól. De előbb még fölment átöltözni... és lehoz pár üveg bort, hogy ihassunk Aragog emlékére...

Hagrid arcára meghatottsággal vegyes csodálkozás ült ki.

– Tényleg? Hát ez igazán szép tőle... meg az is, hogy nem büntet meg téged. Nem sok dolgom volt még Horatius Lumpsluckkal... Tényleg lejön elbúcsúztatni Aragogot? Nahát... mennyire örülne Aragog, ha látná...

Harry a maga részéről úgy gondolta, hogy Aragogot legfeljebb a Lumpsluckon található nagy mennyiségű zsíros hús örvendeztetné meg, de a Felix ellenezte, hogy hangoztassa ezt a véleményét. Így hát inkább kinézett a hátsó ablakon, ahol is meglehetősen csúf látvány tárult a szeme elé: a vadőrlak mögött ott hevert a hátára fordulva, behajlott és összegabalyodott lábakkal a hatalmas döglött pók.

– Itt, a kertedben fogjuk eltemetni?

– Igen – felelte elfúló hangon Hagrid. – A tökágyás mögött jó helye lesz... Már meg is ástam a sírgödröt. Gondoltam, előtte mondunk pár szót... felidézzük a szép emlékeket...

Megremegett és elcsuklott a hangja. Ekkor kopogtattak a kunyhó ajtaján, s Hagrid, miután kifújta az orrát lepedőnyi pöttyös zsebkendőjébe, elindult ajtót nyitni. Lumpsluck sietett be a kunyhóba fekete selyemsállal a nyakán, mindkét karjában borospalackokkal.

– Hagrid – szólt komor, mély hangon –, fogadja őszinte részvétemet.

– Köszönöm szépen – bólogatott a vadőr. – Nagyon kedves, hogy eljött, Lumpsluck professzor. És köszönöm, hogy nem büntette meg Harryt...

– Ugyan, fel se merült bennem... Milyen szomorú este, milyen szomorú este... Hol van szegény pára?

– Odakint – felelte remegő hangon Hagrid. – Akkor hát... lássunk is hozzá?

Libasorban kivonultak a sötét kertbe. A hold sápadtan világított a fák fekete csúcsai között; sugarai a kunyhó ablakán kiszűrődő fénnyel vegyülve halvány derengésbe vonták Aragog irdatlan tetemét, mely egy megfelelő méretű gödör és egy három méter magas, frissen hányt földhalom mellett hevert.

– Bámulatos... – szólt Lumpsluck, és odalépett a pók fejéhez, amelyből nyolc tejfehér szem meredt üvegesen az égre. A szemek alatt egy pár agyarszerű, görbe rágó csillant meg a holdfényben. Mikor Lumpsluck a pókfej fölé hajolt, látszólag azért, hogy alaposabban megszemlélje azt, Harry összekoccanó üvegek finom csendülését vélte hallani.

– Nem mindenki tudja értékelni a szépségüket – mondta Hagrid Lumpsluck hátának, s újabb könnycseppek csordultak ki a szeme sarkából. – Nem is sejtettem, Horatius, hogy magát érdeklik az ilyen nagyobbfajta állatok.

– Rajongok értük, kedves Hagrid, rajongok értük! – Lumpsluck felegyenesedett, és hátrálva visszahúzódott a tetemtől. Harry észrevette, hogy valami megcsillan a kezében, majd eltűnik a köpenye alatt. Hagrid, aki megint a szemét törölgette, nem láthatta ezt. – Nos... akkor hát helyezzük sírba őt.

Hagrid bólintott. Odalépett az óriáspókhoz, felnyalábolta, és jó nagy nyögéssel belefordította a sírba. A tetem hátborzongató, roppanós puffanással landolt a gödör alján. Hagrid újra felzokogott.

– Nehéz lehet e percben szavakat találnia – szólt együttérzően Lumpsluck, és mivel ő is csak Hagrid könyökéig ért fel, jobb híján azt veregette meg. – Talán jobb lenne, ha én szólnék pár szót.

Aragog bizonyára sok és jó minőségű mérget adott, gondolta Harry, látva az elégedettséget, ami Lumpsluck arcán ült, miközben az öreg a sírgödör szélére lépve patetikus hangon szónokolni kezdett:

– Ég veled, Aragog, pókok királya! Időpróbálta, hű barátságodat sosem feledik, akik ismertek téged! Bár tested immár az enyészeté, lelked ott lebeg csendes erdei otthonod sűrű hálói fölött. Kívánjuk, hogy éljenek és sokasodjanak utódaid, s barátaid találjanak gyógyírt e súlyos veszteség fájdalmára.

– Ez... ez... gyönyörű volt! – zokogta Hagrid, és lerogyott a földhalomra.

– Jól van már, jól van – nyugtatgatta Lumpsluck. Közben intett egyet a pálcájával, mire a nagy halom föld felemelkedett, tompa puffanással a döglött pókra zuhant, majd formás sírhanttá tömörödött. – Menjünk be, és igyunk egy pohárkával! Fogd meg a másik karját, Harry... így ni... álljon fel szépen, Hagrid... jól van...

Az asztal mellé ültették le Hagridot. Agyar, aki a temetés alatt a kosarában gubbasztott, most puhán dobbanó léptekkel átkelt a szobán, és szokásához híven Harry ölébe hajtotta súlyos fejét. Lumpsluck ezalatt kinyitott egy üveg bort.

– Nincs benne méreg – biztosította Harryt, miközben beleöntötte a palack tartalmának háromnegyedét Hagrid egyik vödörszámba menő bögréjébe. – Azután, ami szegény Rupert barátoddal történt, minden egyes üveget megkóstoltattam egy házimanóval.

Harry elképzelte, milyen arcot vágna Hermione, ha értesülne erről a cseppet sem manóbarát eljárásról, és úgy döntött, nem fogja említeni a lánynak a dolgot.

– Egyet Harrynek... – Lumpsluck szétosztotta a második üveg bort két bögrébe. – ...és egyet nekem. – Felemelte a saját bögréjét. – Akkor hát... Aragogra.

– Aragogra – visszhangozta Harry és Hagrid.

A két felnőtt jócskán belekóstolt a bódító italba, Harryt azonban a Felix Felicis arra intette, hogy őrizze meg józanságát. Ezért csupán a szájához emelte a bögrét, aztán letette az asztalra.

– Még tojáskorában kaptam Aragogot – mesélte bánatosan Hagrid. – És mikor kikelt, milyen picike volt! Nem nagyobb egy pincsikutyánál.

– Bájos lehetett – bólogatott Lumpsluck.

– Egy szekrényben tartottam, fent az iskolában, amíg... hát...

A vadőr még jobban elkomorodott, s Harry tudta, hogy miért: Hagridot annak idején kicsapták a Roxfortból, mert Tom Denem úgy intézte, hogy őt vádolják meg a Titkok Kamrájának kinyitásával.

Lumpsluck figyelmét azonban már más kötötte le: a mennyezetre bámult, ahol a sok felakasztott rézedény között egy köteg hosszú, fehér szőr lógott.

– Az nem unikornisszőr, ugye, Hagrid?

– De igen – felelte szórakozottan a vadőr. – Az erdőben lehet találni, kiszakad a farkukból, ahogy beleakadnak az ágakba.

– De drága barátom, van fogalma róla, micsoda érték ez?

Hagrid vállat vont.

– Én kötést szoktam rögzíteni vele, ha valamelyik állat megsérül... Jó erős, nem szakad el.

Lumpsluck tovább iszogatta borát, s közben tekintete komótosan bejárta a kunyhót. Kétségkívül további olyan kincsek után kutatott, amelyek nagyobb mennyiségű tölgyfahordóban érlelt mézbor, cukrozott ananász és új bársonyzakók ígéretét hordozták magukban. Újratöltötte Hagrid és a saját bögréjét, s közben kérdéseket tett fel az erdőben élő mágikus lényekről meg arról, hogyan tudja Hagrid mindnek gondját viselni. Az ital és a hízelgő érdeklődés hatására a vadőrnek megoldódott a nyelve; zsebre tette könnyáztatta zsebkendőjét, és lelkes magyarázatba kezdett a bólintérek gondozásáról.

Harrynek ezalatt a Felix Felicis felhívta rá a figyelmét, hogy vészesen fogy a Lumpsluck biztosította italkészlet. Azelőtt sose sikerült nonverbális módon elvégeznie az újratöltő bűbájt, de ezen az estén még a gondolatát is nevetségesnek érezte, hogy ne lenne képes a műveletre. Még el is mosolyodott, miközben pálcáját az asztal alatt az ürülő palackokra szegezte – Hagrid és Lumpsluck, akik akkor épp az illegális sárkánytojás-kereskedelemről meséltek anekdotákat egymásnak, ezt nem vették észre –, és az üvegekben tényleg emelkedni kezdett a folyadékszint.

Körülbelül egy óra múlva Hagrid és Lumpsluck harsány pohárköszöntők sorába kezdtek: ittak a Roxfortra, Dumbledorera, a manók készítette borra és...

– Harry Potterre! – bömbölte Hagrid, hogy aztán elárassza a torkát (és kisebb mértékben az ingét is) tizennegyedszer újratöltött bögréje tartalmával.

– Úgy is van! – kiáltotta kissé akadozó nyelvvel Lumpsluck. – Éljen... Parry Oter, a kis választott... vagy valami hasonló – fejezte be motyogva, és ő is fenékig ürítette bögréjét.

Nem sokkal ezután Hagridon ismét túláradóan érzelmes hangulat lett úrrá, aminek következtében rátukmálta az egész köteg unikornisfarok-szőrt Lumpsluckra, aki efféle kiáltásokkal dugta zsebre az értékes ajándékot:

– A barátságra! A nagylelkűségre! A tíz galleonra szálanként!

A következő fázisban Hagrid és Lumpsluck átölelték egymás vállát, és elénekelték az Odo nevű haldokló varázslóról szóló lassú, szomorú balladát.

– Aaaaah, a jó emberek... fiatalon halnak – motyogta Hagrid, akinek már kissé keresztbe állt a szeme, és a feje egyre mélyebb bólintásokkal közeledett az asztal lapján nyugvó karja felé. – Az én apukám is korán ment el... meg a te szüleid is, Harry...

Megmarkolta Harry karját, s közben újabb kövér könnycseppek csordultak ki hunyorgó szeméből.

– ...az a drága boszorlány... az a derék darázsló... istenem, de rémes...

Lumpsluck gyászos hangon zengte tovább a dalt:

A holt Odo pálcáját kettétörék,

És süvegét kifordíták,

Majd honába vivék őt, s elföldelék.

Haj, siratá ország-világ!

– ...de rémes – motyogta Hagrid, majd bozontos fejét oldalvást a karjára hajtotta, és a következő pillanatban már hangosan hortyogott.

Lumpsluck csuklott egy nagyot.

– Bocsánat – szólt mentegetőzve. – Sose volt hallásom.

– Hagrid nem az énekéről beszélt, professzor úr – jegyezte meg csendesen Harry. – Hanem a szüleim haláláról.

– Oh... – Lumpsluck elfojtott egy böffentést. – Vagy úgy... Hát igen, az... az valóban rémes história. Rémes... rémes...

Szemlátomást kereste a szavakat, s hogy addig is csináljon valamit, ismét megtöltötte a bögréket.

– Te... te nem emlékszel rá, hogyan történt, ugye? – dörmögte végül sután.

– Nem... csak egyéves voltam, amikor meghaltak – felelte Harry, s rábámult a Hagrid horkolásának szelében lobogó gyertyalángra. – De az utóbbi években sok mindent megtudtam arról az estéről. Apám halt meg előbb. Tudta?

– Nem... nem tudtam – motyogta zavartan Lumpsluck.

– Hát igen... Voldemort megölte őt, aztán a holttestén átlépve elindult anyám felé.

Lumpsluck összeborzadt, de úgy tűnt, képtelen levenni a tekintetét Harryről.

– Azt mondta anyámnak, álljon félre – folytatta kíméletlenül Harry. – Neki nem kellett volna meghalnia. Voldemort csak velem akart végezni. Anyám megmenekülhetett volna.

– Uramisten – motyogta Lumpsluck. – Nem is akarta... nem kellett volna... borzalom...

– Ugye? – Harry már szinte suttogott. – De anyám nem mozdult előlem. Apa akkor már halott volt, és nem akarta, hogy én is meghaljak. Könyörgött Voldemortnak, de az csak nevetett...

– Elég! – fakadt ki Lumpsluck, és védekezően felemelte remegő kezét. – Hagyd abba, kedves fiam, elég volt... öreg vagyok én már ehhez... nem kell ezt hallanom... nem akarom hallani...

– Bocsánat, elfelejtettem – hazudta a Felix Felicis sugalmazására Harry. – Maga kedvelte anyát, igaz?

– Kedveltem? – visszhangozta könnyben úszó szemmel Lumpsluck. – Őt nem lehetett nem szeretni... a bátorságát... a humorát... szörnyű, hogy ilyen véget ért...

– Maga mégsem akar segíteni a fiának – mondta keményen Harry. – Anyám feláldozta értem az életét, de maga egy emléket is sajnál tőlem.

A kunyhót betöltötte Hagrid dörgő horkolása. Harry rezzenéstelen tekintettel nézett Lumpsluck könnyes szemébe. Az öreg varázsló képtelen volt elfordítani a pillantását.

– Ne mondj ilyet – suttogta. – Nem arról van szó... Ha segítenék vele neked, akkor... de senkinek nem használna...

– Tévedés – felelte Harry. – Dumbledore-nak minél több információ kell. És nekem is.

A Felix Felicis azt súgta, nyugodtan beszélhet, mert Lumpsluck másnap semmire se fog emlékezni. Továbbra is az öreg szemébe nézett, s előredőlt egy kicsit a széken.

– Én vagyok a Kiválasztott. Meg kell ölnöm Voldemortot. Szükségem van az emlékre.

Lumpsluck elsápadt, homlokát kiverte a verejték.

– Tényleg te vagy a Kiválasztott?

– Igen – felelte higgadtan Harry.

– De hát akkor... kedves fiam... ez nagyon nagy kérés... azt kívánod tőlem, hogy segítsek elpusztítani...

– Talán nem akarja, hogy megbűnhődjön a varázsló, aki megölte Lily Evanst?

– Jaj, Harry, dehogynem akarom, csak...

– Fél, hogy Voldemort megtudja?

Lumpsluck nem felelt, de holtra vált arca válaszolt helyette.

– Legyen olyan bátor, mint az anyám volt, professzor úr...

Lumpsluck felemelte remegő kezét, és a szájára szorította ujjait. Hirtelen úgy festett, mint egy hatalmasra nőtt csecsemő.

– Nem vagyok büszke rá, hidd el... – suttogta az ujjai között. – Szégyellem... szégyellem azt az emléket... azt hiszem... azt hiszem, nagyon nagy bajt okoztam aznap...

– Ha átadná nekem az emléket, azzal mindent jóvátenne – jelentette ki Harry. – Bátor és nemes cselekedet volna.

Hagrid megrázkódott álmában, de aztán tovább horkolt. Harry és Lumpsluck mozdulatlanul meredt egymásra a lobogó gyertyaláng fölött. Hosszú, hosszú ideig egyikük sem szólalt meg, de a Felix Felicis azt súgta Harrynek, várjon türelemmel, ne törje meg a csendet.

Végül Lumpsluck megmozdult. Nagyon lassan leeresztette jobb kezét, és elővette varázspálcáját. Utána baljával üres üvegfiolát emelt ki köpenye egyik belső zsebéből, majd, szemét még mindig Harryre szegezve, felemelte és a halántékához érintette a pálcáját. Mikor visszahúzta, a pálca hegyéhez ezüstös emlékszál tapadt. A fénylő anyag mind hosszabbra és hosszabbra nyúlt, végül elvált Lumpsluck halántékától, és immár függőlegesen lógott alá a pálca végéről. Lumpsluck óvatosan beléeresztette az emléket a fiolába, ahol az gyűrűbe tekeredett, majd szétterjedt, és gázszerűen kavarogni kezdett. Az öreg varázsló remegő kézzel bedugózta az üveget, és letette Harry elé az asztalra.

– Nagyon köszönöm, professzor úr!

– Te jó fiú vagy... – szólt rekedten Lumpsluck. Könnyei legördültek kövér orcáján, és eltűntek harcsabajsza sűrű erdejében. – És anyád szemével nézel rám... Kérlek, ne vess meg azért, amit az emlékben látsz majd...

Azzal ő is a karjára hajtotta fejét, mélyet sóhajtott, és elaludt.

Huszonharmadik fejezet

Horcruxok

Harry a kastély felé menet már érezte, hogy múlóban van a Felix Felicis hatása. A tölgyajtó még mindig nyitva volt, de a harmadik emeleten összefutott Hóborccal, és ha nem iszkol be gyorsan az egyik rejtekajtón, a kopogószellem egészen biztosan leleplezte volna. Mikor aztán megérkezett a Kövér Dáma portréjához és levette varázsköpenyét, már cseppet sem csodálkozott rajta, hogy a dámát mogorva hangulatban találja.

– Hogy képzeled, hogy ilyenkor jössz haza!?

– Sajnálom, el kellett intéznem egy fontos dolgot...

– A jelszó éjfélkor megváltozott. Készülj fel rá, hogy a folyosón alszol.

– Ne vicceljen már! Miért kellett éjfélkor megváltoztatni a jelszót?

– Csak – felelte kurtán a Kövér Dáma. – Ha nem tetszik, menj fel az igazgatóhoz, tegyél panaszt nála. Ő szigorította meg a biztonsági intézkedéseket.

– Na ez remek... – dörmögte a hideg kőpadlót bámulva Harry. – Köszönöm szépen. Fel is mennék az igazgatóhoz, ha itt lenne. Pont ő akarta, hogy...

– Itt van! – zendült egy hang a háta mögött. – Dumbledore professzor egy órája visszatért az iskolába.

Félig Fej Nélküli Nick siklott felé, nyakfodrán billegő fejével.

– A Véres Báró mesélte, hogy látta megérkezni Dumbledore-t – folytatta Nick. – Azt is mondta, hogy Dumbledore jókedvűnek, bár kissé fáradtnak tűnt.

– És most hol van? – kérdezte mohón Harry.

– A kedvenc hobbijának hódol: hörög és rázza a láncait a csillagvizsgáló toronyban...

– Nem a Véres Báró érdekel, hanem Dumbledore!

– Vagy úgy... Ő a dolgozószobájában van. Azt mondta a bárónak, hogy van még valami dolga lefekvés előtt...

– Van bizony!

Harryt teljesen felvillanyozta, hogy frissiben beszámolhat Dumbledore-nak az emlék megszerzéséről. Sarkon fordult, és már szaladt is a folyosón.

– Állj meg! – kiáltott utána kétségbeesetten a Kövér Dáma. – Gyere vissza! Hazudtam! Mérges voltam, amiért fölébresztettél! Még mindig galandféreg a jelszó!

Harry azonban addigra már befordult a sarkon. Néhány perc múlva „csokis karamellát” mondott Dumbledore kőszörnyének, ami erre készségesen félreugrott, feltárva előtte a mozgó csigalépcsőt.

– Szabad! – szólt ki a kopogtatásra Dumbledore. Fáradtan csengett a hangja.

Harry kitárta az ajtót. A dolgozószoba a megszokott képét mutatta, csak most a fekete ég pislogott be csillagszemeivel az ablakokon.

Dumbledore meghökkenve nézett Harryre.

– Szent szalamandra! Minek köszönhetem ezt a késői látogatást?

– Megszereztem, uram! Megszereztem az emléket Lumpslucktól!

Harry előkapta az üveget, és felmutatta. Dumbledore egy hosszú pillanatig megkövülten nézte, azután szélesen elmosolyodott.

– De hiszen ez csodálatos! Gratulálok, Harry! Tudtam, hogy számíthatok rád!

Az ősz varázslót szemlátomást nem érdekelte többé, hány óra van. Kisietett az asztala mögül, ép kezével átvette Harrytől az üveget, és már indult is a merengőt rejtő fekete szekrény felé.

– És most – szólt, miközben az asztalra helyezte a kőtálat és beleöntötte a fiola tartalmát –, most végre megnézhetjük. Gyere, siessünk...

Harry engedelmesen a merengő fölé hajolt. Érezte, hogy a talpa alól eltűnik a padló... Zuhant a sötétségen át, majd ismét Lumpsluck évtizedekkel korábbi szobájában találta magát.

Ott volt a fiatalabb Horatius Lumpsluck sűrű, fényes, szalmaszőke hajával és vöröses bajszával. Most is egy kényelmes karosszékben trónolt, bársonypuffon pihentette a lábát, borospoharat tartott az egyik kezében, s a másikkal cukrozott ananászt szemezgetett egy dobozból. Körülötte ott ült a fél tucat tizenéves fiú, köztük Tom Denem, Rowle fekete-arany gyűrűjével az ujján. Dumbledore épp akkor bukkant fel Harry mellett, amikor Denem megkérdezte:

– Tanár úr, igaz, hogy Merrythought professzor nyugállományba vonul?

– Tom, Tom, ha tudnám, akkor se mondhatnám meg – felelte dorgáló ujjlengetéssel Lumpsluck, de kacsintott hozzá. – Kíváncsi lennék rá, honnan szeded az értesüléseidet, fiam. Esküszöm, többet tudsz a tanárok viselt dolgairól, mint ők maguk.

Denem elmosolyodott. A többi fiú nevetett, és csodálattal pillantott rá.

– Bámulatos érzéked van hozzá, hogy megtudj olyan dolgokat, amiket nem kellene. És ahhoz is, hogy olyan emberek kegyét keresd, akiktől sokat remélhetsz – apropó, köszönöm az ananászt, jól sejtetted, ez a kedvenc csemegém...

Pár fiú megint kuncogott.

– Megsúgom neked, arra számítok, hogy húsz éven belül mágiaügyi miniszter leszel. Vagy akár tizenöt éven belül, ha elég ananászt küldesz nekem. Kitűnő összeköttetéseim vannak a minisztériumban.

Tom Denem csak mosolygott, míg a többiek ismét nevettek. Harry megfigyelte, hogy korántsem ő a legidősebb a fiúk között, azok mégis mind felnéznek rá.

– Nem hiszem, hogy nekem való a politika – szólt Denem, miután elhalt a nevetés. – Eleve nem rendelkezem megfelelő háttérrel.

Két társa somolyogva összenézett. Harry sejtette, hogy azért, mert ők tudták, milyen híres őssel büszkélkedhet bandavezérük.

– Badarság! – legyintett Lumpsluck. – Akinek ilyen képességei vannak, mint neked, az csak nagy múltú varázslócsalád sarja lehet. Nem, Tom, te sokra viszed. Az ilyesmit én csalhatatlan ösztönnel megérzem.

A Lumpsluck háta mögötti íróasztalon álló kis aranyóra tizenegyet ütött. A varázsló hátranézett rá.

– Szent ég, hát már ilyen késő van? Menjetek gyorsan lefeküdni fiúk, különben kapunk a fejünkre! Lestrange, ha holnap se adod le a dolgozatodat, készülhetsz a büntetőmunkára. Ugyanez vonatkozik rád is, Avery.

A fiúk egyenként kimentek az ajtón. Lumpsluck felállt, az íróasztalhoz sétált, és letette rá a poharát. Aztán mozgásra lett figyelmes a háta mögött, és megfordulva látta, hogy Denem még ott van.

– Igyekezz, Tom! Prefektus létedre ne akard, hogy takarodó után a folyosón találjanak...

– Kérdezni szeretnék valamit, tanár úr.

– Hát akkor kérdezz, fiam, kérdezz...

– Arra lennék kíváncsi... hogy mit tud a tanár úr a horcruxokról.

Lumpsluck rábámult Denemre, s közben zavartan babrált borospohara talpával.

– Ebből kell készülnöd sötét varázslatok kivédése órára, igaz?

Harry fogadni mert volna rá, hogy Lumpsluck ugyanolyan jól tudja, mint ő, hogy szó sincs házi feladatról.

– Nem egészen, uram – felelte Denem. – Olvastam valahol ezt a szót, és nem világos a jelentése.

– Nos... hát igen... – hümmögött Lumpsluck. – A Roxfortban nemigen találsz olyan könyvet, ami kiokosítana a horcruxokról. Sötét téma ez, Tom, a legfeketébb fekete mágia.

– De ön tudja a titkukat, igaz, uram? Egy olyan nagy varázsló, mint ön, biztosan... illetve, bocsásson meg, ha tévedek... csak hát arra gondoltam, ha valaki tudja, hát ön biztosan... azért mertem megkérdezni...

Kiválóan csinálja, gondolta Harry. Jó a bizonytalankodás, ügyes a téma tálalása, hatásos a bók – és minden gondosan van adagolva. Harrynek épp elégszer kellett már vonakodó emberekből információkat kicsikarnia ahhoz, hogy felismerje a profi munkát. Azt is látta, hogy Denem sóvárogva várja a választ – talán hetekig dolgozott ennek a percnek az előkészítésén.

– Nos, nem bánom... – Lumpsluck nem nézett Denemre, helyette a díszszalagot piszkálta a cukrozott ananász dobozán. – Abból nem lehet baj, ha nagy általánosságban felvázolom neked a dolgot, csak hogy képet alkothass róla. A horcrux olyan tárgy, amibe egy varázsló a lelke egy részét rejtette.

– Nem egészen értem, hogyan lehet ezt megtenni, uram – mondta Denem. Gondosan ügyelt rá, hogy hangja nyugodt maradjon, Harry mégis kihallotta belőle a mohó izgalmat.

– Nos, úgy, hogy az ember széthasítja a lelkét – felelte Lumpsluck –, és a levált részt a testén kívül, egy tárgyban helyezi el. Aki ezt elvégzi, ha a teste el is pusztul, nem hal meg, mert a lelke egy része sértetlenül ezen a világon marad. De persze a létezésnek ez a formája...

Lumpsluck komoran megcsóválta a fejét, s Harry elméjében két esztendeje hallott mondatok csendültek fel:

Kiszakadtam testemből, satnyábbá lettem, mint a kósza árnyék, erőtlenebbé, mint a kóbor kísértet... elsorvadtam, de éltem.

– ...kevés embert vonz, nagyon keveset. Ennél még a halál is jobb.

Denem nem tudta tovább titkolni izgalmát: szeme kitágult, arcára mohó kifejezés ült ki.

– De hogyan tudjuk széthasítani a lelkünket, uram?

Lumpsluckot most már szemlátomást roppantul feszélyezte a téma.

– Le kell szögeznem, Tom, hogy a lelket nem szabad megcsonkítani. Épnek és egésznek kell maradnia. A szétszakítása bűn, természet ellen való dolog.

– De mégis, hogyan lehet megtenni?

– Gonosz cselekedettel... a leggonoszabbal. Egy ember megölésével. A gyilkosság szétszakítja a lelket. Aki horcruxot kíván alkotni magának, hasznára fordítja a kárt: lelke levált részét bezárja...

– Hogyan zárja be?

– Valami bűbájjal, ne kérdezz róla, nem ismerem! – Lumpsluck úgy rázta a fejét, mint a vén elefánt, ha szúnyogok zaklatják. – Talán úgy nézek ki, mint aki megpróbálta? Úgy festek, mint aki gyilkolt?

– Dehogyis, uram, dehogy – visszakozott Denem. – Bocsásson meg... nem akartam megsérteni...

– Ugyan, szó sincs róla, nem sértettél meg – legyintett csituló ingerültséggel Lumpsluck. – Természetes dolog, hogy kíváncsi vagy... A varázslók legjobbjait mindig is érdekelte a mágiának ez a szegmense...

– Hát igen... – mondta tétován Denem. – Most már csak azt nem értem... ez csak úgy eszembe jutott... hogy tulajdonképpen mire elég egyetlen horcrux? Csak egyszer lehet széttörni a lelket? Nem válik erősebbé, aki még több darabot csinál? Teszem azt, mivel a hét a legerősebb mágikus szám, mondjuk, hetet...

– Merlin szakállára, Tom! – kiáltott fel megbotránkozva Lumpsluck. – Hetet!? Hisz egyetlen gyilkosság is szörnyű! És hát az ember lelke... az is épp elég borzalmas, ha kettészakad... de hogy valaki hét darabra tépje!

Lumpsluck feszélyezettsége rémületbe csapott át: úgy meredt Denemre, mintha csak most döbbent volna rá, kivel van dolga, s szemlátomást mélységesen bánta már, hogy belement ebbe a beszélgetésbe.

– De hát ez puszta spekuláció, nem igaz? – motyogta. – Merőben elméleti eszmecsere...

– Hát persze, uram – sietett megnyugtatni Denem.

– Akárhogy is, Tom... maradjon köztünk, amit elmondtam... illetve amit itt futólag említettünk... Nem tartozik senkire, hogy a horcruxokról beszéltünk. Tudnod kell, hogy a Roxfortban ez tiltott téma... Dumbledore különösen érzékeny rá...

– Hallgatni fogok, uram – bólintott Denem, azzal kiment a szobából, de távoztában Harry még egy pillantást vethetett az arcára: ugyanazt a vad örömöt látta rajta, amit az árvaházban, mikor Denem megtudta, hogy varázsló; azt a megszállott kifejezést, amely állatiassá torzította a fiú csinos vonásait...

– Köszönöm, Harry – szólt csendesen Dumbledore. – Indulhatunk...

Mikor Harry visszaérkezett az igazgatói irodába, Dumbledore már épp helyet foglalt az íróasztala mögött. Harry is leült, és türelmesen várta, hogy az öreg varázsló elkezdje a beszélgetést.

– Hosszú idő óta vártam erre a bizonyítékra – szólalt meg végül Dumbledore. – Ez alátámasztja az elméletemet, megerősít az igazamban, s egyúttal figyelmeztet rá, milyen messze még a cél...

Harry ekkor észrevette, hogy a falakon függő portrék lakói, a hajdani igazgatók és igazgatónők mind ébren vannak, és feszült figyelemmel hallgatják beszélgetésüket. Egy testes, borvirágos orrú varázsló még egy kunkorodó tölcsért is dugott a fülébe.

– Nos, Harry – folytatta Dumbledore –, bízom benne, hogy felfogtad a hallottak jelentőségét. Tom Denem, mikor nagyjából annyi idős volt, mint te most, már megszállottan kutatta, hogyan teheti magát halhatatlanná.

– És ön szerint sikerrel járt, uram? – kérdezte Harry. – Készített egy horcruxot? Azért nem halt bele, amikor megtámadott engem? Mert valahol elrejtve volt egy horcruxa? Mert félretett egy keveset a lelkéből?

– Egy keveset... vagy sokat. Hallottad Voldemortot: elsősorban azt akarta megtudni Horatiustól, lehetséges-e, hogy egy varázsló egynél több horcruxot készítsen; hogy mi történne, ha valaki, csak hogy a halált legyőzze, kész volna gyilkosságok egész sorát elkövetni, ismételten széthasítani a lelkét, és a darabokat számos, külön elrejtett horcruxban megőrizni. Nincs olyan könyv, ami felvilágosíthatta volna erről Voldemortot. Úgy tudom – és felteszem, Voldemort is úgy tudta –, hogy még soha egyetlen varázsló sem szakította kettőnél több részre a lelkét.

Dumbledore szünetet tartott, rendezte gondolatait, majd így folytatta:

– Négy éve győződtem meg teljes bizonyossággal arról, hogy Voldemort elvégezte a műveletet.

– Hol...? – kérdezte Harry. – Hogyan...?

– Te adtad át nekem a bizonyítékot – felelte Dumbledore. – A naplót, Denem naplóját, azt, ami utasításokat adott a Titkok Kamrájának kinyitásához.

– Nem értem, uram...

– Nos, bár jómagam nem láttam a naplóból kilépő Denemet, a beszámolód egy példátlan jelenséget vázolt fel előttem. Ki halott olyan emlékről, amelyik önállóan gondolkodik és cselekszik? Ki látott olyat, hogy a múlt egy puszta lenyomata kiszívja az életerőt az ártatlan lányból, aki kapcsolatba került vele? Nem, gondoltam akkor, abban a könyvben valami sokkal sötétebb dolog lakhat... Gyanítottam, hogy egy lélektöredék. Hogy a napló horcrux volt. No de ez legalább annyi új kérdést vetett fel, mint ahány régit megválaszolt. A legkülönösebbnek és legaggasztóbbnak azt tartottam, hogy a naplót nem csupán lélekőrzőnek szánták, hanem fegyvernek is.

– Még mindig nem értem – mondta Harry.

– A napló egyfelől úgy működött, ahogy egy horcruxnak működnie kell: megőrizte a belé rejtett lélekdarabot, s ezzel nyilván hozzájárult, hogy tulajdonosa elkerülje a halált. Ugyanakkor ahhoz sem fér kétség, hogy Denem olvasásra szánta a naplót, azt akarta, hogy lelkének leválasztott része megszálljon valakit, és újra kiszabadítsa Mardekár szörnyetegét.

– Biztos nem akarta, hogy kárba vesszen a sok munkája – vélekedett Harry. – Mikor még az iskolába járt, nem dicsekedhetett el vele, hogy ő Mardekár utódja, így utólag viszont világgá kürtölhette a titkot.

– Ez igaz – bólintott Dumbledore. – De be kell látnod, hogy ha Voldemort arra szánta a naplót, hogy az egy jövőbeni roxforti diák birtokába kerüljön, akkor bizony hihetetlenül könnyelműen bánt lelke értékes darabjával. Jól mondta Lumpsluck professzor: a horcrux lényünk egy részének elrejtésére, megőrzésére való – nem pedig arra, hogy csak úgy akárkinek odadobjuk, hisz akkor könnyen meg is semmisülhet. A napló erre a sorsra is jutott: a jóvoltodból az a bizonyos lélektöredék nincs többé.

– A könnyelműség – folytatta Dumbledore –, ahogy Voldemort ezzel a horcruxszal bánt, aggasztó jel volt. Azt sejtette, hogy az emberünk további horcruxokat készített vagy szándékozott készíteni – hiszen csak így csökkenthette az első esetleges elvesztésének jelentőségét. Nem szívesen hittem ezt el Voldemortról, de ez tűnt az egyetlen lehetséges magyarázatnak. Két évvel később – szintén tőled – megtudtam, hogy újbóli megtestesülésének estéjén Voldemort mondott a halálfalói előtt egy rendkívül tanulságos, egyúttal riasztó dolgot: „Én, aki mindenki másnál közelebb jártam a halhatatlansághoz...” Szó szerint így idézted őt: mindenki másnál közelebb. Én – a halálfalókkal ellentétben – értettem, mit jelent ez. Voldemort a horcruxaira utalt, így, többes számban, jóllehet én úgy tudtam, több horcruxot még egyetlen varázsló se mondhatott a magáénak. A magyarázat azonban illett a képbe: Voldemort nagyúr az évek múlásával látványosan elvesztette emberi mivoltát, és erre a gyökeres átalakulásra se kínálkozott más lehetséges magyarázat, mint az, hogy a lelkét olyan mértékű károsodás érte, ami már nem írható az, úgymond, egyszerű gonoszság számlájára...

– Emberek meggyilkolásával érte el, hogy őt magát ne lehessen megölni? – kérdezte elszörnyedve Harry. – De ha annyira fontos volt neki a halhatatlanság, miért nem csinált vagy lopott magának egy bölcsek kövét?

– Mindketten tudjuk, hogy öt éve azt is megpróbálta – felelte Dumbledore. – De azt hiszem, több érv is szólt amellett, hogy ne a bölcsek kövét, hanem a horcruxokat válassza. Az életelixírt, mivel az csupán meghosszabbítja az életet, az élet fenntartásához rendszeresen fogyasztani kell. Voldemort élete tehát örök időkig az elixírtől függött volna. Ha az ital elfogy, megromlik, vagy ha a követ ellopják, ugyanúgy meghalt volna, mint bárki más. De jól tudjuk, hogy Voldemort csak önmagában bízik. Képtelen lett volna elfogadni, hogy a sorsa egy rajta kívül álló dologtól, egy elixírtől vagy bármi mástól függjön. Természetesen abban a szörnyűséges, se élő, se holt állapotban, amire a megtámadásod után ítéltetett, hajlandó lett volna inni az elixírből – de csak azért, hogy visszakapja testét. Meggyőződésem, hogy utána megint a horcruxaira hagyatkozott volna. Emberi testen kívül semmire sem volt szüksége, elvégre akkor már halhatatlan volt... vagy legalábbis majdnem az.

– De most, hogy sikerült megszerezned a legfontosabb emléket s vele Voldemort rejtélyének kulcsát, közelebb jutottunk hozzá, hogy legyőzhessük, mint előttünk bárki – vonta le a következtetést Dumbledore. – Hallottad, mit mondott: „Nem válik erősebbé, aki még több darabot csinál? A hét a legerősebb mágikus szám...” A hét a legerősebb mágikus szám! Igen, a hét részre osztott lélek ötlete láthatóan nagyon is lelkesítette Voldemort nagyurat.

– Hét horcruxot csinált? – szörnyülködött Harry, s a falon lakó portréalakok közül is többen felháborodott, döbbent hangokat hallattak. – De hát azok bárhol lehetnek a világon... rejtekhelyen, a föld alatt, láthatatlanná téve...

– Örülök, hogy nem becsülöd alá a feladat nehézségét – bólintott higgadtan Dumbledore. – De először is: nem hét horcrux van, csak hat. Voldemort lelkének hetedik darabja, megcsonkítva bár, de ott lakik újjászületett testében. Az volt lényének az a része, amelyik száműzetésének hosszú évei alatt fantomként vegetált – anélkül Voldemort nem is létezhetne. Ezt a hetedik, Voldemort testében lakó lélekdarabot kell utolsóként megtámadnia annak, aki a nagyúr életére tör.

– Akkor hát hat horcrux van... de azokat hogyan találjuk meg?

– Elfelejted, hogy egyet már megsemmisítettél. És én is végeztem eggyel.

– Valóban?

– Igen. – Dumbledore felemelte megfeketedett kezét. – A gyűrű, Harry, Rowle gyűrűje. Szörnyű átok ült rajta. Bocsásd meg szerénytelenségemet, de csak kivételes képességeimnek köszönhetően mesélhetek most neked róla – no meg Piton professzor jóvoltából, aki segített rajtam, amikor súlyosan sérült állapotban visszatértem a Roxfortba. Egy elhalt kéz azonban nem túl nagy ár Voldemort lelkének egyhetedéért. A gyűrű immár nem horcrux.

– De hogyan találta meg?

– Nos, mint tudod, hosszú éveket töltöttem Voldemort korábbi életének kutatásával. Sokfelé jártam, felkerestem azokat a helyeket, amelyeket a nagyúr ismert. A gyűrűt a Gomold-ház romjai között találtam meg. Voldemort nyilván nem akarta többé viselni, miután elhelyezte benne lelke egy darabját. Erős bűbájokkal védve elrejtette a kunyhóban, ahol egykor a felmenői laktak – de akkor már senki, hiszen Morfint elhurcolták az Azkabanba –, s nem gondolt arra, hogy én egyszer veszem majd a fáradságot és átkutatom a romot, mi több, keresni fogom a mágikus elrejtés nyomait. Mindazonáltal nincs okunk túlzott elégedettségre. Te megsemmisítetted a naplót, én a gyűrűt, de ha a hét részre osztott lélekről szóló elméletünk helytálló, négy horcrux még megmaradt.

– És az a négy bármi lehet? – kérdezte Harry. – Rozsdás konzervdoboz vagy, nem tudom, üres bájitalos fiola?

– Az efféle hétköznapi, közönséges tárgyak inkább zsupszkulcsnak alkalmasak. Voldemort nagyúr szenvedélyes trófeagyűjtő volt, és kedvelte a jelentős mágikus múlttal rendelkező tárgyakat. Büszkesége, felsőbbrendűség-tudata és eltökélt szándéka, hogy nagy betűkkel írja be nevét a mágiatörténetbe, azt valószínűsíti, hogy gondosan járt el, s tiszteletreméltó tárgyakat választott horcruxainak.

– A napló nem volt olyan különleges tárgy – vetette fel Harry.

– A napló, mint magad is mondtad, bizonyította, hogy ő Mardekár utódja. Meggyőződésem, hogy Voldemort szemében kivételes jelentőséggel bírt.

– Akkor hát tudja, mi lehet a többi horcrux?

– Csupán sejtem. A már említett okokból azt gyanítom, hogy Voldemort önmagukban is bizonyos tiszteletet ébresztő tárgyakat szemelt ki. Megvizsgáltam hát a nagyúr múltját abból a szempontból is, hogy eltűntek-e körülötte efféle dolgok.

– A medál! – kiáltott fel Harry. – És Hugrabug pohara!

Dumbledore mosolyogva bólintott.

– Úgy van. Kész lennék feltenni rá – na jó, a másik kezemet talán nem, de mondjuk, két ujjamat, hogy a medálból és a pohárból lett a hármas illetve négyes számú horcrux. A fennmaradó kettő azonosítása – feltéve persze, hogy tényleg hatot készített – keményebb dió, de megkockáztatom, hogy Voldemort, miután a birtokába került egy-egy tárgy Hugrabug, illetve Mardekár hagyatékából, elhatározta, hogy Griffendéltől és Hollóháti Hedvigtől is szerez valamit. Négy tárgy a Roxfort négy alapítójától – ez minden bizonnyal tetszetős gondolat volt a számára. Azt nem tudom, hogy Hollóháti esetében sikerrel járt-e, de azt igen, hogy Griffendél Godrik egyetlen ismert ereklyéje biztonságban van.

Dumbledore megfeketedett kezével a háta mögötti fal felé mutatott, ahol üvegládába zárva egy rubintokkal díszített kard pihent.

– Gondolja, uram, hogy igazából ezért akart visszajönni a Roxfortba? – kérdezte Harry. – Hogy a másik két alapítótól is keressen valamit?

– Igen, pontosan így gondolom. De ezzel sajnos nem jutunk előbbre, hiszen Voldemort nem kapott állást a Roxfortban, tehát nem kutathatta át a kastélyt – legalábbis tudomásom szerint. Feltételezem hát, hogy kitűzött célját nem érte el. Két tárgyról tudunk csupán, és esetleg találhatott egy harmadikat.

– Ha Griffendéltől vagy Hollóhátitól szerzett is valamit, akkor is hiányzik még a hatodik horcrux – szögezte le Harry, az ujjait hívva segítségül a számoláshoz. – Hacsak nem szerzett mindkettőjüktől.

– Az nem valószínű – rázta a fejét Dumbledore. – Azt hiszem, tudom, mi a hatodik horcrux. Kíváncsi vagyok, mit szólsz, ha azt mondom, egy ideje sokat tűnődöm a kígyó, Nagini viselkedésén.

– A kígyó? – csodálkozott Harry. – Állatokból is lehet horcruxot csinálni?

– Lehet, bár nem tanácsos – felelte Dumbledore. – Komoly kockázattal jár egy olyan dologra bízni a lelkünk egy részét, ami önállóan mozog és gondolkodik. De ha a következtetéseim helytállóak, Voldemortnak még legalább eggyel kevesebb horcruxa volt az áhítottnál, amikor belépett a szüleid házába, hogy megöljön téged. A jelek arra mutatnak, hogy a horcrux-készítés aktusát Voldemort a különösen nagy jelentőségű gyilkosságokkal kötötte össze. A te kivégzésed mindenképp az lett volna. Voldemort abban bízott, ha megöl téged, kiküszöböli a veszélyt, amire a prófécia utalt – azt hitte, ily módon legyőzhetetlenné válik. Szinte biztos, hogy a te halálod árán akarta elkészíteni hatodik horcruxát.

– Mint tudjuk, kudarcot vallott – fejtegette tovább a professzor. – Jó pár évvel később azonban Nagini segítségével megölt egy mugli öregembert, s talán akkor támadt az az ötlete, hogy a kígyót változtassa át a hatodik horcruxszá. Nagini hangsúlyozza a kötődést Mardekárhoz, erősíti a Voldemort-figura misztikus képét. Úgy sejtem, a nagyúr szereti azt a kígyót, már amennyire képes a szeretetre. Az pedig biztosan állítható, hogy ragaszkodik Naginihez, és olyan befolyással bír rá, ami még egy párszaszájú esetében is szokatlan.

– Tehát – szólt Harry – a napló megsemmisült, a gyűrű úgyszintén. Megmaradt a pohár, a medál meg a kígyó, és ön szerint van még egy horcrux, ami Hollóháti vagy Griffendél örökségéből származik.

– Igen, ez a helyzet tömör és precíz összefoglalása – bólintott rá Dumbledore.

– És ön... most is keresi őket, uram? Amikor elutazik az iskolából, a horcruxok után kutat?

– Úgy van. Hosszú-hosszú ideje keresem őket. És nem kizárt, hogy hamarosan a nyomára bukkanok egynek. Vannak biztató jelek.

– Ha megtalálja – kapott a szón Harry –, elmehetek önnel? Segíthetek elpusztítani?

Dumbledore hosszan Harry szemébe nézett, aztán így felelt:

– Igen, eljöhetsz.

– Tényleg? – Harryt határtalanul meglepte a válasz.

– Igen – felelte finom mosollyal Dumbledore. – Úgy vélem, kiérdemelted ezt a jogot.

Harry szíve ficánkolt az örömtől. Csodálatos volt végre egyszer mást is hallani, mint csupán óvó, figyelmeztető szavakat. Az igazgatók és igazgatónők körben a falon annál kevésbé lelkesedtek Dumbledore döntéséért: néhányan közülük a fejüket csóválták, Phineas Nigellus pedig egyenesen felhorkant.

– Voldemort érzi, amikor megsemmisül egy horcrux? – kérdezte Harry, ügyet se vetve a portréalakokra.

– Ez nagyon érdekes kérdés. Úgy vélem, nem. Voldemort annyira elmerült a gonoszságban, és énjének ezeket a fontos részeit olyan régen leválasztotta magáról, hogy nincsenek többé a mieinkhez hasonló érzései. Meglehet, a halála pillanatában rádöbben majd a veszteségre... De például a napló megsemmisüléséről csak akkor szerzett tudomást, amikor Lucius Malfoy elmondta neki. Mikor értesült róla, hogy a napló elvesztette varázserejét, úgy tudom, iszonyatos haragra gerjedt.

– Azt hittem, ő maga bízta meg Lucius Malfoyt, hogy csempéssze be a naplót az iskolába.

– Igen, de még abban a hitben, hogy további horcruxokat tud készíteni. Luciusnak várnia kellett a parancsra, amit végül nem kapott meg, hiszen Voldemort, nem sokkal azután, hogy átadta neki a naplót, eltűnt. Nyilván bízott benne, hogy Lucius csupán őrizni fogja a horcruxot, egyebet nem mer csinálni vele. Csakhogy Luciusnak nem volt oka félni egy olyan parancsolótól, akit évek óta nem látott, mi több, halottnak hitt. Neki természetesen fogalma se volt róla, micsoda a napló valójában. Úgy sejtem, Voldemort elmondta ugyan neki, hogy a könyvecske kinyitja a Titkok Kamráját, de ezt rafinált bűbájokkal magyarázta. Ha Lucius tudta volna, hogy mestere lelkének egy darabját tartja a kezében, nyilván nagyobb tisztelettel bánt volna a naplóval – így azonban fogta magát, és a saját szakállára végrehajtotta a tervet. Azt remélte, azzal, hogy Arthur Weasley lányához csempészi a naplót, három legyet üt egy csapásra: tönkreteszi Arthurt, eltávolíttat engem az iskolából, és megszabadul egy súlyosan kompromittáló tárgytól. Szegény Lucius... önös érdekből a sorsára hagyta Voldemort horcruxát, aztán tavaly még a minisztériumban is kudarcot vallott... Azt hiszem, titkon még örül is most, hogy az Azkaban védelmét élvezi.

Harry eltöprengett a hallottakon.

– Tehát ha az összes horcrux megsemmisülne, meg lehetne ölni Voldemortot? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen – felelte Dumbledore. – A horcruxai nélkül Voldemort nem több csonka lelkű halandónál. De ne feledd: csak a lelke sérült és hiányos, az elméje és a varázsereje nem szenvedett kárt. Voldemortnak a horcruxai nélkül is nagy hatalma van – kivételes ügyesség és erő kell az elpusztításához.

– De hát én nem vagyok kivételesen ügyes vagy erős – szaladt ki Harry száján.

– De igen, az vagy! – jelentette ki határozottan Dumbledore. – Rendelkezel egy képességgel, ami Voldemortból mindig is hiányzott. Tudsz...

– Igen, tudom! – vágott közbe bosszúsan Harry. – Tudok szeretni!

Sokra megyek vele! – ezt már csak magában tette hozzá, de Dumbledore olyan arcot vágott, mintha hallotta volna a gondolatot.

– Úgy van, Harry, tudsz szeretni. És azok után, amin keresztülmentél, ez csodálatos dolog. Még mindig túl keveset éltél ahhoz, hogy felfogd, mennyire különleges ember vagy.

– Szóval mikor a jóslat azt mondja, hogy olyan erő lakik bennem, amit a Sötét Nagyúr nem ismer, akkor csak... a szeretetre utal? – kérdezte lelombozva Harry.

– Igen. Csak a szeretetre. De ne felejtsd el, a jövendölés szavai csak azért fontosak, mert Voldemort azzá tette őket. Tavaly év végén ezt már elmagyaráztam neked. Voldemort úgy döntött, te vagy az az ember, aki a hatalmát veszélyezteti – és ezáltal, szándékán kívül, ő maga tett azzá az emberré, aki a hatalmát veszélyezteti!

– De hát az mindegy...

– Nem mindegy! – csattant fel Dumbledore, s megfeketedett kezével rámutatott Harryre. – Te is túl nagy fontosságot tulajdonítasz a próféciának!

– De hát ön mondta, hogy a jóslat azt jelenti...

– Mit gondolsz, a prófécia beteljesült volna, ha Voldemort nem hall róla? Érdekelne ma bárkit is? Dehogy, Harry! Azt hiszed, a Jóslatok Termében tárolt összes jövendölés valóra vált?

– De hát tavaly ön azt mondta, hogy egyikünknek meg kell ölnie a másikat...

– De csak azért, mert Voldemort elkövette azt a súlyos hibát, hogy komolyan vette Trelawney professzor szavait! Ha nem ölte volna meg az apádat, lenne-e most a lelkedben bosszúvágy? Nem lenne! Ha nem kényszeríti rá az édesanyádat, hogy meghaljon érted, elnyerted-e volna az áttörhetetlen mágikus védelmet? Nem! Hát még mindig nem érted? Voldemort, mint minden zsarnok, maga teremtette meg a legveszélyesebb ellenfelét! Van fogalmad róla, mennyire rettegnek a zsarnokok az elnyomottaktól? Mind tisztában vannak vele, hogy előbb-utóbb lesz egy az áldozataik között, aki feláll és visszavág! Voldemort is tudta ezt! Mindig résen volt, mindig figyelte, ki lehet az, aki majd szembeszáll vele. Mikor hallott a jóslatról, gondolkodás nélkül támadásba lendült, és ennek eredményeképpen nem csak hogy kijelölte azt az embert, aki nagy valószínűséggel a vesztét okozza majd, de ő maga adott halálos fegyvereket a kezébe!

– De hát...

– Nagyon fontos, hogy ezt megértsd! – Dumbledore felállt, és elkezdett fel-alá járkálni a szobában. Csillogó talárja suhogva szállt a nyomában. Harry még sosem látta őt ilyen izgatottnak. – Amikor Voldemort az életedre tört, saját kezűleg tett azzá a kivételes emberré, aki most itt ül előttem, ő maga látott el a szükséges eszközökkel ahhoz, hogy elvégezhesd a feladatodat. Elhibázott lépése folytán immár ismered a gondolatait, a vágyait, sőt, érted a kígyónyelvet, amin a parancsait adja – viszont, annak ellenére, hogy belelátsz a fejébe (ami egyébként olyan képesség, amiért bármelyik halálfaló ölni tudna), sose vonzott téged a fekete mágia, soha, egyetlen pillanatig se vágytál rá, hogy Voldemort tanítványa légy!

– Hát persze, hogy nem! – méltatlankodott Harry. – Hiszen megölte a szüleimet!

– Egyszóval megvéd az a képességed, hogy szeretni tudsz! – szögezte le emelt hangon Dumbledore. – Ez az egyetlen lehetséges védelem a Voldemortéhoz mérhető hatalom csábításával szemben! A sok szenvedés, a rengeteg kísértés után is tiszta maradt a szíved, épp olyan tiszta, mint tizenegy éves korodban volt, amikor belenéztél a vágyadat mutató tükörbe, és nem örök életet vagy gazdagságot láttál, hanem azt, hogy miként hiúsíthatod meg Voldemort nagyúr szándékát! Van fogalmad róla, Harry, milyen kevés varázsló láthatta volna a tükörben azt, amit te? Voldemortnak már akkor rá kellett volna jönnie, kivel áll szemben, de nem jött rá!

– Most azonban már tudja. Te baj nélkül behatolhatsz Voldemort nagyúr elméjébe, ő viszont, mint az a minisztériumban kiderült, rettenetes kínokat áll ki, ha megszáll téged. Ő maga biztosan nem érti, miért van ez, ugyanis annak idején, mikor oly nagy sietséggel felaprította a lelkét, fel sem merült benne, hogy a romlatlan, ép lélekben összehasonlíthatatlanul nagyobb erő rejlik.

– De uram – szólt tétován Harry; nem szerette volna, hogy úgy tűnjön, mintha mindenáron akadékoskodni akarna. – Ez végül is semmin nem változtat. Meg kell próbálnom megölni őt, különben...

– Hát persze! Persze, hogy meg kell próbálnod! De nem a jóslat, hanem magad miatt! Azért, mert úgysem lelsz nyugtot, amíg Voldemort él! Ezt mindketten tudjuk! Tegyük fel, hogy nem tudsz a jövendölésről! Akkor mit éreznél Voldemort iránt? Gondolkozz!

Harry a fel-alá járkáló Dumbledore-t nézte, és eltöprengett. Felidézte édesanyját, édesapját és Siriust. Aztán Cedric Diggoryra gondolt... és Voldemort számtalan egyéb rémtettére. Úgy érezte, mintha tűz gyúlna a mellkasában, és égetni kezdené a torkát.

– A halálát kívánnám – felelte csendesen. – És én magam akarnék végezni vele.

– Hát persze! – kiáltott fel Dumbledore. – A jövendölés nem kötelez téged semmire! Viszont Voldemort nagyúr a jóslat miatt jelölt meg téged egyenrangúként... Más szóval te szabadon dönthetsz, semmi nem kényszerít rá, hogy törődj a próféciával! Voldemort tetteit ellenben továbbra is a jóslat diktálja. A jövőben is vadászni fog rád... épp ezért nyilvánvaló, hogy végül...

– Hogy végül egyikünk megöli a másikat – bólintott Harry.

Most végre megértette, mire próbál rávilágítani Dumbledore. Olyasmi ez, gondolta, mint hogy behurcolják-e őt az arénába, ahol élethalálharcot kell vívnia, vagy felemelt fővel, önszántából vonul be. Vannak talán, akik azt hiszik, hogy a két dolog között nincs lényeges különbség, de Dumbledore tudja – és én is tudom, meg a szüleim is tudták, gondolta fellángoló büszkeséggel –, hogy ezen a különbségen áll vagy bukik minden a világon.

Huszonnegyedik fejezet

Sectumsempra

Harryben az esti siker feletti öröm legyőzte a kimerültséget, s a másnap reggeli bűbájtan órán mindent elmondott Ronnak és Hermionénak (persze csak miután disaudio-bűbájjal kezelte a körülöttük ülőket). Barátai elvárható mértékben csodálták az ügyességet, amivel kiszedte az emléket Lumpsluckból, s egyenesen elámultak, amikor beszámolt a Voldemort lelkének darabjait rejtő tárgyakról és Dumbledore ígéretéről, hogy magával viszi őt, ha újabb horcruxot talál.

– Fúú – suttogta Ron. Közben a pálcáját a mennyezet felé lengette, de a legkevésbé se figyelt oda rá, mit csinál. – Fúúú. Dumbledore elvisz magával... együtt fogjátok megsemmisíteni... fúú...

– Havazást bűvölsz, Ron – szólt rá ingerülten Hermione. Elkapta Ron csuklóját, és elfordította a varázspálcát a plafonról, ahonnan valóban jókora fehér pelyhek kezdtek hullani. Harry látta, hogy a szomszéd asztalnál dolgozó Lavender Brown gyilkos pillantást vet Hermionéra, aki gyorsan el is engedte Ron kezét.

– Ja... – Ron bamba csodálkozással pislogott saját és barátai vállára. – Jé... olyan mintha óriáskorpa potyogna a hajunkból...

Azzal lesöpörte a műhó egy részét Hermione válláról. Lavender erre zokogásban tört ki, mire Ron bűntudatos arccal hátat fordított neki.

– Szakítottunk – motyogta oda a foga között Harrynek. – Tegnap este. Miután látott minket Hermionéval lejönni a hálóból. Te láthatatlan voltál, ezért azt hitte, kettesben voltunk odafent.

– Aha – bólintott Harry. – De nem bánod, hogy vége, ugye?

– Nem – ismerte el Ron. – Elég rossz volt, amikor ordibált, de legalább nem nekem kellett mondanom, hogy hagyjuk abba.

– Gyáva kutya! – mondta Hermione, de arckifejezése inkább derűs volt, semmint szemrehányó. – Vacak estéjük volt tegnap a pároknak. Ginny is szakított Deannel.

Hermione a beavatottak sokatmondó pillantásával kísérte az utolsó mondatot, amin Harry futólag elcsodálkozott, hisz honnan is tudhatta volna a lány, hogy a zsigerei hirtelen indiántáncba kezdtek? Képességei szerint megfékezte szintén táncos kedvű arcizmait, és félvállról odavetette a kérdést:

– Hogyhogy?

– Összevesztek valami hülyeségen... Ginny azt mondta, Dean folyton be akarja segíteni őt a portrélyukon, mintha egyedül nem tudna bemászni... De hát már régóta gubancok voltak köztük.

Harry megkereste tekintetével a terem túlsó oldalán ülő Deant, aki elég lelombozottnak tűnt.

– Ez persze nagy dilemma elé állít téged – jegyezte meg Hermione.

Harry összerezzent.

– Miért?

– Hát a kviddicscsapat miatt. Ha Ginny és Dean nem állnak szóba egymással...

– Ja... ja persze... – bólogatott megkönnyebbülten Harry.

– Flitwick – szólt figyelmeztetően Ron.

A pöttöm bűbájtan tanár feléjük döcögött kurta lábain. Nem éppen jókor, mert hármuk közül még csak Hermionénak sikerült a feladat szerint borrá változtatni az ecetet. Az ő palackjában a folyadék mélyvörös színű és tiszta volt, Harryében és Ronéban viszont zavaros és barna.

– Ejnye, ejnye, fiúk – cincogta szemrehányóan Flitwick. – A pálcátok járjon, ne a szátok! Na lássuk, próbáljátok meg...

Ron és Harry egyszerre emelték fel pálcájukat. Teljes erőből koncentráltak, majd ki-ki rámutatott a palackjára. Harry ecete jéggé fagyott; Ron palackja felrobbant.

– Hát igen – szólt Flitwick, miután kimászott az asztal alól, és lerázta süvegéről az üvegszilánkokat. – A házi feladatotok: gyakorolni.

Bűbájtan után a három jó barát ritka közös lyukasóráinak egyike következett, így együtt mentek fel a klubhelyiségbe. Lavenderrel való szakítása ellenére (vagy épp amiatt) Ron kimondottan jókedvű volt; Hermione arca is derűs hangulatról árulkodott, bár a kérdésre, hogy min somolyog, csak ennyit felelt: – Szép időnk van. – Se neki, se Ronnak nem tűnt fel, hogy Harry fejében ezalatt ádáz csata dúlt:

Ginny Ron húga.

De hát kirúgta Deant!

Akkor is Ron húga.

Én meg Ron legjobb barátja vagyok!

Annál rosszabb.

De ha beszélnék Ronnal...

Kapnál egyet a képedbe.

És mi van, ha nem érdekel Ron véleménye?

De hát a legjobb barátod!

Harrynek szinte el se jutott a tudatáig, hogy időközben megérkeztek a napsütötte klubhelyiségbe, ahol szoros csoportban egy maroknyi hetedéves álldogált. Aztán Hermione felkiáltott:

– Katie! De jó! Meggyógyultál?

Harry pislogva odanézett: valóban Katie Bell állt ott, látszólag egészségesen, ünneplő barátai gyűrűjében.

– Kutyabajom! – újságolta vidáman a lány. – Hétfőn kiengedtek a Szent Mungóból, aztán két napig otthon voltam anyuéknál, és ma reggel érkeztem meg. Leanne épp most mesélt McLaggenről meg az utolsó meccsről, Harry...

– Hát igen – csóválta a fejét Harry. – De most, hogy visszajöttél, és Ron is meggyógyult, biztos eldöngetjük a Hollóhátat. Még van esélyünk a kupára. Figyelj, Katie...

Azonnal fel kellett tennie a lánynak a kérdést; kíváncsisága átmenetileg még Ginnyt is feledtette vele. Halkabbra fogta a hangját, úgy folytatta, Katie barátai pedig közben szedelőzködni kezdtek, mert már késésben voltak átváltoztatástan óráról.

– Emlékszel, hogy kitől kaptad a nyakláncot?

Katie szomorúan rázta a fejét.

– Nem... Mindenki ezt kérdezi, de fogalmam sincs. Az a legutolsó emlékem, hogy bemegyek a Három Seprűben a női vécébe.

– Biztos, hogy bementél a vécébe? – vetette közbe a kérdést Hermione.

– Odáig emlékszem, hogy kinyitottam az ajtót – felelte Katie. – Az a valaki, aki az Imperiust szórta rám, valószínűleg mögötte állt. Utána se kép, se hang, egészen addig, hogy kábé két hete magamhoz nem tértem a Szent Mungóban... Bocs, de most el kell rohannom, McGalagonytól kitelik, hogy az első napomon sormintát írat velem, ha elkések...

Azzal Katie felkapta táskáját, és elszaladt a barátai után. Harry, Ron és Hermione leültek egy ablak melletti asztalhoz, hogy meghányják-vessék a hallottakat.

– Egy lány vagy egy nő adhatta Katie-nek a nyakláncot – vélekedett Hermione. – Mivel hogy az illető a női vécében bújt el.

– Vagy valaki, aki egy lány vagy egy nő alakját vette fel – pontosított Harry. – Ne felejtsétek el, hogy volt a Roxfortban egy egész kondérnyi Százfűléfőzet, és tudjuk, hogy loptak belőle...

Lelki szemei előtt lánnyá alakult Crakok és Monstrók serege masírozott...

– Asszem, iszom még egy kortyot a Felixből, és újra megostromlom a Szükség Szobáját.

– Bájitalpocsékolás lenne – jelentette ki nemes egyszerűséggel Hermione, miközben elővette táskájából a Spellman szótagképtárt. – Ebben a dologban nem elég a szerencse. Lumpsluckot azért tudtad megpuhítani, mert megvolt benned a képesség rá. A szerencse, hogy úgy mondjam, csak a randit hozta össze. De egy nagy erejű bűbájt ilyen módszerrel nem tudsz legyőzni. Ne pocsékold el a maradék elixíredet... Majd akkor lesz szükséged szerencsére, amikor Dumbledore magával visz. – Az utolsó mondatnál Hermione suttogóra fogta a hangját.

– Nem tudnánk főzni magunknak szerencseszérumot? – fordult Harryhez Ron. – Tök jó lenne, ha mindig volna kéznél... Nézd meg a könyvben! – Harry elővette a táskájából a Bájitaltan haladóknak értékes példányát, és fellapozta benne a Felix Felicis receptjét.

– Ajjaj, ez nagyon durva – sóhajtott, a hozzávalók hosszú listájára pillantva. – És hat hónap az elkészítési ideje... Egy csomót kell főzni...

– Jellemző...! – bosszankodott Ron. Harry már épp be akarta csukni a könyvet, amikor megakadt a szeme egy behajtott sarkú lapon. Eszébe jutott, hogy néhány hete ő maga jelölte meg így azt az oldalt, amin az „ellenségekre” megjegyzéssel ellátott sectumsempra-bűbájt találta. Azóta se próbálta ki, mire jó a varázslat – főként mert tartott Hermione rosszallásától –, de most eltökélte, hogy a legközelebbi adandó alkalommal elvégzi a kísérletet McLaggennen.

Az egyetlen ember, aki nem örült felhőtlenül Katie Bell visszatérésének, Dean Thomas volt. Rá ugyanis ettől kezdve nem volt szükség a csapatban. Mikor Harry közölte vele ezt, viszonylag nyugodtan viselte a csapást, csak hümmögött meg a vállát vonogatta, igaz, egy perccel később a távozó Harry határozottan úgy érezte, hogy Dean és Seamus rosszindulatú sutyorgásba kezdenek a háta mögött.

A következő két hétben olyan jól mentek a kviddicsedzések, mint Harry kapitánykodása alatt még soha. A játékosokat egyenesen boldoggá tette, hogy megszabadultak McLaggentől, s ez, valamint az öröm, hogy Katie Bell visszatért, bámulatos teljesítményre sarkalta őket.

Ginnyt látszólag cseppet sem kavarta fel a szakítása Deannel; épp ellenkezőleg, ő volt a csapat szíve és lelke. Mind remekül szórakoztak, valahányszor parodizálta a közeledő kvaffal szemben izgatottan fel-alá hintázó Ront vagy épp a McLaggennel ordítozó Harryt. Olyankor Harry, miközben együtt nevetett a többiekkel, titkon örült, hogy van ürügye bámulni Ginnyt – az edzések során egyébként számos további gurkó-sérülést szenvedett el amiatt, hogy a cikesz helyett egy libbenő vörös hajfürtöt figyelt.

A fejében még mindig dúlt a csata: Ginny vagy Ron? Néha hajlott rá, hogy a Lavender-kezelésen átesett barátját talán nem zavarná túlságosan, ha randira hívná Ginnyt, de aztán mindig eszébe jutott, milyen arcot vágott Ron, amikor csókolózni látta a húgát Deannel, és olyankor biztosra vette, hogy Ron már azért is aljas árulónak bélyegezné őt, ha csak megfogná Ginny kezét... Mégsem tudta megállni, hogy ne beszélgessen Ginnyvel, ne nevessen a mókázásán, vagy épp ne vele sétáljon fel edzés után a kastélyba. Bármennyire furdalta érte a lelkiismeret, nem egyszer rajtakapta magát, hogy azon tűnődik, hogyan tudna négyszemközt maradni a lánnyal. Erre eszményi alkalmat kínált volna egy Lumpsluck-féle kis esti parti, de sajnos úgy tűnt, az öreg tanár nem szándékozik több ilyet rendezni. Egyszer-kétszer még az is megfordult Harry fejében, hogy Hermione segítségét kéri, viszont úgy érezte, nem bírná elviselni a lány önelégült somolygását. Néha, mikor megbámulta Ginnyt vagy nevetett a lány viccén, látni vélt effélét Hermione arcán. A helyzetet még tovább súlyosbította az az aggasztó tudat, hogy ha ő nem teszi meg, valaki más előbb-utóbb biztosan randevút kér Ginnytől. Maradéktalanul osztotta Ron véleményét, hogy Ginny túlságosan nagy népszerűségnek örvend a fiúk körében.

Mindez azt eredményezte, hogy Harry napról napra erősebb kísértést érzett a Felix Felicis újbóli bevetésére. Hisz mi másra lenne szüksége, mint arra, amit Hermione mondott: hogy a szerencse „összehozza a randit”? Teltek-múltak a balzsamos illatú májusi napok, és a sors undok szeszélye folytán Ron mindig ott volt, valahányszor Ginnyvel találkozott. Vágyainak netovábbjává vált, hogy Ron hirtelen rádöbbenjen: boldoggá tenné őt, ha a legjobb barátja összejönne a húgával, és ezt elősegítendő hajlandó lenne pár másodpercnél hosszabb időre kettesben hagyni őket. Az efféle megvilágosodás esélye azonban elenyésző volt, ráadásul fenyegetően közeledett az idény utolsó meccse, s Ront a jelek szerint csak az érdekelte, hogy Harry taktikai eszmecseréket folytasson vele, lehetőleg naponta többször.

Ez a hangulat egyébként általánosan jellemző volt a Roxfortban. A Griffendél-Hollóhát összecsapást hatalmas érdeklődés övezte, hiszen ez a meccs döntötte el a bajnoki cím sorsát. Ha a Griffendél háromszáz vagy annál több ponttal győz (ez egyfelől nehéz feladatnak tűnt, másfelől Harry csapata páratlanul jó formában volt), akkor ők a bajnokok. Ha háromszáz pontnál kevesebbel győznek, a második helyen végeznek a Hollóhát mögött; ha vesztenek, de száz pontnál kevesebbel, harmadikok a Hugrabug mögött, ha annál többel, negyedikek lesznek, és akkor, gondolta Harry, senki nem mossa le róla az örök szégyent, hogy az ő vezetése alatt landolt a Griffendél két évszázad óta először a tabella alján.

A kulcsfontosságú mérkőzés előtti napokat az ilyenkor szokásos incidensek tarkították: a rivális házak tagjai a folyosókon megfélemlítő akciókat indítottak egymás ellen; az egyes játékosok becsületébe gázoló rigmusok hangzottak el az érintett közeledtekor; maguk a csapattagok az óraközi szünetekben részint a közfigyelem fényében sütkéreztek, részint pedig az idegfeszültségtől öklendezve egy vécékagyló fölött görnyedtek. Harry fejében a meccs kimenetele összekapcsolódott Ginnyt érintő terveinek sikerével vagy kudarcával: megérzése azt súgta, hogy ha háromszáznál több ponttal nyernének, a meccs utáni örömmámor majdnem olyan hatékonyan előmozdítaná ügyét, mint egy nyelet Felix Felicis.

Harry ugyanakkor a fent vázolt izgalmak közepette se feledkezett meg másik céljáról: hogy a végére járjon, mit művel Malfoy a Szükség Szobájában. Továbbra is rendszeresen elővette a Tekergők Térképét, s mivel arról gyakran hiányzott Malfoy pöttye, feltételezte, hogy a mardekáros fiú még mindig sok időt tölt a bűvös helyiségben. Bár lassan feladta a reményt, hogy sikerül bejutnia a szobába, ha a hetedik emeleti folyosón járt, mindig tett egy-két próbálkozást – de hiába, a makacs kőfalra semmilyen nyakatekert kívánsággal nem sikerült ajtót csalnia.

A meccs előtti utolsó napok egyikén úgy alakult, hogy Harry ebédidőben egyedül baktatott a nagyterem felé. Ront épp megint elfogta a hányinger, és berohant a fiúvécébe, Hermione pedig elszaladt Vector professzorhoz, mert sürgős szükségét érezte, hogy megbeszéljen vele egy hibát, amit a legutóbbi számmisztika-dolgozatában elkövetni vélt. Harry, már inkább csak megszokásból, kitérőt tett a balettozó trollok folyosója felé, s mivel épp nála volt a Tekergők Térképe, azt is elővette. Először nem találta rajta Malfoyt, s arra gondolt, hogy a fiú megint a Szükség Szobájában lehet, de aztán ráakadt a keresett nevet viselő pöttyre: a térkép szerint Malfoy egy emelettel lejjebb, az ottani fiúvécében tartózkodott, mégpedig nem Crak és nem is Monstro, hanem Hisztis Myrtle társaságában.

Harry csak akkor vette le csodálkozó pillantását a furcsa párosról, amikor nekigyalogolt egy lovagi páncélnak. A csörömpölés észhez térítette; Frics felbukkanásától tartva elfutott a karambol helyszínéről, lesietett a márványlépcsőn, s rákanyarodott a hatodik emeleti folyosóra. A vécé elé érve megállt, s az ajtóra szorította a fülét. Nem hallott semmit. Erre zajtalanul benyitott a mellékhelyiségbe.

Draco Malfoy az ajtónak hátat fordítva, lehajtott fejjel állt, és egy mosdókagyló szélét markolta.

– Naaa – duruzsolta neki Hisztis Myrtle az egyik vécéfülkéből. – Naaa... mondd el, mi a baj... majd én segítek...

– Senki nem segíthet rajtam – felelte egész testében remegve Malfoy. – Nem tudom megcsinálni... nem tudom... nem fog sikerülni... és ha nem teszem meg... azt mondta, megöl...

Harrynek a földbe gyökerezett a lába: Malfoy sírt – szó szerint sírt, sápadt arcáról könnyek potyogtak a mocskos mosdókagylóba.

Malfoy szaggatottan sóhajtott, nyelt egyet, aztán megborzongva felemelte a fejét, és a repedt tükörben megpillantotta az őt bámuló Harryt.

Egy lendülettel pördült meg és nyúlt a pálcája után. Harry se habozott sokat, előkapta a saját fegyverét. Malfoy rontása csak centiméterekkel kerülte el őt – egy falilámpát robbantott szét. Harry félreugrott; Levicorpus! – gondolta, és meglendítette pálcáját, de Malfoy kitért az ártás elől, és újra támadt...

– Ne! Ne! Hagyjátok abba! – visította Hisztis Myrtle. Hangja csengve visszhangzott a csempézett falak között. – Hagyjátok abba! Elég!

Durranás rázta meg a levegőt, és egy pillanattal később felrobbant a Harry mögötti szemétvödör. Harry egy lábzár-átokkal próbálkozott, de az elsuhant Malfoy füle mellett, visszapattant a falról, és összetörte a vécétartályt, ami fölött a sikoltozó Myrtle lebegett. A kizúduló víz ellepte a padlót, s Harry el is csúszott rajta, épp mikor Malfoy dühtől eltorzult arccal előreszegezte pálcáját.

– Cruci...

– Sectumsempra! – ordította fektében Harry.

Malfoy arcából és mellkasából ömleni kezdett a vér, mintha egy láthatatlan kard hasított volna végig rajta. Hátratántorodott, majd hangos csattanással elterült az elárasztott padlón. Ernyedt kezéből kifordult a pálca.

– Ne! – nyögte rémülten Harry. Csúszkálva-botladozva feltápászkodott, és odarohant ellenfeléhez. Malfoy feje egy merő vér volt; falfehér kezével erőtlenül markolászta sebzett mellkasát.

– Nem... ezt nem akartam...

Harry azt se tudta, mit beszél; térdre rogyott a saját vérében ázó Malfoy mellett, akinek immár minden porcikája vadul reszketett. Hisztis Myrtle eszelős sikoltozásba kezdett:

– Gyilkosság! Gyilkosság a vécében! Gyilkosság!

Harry háta mögött kivágódott az ajtó, s ő a rémülettől sápadtan felnézett. Piton rontott be a vécébe. Durván félrelökte Harryt, és letérdelt Malfoy mellé. Pálcáját lassan végighúzta az átok hasította mély seb fölött, s közben hosszú varázsigét mormolt dallamos, szinte éneklő hangon. A vérzés mintha csillapodott volna... Piton letörölte Malfoy arcát, aztán megismételte az ellenátkot, mire a seb lassan záródni kezdett.

Harry még mindig nem tért magához, annyira elszörnyedt attól, amit művelt. Alig érzékelte, hogy ő maga is csurom vér és víz. Hisztis Myrtle ott lebegett fölötte, és kitartóan zokogott. Piton, miután harmadszor is elmondta az ellenátkot, talpra segítette Malfoyt.

– Felviszlek a gyengélkedőre. Lehet, hogy marad egy kis heg, de boszorkányfűvel azt is megelőzhetjük... gyere...

Malfoyt támogatva elindult kifelé, de az ajtóban még hátrafordult, és jéghideg dühvel odavetette Harrynek:

– Te itt maradsz, Potter, amíg vissza nem jövök.

Harrynek meg se fordult a fejében, hogy ellentmondjon.

Lassan, remegő tagokkal felállt, és körülnézett. A mosdó padlóját elborító vízben, mint megannyi piros virág, mindenfelé feloldódott vércseppek úsztak. Harrynek még ahhoz se volt ereje, hogy rászóljon Myrtle-re, aki egyre nyilvánvalóbb élvezettel folytatta a jajveszékelést.

Piton tíz perc múlva tért vissza. Belépett a mosdóba, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Eredj innen! – szólt rá Myrtle-re, mire a kísértetlány nyomban fejest ugrott a vécékagylóba, zengő csendet hagyva maga után.

– Nem szándékosan tettem – jelentette ki gyorsan Harry. Hangja visszhangot vert a hideg, vizes térben. – Nem tudtam, mit csinál a varázsige.

Pitont azonban nem érdekelte a magyarázkodás.

– Úgy látszik, alábecsültelek, Potter – szólt halkan. – Nem hittem volna, hogy efféle sötét varázslatokat ismersz. Kitől tanultad?

– Olvastam róla valahol.

– Hol?

– Egy... egy könyvtári könyvben – improvizált Harry. – Már nem emlékszem a címére...

– Hazudsz.

Harrynek egyszeriben kiszáradt a torka. Tudta, mi következik... És most se tudja majd megakadályozni...

A mosdó falai vibrálni kezdtek a szeme előtt. Megpróbált száműzni minden gondolatot az agyából, de hiába: a Félvér Herceg könyvének képe lassan, de biztosan beúszott a tudatába...

Aztán hirtelen megint ott állt Pitonnal szemben, a romos, elárasztott mosdó közepén. Belenézett a tanár fekete szemébe, és némán fohászkodott, hogy ne legyen igaz, amitől fél, de...

– Hozd ide az iskolatáskádat – parancsolt rá Piton –, és az összes könyvedet! Az összeset. Hozz ide mindent! Indulj!

Nem volt értelme vitatkozni. Harry sarkon fordult, és kitocsogott a fiúvécéből. A folyosón aztán futásnak eredt. Sokan jöttek szembe vele, hisz a többség akkor indult csak le a nagyterembe. Víz-és véráztatta talárjában meglehetősen nagy feltűnést keltett a folyosón, de nem törődött vele; meg se hallotta az utánakiáltott kérdéseket, csak rohant a Griffendéltorony felé. Kába volt a döbbenettől. Úgy érezte, mintha egy dédelgetett kis háziállat hirtelen fenevaddá változott volna a kezében. Hogy volt képes a Herceg ilyen szörnyű átkot másolni a könyvébe? És mi lesz, ha Piton meglátja? Elmondja Lumpslucknak, hogy minek köszönhető egész évi brillírozása a bájitaltan órákon? Ettől a gondolattól elszorult a torka. Elkobozza vagy megsemmisíti a könyvet, amiből annyi mindent tanult... ami a legfőbb tanácsadója volt... ami szinte a barátjává vált... Azt nem engedheti... azt nem, semmiképp...

– Hol voltál? És mitől vagy csurom... vér?

Ron megrökönyödve bámult le rá a lépcső tetejéről.

– Add ide a könyved! – zihálta Harry. – A bájitaltan könyvedet... gyorsan... add ide...

– Miért? Nincs meg a Félvér...

– Majd később elmondom!

Ron kihalászta a könyvet a táskájából, és átadta Harrynek, aki se szó, se beszéd továbbrohant vele a klubhelyiség felé. Ott aztán felkapta a táskáját, majd az ebédből már visszatért griffendélesek döbbent pillantásaitól kísérve kiugrott a portrélyukon.

A balettozó trollok falikárpitja elé érve lefékezett, behunyta a szemét, és elkezdett fel-alá járkálni.

Szükségem van egy helyre, ahol elrejthetem a könyvem... Szükségem van egy helyre, ahol elrejthetem a könyvem... Szükségem van egy helyre, ahol elrejthetem a könyvem...

Háromszor sétált el a csupasz kőfal előtt. Mikor kinyitotta a szemét, végre ott volt előtte az áhított ajtó, a Szükség Szobájának ajtaja. Harry felrántotta, beiszkolt rajta, és becsapta maga mögött.

Elállt a lélegzete, amikor körülnézett. Bárhogy is kellett sietnie, bárhogy félt is attól, ami lent a mosdóban várja, nem tudta kivonni magát a szeme elé táruló látvány hatása alól. A terem, amelyben állt, akkora volt, mint egy nagyobbfajta katedrális. A magas ablakokon beáradó fény afféle várost világított meg, melynek tornyosuló falait, mint arra Harry rögtön rájött, a roxfortosok számos nemzedéke által elrejtett tárgyak alkották. A szűk sikátorok és szélesebb utcák mentén ingatag halmokba hordva álltak a törött és megrongált bútorok – melyek talán engedély nélküli varázstettek eltüntetni kívánt bizonyítékaiként kerültek ide, vagy épp túlbuzgó házimanók lomtalanítási kedvének estek áldozatul. Könyvek ezrével voltak a teremben – nyilván csupa betiltott, telefirkált vagy lopott kötet –, de szép számmal képviseltették magukat például a repülő csúzlik és a fogas frizbik is. Ez utóbbiak közül azok, amelyekben még pislákolt némi élet, fáradtan lebegtek az egyéb tiltott tárgyak kupacai fölött. Voltak ott csorba üvegekben beszáradt bájitalok, süvegek, ékszerek, köpenyek, sárkánytojáshéjak és bedugózott palackok, amelyek tartalma még mindig rosszat sejtetően derengett; volt egy kupac rozsdás kard és odébb egy jókora, vérfoltos hóhérbárd.

Harry besietett a kincsek közt kígyózó számos sikátor egyikébe. Egy hatalmas, kitömött trollt elhagyva befordult jobbra, elhaladt amellett az elromlott volt-nincs szekrény mellett, amiben Montague az előző évben eltűnt, majd balra kanyarodott, s néhány lépés után megállt egy másik, kisebb szekrény előtt, ami úgy festett, mintha leöntötték volna savval. Kinyitotta a bútor egyik nyikorgó ajtaját, s megállapította, hogy azt előzőleg már más is használta rejtekhelyül: a szekrényben egy ketrec állt, s abban egy rég elpusztult lény ötlábú csontváza hevert. Harry bedugta a Félvér Herceg könyvét a ketrec mögé, majd becsukta a szekrényajtót. Kalapáló szívvel körülnézett... Megtalálja-e majd újra ezt a helyet a limlomdzsungelben? Egy közeli ládában megpillantott egy csúf, vén varázslót ábrázoló mellszobrot; felkapta és rátette a könyvet rejtő szekrény tetejére. Hogy még feltűnőbbé tegye a szobrot, rábiggyesztett egy poros parókát meg egy megzöldült réz fejdíszt, aztán, amilyen gyorsan csak tudott, visszasietett a kacatok közti sikátorokon az ajtóhoz. Kisurrant a folyosóra, és becsapta maga mögött az ajtót, ami abban a szempillantásban újra tömör kőfallá változott.

Futni kezdett a lenti fiúvécé felé, s útközben a táskájába dugta a Bájitaltan haladóknak Rontól kölcsönzött példányát. Egy perc se telt bele, s már ismét ott állt Piton előtt, aki némán nyújtotta a kezét az iskolatáskáért. Harry átadta a táskát, és zihálva, szúró fájdalommal a mellkasában várta, mi történik.

Piton egyenként kiemelte a táskából a tankönyveit, és szemügyre vette őket. A bájitaltan könyv maradt utoljára; Piton alaposan megvizsgálta, s csak azután szólalt meg.

– Ez a te könyved, Potter?

– Igen – felelte Harry, még mindig zihálva.

– Biztos vagy benne?

– Igen – válaszolt Harry, egy kicsit dacosabban.

– Ez az a példány, amit a Czikornyai és Patzában vásároltál?

– Igen.

– Akkor miért áll a borító belső oldalán a „Roonil Wazlib” név?

Harrynek egy pillanatra a szívverése is elállt.

– Az a becenevem – felelte.

– A beceneved... – visszhangozta Piton.

– Igen... így szoktak szólítani a barátaim.

– Tisztában vagyok vele, mi az a becenév. – Piton hideg, fekete szeme ismét Harryre szegeződött. Harry gyorsan elfordította tekintetét. Zárd le az elméd... zárd le az elméd... de hiába, ez sose ment neki...

– Megmondjam, mit gondolok, Potter? – szólt szinte suttogva Piton. – Azt, hogy hazug csaló vagy. Ezért pedig megérdemled, hogy az év végéig minden szombaton büntetőmunkát végezz nálam. Mit szólsz hozzá?

– Nem értek egyet, uram – felelte Harry, még mindig kerülve Piton pillantását.

– Majd meglátjuk, mi lesz a véleményed a büntetőmunkák után. Szombat délelőtt tíz órakor várlak a dolgozószobámban.

– De uram... – A kétségbeesés rábírta Harryt, hogy Pitonra nézzen. – Kviddics lesz... a bajnokság utolsó meccse...

– Tíz órakor – suttogta Piton, kivillantva sárga fogait. – Szegény Griffendél... Félek, idén a negyedik helyre szorul...

Azzal kiment a fiúvécéből. Harry belebámult a törött tükörbe, és úgy kavargott a gyomra, mint Ronnak talán még soha életében.

– Akár azt is mondhatnám, hogy magadra vess, mert én előre figyelmeztettelek – jegyezte meg Hermione egy órával később a klubhelyiségben.

– Hagyd már békén! – szólt rá dühösen Ron.

Harry végül nem ment le ebédelni, hisz amúgy sem tudott volna legyűrni egy falatot sem. Beszámolt a történtekről Ronnak, Hermionénak és Ginnynek, bár erre nem volt szükség: az eset híre futótűzként terjedt, többek között azért, mert Hisztis Myrtle feladatának érezte, hogy vécéről vécére járva tájékoztassa a roxfortosokat. Pansy Parkinson meglátogatta a gyengélkedőn Malfoyt, s azóta mást se csinált, csak Harry gaztettéről harsogott. Piton se késett megvinni a hírt a tanári karnak, s Harry el is töltött tizenöt igen kellemetlen percet McGalagonnyal, aki közölte vele, hogy teljesen jogosnak és indokoltnak tartja a Piton által kiszabott büntetést, sőt, Harry boldog lehet, hogy tettéért nem csapták ki az iskolából.

– Én megmondtam, hogy valami nincs rendjén azzal a Herceggel – folytatta a zsörtölődést Hermione. – És igazam volt, látod?

– Nem, nem volt igazad – felelte mogorván Harry.

Épp elég baja volt anélkül is, hogy Hermione kioktatását hallgassa. Minden büntetésnél jobban fájt neki, amit a griffendéles csapat tagjainak arcán látott, amikor elmondta, hogy nem játszhat szombaton. Magán érezte Ginny tekintetét, de nem viszonozta: nem bírta volna elviselni, hogy csalódottságot vagy épp haragot lásson benne. Lesütött szemmel közölte a lánnyal, hogy szombaton ő, Ginny játszik majd fogóként, és Dean áll be hajtónak. Ha győz a csapat, Ginny és Dean talán ki is békülnek nagy örömükben... Ez a gondolat úgy érte Harryt, mintha jégcsapot döftek volna a szívébe...

– Harry – csóválta a fejét Hermione –, hogy tudsz még mindig ragaszkodni ahhoz a könyvhöz, mikor egy ilyen átkot...

– Szállj már le a könyvemről! – dühöngött Harry. – A Herceg csak feljegyezte az átkot, nem ajánlgatta kipróbálásra! Honnan tudod, hogy nem ellene használta valaki, és azért írta fel?

– Hát ez nem igaz! – mérgelődött a lány. – Még képes vagy őt mentegetni...

– Magamat nem mentegetem! – vágott a szavába Harry. – Hülyeség volt, amit csináltam, és nemcsak azért, mert kábé egy tucat büntetőmunkát kaptam érte! Gondolhatod, hogy ha tudom, miféle átok ez, még Malfoyon se használtam volna! De ne a Herceget hibáztasd! Nem írta mellé, hogy jaj, de jópofa, érdemes kipróbálni, egyszerűen csak feljegyezte magának!

– Jól értem? Azt tervezed, hogy visszamész a...

– Igen, visszamegyek a könyvért! – felelte eltökélten Harry. – Figyelj: ha nincs a Herceg, nem nyertem volna meg a Felix Felicist, nem tudtam volna, mit kell beadni Ronnak, amikor mérget ivott, és nem...

– És nem állnál teljesen érdemtelenül zseniális bájitalfőző hírében – folytatta epésen Hermione.

– Hagyd már békén! – szólt közbe mérgesen Ginny, s ez olyan kellemes meglepetésként érte Harryt, hogy végre ránézett a lányra. – Malfoy egy főbenjáró átkot akart használni, nem hallottad? Örülj neki, hogy Harry tudott egy jó védekezést!

– Persze hogy örülök, hogy kivédte Malfoy átkát! – felelte sértetten Hermione. – De ne mondd, a Sectumsemprára, hogy jó – nézd meg, mire ment vele Harry! Hogy mást ne mondjak, úgy tudom, eléggé rontotta a csapatotok esélyeit...

– Jaj, nehogy úgy csinálj már, mintha értenél a kviddicshez! – torkolta le Ginny. – Muszáj égetned magad?

Harry és Ron döbbenten pislogtak: a két lány, akik még soha semmin nem vesztek össze, most karba tett kézzel, duzzogva hátat fordítottak egymásnak. Ron vetett egy nyugtalan pillantást Harryre, aztán találomra felkapott egy könyvet, és annak fedezékébe húzódott. Harrynek ezzel szemben egyszerre virágos jókedve kerekedett, s még az sem tudta zavarni, hogy ezután egész este egyetlen szó se hangzott el négyük között.

Derűs hangulata azonban nem bizonyult tartósnak. Másnap nemcsak a mardekárosok gúnyolódását kellett elviselnie, de megkapta a magáét a griffendélesektől is, akiket mélységesen felháborított, hogy csapatuk kapitánya önhibájából nem vesz részt az idény legfontosabb mérkőzésén. Szombat reggel Harry – jóllehet Hermionénak ezt nem vallotta volna be – a világ minden Felix Felicisét odaadta volna érte, csak hogy lemehessen a stadionba Ronnal, Ginnyvel és a többiekkel. Szinte elviselhetetlen kín volt számára hátat fordítani a napsütötte parkba tóduló, kokárdás, süveges, színes sálakat és zászlókat lobogtató sokaságnak, lekullogni a pincébe vezető kőlépcsőn, s hallgatni, hogyan vész a távolba a tömeg vidám zaja. Tudta, hogy ahova ő megy, oda nem fog lehallatszani a kommentár, de még egyik vagy másik szurkolótábor majdani ujjongása se.

– Á, Potter – szólt Piton, miután Harry kopogtatott az ajtón és belépett a rossz emlékű dolgozószobába, amelyet Piton, annak ellenére, hogy immár nem a pincében tartotta az óráit, továbbra is használt. A helyiség a megszokott képét mutatta: most is félhomály volt benne, s köröskörül a falakon ott éktelenkedtek a sokszor látott, színes folyadékokban ázó, nyálkás tetemek. Egy asztalon, amit Piton nyilván Harrynek készített oda, fenyegetően tornyosult egy rakás pókhálós doboz, hosszadalmas, nehéz és értelmetlen munka ígéretét hordozva.

– Frics úr megkért, hogy keressek valakit, aki rendet rak ezekben a régi aktákban – duruzsolta Piton. – A feljegyzések roxforti fegyelemsértők nevét, tetteit és büntetését tartalmazzák. Egyes lapokon megfakult a tinta, másokat megrágtak az egerek – ezeket szíveskedj lemásolni, és az összeset helyezd vissza a dobozokba ábécérendben. Varázslatot nem használhatsz.

– Értem, tanár úr – felelte Harry, annyi megvetést sűrítve az utolsó három szótagba, amennyit csak tudott.

– Arra gondoltam – folytatta undok mosollyal Piton –, hogy legjobb lesz, ha első lépésben az ezertizenkettestől az ezerötvenhatos dobozig csinálod meg. Azokban ismerős nevekre bukkansz majd, és ettől még érdekesebb lesz számodra a munka. Nézd csak...

Széles mozdulattal kihúzott egy lapot az egyik felső dobozból, és felolvasta:

– James Potter és Sirius Black. Tiltott ártás használata Bertram Aubreyn. Tettenérés. Aubrey feje kétszeres méretűre nőtt. Dupla büntetőmunka. – Piton gúnyosan elmosolyodott. – Vigasztaló lehet számodra a tudat, hogy bár a nevezettek már nincsenek köztünk, hősi tetteik emléke megőrződött az utókor számára...

Harry megint úgy érezte, mintha lángnyelvek perzselnék a torkát. Ráharapott a nyelvére, hogy ne tudjon feleselni, leült az asztalhoz, és maga elé húzta az egyik dobozt.

A munka, ahogy azt előre sejtette, veszettül unalmas volt, ráadásul – nyilván Piton szándékának megfelelően – gyomrának rendszeres összerándulásával járt: szinte percenként bukkant rá apja vagy Sirius nevére – általában jelentéktelen kis csínyek összefüggésében és gyakran Remus Lupin és Peter Pettigrew nevével együtt. Gépiesen másolta a különféle kihágásokat és büntetéseket, s közben azon tűnődött, vajon mi történik lent a stadionban, ahol épp ezidőtájt kezdődhetett el a meccs... Ginny mint fogó Cho ellen...

Újra meg újra a nagy faliórára pillantott. Az mintha félsebességgel ketyegett volna; lehet, hogy Piton szándékosan lelassította? Az nem lehet, hogy még csak fél óra telt el... egy óra... másfél...

Mikor az óra fél egyet mutatott, Harry gyomra korogni kezdett. Végül egy óra után tíz perccel Piton, aki a feladat elmagyarázása óta egy árva szót se szólt, felpillantott.

– Mára végeztél – szólt hűvösen. – Jelöld meg, hol tartasz. Jövő szombaton tíz órakor onnan folytatod.

– Igen, uram.

Harry vaktában beledugott a dobozba egy félbehajtott lapot, aztán felpattant, kiiszkolt a szobából, nehogy Piton meggondolhassa magát, és felrohant a pincelépcsőn. Futtában hegyezte a fülét, hátha hall valami zajt a stadion felől... De a park csendes volt. Hát véget ért...

Pár másodpercig habozva álldogált a zsúfolt nagyterem előtt, aztán elindult felfelé a márványlépcsőn. Akár nyertek, akár vesztettek, a csapat bizonyára a klubhelyiségben ünnepel vagy búslakodik.

– Quid agis? – szólította meg lámpalázasan a Kövér Dámát. Borzasztóan izgult, hogy mi fogadja odabent.

A dáma kifürkészhetetlen arccal válaszolt:

– Majd meglátod – azzal kitárta a bejáratot.

A portrélyukon mennydörgő ujjongás robbant ki. Harry tátott szájjal meredt az örömtől kipirult arcokra; tucatnyi kéz húzta őt befelé a klubhelyiségbe.

– Győztünk! – rikkantotta a tömegből előbukkanva Ron, és meglengette Harry felé az ezüstkupát. – Győztünk! Négyszázötven-száznegyvenre megvertük őket! Győztünk!

Harry körülnézett, és megpillantotta a felé siető Ginnyt. A lány elszánt, lángoló tekintettel nézett rá, s ő pillanatnyi gondolkodás vagy habozás nélkül, nem törődve vele, hogy ötven ember látja, karjába zárta és megcsókolta Ginnyt.

Néhány végtelenül hosszú másodperc múlva – de lehet, hogy fél óra vagy akár egy egész boldog nap telt el közben – kibontakoztak az ölelésből. A klubhelyiségben néma csönd volt. Aztán néhányan füttyögni kezdtek, majd zavart nevetés futott végig a társaságon. Harry Ginny feje fölött elpillantva meglátta Dean Thomast, kezében egy törött pohárral, és Romilda Vane-t, akinek az arckifejezése felért egy súlyos testi sértéssel. Hermionénak fülig ért a szája, de Harry Ront kereste a tekintetével. Végül meg is pillantotta barátját: Ron a kupába kapaszkodva állt, s olyan arcot vágott, mintha fejbe kólintották volna egy terelőütővel. A másodperc töredékéig egymás szemébe néztek, aztán Ron egy egészen picit megrántotta a vállát, ami Harry értelmezésében azt jelentette: „Hát... ha muszáj...”

A Harry mellkasában fészkelő szörnyeteg diadalmasan felüvöltött. Ránevetett Ginnyre, és némán a portrélyuk felé intett, jelezve, hogy esedékes egy hosszú séta a parkban, amelynek során – ha sikerül időt szakítaniuk rá – akár a meccset is megbeszélhetik.

Huszonötödik fejezet

A kihallgatott látó

Az a tény, hogy Harry Potter Ginny Weasleyvel jár, rengeteg, túlnyomórészt a női nemhez tartozó diák élénk érdeklődésére tartott számot. Harryt azonban a következő néhány hétben semmilyen pletyka nem tudta bosszantani. Még örült is neki, hogy a változatosság kedvéért nem különféle horrorisztikus jelenetek főszereplőjeként emlegetik őt, hanem egy olyan dolog kapcsán, ami boldoggá teszi – olyan boldoggá, amilyen már nagyon rég nem volt.

– Csodálom, hogy ez izgatja őket a legjobban – jegyezte meg Ginny. A klubhelyiségben ült a szőnyegen, hátát Harry lábának vetve, és a Reggeli Prófétát olvasta. – A héten három embert támadtak meg a dementorok, erre mit bír kérdezni tőlem Romilda Vane? Hogy igaz-e a szóbeszéd, és tényleg egy hippogriff van a melledre tetoválva.

Ron és Hermione dőltek a nevetéstől. Harry el se mosolyodott.

– És mit válaszoltál neki?

– Hogy nem hippogriff, hanem magyar mennydörgő – felelte könnyedén Ginny, és lapozott egyet az újságban. – Az sokkal macsóbb.

– Köszi – vigyorgott Harry. – És mit mondtál, Ronnak milyen tetkója van?

– Törpegolymókos. De nem mondtam meg, hogy hol.

Ron bosszús pillantást vetett a kacagó Hermionéra, majd figyelmeztetően megrázta az ujját Harry és Ginny felé.

– Vigyázzatok magatokra! – szólt. – Jó, hogy engedélyt adtam nektek, de bármikor visszavonhatom...

– Engedélyt adtál? – fintorodott el Ginny. – Mióta kérek én tőled engedélyt bármire is? Különben is az mondtad, hogy Harry még mindig jobb, mint Michael vagy Dean.

– Így is van – hagyta rá kelletlenül Ron. – És amíg nem álltok neki nyilvános helyen falni egymást...

– Álszent majom! – fortyant fel Ginny. – Ti mit csináltatok Lavenderrel, mi!? Egyfolytában úgy össze voltatok cuppanva, mint két angolna!

Mindazonáltal a június beköszöntével Ginnynek és Harrynek nem kellett attól tartaniuk, hogy túlságosan próbára teszik Ron türelmét. Egyre kevesebb időt tölthettek együtt, mivel Ginny RBF-vizsgái vészesen közeledtek, ezért nap mint nap éjszakába nyúlóan tanulnia kellett. Az egyik ilyen estén, miközben Ginny az önkéntes száműzetés óráit töltötte a könyvtárban, Harry pedig a klubhelyiség egyik ablak melletti asztalánál ült, s félkész gyógynövénytan házidolgozata fölött annak a kivételesen boldog órának az emlékén merengett, amit az ebédszünetben a tóparton Ginnyvel töltött, Hermione lezuttyant a Harry és Ron közötti székre, nyugtalanítóan komoly kifejezéssel az arcán.

– Beszélni szeretnék veled, Harry.

– Miről? – kérdezte a fiú gyanakodva. Hermione ugyanis nem sokkal azelőtt hányta a szemére, hogy megengedhetetlen mértékben elvonja Ginny figyelmét a tanulástól.

– Az úgynevezett Félvér Hercegről.

– Jaj, ne kezdd már megint! – fintorodott el Harry. – Szállj le erről a témáról!

Harry azóta se mert még visszamenni a könyvért a Szükség Szobájába, s ez tükröződött is bájitaltan órai teljesítményén (bár Lumpsluck, aki kedvelte Ginnyt, a jelenséget elnézően a szerelmi elmezavar számlájára írta). Akárhogy is, Harry biztos volt benne, hogy Piton még nem mondott le a Herceg könyvének megkaparintásáról, és eltökélte, hogy amíg a veszély el nem múlik, ott hagyja a könyvet, ahol van.

– Nem szállok le a témáról, amíg végig nem hallgatsz – jelentette ki Hermione. – Végeztem egy kis kutatást, hogy ki lehetett az a roxfortos fiú vagy lány, aki hobbiból sötét varázslatokat talált ki...

– A Herceg nem talált ki hobbiból sötét varázslatokat, azt pedig egyszer már tisztáztuk, hogy semmiképp sem volt lány!

– Nem!? – csattant fel indulattól kipirult arccal Hermione, azzal előrántott a zsebéből egy régi újságkivágásnak tűnő papírdarabot, és lecsapta Harry elé az asztalra. – Akkor ezt nézd meg! Nézd meg a képet!

Harry a kezébe vette a megsárgult papírt, és rábámult a mozgó fotóra. Ron is kíváncsian közelebb hajolt. A fényképen egy tizenöt éves forma, sovány lány pislogott. Erős szemöldök, sápadt, mogorva lóarc – nagy jóindulattal se lehetett szépnek nevezni. A képaláírás szerint ő volt Eileen Prince, a roxforti köpkőcsapat kapitánya.

– Mi van vele? – kérdezte Harry, miután átfutotta a képhez tartozó rövid, de unalmas cikket, ami az iskolák közötti bajnokság állását taglalta.

– A lányt Eileen Prince-nek hívták, Harry. Prince-nek, vagyis hercegnek.

Harryből kitört a nevetés.

– Na nee!

– Mit ne?

– Szerinted ő a Félvér...? Ne hülyéskedj már!

– Miért ne lehetne? A varázsvilágban nincsenek igazi hercegek. Ez vagy becenév, kitalált cím, amit valaki saját magának adományozott, vagy az illető igazi neve! Nem, nem, figyelj: ha például az apja egy Prince nevű varázsló volt, az anyja pedig egy mugli, akkor ő egy félvér Herceg volt!

– Persze. Zseniális elmélet...

– De nincs igazam? Lehet, hogy büszke volt a félhercegségére!

– Figyelj, Hermione! Én tudom, hogy a Herceg nem lány volt. Egyszerűen tudom. Értsd már meg!

– Persze, mert azt hiszed, hogy ennyi ésszel nem lehetett lány, mi!? – háborgott Hermione.

– Ezt feltételezed rólam? – fortyant fel méltatlankodva Harry. – Öt éve ismerlek téged, és szerinted úgy gondolom, hogy egy lány nem lehet okos? A Herceg stílusából érzem, hogy fiú volt! Hidd el, ennek a lánynak nincs semmi köze hozzá. Különben is, honnan van ez a cikk?

– A könyvtárból – hangzott a cseppet sem meglepő válasz. – Ott megvan egy csomó régi Próféta... Mindegy, én akkor is utánanézek ennek az Eileen Prince-nek.

– Jó szórakozást hozzá – mondta ingerülten Harry.

– Meglesz – felelte dacosan Hermione, és már indult is a portrélyuk felé. Ott még egyszer hátrafordult. – És az első, amit megnézek, a kitüntetett bájitalfőzők névsora lesz!

Harry egy darabig bosszúsan nézett a lány után, azután az alkonyi ég felé fordult.

– Nem bírja megbocsátani, hogy jobb voltál nála bájitaltanból – jegyezte meg Ron, felpillantva az Ezer bűvös fű és gomba című tankönyv lapjaiból.

– Szerinted is hülyeség, hogy meg akarom tartani a könyvet?

– Dehogyis! – méltatlankodott Ron. – A Herceg egy zseni volt! Meg különben is, ha nincs az a bezoáros tippje... – Elhúzta a nyaka előtt mutatóujját. – Akkor most nem beszélgetnék veled. Jó, az az átok, amit Malfoyra küldtél, nem volt valami nyerő...

– Szerintem se – sietett leszögezni Harry.

– De végül is Malfoy meggyógyult, nem? Kutyabaja sincs.

– Hát igen... – bólintott rá Harry, bár ez nem sokat könnyített a lelkiismeretén. – Meggyógyult, hála Pitonnak...

– Most szombaton is menned kell hozzá büntimelóra? – kérdezte Ron.

– Igen – sóhajtott Harry –, meg jövő szombaton is, meg két hét múlva is... Már olyat is mondott, hogy ha év végéig nem készülök el az összes dobozzal, akkor jövőre is folytatnom kell.

A szombatonkénti büntetőmunka leginkább azért bosszantotta, mert még jobban megkurtította az amúgy is kevéske időt, amit Ginnyvel tölthetett. Már az is felmerült benne, hogy Piton tisztában van ezzel, ugyanis hétről hétre hosszabb ideig dolgoztatta őt, és sokatmondó célzásokat tett a szép idő kínálta megannyi örömre, amelyekről Harry a büntetés miatt lemarad. Keserű gondolatai közül Jimmy Peakes hirtelen felbukkanása rángatta ki Harryt. A fiú odalépett hozzá, és egy pergamentekercset nyújtott felé.

– Kösz, Jimmy... Hé, ezt Dumbledore küldte! – suttogta izgatottan Harry. Gyorsan kinyitotta, és elolvasta a rövid üzenetet. – Azt írja, menjek a szobájába, amilyen hamar csak tudok!

Harry és Ron egymásra meredtek.

– Azannya...! – suttogta Ron. – Gondolod, hogy... hogy megtalált egy...

Harry felpattant a székről.

– Majd mindjárt kiderül!

Kirohant a klubhelyiségből, és végigszaladt a hetedik emeleti folyosón. Nem találkozott senkivel – Hóborcon kívül, aki az ellenkező irányba tartott, és csak úgy megszokásból krétával dobálta Harryt, majd gúnyosan kacagva félrelibbent Harry védekező ártása elől. Miután a kopogószellem tovatűnt, csend borult a folyosókra; takarodóig csak egy negyedóra volt hátra, így a legtöbb diák már a háza klubhelyiségében tartózkodott.

És akkor Harry egyszer csak sikoltást, majd puffanást hallott. Megtorpant, fülelt.

– Hogy merészelsz... ááááh!

A zaj és hang egy közeli folyosó felől érkezett. Harry gyorsan előhúzta a pálcáját, és már futott is arrafelé. A sarkon befordulva Trelawney professzort pillantotta meg. A jósnő elterülve feküdt a folyosón, fején az egyik kendőjével, szétgurult sherrysüvegek között. A palackok egyike el is tört.

– Tanárnő...

Harry odasietett, hogy felsegítse Trelawneyt. A jósnő nagyokat csuklott, a haját tapogatta, s miután megszabadította szemüvegét egy beleakadt gyöngysortól, Harry karjába kapaszkodva felállt.

– Mi történt, tanárnő?

– Én is azt kérdezem! – fakadt ki visító hangon Trelawney. – Ahogy a folyosón sétáltam, bizonyos sötét előjelek értelmén tűnődve...

De Harry már nem figyelt rá. Most vette csak észre, hol vannak: jobbra tőlük a falikárpiton trollok balettoztak, és balra ott volt a sima, áthatolhatatlan kőfal, ami...

– A Szükség Szobájába próbált bejutni, tanárnő?

– ...melyek nemrég tárultak fel... Micsoda?

Trelawney rosszul megjátszott értetlenséggel pislogott.

– A Szükség Szobájába próbált bejutni? – ismételte meg a kérdést Harry.

– Nos... hát... nem tudtam, hogy a diákok ismerik...

– Nem mindenki. De mi történt? A tanárnő sikoltott. Azt hittem, baja esett.

– Nos hát... – Trelawney feszengve igazgatta kendőit, és szaporán pislogott hatalmasra felnagyított szemével. – Szerettem volna... öhm, elhelyezni bizonyos öhm... személyes tárgyakat a szobában... – És még motyogott valamit holmi rosszindulatú rágalmakról.

– Értem. – Harry az üres üvegekre pillantott. – De nem tudott bemenni, hogy elrejtse őket?

Ezt elég furcsának találta. Elvégre neki minden további nélkül kinyílt a Szükség Szobája, amikor be akarta vinni a Herceg könyvét.

– Ó, dehogynem, be tudtam menni – felelte Trelawney, haragos pillantást vetve a csupasz falra. – De valaki már volt odabent.

– Valaki már...? Ki? – kapott a szón Harry. – Ki volt odabent?

– Fogalmam sincs – felelte Trelawney, kissé meghökkenve Harry izgalmától. – Mikor beléptem a szobába, egy ember hangját hallottam. Ez még sosem fordult elő, pedig jó pár éve dugom el itt... öhm, jó pár éve használom a szobát.

– És mit mondott az az ember?

– Nem úgy tűnt, mintha bármit is mondana. Csupán... ujjongott.

– Ujjongooott...?!

– Mint akivel madarat lehetne fogatni – bólintott Trelawney.

– Férfi vagy nő hangja volt?

– Talán inkább férfié.

– És azt mondja, örült valaminek?

– Nagyon... – szipogta Trelawney.

– Olyan volt, mintha ünnepelne valamit?

– Egyértelműen.

– És aztán?

– Aztán megkérdeztem, ki az.

– Kérdés nélkül nem tudta volna kitalálni? – kérdezte kissé ingerülten Harry.

Trelawney megigazította kendőit és temérdek gyöngysorát.

– A belső szememet – válaszolt méltóságteljesen – méltóbb tárgyra szoktam szegezni holmi kurjongatások forrásánál.

– Értem – hagyta rá sietve Harry. Az évek során untig elég monológot hallgatott már végig Trelawney belső szeméről. – És megmondta a hang gazdája, hogy ki ő?

– Nem mondta meg – felelte a jósnő. – Egyszerre minden elsötétült, és azon kaptam magam, hogy kihajítanak a szobából!

– És ezt nem látta előre? – bukott ki a kérdés Harryből.

– Dehogy láttam, hisz mondom, elsötétült... – Trelawney elharapta a mondatot, és gyanakodva sandított Harryre.

– Ezt mindenképp jelentse Dumbledore professzornak – tanácsolta Harry. – Nem árt, ha tudja, hogy Malfoy ünnepel... vagyis... hogy valaki kidobta a tanárnőt a Szükség Szobájából.

Furcsamód erre Trelawney gőgösen kihúzta magát.

– Az igazgató úr értésemre adta, hogy túl gyakorinak tartja látogatásaimat – szólt hűvösen. – Én pedig nem kényszerítem a társaságom olyanokra, akik nem értékelik. Ha Dumbledore nem óhajtja meghallani a kártya figyelmeztető szavát...

Trelawney sovány ujjai váratlanul Harry csuklójára fonódtak.

– Mindig ugyanaz, újra meg újra, akárhogy rakom ki...

És színpadias mozdulattal egy kártyalapot húzott elő megannyi kendője alól.

– ...a villámsújtotta torony – suttogta. – Súlyos csapás... Katasztrófa... És egyre közeleg...

– Persze – bólogatott Harry. – Hát... én mégis úgy gondolom, hogy be kellene számolnia Dumbledore-nak arról a hangról, meg hogy minden elsötétült, és kidobták a szobából...

– Úgy véled? – Trelawney habozó arcot vágott, de szemlátomást hízelgőnek találta, hogy Harry ekkora jelentőséget tulajdonít kis kalandjának.

– Éppen Dumbledore-hoz megyek – folytatta Harry. – A szobájában vár rám. Ha gondolja, jöjjön velem.

Trelawney elmosolyodott.

– Nos, rendben. Nem bánom.

Lehajolt, gyorsan összeszedte a szétgurult sherrysüvegeket, és minden teketória nélkül beledobálta őket egy közeli falmélyedésben álló jókora kék-fehér mintás vázába.

– Hiányollak az óráimról, Harry – szólt nosztalgikusan ellágyulva, miután elindultak a folyosón. – Sose volt igazi érzéked a látáshoz... de valami csodálatos alany voltál...

Harry inkább nem válaszolt erre; annak idején kimondhatatlanul idegesítették a szörnyűbbnél szörnyűbb jövendölések, amelyekkel Trelawney bombázta.

– Az a gyanúm – folytatta a jósnő –, hogy a gebe... bocsánat: a kentaur – nem ért a kartomanciához. Megkérdeztem tőle – mint egyik látó a másiktól –, hogy ő nem érzékeli-e egy közeledő katasztrófa távoli rezgéseit. Erre úgy nézett rám, mint holmi bohócra. Ahogy mondom: mint egy bohócra!

Trelawney hangja a végére hisztérikus rikácsolássá torzult. Harry orrát erős sherryillat csapta meg, pedig már messze jártak az üvegektől.

– A ló talán hallotta azt a rágalmat, hogy nem örököltem az ük-ükanyám képességeit. Az irigyeim mindig is ezt terjesztették rólam. De tudod, mit mondok én erre, Harry? Engedett volna Dumbledore ebben a nagy múltú iskolában tanítani, megbízott volna bennem évek hosszú során át, ha nem lennék érdemes rá?

Harry udvariasságból motyogott valamit.

– Máig jól emlékszem első beszélgetésemre Dumbledoreral – folytatta fátyolos hangon Trelawney. – Mit mondjak, lenyűgözték a képességeim... A Szárnyas Vadkanban szálltam meg, amit egyébként nem ajánlok senkinek – sose tudd meg, fiam, milyen egy poloskás ágy –, de pénzszűkében lévén nem válogathattam. Dumbledore volt olyan kedves, és felkeresett a szobámban. Kérdéseket tett fel nekem. Be kell vallanom, kezdetben úgy éreztem, fenntartásai vannak a jövendőmondás művészetével szemben. Emlékszem, kissé el is szédültem, mert nem sokat ettem még aznap... de aztán...

Harry egész idő alatt most először figyelt oda igazán a jósnőre. Tudta, mi történt azokban a percekben: akkor mondta el Trelawney a próféciát, a róla és Voldemortról szóló jóslatot, ami gyökeresen megváltoztatta az ő, Harry életét.

– ...de aztán megzavart minket Perselus Piton!

– Micsoda?

– Zaj szűrődött be odakintről, aztán feltárult az ajtó, és ott állt az a bárdolatlan kocsmáros meg Piton, aki azt hajtogatta, hogy ő csak eltévedt az épületben – de én éltem a gyanúperrel, hogy rajtakapták, amint az ajtó előtt ácsorogva kihallgatta a beszélgetésünket – tudod, akkoriban ő is épp munkát keresett, és bizonyára azt remélte, hogy hasznos információkat szerezhet... Akárhogy is, ezek után Dumbledore készségesen alkalmazott engem, s hajlok rá, Harry, hogy azért tért jobb belátásra, mert a gátlástalan, törtető, kulcslyukaknál hallgatózó fiatalember láttán még jobban tudta értékelni a rám jellemző szerény modort és csendes tehetséget... Harry drágám?

Trelawney hátranézett a válla fölött, mert észrevette, hogy immár egyedül lépked a folyosón. Harry megtorpant, s ott állt három méterrel lemaradva.

– Harry...? – szólt ijedten Trelawney.

Harry csak állt, mint egy szobor, miközben pusztító hullámokban tört rá a döbbenet, kisöpörve mindent a fejéből azon az egy, szörnyű információn kívül, amit annyi éven át titkoltak előle...

Piton hallgatta ki a jóslatot! Piton vitte meg a hírt Voldemortnak! Piton és Peter Pettigrew szabadították rá Voldemortot Lily és James Potterre meg rá, Harryre...

– Harry...? – szólt újra Trelawney. – Harry... Nem jössz? Azt hittem, megyünk az igazgató úrhoz.

– Maga itt marad – motyogta zsibbadt szájjal Harry.

– De kedvesem... Hiszen el kell mondanom neki, hogy megtámadtak a Szükség...

– Maradjon itt! – ismételte dühösen Harry, azzal faképnél hagyta a riadt Trelawneyt. A sarkon befordult Dumbledore folyosójára, ahol a magányos kőszörny őrködött. Odakiáltotta a jelszót a szobornak, és már szaladt is felfelé a csigalépcsőn, hármasával szedve a fokokat. Nem kopogtatott a dolgozószoba ajtaján, hanem dörömbölt; és mire a nyugodt hang „szabad”-ot mondott, ő már berontott a szobába.

Fawkes, a főnix felé fordította fejét; a fekete szempárt aranysárgára festette a lemenő nap tükröződő fénye. Dumbledore az ablaknál állt, és a parkot szemlélte, karján egy hosszú, fekete utazóköpennyel.

– Nos, megígértem, hogy magammal viszlek, Harry.

Másodpercekbe telt, mire Harry felfogta a mondat értelmét. A beszélgetés Trelawneyval minden mást kisöpört a fejéből, és úgy érezte, nagyon lassan forog az agya.

– Elvisz... magával?

– Természetesen csak ha akarod.

– Ha...

Most jutott csak eszébe, eredetileg miért sietett annyira Dumbledore-hoz.

– Talált egyet, uram? Megtalálta az egyik horcruxot?

– Azt hiszem, igen.

A dühös indulat ádáz csatát vívott Harryben a csodálkozással és az izgalommal: másodpercekig nem tudott megszólalni.

– Nem kárhoztatlak, ha félsz – biztosította Dumbledore.

– Dehogy félek! – vágta rá Harry, és nem hazudott: sokféle érzés volt a szívében, de félelem egy csepp se. – Melyik horcrux van meg? És hol van?

– Nem tudom, hogy melyik az – bár a kígyót talán kizárhatjuk –, de szinte bizonyos vagyok benne, hogy egy barlangban van, messze innen, a tengerparton. Abban a barlangban, amit oly sokáig kerestem; abban, ahol Tom Denem egykor két árvaházi társát kínozta egy kirándulás alkalmával. Emlékszel?

– Igen – felelte Harry. – És mi védi a horcruxot?

– Nem tudom. Vannak sejtéseim, de könnyen lehet, hogy tévedek. – Dumbledore habozott, majd így folytatta: – Harry, a szavamat adtam, hogy magammal viszlek, és tartom is magam az ígéretemhez. De hiba volna nem figyelmeztetnem téged, hogy ez a kaland rendkívül veszélyes lesz.

– Önnel tartok! – jelentette ki eltökélten Harry, szinte még mielőtt Dumbledore befejezte a mondatot. Lángolt benne a gyűlölet Piton iránt, és az elmúlt pár percben tízszeresére nőtt benne a vágy, hogy valami vakmerő, kockázatos dolgot műveljen. Ez bizonyára látszott az arcán, mert Dumbledore visszahúzódott az ablakból, és ősz szemöldökét finoman ráncolva fürkészni kezdte őt.

– Mi történt, Harry?

– Semmi.

– Mi kavart fel így?

– Semmi bajom.

– Ugyan, Harry, sose voltál jó okklumentor...

Az utolsó szó fellobbantotta Harryben a harag lángját.

– Piton! – csattant fel. Fawkes felvijjogott a háta mögött. – Piton! Az történt! Ő beszélt Voldemortnak a jóslatról! Ő volt az! Ő hallgatózott az ajtónál, Trelawney elmondta!

Dumbledore arckifejezése nem változott meg, de Harry látni vélte, hogy elsápad a vörös maszk alatt, amit a lemenő nap fénye az arcára festett. A varázsló egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Mikor tudtad meg ezt? – kérdezte végül.

– Most az előbb! – Harry nagyon nehezen állta meg, hogy ne kiabáljon, s indulata végül legyőzte önuralmát. – És ön engedi, hogy itt tanítson, mikor ő uszította Voldemortot a szüleimre!

Zihálva, mintha verekedett volna, elfordult Dumbledore-tól, aki még mindig nem mozdult. Járkálni kezdett fel-alá az igazgatói szobában, öklével a tenyerét dörzsölte, és elkeseredett harcot vívott a késztetéssel, hogy mindent összetörjön maga körül. Ordibálni szeretett volna Dumbledoreral – ugyanakkor vele akart menni, elpusztítani a horcruxot. Az ősz varázsló fejéhez akarta vágni, hogy hiszékeny, bolond vénember, amiért megbízik Pitonban – de félt, sőt rettegett tőle, hogy ha nem tudja fékezni dühét, Dumbledore nem viszi magával...

– Harry... – szólt csendesen az igazgató. – Kérlek, hallgass meg.

Harrynek legalább olyan nehezére esett abbahagyni a fel-alá járkálást, mint tartózkodni az ordítástól. Végül mégis megállt, ajkába harapott, és belenézett Dumbledore barázdált arcába.

– Piton professzor elkövetett egy szörnyű...

– Ne mondja, uram, hogy hiba volt! Az ajtónál hallgatózott!

– Kérlek, hallgass végig. – Dumbledore megvárta Harry mogorva biccentését, csak azután folytatta. – Piton professzor elkövetett egy szörnyű hibát. Azon az estén, amikor hallotta Trelawney professzor jóslatának első felét, még Voldemort nagyúr szolgálatában állt. Természetesen sietett urához a hírrel, hiszen a jövendölés nagyon is érdekelhette Voldemortot. De nem tudta – semmiképpen sem tudhatta –, hogy ki lesz az a fiúgyermek, akire Voldemort vadászni fog. Azt se láthatta előre, hogy közvetve a halálát okozza majd két olyan embernek, akiket ismer: az édesanyádnak és az édesapádnak...

Harry keserű kacajra fakadt.

– Gyűlölte az apámat, ahogy gyűlölte Siriust is! Nem vette észre, professzor úr, hogy akiket Piton gyűlöl, azok előbb-utóbb meghalnak?

– El sem képzelheted, Harry, milyen gyötrő bűntudatot érzett Piton professzor, amikor megtudta, hogyan értelmezte Voldemort nagyúr a jóslatot. Hiszem, hogy mélyen megbánta tettét, és hogy éppen ezért tért vissza a mi...

– De ő aztán nagyon jó okklumentor, nem igaz, uram? – Harry hangja remegett az elfojtott indulattól. – És Voldemort most is meg van győződve róla, hogy Piton az ő oldalán áll, nem? Professzor úr... honnan tudhatja, hogy Piton tényleg velünk van?

Dumbledore nem válaszolt rögtön. Úgy tűnt, mintha vívódna, s végül így felelt:

– Biztos vagyok benne. Tökéletesen megbízom Perselus Pitonban.

Harry mélyeket lélegzett, de nem sikerült lecsillapodnia.

– Hát én nem! – mondta szinte kiáltva. – Piton most is készül valamire Draco Malfoyjal, itt, az ön szeme láttára, és ön mégis...

– Ezt már megbeszéltük, Harry – váltott ismét szigorú hangra Dumbledore. – Közöltem veled az álláspontomat.

– Ön ma este is elmegy az iskolából, és biztosra veszem, meg se fordult a fejében, hogy Piton és Malfoy talán épp most fognak...

– Mit fognak? – vonta fel a szemöldökét Dumbledore. – Egészen pontosan mivel gyanúsítod őket?

– Azzal, hogy... hogy készülnek valamire! – Harry keze ökölbe szorult. – Trelawney professzor az előbb bent volt a Szükség Szobájában, a sherrysüvegeit akarta eldugni, és hallotta, hogy Malfoy kurjongat, ünnepel! Valami veszélyes dolgot próbált megjavítani odabent, és szerintem most sikerült neki, és ön elmegy az iskolából, és nem is...

– Elég! – emelte fel a kezét Dumbledore. Higgadt volt a hangja, Harry mégis azonnal elhallgatott, mert érezte, hogy most túl messzire ment. – Azt hiszed, egyszer is előfordult, hogy a távollétem idejére őrizetlenül hagytam a Roxfortot? Hát nem. És ha ma este elindulok, megint fokozott védelem alá kerül az iskola. Ne feltételezd, ha szabad kérnem, hogy nem ügyelek a diákjaim biztonságára.

– Én nem is azt... – kezdett védekezni Harry, de Dumbledore leintette.

– Nem óhajtok több szót vesztegetni erre.

Harry nem mert erősködni, mert máris félt tőle, hogy Dumbledore nem fogja magával vinni. Az igazgató azonban így folytatta:

– Tehát velem akarsz tartani ma este?

– Igen – felelte gyorsan Harry.

– Rendben. Akkor jól figyelj.

Dumbledore kihúzta magát.

– Egy feltétellel viszlek magammal: bármilyen parancsot kapsz tőlem, azonnal és kérdés nélkül teljesíted.

– Így lesz.

– Szeretném, ha pontosan értenéd, mire gondolok. Az olyan utasításokat is végre kell hajtanod, mint: menekülj, rejtőzz el és menj vissza. A szavadat adod, hogy engedelmeskedni fogsz?

– Hát... igen, persze...

– Ha azt mondom, rejtőzz el, elrejtőzöl?

– Igen.

– Ha azt mondom, menekülj, elmenekülsz?

– Igen.

– És ha azt mondom, hagyj ott engem, és mentsd a bőröd, azt is meg fogod tenni?

– Azt...

– Harry...?!

Egy pillanatig egymás szemébe fúrták tekintetüket.

– Igen, megteszem, uram.

– Jól van. Akkor most menj, és vedd magadhoz a köpenyt. Öt perc múlva találkozunk a bejárati csarnokban.

Azzal Dumbledore ismét a tűzfénybe vont ablak felé fordult. Harry kisietett a dolgozószobából, és leszaladt a csigalépcsőn. Egyszerre meglepően tisztának érezte a fejét: pontosan tudta, mit kell tennie.

Ront és Hermionét a klubhelyiségben találta.

– Mit akart Dumbledore? – kérdezte rögtön Hermione, majd nyugtalanul hozzátette: – Jól vagy, Harry?

– Jól vagyok – felelte Harry, miközben elsietett barátai mellett. Felszaladt a lépcsőn, berontott a hálóterembe, ott felcsapta ládája tetejét, és elővette a Tekergők Térképét meg egy zoknigombócot. Aztán már sprintelt is vissza a klubhelyiségbe, s ott egy pillanatra lefékezett elképedt barátai előtt.

– Nincs sok időm – zihálta. – Dumbledore azt hiszi, csak a varázsköpenyért jöttem. Figyeljetek...

Gyorsan elmondta, hova készülnek, és miért. Eleresztette a füle mellett Hermione rémült sikkantásait és Ron közbeszúrt kérdéseit; úgy gondolta, barátai ráérnek utólag kikövetkeztetni a részleteket.

– Ugye, értitek, mit jelent ez? – kérdezte az elhadart beszámoló végén. – Dumbledore nem lesz itt ma éjjel, úgyhogy Malfoy megint úgy érezheti, tiszta a levegő. Nem, nem, hallgassatok végig! – sziszegte, mivel Ronon és Hermionén is látszott, hogy közbe akar vágni. – Tudom, hogy Malfoy volt az, aki a Szükség Szobájában ünnepelt. Tessék... – Hermione kezébe nyomta a Tekergők Térképét. – Figyeljétek őt, és figyeljétek Pitont is. Vonjatok be a DS-ből mindenkit, akit elő tudtok keríteni! Az ál-galleonok még mindig működnek, nem? Dumbledore azt mondja, mikor nincs itt, az iskola fokozott védelem alatt áll. De ha Piton benne van az összeesküvésben, ő tudja, miféle védelem ez, és hogyan kell kijátszani – arra viszont nem számít, hogy ti résen lesztek.

– Harry... – dadogta elkerekedett szemmel Hermione.

– Nincs időm vitatkozni – fojtotta belé a szót Harry. – Ezt is odaadom. – Azzal Ron kezébe nyomta a zoknigombócot.

– Kösz – hökkent meg Ron. – Öhm... zoknira miért lesz szükség?

– Arra lesz szükség, ami benne van, a Felix Felicisre. Osszátok el, és adjatok belőle Ginnynek is. Köszönjetek el tőle a nevemben. Most rohannom kell, Dumbledore vár...

– Nem! – ellenkezett Hermione, miközben Ron lenyűgözve elővette a parányi üveg aranyszínű bájitalt. – Ne add nekünk! Vidd magaddal, ki tudja, mi vár rád!

– Nekem nem kell, én Dumbledoreral leszek – felelte Harry. – Titeket sokkal jobban féltelek... Ne nézz így rám, Hermione, visszajövök...

Azzal kiugrott a portrélyukon, és már szaladt is a bejárati csarnok felé.

Dumbledore a bejárati lépcsősor tetején állt, s amint a ziháló Harry lefékezett mellette, odafordult hozzá:

– Szeretném, ha felvennéd a köpenyt. – Megvárta, amíg Harry teljesíti a kérést. – Jól van, mehetünk.

Dumbledore fürge léptekkel elindult lefelé a kőlépcsőn. Utazóköpenye szinte meg se lebbent a mozdulatlan nyáresti levegőben. Harry a saját köpenye alatt rejtőzve loholt mellette; még mindig zihált, és patakokban folyt róla a víz.

– Nem baj, hogy látják önt elmenni, uram? – kérdezte, Pitonra és Malfoyra gondolva.

– Nem. Azt fogják hinni, hogy csak leugrom Roxmortsba egy italra – felelte kedélyesen Dumbledore. – Néha tiszteletemet teszem Rosmertánál, esetleg felkeresem a Szárnyas Vadkant... Vagy legalábbis úgy teszek, mintha odamennék. Ez tökéletes módszer valódi úticélom álcázására.

Puhán leszálló nyári alkonyban lépkedtek a parkon át kanyargó úton. A levegőt meleg fű, tóvíz és a Hagrid kunyhója felől érkező füst illata töltötte meg. Ilyen békés környezetben nehéz volt elhinni, hogy ahova mennek, ott veszélyes vagy rémisztő dolgok várnak rájuk.

– Professzor úr – szólalt meg Harry, amikor feltűnt az út végén a roxforti birtok kapuja –, hoppanálni fogunk?

– Igen – bólintott Dumbledore. – Gondolom, időközben megtanultad, hogy kell.

– Igen, de a vizsgát még nem tettem le.

Úgy érezte, most nincs helye a nagyzolásnak; elvégre mindent elrontana vele, ha a kitűzött úticéltól száz mérföldre bukkanna fel.

– Nem baj – mondta Dumbledore. – Akkor most is együtt hajtjuk végre.

Maguk mögött hagyták a kaput, és a Roxmortsba vezető néptelen dűlőúton folytatták útjukat. Most már rohamosan sötétedett, s mire a faluba értek, az ég már éjfekete volt. A főutca boltjai fölötti ablakokon álmos fény szűrődött ki, a Három Seprűben viszont, a hangokból ítélve, cseppet sem volt álmos a hangulat.

– ...és meg ne lássalak itt megint! – kiabálta Madam Rosmerta, miközben erővel eltávolított a kocsmából egy meglehetősen ápolatlan külsejű varázslót. – Ó, jó estét, Albus... Ilyen későn idelent?

– Jó estét, Rosmerta, jó estét... Bocsásson meg, de ezúttal a Szárnyas Vadkanba megyek. Ma este csendesebb környezetre vágyom...

Egy perccel később befordultak a másik fogadó utcájába. A Szárnyas Vadkan bejárata fölötti cégér nyikorgott egy kicsit, pedig a levegő meg se rezdült. A Három Seprűvel ellentétben itt egy árva hang se szűrődött ki az ajtón, mintha az ivó teljesen üres lenne.

– Nem kell bemennünk – dörmögte körülpillantva Dumbledore. – Csak az a fontos, hogy senki ne lásson minket eltűnni... Gyere, fogd meg a karomat! Nem kell olyan erősen, csupán vezetni foglak. Háromra indulunk – egy... kettő... három.

Harry megfordult a sarkán, és nyomban elfogta az a már ismert, szörnyű érzés, mintha áthúznák egy szűk gumicsövön. Nem kapott levegőt, teste szinte elviselhetetlen mértékben összenyomódott, azután, épp mikor már komolyan fuldokolni kezdett, a láthatatlan prés kinyílt, és hűvös, sós levegő hatolt a tüdejébe.

Huszonhatodik fejezet

A barlang

Harry sós ízt érzett a szájában. Hullámok zaját hallotta, s a haját hűvös fuvallat borzolta fel. Mikor kinyitotta a szemét, holdfényben fürdő tenger és csillagos ég tárult fel előtte. Egy magas, sötét sziklatömbön állt, melyet tajtékozva ostromolt a víz. Hátrapillantva tekintete csupasz, fekete, arctalan sziklafalba ütközött. A vízből kibúvó zátonyok, köztük az is, amelyiken Dumbledoreral álltak, a szirtfalból az idők során letört daraboknak tűntek. Kietlen, durva arcát mutatta itt a természet: csak tenger és sziklák, sehol egy fa, egy fűcsomó, sehol egy talpalatnyi homok.

– Mit szólsz? – kérdezte Dumbledore, mintha csak arról érdeklődne, hogy Harry alkalmasnak véli-e a helyet piknikezésre.

– Ide hozták el kirándulni az árvaházi gyerekeket? – csodálkozott Harry. El se tudott képzelni kevésbé vonzó úticélt.

– Nem egészen ide – felelte Dumbledore. – Van egy település ennek a hegyfoknak a tetején. Ha jól tudom, oda vitték el az árvákat, hogy egy kis tengeri levegőt szívjanak, és nézhessék a hullámokat. Nem, úgy vélem, ezen a helyen még soha senki nem járt Tom Denemen és a kis áldozatain kívül. Mugli nem jut el ide, hacsak nem kivételesen ügyes hegymászó, és csónakkal se lehet megközelíteni a zátonyokat, mert a hullámok túl veszélyesek. Úgy sejtem, Denem leereszkedett ide – varázslattal ez jóval könnyebb, mint kötéllel –, és magával hozott két gyereket is, nyilván mert örömét lelte a szenvedésükben. Elvégre számukra már az ideút is felérhetett egy kínzással, nem gondolod?

Harry megint felnézett a szirtfalra, és megborzongott.

– De Denem igazi úticélja – és a mienk is – valamivel odébb van. Gyere!

Dumbledore egy intéssel a sziklatömb széléhez invitálta Harryt. A zátony csipkézett oldalán apró kiszögellések kínáltak támaszt a lábnak, s vezettek le kisebb, a vízből alig kilátszó sziklákra, melyek viszont utat biztosítottak a szirtfal felé. A leereszkedés nem volt veszélytelen, s Dumbledore, aki csak a fél kezét tudta használni, igen lassan haladt. A lenti kis zátonyok vizesek, csúszósak voltak. Harry újra meg újra érezte, hogy sós permet legyinti meg az arcát.

– Lumos – szólt Dumbledore, mikor megérkezett a szirtfalhoz legközelebb eső zátonyra. Ezernyi aranyló csillám ragyogott fel a hullámzó, sötét vízen, alig egy méterrel a varázsló talpa alatt, s a fekete sziklafal egy része is kivilágosodott.

– Látod? – kérdezte Dumbledore, kicsit magasabbra emelve pálcáját. A szirtfalon egy repedés tátongott, az alja beleveszett a sötét vízbe.

– Nincs ellenedre, ha vizesek leszünk?

– Nincs.

– Akkor vedd le a varázsköpenyt – itt nincs szükség rá –, és merüljünk a habokba!

Dumbledore, mintha hirtelen évtizedeket fiatalodott volna, fürgén lecsusszant a zátonyról, bele a vízbe, hogy ott, világító pálcáját a foga közt tartva, szép, szabályos mellúszásban meginduljon a szirtfal hasadéka felé. Harry lehúzta magáról a köpenyt, a zsebébe tömte, és követte az ősz varázslót.

Jéghideg volt a víz; súlyos ruhái lomhán körüllebegték, lefelé húzták Harryt. Orrán át mélyeket szippantott a só és tengeri moszat illatával terhes levegőből, s úszni kezdett a fény után, mely immár a szirt belsejéből derengett felé, egyre távolodva.

A hasadék hamarosan sötét alagúttá tágult, olyasfélévé, amit dagálykor a mennyezetéig megtölt a víz. Alig egy méternyi távolság volt a pálca világában szurokfeketén csillogó, síkos falak között. Nem sokkal beljebb a járat elkanyarodott balra, s ott már látszott, hogy az alagút hosszan folytatódik a szikla gyomrában. Harry kitartóan úszott Dumbledore után; dermedt ujjai minden tempónál az érdes sziklafalat súrolták.

Aztán látta, hogy Dumbledore kiemelkedik a vízből: csak úgy világított ősz haja és ázott, fekete ruhája. Hamarosan Harry is elérte azt a helyet, s ott természet faragta lépcsőfokokat talált, melyek egy tágas barlangterembe vezettek fel. Felkapaszkodott rajtuk, és vadul dideregve felegyenesedett a dermesztő hidegben. Ruhájából megannyi patakban folyt a víz – Dumbledore akkor már a sziklaterem közepén állt, és lassan körbefordulva, a feje fölé emelt pálcával, a barlang falát és mennyezetét vizsgálta.

– Igen, ez az a hely – mondta.

– Honnan tudja? – Harry önkéntelenül suttogva szólalt meg.

– Varázslat közelségét érzem – hangzott az egyszerű felelet.

Harry nem tudta eldönteni, hogy azért reszkete, mert csontig átfagyott, vagy mert ő is érzékeli a mágia kisugárzását. Figyelte Dumbledore-t, aki továbbra is egyhelyben forgott, nyilvánvalóan olyan dolgokat keresve, amelyeket Harry nem láthatott.

– Ez csak az előcsarnok – állapította meg néhány másodperc múlva Dumbledore. – Tovább kell mennünk a belső helyiségbe. A természetes akadályok után most azok következnek, amelyeket Voldemort állított elénk.

Dumbledore most a barlang falához lépett, és megfeketedett ujjainak hegyével könnyedén simogatni kezdte a sziklát, mintha egy hatalmas állatot cirógatna. Közben folyamatosan motyogott valamit egy Harry előtt ismeretlen, egzotikus hangzású nyelven. Két teljes kört tett meg a fal mentén, precíz alapossággal letapogatva a szikla szinte minden pontját; egyes részeknél elidőzött, többször végigfuttatta rajtuk ujjait. Végül megállt, és a sziklafalra helyezte tenyerét.

– Itt – szólt. – Ezen a helyen fogunk átmenni. Itt van az álcázott bejárat.

Harry nem kérdezte meg, honnan tudja. Bár sosem látott még varázslót puszta szemrevételezéssel és tapogatással vizsgálódni, az évek során megtanulta, hogy a durranások és füstgomolyagok a legtöbb esetben inkább az ügyetlenség, semmint az igazi tudás jelei.

Dumbledore kissé hátrahúzódott, majd rászegezte a pálcáját a barlang falára. A sziklán egy boltív fehéren izzó vonala ragyogott fel – úgy festett, mint egy repedés, amin a túloldalról ragyogó fény hatol át.

– S-s-sikerült! – vacogta Harry, de mire kimondta a szót, a fényes vonal már el is tűnt, s a sziklafal ismét tömör, csupasz és sötét volt. Dumbledore Harryre pillantott.

– Ejnye, bocsáss meg, elfeledkeztem rólad – szólt, s könnyedén intett egyet a pálcájával. Harry ruhái abban a szempillantásban megszáradtak, és úgy átmelegedtek, mintha frissen vasalták volna őket.

– Köszönöm – hálálkodott Harry, de Dumbledore addigra már ismét a sziklafallal foglalkozott. Nem próbált ki több varázslatot, csak állt, és merően nézte a követ, mintha valami nagyon érdekes dolog volna ráírva. Harry meg se moccant – nem akarta zavarni Dumbledore-t a koncentrálásban.

Két hosszú perc telt el így. Azután Dumbledore ezt dünnyögte:

– Csak nem? Ejnye, de primitív.

– Miről beszél, professzor úr?

– Attól tartok... – Dumbledore ép kezével benyúlt a talárja alá, és előhúzott egy rövid pengéjű ezüstkést – affélét, amilyet Harry bájitaltan órán a hozzávalók aprítására használt. – ...hogy belépti díjat kell fizetnünk.

– Belépti díjat? – csodálkozott Harry. – Adni kell valamit az ajtónak?

– Igen. Mégpedig vért, ha nem tévedek.

– Vért?

– Mondom: primitív megoldás. – Dumbledore ezt lenézően, mi több, csalódottan mondta, sejtetve, hogy többet várt Voldemorttól. – Mint bizonyára kitaláltad, az a szándék rejlik mögötte, hogy az ellenség meggyengülve lépjen be az ajtón. Voldemort nagyúr, mint ez is mutatja, nincs tudatában annak, hogy a testi sérülés korántsem a legrosszabb dolog...

– Nem, de ha el lehet kerülni... – kezdte vonakodva Harry, aki elég fizikai fájdalmat szenvedett már el ahhoz, hogy ne vágyjon többre.

– Van úgy, hogy nem lehet elkerülni – felelte Dumbledore, azzal felhúzta talárujját, szabaddá téve a karját megfeketedett keze fölött.

– Professzor úr! – tiltakozott Harry, s odasietett a kését emelő Dumbledore-hoz. – Inkább majd én! Én...

Nem tudta, mit akar mondani: hogy ő erősebb, fiatalabb? Dumbledore azonban csak mosolygott. Egy ezüst villanás, egy vörös fröccsenés, s a sziklafalat máris sötét, csillogó cseppek pöttyözték.

– Nagyon kedves vagy, Harry – szólt Dumbledore, miközben végighúzta pálcája hegyét a karján ejtett mély vágás fölött. A seb, csakúgy mint Malfoy sérülései Piton varázslata nyomán, néhány másodperc alatt begyógyult. – De a te véred értékesebb az enyémnél. Á, úgy látom, teljesítettük az elvárást.

A barlang falán ismét felizzott a fehér boltív, és ezúttal nem csak egy múló pillanatra. A vérrel befröcskölt sziklarész, amit az ív körülfogott, eltűnt, s éjfeketén ásító nyílás maradt a helyén.

– Előre megyek.

Dumbledore átsétált a boltív alatt. Harry követte, miután gyorsan meggyújtotta pálcáját a lumos-bűbájjal.

Az átjáró túloldalán döbbenetes látvány fogadta őket: sötét vizű barlangi tó, de olyan hatalmas, hogy túlsó partja a homályba veszett. Szintúgy nem látszott annak az óriási barlangteremnek a mennyezete sem, amiben a tó elterült. Messze a parttól, talán az irdatlan víztükör közepe fölött, valami világított; elmosódott, zöldes fénye rezzenetlenül verődött vissza a sima vízfelszínről. Ez és a két világító pálca törte meg csupán az egyébként mindent elborító feketeséget, s mintha a pálcák fénye se hatolt volna olyan messzire, mint máskor: a sötétség valahogy sűrűbbnek tűnt a természetesnél.

– Menjünk – szólt csendesen Dumbledore. – Nagyon vigyázz, nehogy belelépj a vízbe, és mindig maradj a közelemben.

Azzal elindult a tavat szegélyező keskeny sziklaperemen, s Harry az utasításhoz híven a nyomába szegődött. Lépteik zaja visszhangot vert a hatalmas barlangteremben. Kitartóan haladtak előre, de a látvány nem változott: jobboldalt a csupasz sziklafal, balra a tükörsima, üvegszerű tó, közepén a sejtelmes, zöld derengéssel. Harry nyomasztónak érezte a helyet és félelmetesnek a túlvilági csendet.

– Professzor úr...! – szólalt meg nagy sokára. – Ön szerint itt van a horcrux?

– Ó igen – felelte Dumbledore. – Biztos vagyok benne, hogy itt van. A kérdés csak az, hogyan férhetünk hozzá.

– Nem lehet... nem lehetne megpróbálni begyűjtő bűbájjal?

Harry sejtette, hogy ez ostoba kérdés, de arra alkalmasnak tűnt, hogy kifejezze, mennyire szeretné mihamarabb a háta mögött tudni ezt a helyet.

– Dehogynem – felelte Dumbledore, s hirtelen megtorpant, úgyhogy Harry kis híján beleütközött. – Próbáld csak meg.

– Én? Öh... rendben...

Harryt váratlanul érte a feladat, de gyorsan összeszedte magát. Megköszörülte a torkát, előreszegezte a pálcáját, és határozott hangon kimondta a varázsigét:

– Invito horcrux!

Hat méterre tőlük mintha felrobbant volna a víz: valami nagy és fakó dolog emelkedett ki belőle, hogy aztán hangos loccsanással visszazuhanjon, súlyos hullámokat küldve a part felé. Harry rémületében ösztönösen hátraugrott, neki a sziklafalnak, s vadul kalapáló szívvel fordult Dumbledore-hoz:

– Mi volt ez?

– Olyasvalami, ami nem nézi tétlenül, ha kísérletet teszünk a horcrux megszerzésére.

Harry a tóra pillantott. A víztükör ismét olyan sima volt, akár egy üveglap – a hullámok természetellenes gyorsasággal eltűntek róla. Harry szívverése annál nehezebben akart lelassulni.

– Ön tudta, hogy ez fog történni, uram?

– Csak azt tudtam, hogy valami történni fog, ha efféle próbálkozást teszünk. Kitűnő ötlet volt, Harry: így tudtuk a legegyszerűbben kideríteni, mivel állunk szemben.

– De hát nem tudjuk, mi az a valami – pillantott ismét a vészjóslóan mozdulatlan víztükörre Harry.

– Illetve hogy mik azok a valamik – pontosított Dumbledore. – Erősen kétlem, hogy csak egy ilyen lenne a tóban. Továbbmegyünk?

– Professzor úr...

– Tessék, Harry.

– Ön szerint bele kell majd mennünk a vízbe?

– A vízbe? Az elég nagy baj lenne.

– Nem lehet, hogy a horcrux a tó fenekén van?

– Nem, úgy vélem, inkább a közepén.

Azzal Dumbledore az elmosódott zöld fény felé mutatott.

– Akkor hát be kell mennünk oda, hogy megszerezhessük?

– Több mint valószínű.

Harry erre már nem mondott semmit. Egy szempillantás alatt óriási kígyók, démonok, kelpik, manók és egyéb víziszörnyek képei árasztották el képzeletét...

– Aha...

Dumbledore ismét megtorpant; Harry ezúttal valóban nekiment, s megtántorodott kissé az ütközéstől. Egy pillanatig félő volt, hogy a sötét vízbe szédül, de Dumbledore ép kezével megragadta a karját, és visszahúzta.

– Ne haragudj, Harry, szólnom kellett volna, hogy megállok. Kérlek, húzódj a sziklafalhoz! Azt hiszem, megtaláltam a helyet.

Harry el se tudta képzelni, miféle helyről lehet szó. A part – számára legalábbis – ugyanolyan volt, mint a már bejárt szakaszon mindenütt. Dumbledore azonban minden jel szerint felfedezett itt valami különlegeset. Ezúttal nem a sziklafalon húzta végig a kezét, hanem a levegőben, a sötétben tapogatózó ember mozdulatával.

– Hohó! – szólalt meg örvendezve néhány másodperc múltán. Ujjai ráfonódtak valami láthatatlan dologra. Közelebb lépett a vízhez; Harry aggódva látta, hogy csatos cipőjének orra immár túllóg a sziklapárkány peremén. Dumbledore fél kezét begörbített ujjakkal a levegőben tartotta, a másikkal felemelte pálcáját, s a hegyével rákoppintott az öklére.

Egy vastag, megzöldült fémlánc bontakozott ki a semmiből. Egyik vége Dumbledore kezében volt, a másik valahol a tó mélyén. A varázsló most ráütött a láncra, mire az siklani kezdett a markán át; a szabad vége lazán lelógott, s visszhangzó csörgéssel gyűrűbe ereszkedett a sziklapárkányon. A Dumbledore keze és a vízfelszín közötti láncszakasz viszont feszes volt, mintha felfelé húzna valamit a tó sötét mélyéből, s néhány másodperc múlva – Harry álmélkodva felnyögött – egy kis csónak bukott a felszínre. Ugyanolyan patinazöld volt, mint a lánc, s olyan súlytalanul lebegett a tavon, hogy alig mozdult körülötte a víz, miközben a part felé siklott.

– Honnan tudta, hogy ez itt van? – kérdezte még mindig álmélkodva Harry.

– Minden varázslat nyomot hagy maga után – felelte Dumbledore, miután a csónak finom zökkenéssel a partnak ütközött. – Némelyik igen jellegzetes nyomot. Tanítottam Tom Denemet, ismerem a stílusát.

– És ez... ez a csónak biztonságos?

– Meggyőződésem, hogy igen. Voldemortnak úgy kellett intéznie, hogy ha ő maga valami okból hozzá akar jutni a horcruxhoz, ne akadályozhassák ebben a lények, amelyeket ő maga telepített a tóba.

– Tehát azok a valamik nem fognak bántani minket, ha Voldemort csónakjában kelünk át a tavon?

– Nos, nem árt számolni vele, hogy egy adott pillanatban rájönnek a turpisságra. De egyelőre elégedettek lehetünk: engedték, hogy kihúzzuk a csónakot.

– De hát miért engedték? – kérdezte Harry, aki nem tudott szabadulni a rémisztő képzettől, hogy amint vízre szállnak, polipkarok erdeje bukkan majd körülöttük a felszínre.

– Voldemort bizonyára úgy vélte, s nem is alaptalanul, hogy a csónakra csak egy kivételesen nagy tudású varázsló találhat rá – válaszolt Dumbledore. – Valószínűtlennek érezte, hogy egy ilyen ember ide vetődik, vállalta hát a kockázatot, tudván, hogy egyéb akadályokat is állított, amelyeket viszont csak ő maga tud legyőzni. Majd meglátjuk, igaza volt-e.

Harry a csónakra nézett. Az nagyon kicsi volt...

– Nem úgy tűnik, mintha két személyre tervezték volna. Kibír ez kettőnket? Nem vagyunk túl nehezek?

Dumbledore nevetett.

– Voldemort bizonyára nem kilogrammokban gondolkodott, inkább az érdekelte, hogy mennyi varázserő kel át a tavon. Valószínűbbnek tartom, hogy a csónakon olyan bűbáj ül, ami biztosítja, hogy egyszerre csak egy varázsló közlekedhessen benne.

– De hát akkor?

– Nem hinném, hogy te számítasz, Harry. Kiskorú vagy, és képzetlennek minősülsz. Voldemortban bizonyára fel se merült, hogy egy tizenhat éves gyerek eljuthat ide. Csodálkoznék, ha az enyém mellett érzékelné a varázserődet a csónak.

Ezek a szavak a legkevésbé sem erősítették Harry önbizalmát, s erre talán Dumbledore is rájött, mert hozzátette:

– Újabb tévedés Voldemort részéről... botor és feledékeny a felnőtt elme, amikor lebecsüli az ifjúságot... Kérlek, te szállj be elsőként, és vigyázz, hogy ne érj a vízhez.

Dumbledore félreállt, majd miután Harry bemászott a csónakba, letette a láncot, és maga is beszállt. Nagyon szűk volt a hely kettejüknek – Harry nem is tudott kényelmesen ülni, csak kuporgott, s még így is a víz fölé lógott a térde. A csónak azonnal mozgásba lendült – orra szinte zajtalanul hasította a vizet; magától siklott, mintha láthatatlan kötél húzná a derengő, messzi fény felé.

A partot hamarosan elnyelte a sötétség; csak a hullámok hiányoztak hozzá, hogy Harry a tenger közepén érezze magát. Lenézett a vízre, amelyen szikrázva, csillogva tükröződött pálcájának aranyló lángja. A csónak mély hullámárkot vágott a tavon, barázdát szántott a feketeségbe...

És akkor megpillantott valamit: márványfehér volt, és néhány centivel a felszín alatt lebegett.

– Professzor úr! – Riadt hangja zengve visszhangzott a néma víz fölött.

– Igen, Harry?

– Azt hiszem, egy kezet láttam a vízben – egy emberi kezet.

– Igen, bizonyára úgy volt – felelte nyugodtan Dumbledore.

Harry elszorult torokkal meredt a vízre, kereste az eltűnt kezet.

– Akkor hát az, ami kiugrott a vízből...?

Megkapta a választ, mielőtt Dumbledore felelhetett volna. A pálca tavon sikló fényköre egy halott férfit világított meg. A holttest arccal felfelé, közvetlenül a felszín alatt lebegett. Nyitott szeme homályos volt, mintha pókháló vonta volna be, haja és talárja füst módjára terjedt szét körülötte.

– Itt hullák vannak! – rémüldözött Harry. Szokatlanul vékonynak hallotta a saját hangját, mintha nem is az övé volna.

– Igen – hagyta rá higgadtan Dumbledore. – De pillanatnyilag nem kell tartanunk tőlük.

– Pillanatnyilag? – visszhangozta Harry, s levette tekintetét a vízről, hogy Dumbledorera meredjen.

– Amíg békésen lebeg alattunk – magyarázta a varázsló –, nincs miért félnünk egy holttesttől, ahogy nincs miért félnünk a sötétségtől sem. Voldemort ezt nem ismeri el, hiszen ő titkon mindkettőtől retteg. Ami megint csak a bölcsesség hiányáról tanúskodik. A halálra és a sötétségbe pillantva az ismeretlentől félünk, semmi mástól.

Harry hallgatott. Nem akart vitatkozni Dumbledoreral, de a maga részéről borzalmasnak találta, hogy hullák úszkálnak körülöttük és alattuk, mellesleg kizártnak tartotta, hogy nem veszélyesek.

– De hát az egyik kiugrott a vízből... – mondta, nyugalmat erőltetve a hangjára. – Mikor szólítottam a horcruxot, az egyik hulla kiugrott a vízből.

– Igen... Biztosra veszem, hogy ha magunkhoz vesszük a horcruxot, már nem lesznek ilyen békések. Csakhogy, mint a hideg és sötét helyek lakói általában, ezek is félik a fényt és a meleget, úgyhogy szükség esetén ezeket hívjuk majd segítségül ellenük. A tűzre gondolok, Harry – tette hozzá Dumbledore, válaszul Harry értetlenkedő arckifejezésére.

– Ja... persze – felelte gyorsan Harry. Elfordult, és a zöld fényre nézett, amely felé közeledtek. Már nem is próbálta elhitetni magával, hogy nem fél. Ez a nagy fekete tó, teli hullákkal... Úgy érezte, mintha napok múltak volna el azóta, hogy találkozott Trelawney professzorral, hogy átadta Ronnak és Hermionénak a Felix Felicist. Most már bánta, hogy nem búcsúzott el tőlük rendesen. Ginnyvel nem is találkozott.

– Mindjárt megérkezünk – jelentette kedélyesen Dumbledore.

És valóban, a zöld fényfolt végre nőni kezdett. Néhány perccel később a csónak megállt; finoman nekiütközött valami sötét dolognak, amiről Harry, miután a magasba emelte világító pálcáját, megállapította, hogy az egy nagy, sima szikla – sziget a tó közepén.

– Vigyázz, hogy ne érj a vízhez! – figyelmeztette ismét Dumbledore a csónakból kiszálló Harryt.

A sziget nagyjából akkora volt, mint Dumbledore dolgozószobája, s nem volt rajta semmi más, csak a zölden világító valami. A fény így közelről tisztábban és erősebben ragyogott. Harry hunyorogva belenézett. Arra számított, hogy valamiféle lámpát fog látni, de ehelyett egy talapzatot, s azon egy, a merengőhöz hasonló kis kőtálat pillantott meg. A fény forrása a tál volt.

Dumbledore odasétált a talapzathoz. Harry követte, s együtt néztek bele a tálba. Az félig volt valamilyen foszforeszkáló, smaragdzöld folyadékkal.

– Mi ez? – kérdezte halkan Harry.

– Nem tudom – csóválta a fejét Dumbledore. – De mindenképp aggasztóbb dolog, mint a vér és a halottak.

Az öreg varázsló felhúzta talárja ujját megfeketedett keze fölött, és megégett ujjai hegyét közelíteni kezdte a bűvös folyadék felszínéhez.

– Ne, uram, ne nyúljon bele!

– Nem is tudok. – Dumbledore halványan elmosolyodott. – Látod? Ennél jobban nem lehet megközelíteni. Próbáld meg te is.

Harry óvatosan belenyúlt a kőtálba. A folyadék felszínétől egy centire az ujja valami láthatatlan dolognak ütközött, s bárhogy erőlködött, nem tudta áttörni a tömör, merev lappá sűrűsödött levegőt.

– Kérlek, állj félre! – szólt Dumbledore.

Felemelte pálcáját, és bonyolult mozdulatokat írt le vele a kőtál fölött. Nem történt semmi azon kívül, hogy a varázsfolyadék talán egy kicsit még fényesebben ragyogott. Harry csendben maradt, amíg Dumbledore dolgozott. Csak akkor szólalt meg, miután a varázsló leeresztette pálcáját.

– Úgy gondolja, hogy a horcrux a folyadékban van, uram?

– Igen. – Dumbledore elmélyülten szemlélte a tál tartalmát. – De hogyan vegyük ki? Kézzel nem lehet belenyúlni a folyadékba... Nem tudom átváltoztatni, eltüntetni, megnyitni, felemelni, se kiszippantani. Nem változtatja meg a természetét semmilyen bűbáj hatására.

Dumbledore szinte szórakozottan felemelte a pálcáját, leírt a hegyével egy kis kört a levegőben, majd megfogta a kristálykelyhet, amit a semmiből varázsolt elő.

– Csak arra tudok következtetni, hogy a folyadékot meg kell inni.

– Micsoda? – rémüldözött Harry. – Dehogy!

– De bizony. Csak a folyadékot elfogyasztva üríthetjük ki a tálat, és láthatjuk meg, mi van a fenekén.

– De mi van, ha... ha halálos méreg?

– Ó, kétlem, hogy az volna – felelte csevegő hangon Dumbledore. – Voldemort nagyúr bizonyára nem akarja megölni azt az embert, aki eljutott a szigetre.

Harry nem akart hinni a fülének. Lehet annyira rögeszmés Dumbledore, hogy még ebben a helyzetben is az emberekben lakozó jóságra apelláljon?

– De uram... Voldemortról beszélünk!

– Bocsáss meg, Harry: azt akartam mondani, hogy nem akarja azonnal megölni a betolakodót – helyesbített Dumbledore. – Bizonyára életben kívánja tartani, legalább addig, amíg megtudja tőle, hogyan sikerült legyőznie az összes eddigi akadályt, és ami még fontosabb: hogy miért akarja mindenáron kiüríteni a kőtálat. Ne feledd, hogy Voldemort azt hiszi, csak ő tud a horcruxairól.

Harry válaszolni akart, de Dumbledore csendre intette, s szemöldökét kissé összehúzva, töprengő arccal tovább kémlelte a smaragdzöld folyadékot.

– A varázsital – folytatta végül – kétségkívül azt a célt szolgálja, hogy ne tudjam magamhoz venni a horcruxot. Valamilyen módon tehetetlenné tesz: megbénít, feledteti velem, miért jöttem, vagy talán elviselhetetlen fájdalmat okoz. Ebből következően rád vár a feladat, Harry, hogy megitasd velem a bájitalt, még ha erővel kell is a számba töltened. Megértetted?

Tekintetük találkozott a kőtál fölött. Arcuk sápadtan ragyogott a különös zöld fényben. Harry nem válaszolt. Hát ezért kellett eljönnie? Hogy belediktáljon Dumbledore-ba egy olyan bájitalt, ami talán kibírhatatlan szenvedést okoz neki?

– Emlékezz csak, milyen feltétellel hoztalak magammal!

Harry habozva nézett a kék szempárba, melyet most zöldre festett a foszforeszkáló folyadék fénye.

– De mi lesz, ha...

– Megígérted, hogy követni fogod az utasításaimat, bármit kérjek is.

– Igen, de...

– Figyelmeztettelek, hogy veszélyes helyzetekbe kerülhetünk, nem?

– Igen – bólintott Harry –, de...

– Nahát akkor... – Dumbledore ismét felhúzta talárja ujját, és felemelte a kristálykelyhet. – Megkaptad az utasítást.

– Miért nem ihatom meg én a bájitalt? – kérdezte kétségbeesve Harry.

– Mert én öregebb, okosabb és nélkülözhetőbb vagyok, mint te – felelte Dumbledore. – Utoljára kérdem: a szavadat adod, hogy minden szükséges eszközt bevetve megitatod velem a báj italt?

– Nem lehetne...

– A szavadat adod?

– De...

– A szavadat adod, Harry?!

– Igen... igen, de...

Mielőtt azonban tovább ellenkezhetett volna, Dumbledore a bájitalba merítette a kristálykelyhet. Harry egy fél másodpercig még reménykedett benne, hogy ez nem fog sikerülni, de a kehely akadálytalanul hatolt a folyadékba, s mikor megtelt, Dumbledore nyomban a szájához emelte.

– Egészségedre, Harry.

Azzal fenékig ürítette a kelyhet. Harry borzadva meredt rá. Közben a kőtál peremét markolta, de olyan erősen, hogy belezsibbadtak az ujjai.

– Professzor úr? – szólalt meg aggódva, miután Dumbledore leeresztette a kelyhet. – Hogy érzi magát?

Dumbledore behunyt szemmel állt, és a fejét rázta. Az arca nem árulta el, hogy érez-e fájdalmat. Vakon a tál felé nyúlt, merített egy második pohárral, és azt is megitta.

Azután harmadszor is kiürítette a kelyhet. Már a negyedik adagot itta, amikor hirtelen megtántorodott, és nekiesett a kőtálnak. A szeme még mindig csukva volt, a légzése zihálássá gyorsult.

– Dumbledore professzor? – szólt elszorult torokkal Harry. – Hall engem?

Dumbledore nem felelt. Az arca úgy rángatózott, mintha aludna, és lidérces álom gyötörné. A kelyhet markoló keze ernyedni kezdett, félő volt, hogy kiömlik a bájital. Harry odakapott, és megfogta a kelyhet.

– Hallja, amit mondok, professzor úr? – ismételte, immár hangosabban.

Dumbledore tovább zihált, majd megszólalt, de olyan hangon, amire Harry nem ismert volna rá: sose hallotta még rettegni Dumbledore-t.

– Nem akarok... ne kényszeríts...

Harry rámeredt a jól ismert, most falfehér arcra, a horgas orra, a félhold-szemüvegre. Nem tudta, mit tegyen.

– Nem jó... elég volt... – nyöszörögte Dumbledore.

– Nem lehet... nem hagyhatja abba, uram! – mondta Harry. – Tovább kell innia. Ön mondta, hogy meg kell innia az egészet. Tessék...

Harry irtózott attól, amit csinál, de Dumbledore szájához tolta a kelyhet, s a varázsló meg is itta, ami még benne volt.

– Ne... – nyögte Dumbledore, miközben Harry újratöltötte a kristálypoharat. – Nem akarom... nem akarom... engedj...

– Nyugodjon meg, professzor úr! – Harrynek remegett a keze. – Ne féljen, itt vagyok...

– Nem bírom tovább... – motyogta Dumbledore.

– Ettől... ettől majd elmúlik – hazudta Harry, és a varázsló nyitott szájába öntötte a bájitalt.

Dumbledore felordított; hangja visszhangozva szállt a hatalmas barlangteremben, a halott, fekete víz fölött.

– Nem, nem, nem... nem... nem tudok... nem tudok, ne kényszeríts rá, nem akarom...

– Semmi baj, uram, semmi baj! – bizonygatta emelt hangon Harry. Annyira remegett a keze, hogy alig tudta kimerni a hatodik pohár folyadékot. A tál már félig üres volt. – Nem történik önnel semmi rossz, biztonságban van, csak képzelődik, esküszöm, hogy csak képzelődik! Tessék, igya meg...

És Dumbledore engedelmesen ivott, mintha Harry gyógyszerrel kínálta volna, de miután kiürítette a kelyhet, térdre rogyott, és vadul reszketni kezdett.

– Én tehetek róla... én tehetek róla – zokogta. – Könyörgök, hagyd abba, tudom, hogy rosszat csináltam, csak múljon el végre, soha többet, soha többet...

– Ettől elmúlik, professzor úr – mondta elcsukló hangon Harry, miközben Dumbledore szájába öntötte a hetedik pohár bájitalt.

Dumbledore rettegve összehúzta magát, mintha láthatatlan kínvallatók vennék körül. Hadonászó kezével majdnem kiütötte Harryéből az újratöltött kelyhet.

– Ne bántsd őket! – rimánkodott. – Könyörgök, ne bántsd őket! Mindenről én tehetek, engem bánts inkább...

– Tessék, igya meg ezt, igya meg, ettől jobban lesz! – unszolta elkeseredetten Harry, és Dumbledore ismét engedelmeskedett: kinyitotta a száját, pedig egész testét rázta a remegés. A szeme csukva maradt, s miután megitta az italt, arcra bukott, megint felordított, és öklével csapkodni kezdte a sziklát. Harry közben kilencedszerre is telemerítette a kelyhet.

– Könyörgök, könyörgök, ne... csak ezt ne, bármit megteszek, csak ezt ne...

– Igya csak meg, professzor úr, igya meg...

Dumbledore úgy ivott, akár a szomjazó gyermek, de mikor a kehely kiürült, fájdalmasan felüvöltött, mintha tüzet öntöttek volna le a torkán.

– Nem kell több, nem akarok többet...

Harry tizedszerre is megmerítette a kelyhet. Az üveg ezúttal már súrolta a kőtál alját.

– Mindjárt túl leszünk rajta, professzor úr. Igya meg ezt, igya meg...

Harry lekuporodott Dumbledore mellé, fél kézzel megtámasztotta a vállát, s a varázsló ismét ivott. Harry felállt, s miközben megtöltötte a kelyhet, Dumbledore az addiginál is kétségbeesettebb ordításban tört ki.

– Meg akarok halni! Meg akarok halni! Legyen vége, nem bírom tovább, meg akarok halni!

– Igya meg, professzor úr, igya meg...

Dumbledore engedelmesen ivott, de alighogy lenyelte az utolsó kortyot, már üvöltött is:

– Ölj meg!

– Ez-ez... ettől vége lesz – dadogta Harry. – Igya csak meg... ettől... ettől vége lesz!

Dumbledore mohón kortyolva az utolsó cseppig kiitta a kehely tartalmát. Utána egyetlen mély, hörgő lélegzetet vett, és az oldalára fordulva elterült a sziklán.

– Nem! – ordította Harry. Előzőleg felállt, hogy megtöltse a poharat, de most beleejtette a kőtálba, lekuporodott Dumbledore mellé, és a hátára fordította. A varázsló szemüvege félrecsúszott, a szája kinyílt, a szeme csukva volt.

– Nem! – ismételte kétségbeesetten Harry, és megrázta az ernyedt testet. – Nem, nem halhat meg, azt mondta, nem méreg, ébredjen, ébredjen... Renervate! – kiabálta, pálcáját Dumbledore mellkasának szegezve. Piros fény villant, de nem történt semmi. – Renervate... uram... könyörgök...

Dumbledore szempillája megrebbent. Harrynek hatalmasat dobbant a szíve.

– Uram...

– Vizet – hörögte Dumbledore.

– Vizet – zihálta Harry. – Vizet... igen...

Talpra szökkent, és kikapta a kőtálból a kelyhet. Látta, hogy egy arany medál fekszik alatta, de nem törődött vele.

– Aguamenti! – kiáltotta, és megdöfte pálcájával a kelyhet.

A pohár nyomban megtelt tiszta vízzel. Harry térdre ereszkedett, felemelte Dumbledore fejét, és a szájához tartotta a poharat – de az üres volt. Dumbledore zihálva nyöszörgött.

– De hát volt benne... várjon... Aguamenti!

Harry ismét a pohárra bökött a pálcával, s az ismét megtelt, de ahogy Dumbledore szájához közelítette, a víz eltűnt.

– Próbálok, uram, próbálok! – bizonygatta kétségbeesetten Harry, bár gyanította, hogy Dumbledore nem hallja, amit mond – az öreg varázsló megint az oldalára fordult, és a haldoklók mély, hörgő sóhajait hallatta. – Aguamenti! Aguamenti! Aguamenti!

A kehely megint megtelt, majd megint kiürült. Dumbledore légzése elcsendesedett, de ez még riasztóbb volt, mint a halálhörgés. Harry pániktól zakatoló agyába belehasított a felismerés: ezt akarta Voldemort, pontosan ezt akarta: hogy csak egy módon juthasson vízhez...

Egy ugrással a sziklasziget szélénél termett, és megmerítette a kelyhet a tóban. A jéghideg víz nem tűnt el a pohárból.

– Tessék, uram! – kiáltotta Harry, és ügyetlenül ráloccsantotta Dumbledore arcára a vizet.

Ez volt ugyanis a legtöbb, amit tehetett. A másik karját csontig hatoló hideg mardosta, és nem a tó jeges vizétől: azoktól a nyálkás, fehér ujjaktól, amelyek a csuklójára fonódtak. A lény, amihez a kéz tartozott, lassan húzta őt vissza, a sziget széle felé. A víz most már korántsem volt tükörsima; ezernyi örvény támadt benne, s amerre csak Harry nézett, mindenütt fehér fejek és kezek emelkedtek ki belőle. Beesett, homályos szemű férfiak, nők és gyerekek közeledtek a sziget felé: a holtak serege kiszállt a fekete tóból.

– Petrificus totalus! – ordította Harry, s miközben kétségbeesetten próbálta megvetni a lábát a szikla sima, vizes felületén, pálcáját a csuklóját markoló inferusra szegezte. A halott elengedte őt, és csobbanva visszazuhant a vízbe. Harry sietve feltápászkodott, de addigra számtalan újabb inferus érte el a szigetet – merev, beesett arcuk csak úgy világított ázott, fekete rongyaik fölött, csontsovány kezükkel a csúszós sziklát markolászták, s mindvégig Harryre szegezték üveges, vak szemüket.

– Petrificus totalus! – üvöltötte hátrálva Harry, és szélesen meglendítette a pálcáját. Hat vagy hét inferus megtorpant, de a többi egyre közeledett. – Obstructo! Incarcerandus!

Néhány élőhalott felbukott, egyet-kettőt kötelek kötöttek gúzsba, de azok, amelyek a nyomukban másztak ki a sziklaszigetre, átléptek felettük, vagy egyszerűen ráhágtak az elesettekre. Harry tovább csapkodott a pálcájával.

– Sectumsempra! Sectumsempra!

A halottak rongyai felhasadtak, kihűlt bőrükbe mély sebeket vágott az átok – de vérezni már nem tudtak. Aszott kezüket előrenyújtva, kitartóan lépkedtek Harry felé. Ő tovább hátrált, majd egyszerre érezte, hogy karok ölelik át – egyre több csontsovány, hideg kar szorította a testét. Aztán a lába felemelkedett a szikláról: a halottak cipelni kezdték a tó felé, lassan, de feltartóztathatatlanul, s ő tudta, hogy nincs menekvés, vízbe fogják fojtani, egy perc múlva már együtt fogja őrizni a többi halottal Voldemort hasadt lelkének egy darabját...

De ekkor tűz fénye kergette szét a sötétséget. Vörös és arany lánggyűrű lobbant fel a sziklasziget széle mentén, s a Harryt cipelő inferusok megtorpantak, hátratántorodtak – nem mertek átkelni a lángokon, ami elválasztotta őket a víztől. Elengedték Harryt, aki a talpára esett ugyan, de megcsúszott a vizes sziklán, és elterült. Érezte, hogy a kő lehorzsolja a karját, de nem törődött a fájdalommal, gyorsan feltápászkodott, felemelte a pálcáját, és körülnézett.

Dumbledore ismét talpon volt. Szemében a lángok visszfénye táncolt, s bár nem volt kevésbé sápadt, mint az inferusok, alakja óriásként emelkedett ki a sötét hordából. Pálcáját fáklya módjára a magasba emelte – annak a hegyéből tört elő a tűz, amely hatalmas, lángoló lasszóként körülvette valamennyiüket.

Az inferusok egymásnak ütközve, vakon botorkáltak a hatalmas tűzgyűrűben. Menekülni próbáltak a fény, a meleg elől...

Dumbledore kivette a medált a kőtálból, és a talárjába rejtette. Azután szótlanul magához intette Harryt. A tűztől megzavarodott inferusok nem törődtek vele, hogy prédájuk szökni készül. Ahogy Dumbledore elindult Harryvel a csónak felé, velük haladt a tűzkör is, csakúgy mint a benne rekedt inferusok, melyek a partot elérve megkönnyebbülten visszaereszkedtek a fekete vízbe.

Dumbledore megpróbált beszállni a csónakba, de megtántorodott – úgy tűnt, minden erejére szüksége van a védelmező tűzkör fenntartásához. Harry megfogta a karját, és besegítette a csónakba, amely, mikor már mindketten benne ültek, ismét magától elindult. A tűzkör a tavon is körülvette őket, s bár a fekete vízben hemzsegtek az inferusok, úgy tűnt, nem mernek a felszínre emelkedni.

– Uram – zihálta Harry –, megfeledkeztem... a tűzről... pánikba estem... amikor megtámadtak...

– Nem csodálom – motyogta Dumbledore. Harryt megrémítette, hogy mennyire erőtlen a varázsló hangja.

Mikor a csónak célba ért, Harry sietve partra ugrott, hogy segíthessen Dumbledore-nak kiszállni. Amint a varázsló a sziklaperemre lépett, lehanyatlott pálcát tartó keze. A tűzkör abban a szempillantásban eltűnt, de az inferusok nem bukkantak fel többé. A kis csónak süllyedni kezdett, s lánca csörögve visszacsúszott a vízbe.

Dumbledore a barlang falának vetette a hátát, és mélyet sóhajtott.

– Kimerültem...

– Elmúlt a veszély, uram. – Szavaival Harry önmagát is nyugtatni próbálta, mert nagyon aggasztotta Dumbledore vértelen arcának látványa. – Ne féljen, uram, segítek, kijutunk innen... Támaszkodjon rám...

Azzal a vállára emelte Dumbledore ép karját, és vezetni, vagy még inkább vonszolni kezdte az ősz varázslót a tó mentén.

– A védelem... mégis csak... hatékony volt – suttogta Dumbledore. – Egy ember nem lett volna képes legyőzni... nagyon ügyes voltál, Harry... nagyon ügyes voltál...

– Ne beszéljen, uram. – Harryt megrémítette Dumbledore elhaló hangja és az, hogy milyen erőtlenül húzza a lábát. – Kímélje az erejét... mindjárt kiérünk...

– Az átjáró biztosan bezárult... a késem...

– Nincs szükség rá, megsérült a karom a szigeten. Csak mutassa meg, hol van...

– Itt...

Harry végighúzta lehorzsolt karját a sziklafalon, s vére fejében az átjáró azonnal ki is nyílt. Átvágtak a külső barlangtermen, majd Harry besegítette Dumbledore-t a szirthasadékot betöltő jéghideg tengervízbe.

– Minden rendben lesz, uram – ismételgette. Dumbledore hallgatása még jobban aggasztotta, mint az imént a varázsló elhaló hangja. – Mindjárt kiérünk... majd én mindkettőnket visszahoppanálom... ne féljen...

– Nem félek, Harry – felelte Dumbledore, a dermesztő víz ellenére talán egy árnyalatnyival erősebb hangon. – Itt vagy velem.

Huszonhetedik fejezet

A villámsújtotta torony

Mikor kiértek a csillagos ég alá, Harry felhúzta Dumbledore-t a legközelebbi zátonyra, majd talpra segítette. A ruhája csuromvizes volt, vacogott a foga, és Dumbledore testének súlya továbbra is a vállára nehezedett, mégis – vagy épp emiatt – úgy tudott koncentrálni az úticélra, mint még soha. Roxmorts, gondolta, majd behunyta a szemét, és Dumbledore karját szorosan markolva belevetette magát a rettenetes, préselő érzésbe.

Még körül se nézett, már tudta, hogy sikerült: eltűnt a sós szag, elmúlt a tengeri szél. Ázottan dideregve bár, de mindketten ott álltak a sötét roxmortsi főutca közepén. Egy rémisztő pillanatig Harry képzelete további inferusok képét vetítette a fekete boltkirakatok elé, de elég volt egyet pislognia, és már látta, hogy semmi nem mozdul a házak között. A sötétséget csak néhány utcai lámpa fényköre és itt-ott egy-egy világos ablak törte meg.

– Sikerült, professzor úr! – suttogta Harry. Nehezére esett a beszéd, mert egyszerre tudatosult benne, hogy rettenetesen szúr a mellkasa. – Sikerült! Megszereztük a horcruxot!

Dumbledore megtántorodott. Harry első gondolata az volt, hogy kimerült útitársa talán az ügyetlenül elvégzett hoppanálás miatt szédeleg – de aztán a távoli utcalámpa halvány fényében meglátta Dumbledore arcát: az sápadtabb és meggyötörtebb volt, mint addig bármikor.

– Jól van, uram?

– Voltam már jobban. – Dumbledore hangja gyenge volt, de a szája széle halvány mosolyra rándult. – Az a bájital... nem szíverősítő volt...

Azzal, Harry nagy riadalmára, a földre roskadt.

– Uram... semmi baj, uram, ne féljen, nem lesz semmi baj...

Harry kétségbeesetten körülnézett, hogy kitől kérhetne segítséget, de az utca néptelen volt. Egyetlen gondolat töltötte be az agyát: minél gyorsabban el kell juttatnia Dumbledore-t a roxforti gyengélkedőbe.

– Fel kell valahogy mennünk az iskolába, uram... Madam Pomfrey...

– Nem – suttogta Dumbledore. – Piton professzorra van szükségem... de nem hiszem... hogy most tudok gyalogolni...

– Persze... Figyeljen, uram – bekopogok valamelyik házba, keresek egy helyet, ahol megvárhat, aztán elszaladok, és hívom Madam...

– Perselust hozd! – erősködött Dumbledore. – Perselus kell...

– Rendben, akkor Pitont... de magára kell hagynom önt egy percre, hogy keressek...

Azonban mielőtt akár egy lépést tehetett volna, lábak szapora kopogása hangzott fel a háta mögött. Megdobbant a szíve – valaki meglátta őket, rájött, hogy segítségre van szükségük –, és megfordulva Madam Rosmertát pillantotta meg, aki magas sarkú, bolyhos papucsban és sárkánymintás hálóköntösben sietett feléjük a sötét utcán.

– Láttalak titeket hoppanálni, amikor összehúztam a függönyt a hálószobámban! Hála az égnek, el se tudtam képzelni, mi... de hát mi baja Albusnak?

A kocsmárosnő zihálva megtorpant, és elkerekedett szemmel meredt Dumbledorera.

– Megmérgezték – magyarázta Harry. – Madam Rosmerta, maradhatna a professzor úr a Három Seprűben, amíg felszaladok az iskolába segítséget hívni?

– Nem mehetsz fel oda egyedül! Hát nem tudod – hát nem láttad...?

– Kérem, segítsen felemelni! – sürgette Harry, meg se hallva a nő szavait. – Ketten be tudjuk vinni...

– Mi történt? – kérdezte Dumbledore. – Mi baj van, Rosmerta?

– A... a Sötét Jegy, Albus.

És a nő a Roxfort irányába mutatott. Harrynek jeges rémület markolt a szívébe, miközben a távoli kastély felé fordult.

Valóban ott volt... ott lebegett alacsonyan az égen a kígyónyelvű zöld koponya, a jel, amit a halálfalók hagytak azokon a helyeken, ahol jártak... ahol gyilkoltak...

– Mikor jelent meg? – kérdezte Dumbledore, miközben Harry vállát markolva, nagy nehezen feltápászkodott a földről.

– Egy-két perce talán. Még nem volt ott, amikor kiraktam a macskát, de mikor felértem...

– Azonnal fel kell mennünk a kastélyba – jelentette ki Dumbledore. – Rosmerta... – Bár támolygott egy kicsit, újra határozottság áradt egész lényéből. – Szállítóeszközökre van szükségünk – seprűkre...

– Van kettő az italraktárban – hadarta rémült arccal a kocsmárosnő. – Szaladjak, hozzam?

– Nem kell, majd Harry idehívja őket.

Harry már emelte is a pálcáját.

– Invito Rosmerta seprűi!

Szinte azon nyomban dörrenve kicsapódott a kocsma ajtaja. Két seprű röppent ki az utcára, s egy másodperccel később már mindkettő ott lebegett kissé vibrálva, derékmagasságban Harry előtt.

– Rosmerta, kérem, küldjön értesítést a minisztériumba! – mondta Dumbledore, miközben lába közé vette a hozzá közelebb eső seprűt. – Könnyen meglehet, hogy a kastélyban még senki nem vett észre semmit... Harry, vedd fel a varázsköpenyt!

Harry előráncigálta a zsebéből a köpenyt, s mielőtt felült a másik seprűre, magára terítette. Madam Rosmerta már elindult vissza a kocsmába, amikor ők a levegőbe emelkedtek. Repülés közben Harry gyakran oldalra nézett, készen arra, hogy elkapja útitársát, ha az esetleg lefordulna a seprűjéről. Azonban úgy tűnt, Dumbledore a Sötét Jegy láttán mozgósította utolsó erőtartalékait: mélyen előrehajolt suhanó seprűjén, szemét elszántan a Jegyre szegezte, hosszú ezüst haja és szakálla vadul lobogott a hűvös szélben. Most már Harry is a zöld koponyára meredt. Úgy feszítette belülről a félelem, akár egy táguló, méreggel teli hólyag: összenyomta a tüdejét, kiszorított a testéből minden egyéb kellemetlen érzést, minden fájdalmat...

Milyen hosszú ideig lehettek távol? Mi van, ha már elfogyott Ron, Hermione és Ginny szerencséje? És ha valamelyikük tragikus sorsát jelzi a Sötét Jegy? Esetleg Neville-ét, Lunáét vagy a DS egy másik tagjáét? Mert ha igen... Ő, Harry kérte meg őket, hogy őrködjenek a folyosókon, ő adta nekik a veszélyes feladatot... Hát megint ő lesz a felelős egy barát halálért?

Miközben végigsuhantak a sötét, kanyargós dűlőút fölött, amin korábban lesétáltak, Harry a süvítő menetszélben is hallotta, hogy Dumbledore megint egy ismeretlen nyelven mormol valamit. Hogy miért, azt akkor vélte megérteni, amikor a birtokot határoló fal fölött átrepülve furcsán megremegett a seprűje: hogy akadálytalanul bejussanak, Dumbledore hatástalanította a Roxfort köré vont bűbájokat... A Sötét Jegy a kastély legmagasabb tornya, a csillagvizsgáló torony fölött lebegett. Vajon azért, mert ott halt meg valaki?

Dumbledore leereszkedett a mellvéd mögött, és leszállt a seprűjéről. Harry, néhány másodperc késéssel, mellette landolt, és gyorsan körülnézett.

A torony terasza üres volt, a kastélyba levezető csigalépcsőre nyíló ajtó csukva. Holttestnek nyoma sem volt, és nem utalt rá semmi, hogy dulakodás, élethalálharc zajlott volna odafent.

– Mit jelent a Sötét Jegy? – kérdezte Harry a fejük fölött lebegő kígyónyelvű halálfejre pillantva. – Ez igazi Jegy egyáltalán? Biztos, hogy valakit meg... Professzor úr?

Harry a Jegy kísérteties derengésében észrevette, hogy Dumbledore a mellkasát markolja megfeketedett kezével.

– Menj, keltsd fel Perselust! – szólt erőtlen, de tiszta hangon az öreg varázsló. – Mondd el neki, mi történt, és vezesd ide! Ne tégy semmi mást, ne beszélj senki mással, és ne vedd le a köpenyt! Itt várok rád.

– De...

– Megígérted, hogy engedelmeskedsz, Harry. Indulj!

Harry odasietett a csigalépcsőre nyíló ajtóhoz, de mikor megfogta a vaskarikát, futva közeledő léptek zaját hallotta az ajtó túloldaláról. Hátranézett Dumbledorera, aki intett neki, hogy húzódjon félre. Harry hátrálni kezdett, és közben elővette pálcáját.

Az ajtó felcsapódott, valaki kiugrott rajta, és elkiáltotta magát:

– Capitulatus!

Abban a szempillantásban Harry érezte, hogy teste merev mozdulatlanságba dermed. Hanyatt nekiesett a torony mellvédjének, és ott állt, akár egy falnak támasztott szobor – nem tudott se mozdulni, se beszélni. Nem értette, hogy történhetett ez vele, hiszen a Capitulatus nem bénító bűbáj...

Aztán a Jegy fényében meglátta, hogy Dumbledore pálcája átrepül a mellvéd fölött, és mindent megértett... Az igazgató néma varázslattal megbénította őt, de az erre fordított másodpercért súlyos árat fizetett: elvesztette a lehetőséget az önvédelemre.

A mellvéd előtt álló Dumbledore arca holtsápadt volt, de félelemnek nyoma sem látszott rajta. Nyugodtan ránézett lefegyverzőjére, és így szólt:

– Jó estét, Draco!

Malfoy kilépett az ajtónyílásból, és gyorsan körülnézett, hogy Dumbledore egyedül van-e. Szeme megakadt a két seprűn.

– Ki van még itt?

– Ezt inkább én kérdezhetem. Egyedül dolgozol?

Harry a Jegy zöld fényében látta, hogy Malfoy pillantása visszatér Dumbledore arcára.

– Nem vagyok egyedül. Vannak társaim. Halálfalók érkeztek az iskolába.

– No lám. – Dumbledore úgy beszélt, mintha Malfoy egy ügyesen megoldott iskolai feladatról számolna be neki. – Elismerésre méltó teljesítmény. Megtaláltad a módját, hogy bejuttasd őket?

– Igen – zihálta Malfoy. – Itt, a maga orra előtt, és észre se vette!

– Nagyszerű! Csakhogy – már megbocsáss – sehol nem látom őket. Hol vannak?

– Összetalálkoztak a maga őreivel. Odalent harcolnak, de nem lesz hosszú csata. Én előrejöttem, mert... el kell végeznem valamit.

– Akkor hát láss hozzá, és végezd el, kedves fiam! – biztatta Dumbledore.

Hallgatás következett. Harry ott állt láthatatlan, megdermesztett testébe zárva, nézte a két embert, és hallgatta a távoli csatazajt – Malfoy pedig nem tett mást, csupán rámeredt Dumbledorera, aki, hihetetlen módon, mosolygott.

– Draco, Draco, te nem vagy gyilkos.

– Honnan tudja? – vágta rá dacosan Malfoy.

Bizonyára azonnal rájött, milyen gyermetegen hangzott a kérdés – Harry látta a zöldes fényben, hogy elpirul.

– Nem is sejti, mire vagyok képes! – fakadt ki. – Fogalma sincs, mit tettem!

– Dehogynem, tudom – felelte szelíden Dumbledore. – Kis híján Katie Bell és Ronald Weasley halálát okoztad. A tanév folyamán egyre elkeseredettebb kísérleteket tettél arra, hogy megölj engem. Már megbocsáss, Draco, de ezek roppant ügyetlen próbálkozások voltak... őszintén szólva annyira ügyetlenek, hogy kétséget ébresztenek szándékod komolysága felől...

– Komoly volt a szándékom! – erősködött Malfoy. – Egész évben a feladaton dolgoztam, és ma este...

Valahol az épület mélyén tompa kiáltás harsant. Malfoy összerezzent, aztán hátranézett a válla fölött.

– Valaki odalent hősiesen állja a sarat – jegyezte meg csevegő hangon Dumbledore. – De hol is tartottunk? Tehát sikerült bejuttatnod a halálfalókat a kastélyba, amit én, bevallom, elképzelhetetlennek tartottam... Hogyan csináltad?

Malfoy nem válaszolt. Minden idegszálával fülelt, hallgatta, mi történik odalent, s majdnem olyan dermedtnek látszott, mint Harry.

– Lehet, hogy egyedül kell befejezned a munkát – jegyezte meg Dumbledore. – Elképzelhető, hogy az őreim feltartóztatták a bajtársaidat. Bizonyára tudod, hogy a Főnix Rendjének tagjai is itt vannak ma este. De hát nincs is igazán szükséged segítségre... a pálcám nélkül védtelen vagyok.

Malfoy ismét Dumbledorera meredt, de nem felelt, és meg se mozdult.

– Értem – bólintott Dumbledore. – Félsz cselekedni, amíg nincsenek itt.

– Nem félek! – csattant fel Malfoy. – Itt magának van félnivalója!

– Miért? Nem hiszem, hogy megölsz, Draco. Gyilkolni nem olyan könnyű, mint az ártatlanok hiszik... De amíg a barátaidra várunk, meséld el, hogyan csempészted be őket ide! Elég sokáig tartott, mire megtaláltad a módját.

Malfoy olyan arcot vágott, mintha üvölteni lenne kedve vagy a hányinger környékezné. Nyelt egyet, azután mélyeket sóhajtott, s közben izzó tekintettel bámulta Dumbledore-t, pálcáját az igazgató szívére szegezve. Végül, mintha kényszerítenék rá, megszólalt:

– Meg kellett javítanom hozzá a régi volt-nincs szekrényt. Azt, amiben tavaly Montague elveszett.

– Ááá.

Dumbledore sóhaja szinte nyöszörgésnek hangzott. Behunyta a szemét egy pillanatra. – Nagyon okos... felteszem, kettő van belőle.

– A párja a Borgin & Burkesben van – magyarázta Malfoy. – Eredetileg át lehetett járni egyikből a másikba. Montague elmondta, hogy amikor belökték a roxfortiba, és bent rekedt a kettő közti átjáróban, egyszer azt hallotta, ami az iskolában történik, máskor meg azt, ami a boltban, mintha a két hely között ingázna, de őt senki nem hallotta... Végül sikerült kihoppanálnia, pedig a vizsgát még nem tudta letenni. Majdnem bele is halt. Ezt mindenki csak egy jó sztorinak tartotta, de én rájöttem, mit jelent igazából... hogy ha megjavítom az elromlott szekrényt, lesz egy út, amin be lehet jutni a Roxfortba.

– Kitűnő – dünnyögte Dumbledore. – Tehát a halálfalók átjöttek a Borgin & Burkesből az iskolába, hogy segítsenek neked... Okos terv, nagyon okos terv... és jól mondtad, mindez az orrom előtt történt...

– Igen! – vágta rá büszkén Malfoy, bizarr módon önbizalmat merítve Dumbledore elismerő szavaiból. – Az orra előtt!

– De voltak pillanatok – folytatta az igazgató –, ugye, voltak, amikor kételkedtél benne, hogy sikerül megjavítanod a szekrényt? Akkor folyamodtál más, primitív és átgondolatlan módszerekhez: elküldted nekem a megátkozott nyakláncot, pedig sejthetted, hogy rossz kezekbe fog kerülni... és a mérgezett mézbort, amiről szintén aligha hihetted, hogy valóban én fogom meginni...

– De maga nem jött rá, hogy én voltam! – vágott vissza Malfoy. A mellvédnek támaszkodó Dumbledore közben kicsit lejjebb csúszott, mintha lábai nem bírnák már tartani, Harry pedig folytatta néma, kilátástan küzdelmét a testét gúzsba kötő bűbáj ellen.

– Ki kell, hogy ábrándítsalak: rájöttem – felelte Dumbledore. – Biztos voltam benne, hogy mindez a te műved.

– Akkor miért nem tett semmit?

– Az túlzás, hogy nem tettem semmit. Utasítottam Piton professzort, hogy figyeljen téged...

– Ő nem a maga parancsára figyelt, hanem mert megígérte anyámnak...

– Hát persze, neked azt mondta, de...

– Piton kettős ügynök, maga vén bolond, nem magának dolgozik, csak úgy tesz!

– Ebben nem értünk egyet, Draco. Feltétlenül megbízom Piton professzorban...

– Akkor teljesen bolond! – feleselt Malfoy. – Piton folyton ajánlgatta, hogy segít nekem! Azt hitte, hagyom, hogy az övé legyen a dicsőség... Folyton faggatott, miben mesterkedek – hogy az ő szavaival éljek. Kérdőre vont a nyaklánc miatt, ostobaságnak tartotta, ami mindent elronthatott volna... De én nem árultam el neki, miért járok a Szükség Szobájába, és mikor holnap reggel felébred, már túl leszünk az egészen, és már nem ő lesz a Sötét Nagyúr kedvence! Egy nagy senki lesz hozzám képest!

– Megérdemelt jutalom – mondta csendesen Dumbledore. – Valóban annak jár az elismerés, aki megdolgozott érte... De segítőtársra akkor is szükséged volt. Kellett valaki Roxmortsban, aki odaadja Katie-nek a... a... áááá...

Dumbledore ismét behunyta a szemét, és lassan bólintott.

– ...hát persze... Rosmerta. Mióta áll az Imperiusátok hatása alatt?

– Hát felfogta végre? – gúnyolódott Malfoy.

Lentről újabb fájdalmas kiáltás szűrődött fel, a korábbinál jóval hangosabban és tisztábban. Malfoy nyugtalanul hátrapillantott, majd ismét Dumbledorera nézett, aki időközben folytatta:

– Szegény Rosmertát tehát arra kényszerítetted, hogy a saját mosdójában leselkedjen, és átadja a nyakláncot az első roxfortos diáklánynak, aki egyedül lép be az ajtón. És a mézbor... hát persze, Rosmerta megmérgezhette, mielőtt felküldte Lumpslucknak, nekem szánt karácsonyi ajándék gyanánt. Ügyes, igazán ügyes... Frics úr természetesen nem ellenőriz egy Rosmertától érkező palackot... De mondd csak, hogyan érintkeztél Rosmertával? Úgy tudtam, ellenőrzésünk alatt tartjuk a kastély és a külvilág közti összes kommunikációs csatornát.

– Megbűvölt pénzérméket használtunk – adta meg a választ Malfoy. Olyan volt, mintha valami kényszerítené rá, hogy beszéljen. A kezében vadul remegett a pálca. – Nálam volt az egyik, nála a másik, és üzenni tudtam neki...

– Nem ugyanezzel a titkos módszerrel kommunikáltak tavaly a Dumbledore Seregének nevezett csoport tagjai? – Dumbledore hangja könnyed, szinte derűs volt, pedig beszéd közben a háta megint néhány centivel lejjebb csúszott a mellvéden.

– Igen, tőlük vettem az ötletet – felelte undok mosollyal Malfoy. – A mérgezett mézborhoz meg a sárvérű Grangertől. Hallottam, amikor a könyvtárban azt magyarázta, hogy Frics nem tudja kimutatni a mérgeket...

– Kérlek, ne használd előttem azt a becsmérlő szót – mondta Dumbledore.

Malfoy élesen felkacagott.

– Pont a sárvérű szó zavarja, miközben meg akarom ölni?

– Igen. – Harry látta, hogy Dumbledore erőtlen lába kissé megcsúszik a kövön, ahogy igyekszik álló helyzetben tartani magát. – De ami a szándékodat illeti, Draco, hosszú percek óta semmi sem akadályoz a cselekvésben. Nincs itt senki más rajtunk kívül. Védtelenebb vagyok, mint álmodni merhetted, mégsem tudod elszánni magad...

Malfoy önkéntelenül elfintorodott, mintha valami keserűt dugtak volna a szájába.

– De térjünk vissza a ma estére – folytatta Dumbledore. – Nem egészen értem, hogyan zajlott a dolog... Tudtad, hogy elhagytam az iskolát?... Hát persze – válaszolta meg a saját kérdését. – Rosmerta látott a faluban, és bizonyára értesített téged a remek kis pénzérmék segítségével...

– Igen – erősítette meg Malfoy. – De azt mondta, maga csak lement a faluba egy italra, aztán visszajön...

– Az ital valóban megvolt... és vissza is jöttem – motyogta Dumbledore. – így hát elhatároztad, hogy csapdát állítasz nekem?

– Úgy döntöttünk: fellőjük a Sötét Jegyet a torony fölé, hogy maga iderohanjon megnézni, ki halt meg. És bele is esett a csapdába!

– Hát igen... vagy mégsem... – felelte Dumbledore. – Viszont ezek szerint nem halt meg senki?

– De, valaki igen. – Malfoy hangja ennél a mondatnál egy oktávval magasabbra ugrott. – A maga egyik embere... Nem tudom, hogy ki, sötét volt... Átléptem egy holttest fölött... Úgy volt, hogy itt fogom várni magát, de a főnixe az utamba állt...

– Ő már csak ilyen – bólogatott Dumbledore.

Durranás és kiáltások szűrődtek fel odalentről, az eddiginél jóval hangosabban: úgy tűnt, mintha a csata már a toronyba vezető csigalépcsőn dúlna. Harrynek némán kalapált a szíve láthatatlan mellkasában... Valaki meghalt... Malfoy átlépett egy holttest fölött... Ki lehetett az...?

– Fogytán az időnk, Draco – szólt Dumbledore. – Beszéljük meg a lehetőségeidet.

– Az én lehetőségeimet!? – fortyant fel Malfoy. – Itt állok, pálcával a kezemben – meg fogom ölni...

– Ne áltassuk magunkat, kedves fiam. Ha meg akarnál ölni, megtetted volna, miután lefegyvereztél, és nem csevegnénk itt a kalandjaidról.

Malfoy arca hirtelen ugyanolyan fehér lett, mint Dumbledore-é.

– Nincs választási lehetőségem! – harsogta, mintha önmagát győzködné. – Meg kell tennem! Különben megöl! Megöli az egész családomat!

– Tudom, hogy nehéz helyzetben vagy – nézett rá elkomorodva Dumbledore. – Mit gondolsz, mi másért nem avatkoztam közbe? Tudtam, hogy Voldemort nagyúr végezne veled, ha megtudná, hogy gyanúsítalak.

Malfoy összerezzent a név hallatán.

– Tudtam, mi a feladatod, de ezt nem árulhattam el neked – folytatta Dumbledore. – Féltem, hogy Voldemort legilimenciával vizsgál téged. De most végre nyíltan beszélhetünk... Még mindig nem történt nagyobb baj, nem bántottál senkit, igaz, csak a szerencsén múlott, hogy a két ártatlan áldozatod életben maradt... Még tudok segíteni rajtad, Draco.

– Nem, nem tud – rázta a fejét Malfoy, és épp úgy rázkódott pálcát markoló keze is. – Rajtam senki nem tud segíteni. A Sötét Nagyúr azt mondta, vagy megteszem, vagy megöl. Nincs választásom.

– Állj át a jó oldalra, Draco, és olyan oltalmat kapsz, amit remélni se mernél. Mi több, még ma éjjel elküldöm a Rend tagjait édesanyádhoz – őt is a védelmünkbe vesszük. Apád pillanatnyilag biztonságban van az Azkabanban, de ha eljön az ideje, őt is elrejtjük majd. Állj át a jó oldalra, Draco... Te nem vagy gyilkos.

Malfoy némán bámult Dumbledorera.

– De hát eljutottam idáig – szólalt meg végül. – Mindenki azt hitte, belehalok, ha megpróbálom, és mégis itt vagyok... pálcát szegezek magára... a kezemben van az élete...

– Tévedsz, Draco – felelte csendesen Dumbledore. – A te életed van az én kezemben.

Malfoy nem válaszolt. Résnyire nyitva volt a szája, és pálcát tartó kezét – Harry úgy látta – mintha egy kicsit lejjebb eresztette volna.

Ekkor azonban léptek szapora dobogása hangzott fel a lépcsőn, s egy másodperccel később négy fekete taláros alak rontott ki a toronykilátóra, félresodorva az ajtó előtt álló Malfoyt. Harry rémülten bámulta az idegeneket rezzenéstelenné dermedt szemével: úgy tűnt, a halálfalók megnyerték a csatát.

Az egyik alak, egy alacsony, ragyás, furcsán félrebillent fejű férfi kehesen felvihogott.

– Dumbledore védtelenül! – szólt egy mohón vigyorgó, zömök nőhöz fordulva, aki akár a nővére is lehetett. – Dumbledore pálca nélkül! Dumbledore egyedül! Ügyesen csináltad, Draco, nagyon ügyesen!

– Jó estét, Amycus – köszönt Dumbledore olyan nyugalommal, mintha a halálfaló teázni érkezett volna a toronyba. – Látom elhozta Alectót is... elragadó...

A nő dühösen vihogott.

– Azt hiszi, a viccelődés megmenti a haláltól? – károgta.

– Viccelődés? – vonta fel a szemöldökét Dumbledore. – Téved, ezt jómodornak hívják.

– Gyerünk! – szólalt meg a Harryhez legközelebb álló idegen, egy sovány, csimbókos szürke hajú, pofaszakállas férfi, aki szemlátomást feszengett a fekete halálfaló-talárban. Recsegő ugatással beszélt – Harry még sose hallott ember szájából ilyen hangot –, és a testszaga is sajátos volt: a mocsok és a verejték bűze keveredett benne a kiontott vér összetéveszthetetlen illatával. Piszkos ujjain hosszúra nőtt, sárgás körmök éktelenkedtek.

– Maga az, Fenrir? – kérdezte Dumbledore.

– Én vagyok – felelte a pofaszakállas. – Örül, hogy eljöttem, Dumbledore?

– Nem, nem állítanám.

Fenrir Greyback elvigyorodott, kivillantotta hegyes fogait, majd lassan, élvetegen megnyalta ajkát. Az állát lecsordult vér szennyezte.

– De hiszen tudja, mennyire szeretem a gyerekeket, Dumbledore.

– Értsem úgy, hogy már nem is csak teliholdkor vadászik? Ez roppant szokatlan... Annyira megkedvelte az emberhúst, hogy havonta egy nap nem elég az étvágya csillapítására?

– Jól mondja – vigyorgott Greyback. – Ez megdöbbenti, ugye? Most megijedt, mi?

– Bevallom, undorodom kissé – felelte Dumbledore. – És valóban megdöbbent, hogy Draco elhívta magát ide, ahol a barátai élnek...

– Nem hívtam – motyogta Malfoy. Tekintetével kerülte Greybacket, mintha a látványát se tudná elviselni. – Nem tudtam, hogy ő is jön...

– Hogy is hagyhattam volna ki egy roxforti kirándulást, Dumbledore? – ugatta Greyback. – Hisz annyi szétmarcangolni való torok van itt... annyi ínyencfalat! – Mutatóujja sárga körmével piszkálni kezdte metszőfogait. – Maga lesz a desszert, Dumbledore...

– Nem – szólalt meg a negyedik halálfaló, egy széles, durva arcú férfi. – A parancs világos: Dracónak kell megtennie. Gyerünk, Draco, ne késlekedj!

Malfoy azonban mintha a maradék elszántságát is elvesztette volna. Borzadva bámulta Dumbledore falfehér arcát, amire most fel se kellett néznie, hisz az igazgató már félig leroskadt a mellvéd tövébe.

– Nézzetek rá, amúgy se húzná már sokáig – jegyezte meg a félrebillent fejű halálfaló. – Mi történt magával, Dumby?

– Gyengeség, lassuló reflexek, Amycus – felelte Dumbledore. – A hajlott kor átkai... Egyszer majd maga is megtapasztalja... ha szerencséje van, és megéri...

– Mit fecseg? Mit fecseg? – hadarta hirtelen dühvel a halálfaló. – Mindig ilyen volt maga, csak beszél, beszél, de nem csinál semmit! Nem is tudom, mit törődik magával a Sötét Nagyúr! Gyerünk, Draco, öld meg!

Ekkor azonban ismét lépések hallatszottak lentről, majd egy hang harsant:

– Eltorlaszolták a lépcsőt! Reducto! Reducto!

Harrynek megdobbant a szíve. Tehát a négy behatoló mégsem győzte le a roxfortbeliek ellenállását... Csupán átverekedték magukat a toronyig, és – a jelek szerint – valahogy elzárták üldözőik útját...

– Gyerünk, Draco, mire vársz? – türelmetlenkedett a durva arcú.

Malfoy keze azonban annyira remegett, hogy célozni se tudott már.

– Majd én! – recsegte Greyback, és vicsorogva megindult Dumbledore felé.

– Azt mondtam, nem! – kiáltott rá a durva képű.

Fény villant, és az ártás a mellvédnek lökte a vérfarkast. Harry hihetetlennek érezte, hogy senki sem hallja szívének vad kalapálását, senki nem veszi észre, hogy ott áll Dumbledore varázsától dermedten – ha csak a kezét mozgatni tudná, kilőhetne egy átkot a köpeny rejtekéből...

– Tedd meg, Draco, vagy állj félre, hogy valamelyikünk... – kárálta a nő, de ebben a szempillantásban ismét kicsapódott a toronykilátó ajtaja, és megjelent Piton. Ott állt a csigalépcső tetején, kezében a pálcájával, s fekete szeme gyorsan végigsiklott a jelenlévőkön: a mellvéd tövébe roskadt Dumbledore-on, a négy halálfalón, köztük a megvadult vérfarkason, és Malfoyon.

– Van egy kis gond, Piton – szólt a ragyás Amycus, szemét és pálcáját egyaránt Dumbledorera szegezve. – Úgy tűnik, a gyerek nem képes...

Ekkor azonban még valaki kimondta Piton nevét, ha egészen halkan is:

– Perselus...

Ez a hang jobban megrémítette Harryt, mint bármi más aznap este. Dumbledore rimánkodott...

Piton nem szólt, csak megindult előre. Malfoyt durván félrelökte, a három halálfaló pedig szó nélkül hátralépett, s még a vérfarkas is behúzta a nyakát.

Piton ránézett Dumbledorera. Arca az undor és a gyűlölet kifejezésébe merevedett.

– Perselus... kérem...

Piton felemelte a pálcáját, és Dumbledorera szegezte.

– Avada Kedavra!

A pálca hegyéből kitörő zöld fénycsóva a mellkasa közepén találta el Dumbledore-t. Harry ordítani akart, de nem tudott – némán és mozdulatlanul kellett néznie, hogy az átok a magasba taszítja Dumbledore-t. Az ősz varázsló egy pillanatig mintha lebegett volna a zöld koponya alatt, majd lassan zuhanni kezdett, akár egy hatalmas rongybaba, és eltűnt a mellvéd mögött a mélyben.

Huszonnyolcadik fejezet

A Herceg szökése

Harry úgy érezte, mintha ő maga is zuhanna – nem, ez nem történt meg... ez nem történhetett meg...

– El innen, gyorsan! – mondta Piton, azzal galléron ragadta Malfoyt, betuszkolta a lépcsőre vezető ajtón, majd ő maga is utána ment. Greyback és a köpcös testvérpár követte őt, az utóbbiak izgatottan zihálva. Már eltűntek, mikor Harry egyszerre rádöbbent, hogy újra tud mozogni – egy ideje már nem a varázslat, hanem a sokk bénította meg a tagjait. Épp mikor a durva arcú halálfaló az ajtóhoz lépett, ledobta magáról a láthatatlanná tévő köpenyt.

– Petrificus totalus!

A fekete taláros felbukott, mint egy kuglibábu, de szinte még földet sem ért dermedt teste, mikor Harry már át is ugrott rajta, hogy aztán lerohanjon a sötét lépcsőn.

Minden porcikáját átjárta az iszonyat. Meg kell keresnie Dumbledore-t és el kell kapnia Pitont... A két dolog valahogy összekapcsolódott a fejében. Visszafordíthatja, ami történt, ha egy helyre viszi a két embert... Dumbledore nem halhatott meg...

Egyetlen ugrással maga mögött hagyta a csigalépcső utolsó tíz fokát, aztán rögvest meg is torpant, és felemelte pálcáját. A gyéren megvilágított folyosót gomolygó porfelhő töltötte be. A mennyezet egy nagy darabon beomlott, és még mindig dúlt a csata, de mielőtt Harry megállapíthatta volna, ki harcol ki ellen, ismét felharsant a gyűlölt hang: Vége, indulás! – és Harry látta, amint Piton eltűnik a folyosó túlsó végén. Sikerült tehát sértetlenül áthaladnia Malfoyjal a csatázók között. Harry elindult, hogy kövesse Pitont, de ekkor kivált egy alak a harcolók közül, és felé lendült: Greyback volt az. Mielőtt pálcát szegezhetett volna, a vérfarkas elkapta őt; hanyatt esett, arcán érezte a csimbókos hajfürtöket, orrában és szájában a verejték és a vér szúrós szagát, torkán a forró leheletet...

– Petrificus totalus!

Greyback egy rándulással megdermedt, és rádőlt Harryre. Harry nagy nehezen lelökte magáról a vérfarkast, de alighogy felállt, egy zöld fénycsóva suhant el a füle mellett. Előregörnyedt, és fejjel előre belerohant a kavarodásba. Néhány lépés után azonban megcsúszott, aztán elbotlott valami súlyos, puha dologban: a földön két hason fekvő test hevert, jókora vértócsával körülvéve. Mielőtt Harry megnézhette volna, kik azok, lángcsóvaként lengő vörös hajtömeg vonta magára a tekintetét: Ginny a dudoros Amycusszal küzdött. A halálfaló sorozatban küldte az átkokat a lány felé, aki fürgén félreugrált előlük. Amycus vihogott, élvezte a játékot: – Crucio! – Crucio! – előbb-utóbb belefáradsz a táncba, szépségem...

– Obstructo! – kiáltotta Harry.

Ártása mellbe találta Amycust, aki fájdalmas visítással felrepült a levegőbe, nekivágódott a szemközti falnak, aztán a padlóra rogyott valahol Ron, McGalagony professzor és Lupin mögött, akik mind egy-egy halálfalóval viaskodtak. Távolabb Tonksot pillantotta meg Harry; a boszorkány ellenfele, egy tagbaszakadt, szőke halálfaló szinte vaktában szórta az átkokat. Azok ide-oda pattogtak a falak között, zúzták a köveket, kitörtek egy közeli ablakot...

– Hol voltál, Harry? – kiáltotta Ginny, de Harry akkor már továbbrohant. Egy eltévedt átok közvetlenül a feje fölött csapódott a falba, és vakolatdarabokkal szórta tele a haját. Piton nem szökhet meg, utol kell érnie Pitont...

– Gazemberek! – harsant McGalagony professzor kiáltása, majd a következő pillanatban Harry meglátta a halálfalónőt, Alectót, aki a fejét fogva menekült a folyosón, sarkában a testvérével. Harry utánuk vetette magát, de megbotlott, és azon kapta magát, hogy keresztben fekszik valakinek a lábán. Oldalra nézett, és Neville sápadt, kerek arcát pillantotta meg a földön.

– Jól vagy, Neville?

– Igen – motyogta a hasát szorongatva a fiú. – Harry... Piton és Malfoy... itt szaladtak el...

– Tudom, őket üldözöm! – felelte Harry, és fektében küldött egy ártást a káosz elsődleges okozója, a tagbaszakadt, szőke halálfaló felé. A varázs a férfi arcát találta el – az felordított a fájdalomtól, megpördült, tántorgott egy kicsit, aztán elfutott a testvérpár után.

Harry felpattant a földről, és továbbrohant a folyosón. Nem törődött a háta mögött felhangzó durranásokkal, a kiáltásokkal, se a földön heverő, talán élő, talán holt emberekkel.

Alig tudott elesés nélkül befordulni a sarkon, annyira csúszott a cipője talpa a rátapadt vértől. Pitonnak jókora előnye volt – talán már el is érte a Szükség Szobája-béli volt-nincs szekrényt... hacsak nem gondoskodtak róla a Rend tagjai, hogy arra ne menekülhessenek a halálfalók. Harry a következő, üres folyosón rohanva nem hallott más zajt, csak saját lépteit és dübörgő szívverését, de aztán megpillantott a padlón egy véres lábnyomot, ami arra utalt, hogy a halálfalók közül legalább egy a tölgyfa ajtó felé menekült. Talán tényleg lezárták a Szükség Szobáját...

Megint befordult egy sarkon, s szinte azon nyomban egy átok röppent el mellette. Gyorsan beugrott egy lovagi páncél mögé, s az egy másodperc múlva szétrobbant. Látta, hogy a halálfaló testvérpár lefelé rohan a márványlépcsőn – ártásokat küldött utánuk, de csupán a lépcsőfordulóban lógó egyik festmény parókás boszorkányait találta el, akik erre sikoltozva átmenekültek a szomszédos portrékba. Harry átugrott a páncél roncsain, s közben újabb kiáltásokat és sikolyokat hallott. Tehát már mások is felébredtek a kastélyban...

Úgy döntött, az egyik titkos lépcsőn folytatja útját, hátha meg tudja előzni a testvérpárt, és utoléri Pitont meg Malfoyt, akik időközben már bizonyára kiértek a parkba. Miután gondosan átugrotta az eltűnő fokot a rejteklépcső közepén, egy falikárpiton át kirontott egy folyosóra, ahol egy csapatnyi megzavarodott, pizsamás hugrabugos ácsorgott.

– Harry! – szólította meg Ernie Macmillan. – Zajokat hallottunk, és valaki azt mondta, hogy a Sötét Jegy...

– Félre az útból! – kiáltotta Harry, s két fiút félrelökve kirohant a lépcsőfordulóra, ahonnan a márványlépcső utolsó szakasza vezetett lefelé. A tölgyfa nagyajtó tárva-nyitva állt, s a bejárati csarnok kőpadlóján vérfoltok csillogtak. Egy eltévedt átok lyukat ütött a Griffendél pontjait mutató óriás homokórán – a rubinkövek kopogva záporoztak belőle, és szanaszét gurultak a padlón.

Harry átszaladt a csarnokon, majd a bejárati lépcsőre érve gyorsan körülnézett. Szinte azonnal megpillantott a parkban három mozgó, fekete árnyat. Az alakok a vadkanos kapu felé futottak, el kellett hagyniuk a birtokot, hogy dehoppanálni tudjanak. Az egyik árnyék a tagbaszakadt szőke halálfalónak tűnt, néhány lépéssel előtte pedig mintha Piton és Malfoy szaladt volna...

Harry tüdejébe fájdalmasan beleszúrt a hideg éjszakai levegő, ahogy futni kezdett a menekülők után. Valahol elöl megvillant valami, s a fény egy pillanatig élesen kirajzolta a fekete alakok sziluettjét. Harrynek fogalma sem volt, miféle villanás lehetett az, de nem is gondolkodott rajta, csak rohant, ahogy a lába bírta. Le kellett dolgoznia a hátrányát, ilyen távolságból nem találhatta el őket...

Újabb villanás, kiáltások, egymást keresztező fénylövedékek... és Harry most már látta, mi folyik nem messze tőle: Hagrid kirontott a vadőrlakból, és megpróbálta feltartóztatni a menekülőket. Harry minden lélegzetvételnél úgy érezte, darabokra szakad a tüdeje, és mintha tüzes vassal égették volna a mellkasát, mégis fokozta a tempót, mert egy kéretlen hang a fejében egyre azt ismételgette: Hagridot ne... csak Hagridot ne...

Egyszerre valami hátba vágta, arcra bukott tőle. Érezte, hogy vér szivárog mindkét orrlyukából. Miközben a hátára fordult, már tudta, hogy a megelőzött testvérpárt fogja megpillantani...

– Obstructo! – kiáltotta, s ártása csodával határos módon célba talált: az egyik halálfaló megtántorodott és felbukott, a másik keresztülesett rajta. Harry felpattant, és már rohant is tovább, Piton után...

Néhány másodperc múlva meglátta Hagridot: a felhők mögül előbújó hold megvilágította a vadőr óriási alakját. A szőke halálfaló sorban szórta rá az átkokat, de úgy tűnt, Hagridot megvédi emberfeletti ereje, no meg a vastag bőr, amit óriásnő anyjától örökölt. Piton és Malfoy azonban nem álltak meg harcolni, egyre közeledtek a kapuhoz, amin túl semmi nem akadályozta őket a dehoppanálásban...

Harry elrohant Hagrid és ellenfele mellett, és megcélozta Piton hátát.

– Stupor!

Az ártás célt tévesztett, elsuhant Piton feje mellett. – Fuss, Draco! – kiáltotta Piton, aztán megállt és megfordult. Húsz méterre voltak egymástól Harryvel, s egy pillanatra találkozott a tekintetük, mielőtt mindketten felemelték pálcájukat.

– Cruc...

Mielőtt Harry végigmondhatta volna az átkot, Piton egy villámgyors ártással ledöntötte őt a lábáról. Harry a hasára fordult és felpattant, épp mikor a tagbaszakadt halálfaló elordította magát:

– Piroinitio!

Dörgő robaj hallatszott, s a következő pillanatban narancssárga fény árasztotta el valamennyiüket: Hagrid háza lángokban állt.

– Odabent van Agyar, te gazember! – bömbölte Hagrid.

– Crucio! – kiáltotta ismét Harry a táncoló tűzfényben álló alakra célozva, de Piton ezúttal is kivédte a varázst, és gúnyosan elmosolyodott.

– Ne próbálkozz főbenjáró átkokkal, Potter! – kiáltotta, túlharsogva a tűz ropogását, Hagrid bődüléseit és az égő házba zárt Agyar rémült ugatását. – Nem vagy hozzá se elég bátor, se...

– Incarcer... – ordította Harry, de Piton egy lusta pálcaintéssel belefojtotta az ártást.

– Támadjon! – dühöngött Harry. – Támadjon, maga gyáva...

– Én vagyok gyáva, Potter? – harsogta Piton. – Apád csak akkor mert rám támadni, ha négyen voltak egy ellen! Őt minek neveznéd, mi?

– Stup...

– Mindent kivédek, amíg meg nem tanulod csukva tartani a szádat és az agyadat! – kiáltotta Piton. – Gyerünk innen! – Ez már a tagbaszakadt halálfalónak szólt. – El kell tűnnünk, mielőtt ideérnek a minisztérium...

– Obstruc...

Mielőtt Harry végigmondhatta volna az ártást, iszonyatos fájdalom hasított a testébe. Összerogyott a gyepen. Távoli ordítást hallott, és arra gondolt, hogy ez már a halál, Piton addig fogja kínozni, amíg belepusztul vagy beleőrül...

– Ne! – mennydörgött Piton hangja, s a fájdalom egyszeriben elmúlt. Harry zihálva kuporgott a sötét fűben, és a pálcáját szorongatta. Valahol a feje fölött Piton tovább kiabált:

– Elfelejtetted, mi a parancs? Potter a Sötét Nagyúré – nem bánthatjuk! Gyerünk innen!

Szapora léptek dobbantak Harry feje mellett – olyan közel, hogy remegett tőlük a föld az arca alatt: a testvérpár és a tagbaszakadt halálfaló engedelmeskedtek, elfutottak a kapu felé. Harry felordított dühében – nem érdekelte, hogy él-e vagy meghal, feltápászkodott, és botorkálva megindult Piton felé. Semmi mást nem akart, csak elpusztítani az embert, akit most talán még Voldemortnál is jobban gyűlölt...

– Sectum...

Piton egy apró pálcamozdulattal elnémította. Két méterre sem voltak már egymástól, s Harry tisztán látta a varázsló tűzfényben villogó arcát: azon most nyoma se volt gúnynak vagy megvetésnek – csak izzó harag ült rajta. Harry minden erejével koncentrált, és a varázsigére gondolt: Levi...

– Azt már nem, Potter! – ordította Piton. Rémisztő dörrenés hallatszott. Harry érezte, hogy hátrafelé repül, majd a földnek ütközött a háta meg a tarkója, és kirepült a pálca a kezéből. Hallotta Hagrid kiabálását, Agyar ugatását, és látta fölé magasodó ellenfelét... Ott feküdt pálcáját vesztve, védtelenül, épp úgy, mint nem sokkal korábban Dumbledore. Piton sápadt arca pedig ugyanúgy eltorzult a gyűlölettől, mint a gyilkosság előtt.

– A saját varázslataimat mered használni ellenem, Potter? Én találtam fel ezeket – én, a Félvér Herceg! És te rám szórnád őket, ahogy a mocskos apád tette? Hát nem fogod... nem fogod!

Harry közben a pálcája felé kapott, de Piton egy ártással odébb röpítette azt. A pálca eltűnt a fekete fűben.

– Akkor öljön meg! – zihálta Harry. A harag és a megvetés minden félelmet kiűzött a szívéből. – Öljön meg, ahogy őt is megölte, maga nyomorult gyáva...

– Ne merj gyávának nevezni! – ordította Piton, s az arca hirtelen olyan eszelős, torz kifejezést öltött, mintha az égő házba szorult, panaszosan üvöltő kutya kínjában osztozna. – Ne merészelj!

Azzal megsuhintotta pálcáját. Harry úgy érezte, mintha egy tüzes ostor csapott volna az arcába, és hanyatt vágódott a fűben. Fényfoltok táncoltak a szeme előtt, másodpercekig képtelen volt levegőt venni. Aztán egyszerre hatalmas szárnyak csattogása hangzott fel, és valami eltakarta a csillagos eget: Csikócsőr rátámadt Pitonra, aki hátrahőkölt a közeledő pengeéles karmok láttán. Harry még mindig szédült az eséstől, de nagy nehezen feltornászta magát ülő helyzetbe. Piton közben menekülőre fogta a dolgot, lélekszakadva rohant a kitárt szárnyú hippogriff elől. Csikócsőr olyan vérfagyasztóan vijjogott, ahogy Harry még sose hallotta...

Feltápászkodott, és szédelegve keresni kezdte a pálcáját, hogy folytathassa Piton üldözését. Kitartóan tapogatózott a sötét fűben, sorban dobálta félre az ujja közé akadó gallyakat, de sejtette, hogy nincs esélye – és valóban, mire megtalálta a pálcát és körülnézett, már csak a kapu fölött köröző hippogriffet látta: Pitonnak sikerült kijutnia a birtokról, és dehoppanált...

– Hagrid... – motyogta kótyagosan Harry, és a vadőrlak felé fordult. – Hagrid...!

Szédelegve megindult az égő ház felé, de alig tett néhány lépést, mikor egy hatalmas, púpos alak lépett ki a lángok közül: Hagrid volt az, Agyarral a hátán. Harry felkiáltott a megkönnyebbüléstől, és térdre rogyott; reszketett keze-lába, fájt minden porcikája, és ha levegőt vett, mintha mellbe szúrták volna.

– Jól vagy, Harry? Nem esett bajod? Szólalj meg, Harry...

Hagrid nagy, szőrös arca úszott be Harry szeme elé, s az orrát égett fa és kutyaszőr szaga csapta meg. Oldalra nyúlt – és Agyar reszkető, de megnyugtatóan meleg testét érezte a keze alatt.

– Jól vagyok – zihálta. – És te?

– Ugyan, semmi bajom... Velem nem olyan könnyű elbánni.

Hagrid Harry hóna alá nyúlt, és talpra állította őt – de olyan lendülettel, hogy Harry lába egy pillanatig nem is érte a földet. Hagrid arcán vér csordogált, s fél szeme, ami alatt csúnya seb éktelenkedett, másodpercről másodpercre jobban bedagadt.

– El kell oltanunk... a házadat – nyögte Harry. – Az Aguamenti-bűbáj kell hozzá...

– Igen, ezt a szót kerestem – dörmögte Hagrid, azzal a házra szegezte füstölgő, virágmintás esernyőjét. – Aguamenti!

Az esernyő hegyéből vízsugár lövellt ki. Harry felemelte pálcát szorongató kezét – ólomsúlyúnak érezte –, és ő is elmotyogott egy aguamentit. Addig locsolták Hagriddal a kunyhót, amíg ki nem hunyt az utolsó lángnyelv is.

– Semmi vész – szólt derülátón Hagrid pár perccel később, házának füstölgő romjait szemlélve. – Dumbledore se-perc alatt rendbe rakja nekem...

Harrynek elszorult a szíve a név hallatán. Egyszerre rémisztő, iszonyatos némaságnak érezte az éj csendjét.

– Hagrid...

– Épp egypár bólintér lábát kötözgettem, amikor meghallottam a zajt – dörmögte szánakozva Hagrid. – Szegénykéim szénné égtek...

– Hagrid...

– De hát mi történt? Láttam, hogy azok a halálfalók jönnek a kastély felől, de hát mi a nyavalyát keresett közöttük Piton? És hova ment – üldözi őket, mi?

– Piton... – Harry megköszörülte a füsttől és a felindultságtól kiszáradt torkát. – Hagrid, Piton megölte...

– Megölt valakit? – Hagrid nagy szemeket meresztett. – Piton megölt valakit? Miket beszélsz, Harry?

– Dumbledore-t... Piton megölte Dumbledore-t.

Az a kis rész, ami Hagrid arcából látszott, teljes értetlenséget tükrözött.

– Mi van Dumbledoreral?!

– Meghalt. Piton megölte...

– Hogy mondhatsz ilyet!? – mordult fel a vadőr. – Még hogy Piton megölte... Ne butáskodj, Harry, hogy jut ilyen az eszedbe?

– Láttam.

– Nem láttál te semmit!

– Mondom, hogy láttam, Hagrid!

A vadőr a fejét csóválta. Gyanúja rá volt írva sajnálkozó arcára: azt hitte, Harry megzavarodott valami ártástól, vagy nagyon beverte a fejét...

– Biztos úgy volt, hogy Dumbledore elküldte a halálfalókkal Pitont – jelentette ki magabiztosan a vadőr. – El kell játszania, hogy velük van. Gyere, Harry, menjünk fel a kastélyba...

Harrynek még mindig vadul reszketett keze-lába. Nem vitatkozott, nem győzködte tovább Hagridot... Higgyen, amit akar, amíg még teheti...

Elindultak a kastély felé, s Harry látta, hogy időközben számos ablakban világosság gyúlt. El tudta képzelni a bent zajló jeleneteket: a diákok és tanárok szobáról szobára járnak, riadtan viszik egymásnak a hírt, hogy halálfalók törtek be a kastélyba, hogy a Roxfort fölött ott lebeg a Sötét Jegy, hogy valakit biztosan megöltek...

A tölgyfa kapu még mindig nyitva állt, fény ömlött ki rajta az útra és a gyepre. Hálóruhás alakok lépkedtek tétován a bejárati lépcsőn, megannyi nyugtalan, pásztázó tekintet kereste a menekülő halálfalók nyomát az éjszakában. Csak Harry nézett konokul egyetlen pontra: a legmagasabb torony tövébe. Azt képzelte, hogy egy fekete alakot lát ott a fűben feküdni, jóllehet túl messze volt ahhoz, semhogy ilyesmit valóban kivehetett volna. De miközben arra a pontra meredt, ahol Dumbledore élettelen testét sejtette, látta, hogy emberek közelednek a torony alja felé – s ez már nem a képzeletének játéka volt.

– Azok meg mit néznek ott? – kérdezte csodálkozva Hagrid, ahogy Harryvel az oldalán és a sarkában Agyarral a bejárati lépcső felé közeledett. – Mi van ott a fűben? – tette hozzá élesen, azzal elkanyarodott a csillagvizsgáló torony felé, ahol most már kisebb tömeg verődött össze. – Látod, Harry? Ott, a torony tövében. Pont a Sötét Jegy alatt... Szent ég, ugye, nem lehet, hogy valakit...

Hagrid elharapta a mondatot, mintha a gondolat túl borzalmas lenne ahhoz, hogy hangosan kimondja. Harry ott lépkedett mellette; szúrt és sajgott az arca meg a lába a számos ártástól, ami az elmúlt fél órában eltalálta, de valahogy kívülről érezte a fájdalmakat, mintha a meggyötört test nem a sajátja lenne. Az egyetlen igazi kín az a szörnyű szorítás volt a mellkasában...

Mintha egy álomban járnának, úgy vágtak át Hagriddal a suttogó tömegen, s léptek ki arra a területre, amit az elszörnyedt diákok és tanárok gyűrűje körülvett.

Hagrid megtorpant, s döbbent-fájdalmas nyögés szakadt fel belőle. Harry hallotta ezt, de nem állt meg; lassan továbbment egészen odáig, ahol Dumbledore feküdt, és térdre rogyott a varázsló mellett.

Már fent a toronyban tudta, hogy nincs remény: a tagjait megbénító varázslat csak azért múlhatott el, mert Dumbledore, aki rászórta a sóbálványátkot, meghalt. De sem ez, sem más nem készíthette fel a lelkét arra, hogy így, szétvetett tagokkal, összezúzott testtel, a földön elterülve lássa Dumbledore professzort, a legnagyobb varázslót és legbölcsebb embert, akit ezen a világon megismerhetett.

Dumbledore szeme csukva volt; ha végtagjainak bizarr helyzete nem bizonyít mást, akár úgy tűnhetett volna, hogy csak alszik. Harry óvatosan a helyére tolta a félhold-szemüveget a horgas orron, és talárja ujjával letörölte a dermedt száj sarkából kicsordult vért. Aztán rámeredt a bölcs öreg arcra, és megpróbálta felfogni a felfoghatatlant, valóságként elfogadni az elképzelhetetlent: hogy Dumbledore soha többet nem fog szólni hozzá, soha többé nem fog segíteni neki...

Hosszú idő telt el, ő legalábbis úgy érezte, mire újra meghallotta a háta mögött állók csendes moraját. Érezte, hogy valami keményen térdepel, és lenézett.

A medál, amit valamikor a távolinak tűnő múltban megszereztek, kiesett Dumbledore zsebéből. Ki is nyílt, minden bizonnyal a becsapódás következtében. Jóllehet Harry úgy érezte, megrendülése és szomorúsága nem fokozható tovább, amint felemelte az ékszert, tudta, hogy valami nincs rendjén vele...

Forgatni kezdte kezében a medált. Az kisebb volt, mint a másik, amit a merengőben látott, és nyoma sem volt rajta Mardekár jelének, a díszes M betűnek, se egyéb vésetnek. Mi több, a belsejében se rejtett mást, csupán egy kis darab összehajtott pergament, amit az arckép helyére dugtak be.

Harry gépiesen kivette a pergament, széthajtotta, és a háta mögött fellobbant megannyi pálca fényénél elolvasta a ráírt szöveget.

A Sötét Nagyúrnak!

Mikor ezt olvasod, én már rég nem leszek az élők sorában, de tudatni akarom veled, hogy én fedtem fel a titkodat. Elloptam az igazi horcruxot, és amint tehetem, megsemmisítem. Abban a reményben várom a halált, hogy mikor szembenézel méltó ellenfeleddel, már ismét egyszerű halandó leszel.

R. A. B.

Harry egyetlen dolgot fogott fel a levélből: hogy a medál nem az igazi horcrux. Dumbledore feleslegesen itta meg az iszonyú varázsitalt, feleslegesen gyengítette el magát. Harry ökölbe szoruló kezébe gyűrte a pergament, s miközben Agyar a háta mögött fájdalmas vonyításba kezdett, égő könnyek öntötték el a szemét.

Huszonkilencedik fejezet

A főnix siratódala

– Gyere, Harry...

– Nem.

– Nem maradhatsz itt... no gyere már...

– Nem.

Nem akart elmozdulni Dumbledore mellől, nem akart sehova menni. Hagrid keze remegett a vállán. Aztán egy másik hang is megszólította:

– Gyere, Harry.

Egy sokkal kisebb és melegebb kéz megfogta az övét, és elkezdte felfelé emelni. Harry ösztönösen engedelmeskedett. Már a tömegben lépkedett, kábán maga elé meredve, mikor a finom virágillat, amit érzett, tudatosította benne, hogy Ginny az, aki a kastély bejárata felé vezeti őt. Érthetetlen zúgássá összefolyó hangok hullámai csapták meg a fülét, kiáltások és jajszavak hasítottak körülöttük az éjszakába, de ők csak mentek, mentek, fel a lépcsőn, át a bejárati csarnokon. Homályos arcok úsztak be Harry látóterébe; suttogó, kérdezősködő emberek bámulták meg őt, s mint megannyi vércsepp, griffendéles rubintok csillogtak a csarnok kőpadlóján.

– A gyengélkedőre megyünk – mondta Ginny.

– Nincs semmi bajom – motyogta Harry.

– McGalagony parancsa – mondta Ginny. – Mindenki ott van, Ron, Hermione, Lupin, mindenki...

Harry mellkasában ismét dagadni kezdett a félelem. A földön heverő, mozdulatlan alakokról teljesen megfeledkezett.

– Ki halt még meg, Ginny?

– Ne félj, közülünk senki.

– De hát a Sötét Jegy... Malfoy azt mondta, átlépett egy holttesten...

– Billen lépett át, de nincs baj, életben van.

Ginny hangja valahogy mást sejtetett, mint megnyugtató szavai...

– Biztos?

– Persze, hogy biztos. Csak... csúnyán megsérült. Greyback támadta meg. Madam Pomfrey azt mondja, nem lehet teljesen rendbehozni... – Ginny hangja kicsit megremegett. – Nem igazán tudjuk, mire számítsunk... Greyback most nem volt átváltozva, de mégiscsak vérfarkas....

– De mások is... mások is feküdtek a földön...

– Neville a gyengélkedőn van, de Madam Pomfrey szerint fel fog épülni, és Flitwick professzort is kiütötték, de már magához tért, csak remeg egy kicsit. Ragaszkodott hozzá, hogy visszamehessen a hollóhátasaihoz. És egy halálfaló meghalt, eltalálta egy gyilkos átok, amikor az a nagydarab szőke összevissza lövöldözött... Harry, ha nincs a Felix Felicis, biztos, hogy mind meghaltunk volna, de így... mintha pajzs védett volna minket...

Megérkeztek a gyengélkedő ajtajához. Mikor beléptek, Harry először Nevillet pillantotta meg, aki a bejárat melletti ágyban feküdt. Ron, Hermione, Luna, Tonks és Lupin a kórterem túlsó végében álltak, egy másik ágy köré gyűlve. Az ajtónyitás zajára valamennyien megfordultak. Hermione odaszaladt Harryhez, és átölelte; Lupin is megindult felé, aggódó arccal.

– Nem esett bajod, Harry?

– Nem... hogy van Bill?

Senki nem válaszolt. Harry átnézett Hermione válla fölött, és a párnán egy, a felismerhetetlenségig szétmarcangolt, groteszk arcroncsot pillantott meg.

Madam Pomfrey valami szúrós szagú, zöld tinktúrával ecsetelte a sebeket. Harrynek eszébe jutott, milyen könnyedén eltüntette Piton a vágásokat Malfoy arcáról és testéről.

– Valamilyen bűbájjal nem lehet begyógyítani ezeket? – fordult a javasasszonyhoz.

– Nem használ itt semmilyen bűbáj – felelte Madam Pomfrey. – Mindent kipróbáltam, amit ismerek, de a vérfarkas-harapást semmi nem gyógyítja be.

– De hát nem teliholdkor történt – szólalt meg Ron, aki olyan mereven bámult bátyja arcára, mintha a puszta tekintetével eltüntethetné a sebeket. – Greyback nem volt átváltozva, vagyis Bill biztos nem lesz... nem lesz igazi... – Bizonytalanul rápillantott Lupinra.

– Nem, én sem hiszem, hogy Billből igazi vérfarkas lesz – rázta a fejét Lupin –, de nem zárható ki bizonyos mértékű fertőzöttség. Ezek átokverte sebek. Nem valószínű, hogy valaha is teljesen begyógyulnak, és... és lehet, hogy Billnek ezentúl lesznek farkast idéző tulajdonságai.

– Dumbledore biztos tud valamilyen gyógyírt – mondta Ron. – Bill az ő parancsára harcolt azokkal az őrültekkel. Dumbledore hálával tartozik neki, nem hagyhatja ilyen állapotban...

– Ron... Dumbledore meghalt – szólt csendesen Ginny.

– Nem! – Lupin szeme elkerekedett, és Ginnyről Harryre ugrott a tekintete, mintha tőle várna cáfolatot. Mikor ezt nem kapta meg, leroskadt a Bill ágya mellett álló székre, és tenyerébe temette az arcát. Harry sose látta még kiborulni Lupint; zavarba jött, s inkább elfordult. Tekintete találkozott Ronéval, s egy néma pillantással megerősítette, amit Ginny mondott.

– Hogyan halt meg? – suttogta Tonks. – Hogyan történt?

– Piton ölte meg – felelte Harry. – Ott voltam, láttam. Leszálltunk a csillagvizsgáló toronyra, mert ott lebegett a Jegy... Dumbledore nagyon gyenge volt, de amikor lépéseket hallottunk a lépcsőről, azt hiszem, rájött, hogy csapdába estünk, mert megbénított engem. Nem tehettem semmit, ott álltam a láthatatlanná tévő köpeny alatt – és akkor megjelent Malfoy és lefegyverezte őt...

Hermione a szája elé kapta a kezét, Ron döbbenten felnyögött. Lunának remegett a szája.

– Aztán jött még néhány halálfaló... utána pedig Piton... és megölte. Az Avada Kedavrával... – Harry nem tudta folytatni.

Madam Pomfrey zokogásban tört ki. Senki nem próbálta vigasztalni, de Ginny odasúgta neki:

– Csss... hallgassa!

A javasasszony remegő szájára szorította a kezét, és könnyektől csillogó szemmel felpillantott. Kint az éjszakában a főnix énekelt – de úgy, ahogy Harry még sose hallotta. Szívszorítóan gyönyörűséges siratót zengett, és Harry, mint a főnix énekét hallva már máskor is, úgy érezte, a dal nem kívülről száll felé, hanem benne, az ő lelkében kél: a saját gyásza változik varázslatos módon a birtokot és a kastélyt bezengő, végtelen dallammá.

Nem tudta, meddig álltak ott némán; azt se, hogy miért enyhítette bánatát – és talán valamennyiükét – a dalba öntött fájdalom; mindenesetre végtelenül hosszúnak tűnt az az idő, ami után a gyengélkedő ajtaja ismét kinyílt. Ezúttal McGalagony professzor lépett be rajta. A tanárnő is magán viselte a csata nyomait: horzsolások voltak az arcán, s a talárja több helyen elszakadt.

– Molly és Arthur már úton vannak – szólt, s szavai megtörték a főnixdal gyógyító varázsát. A betegágy körül állók mintha álomból ébredtek volna: megborzongtak, a szemüket dörzsölték, majd ismét Billre fordították pillantásukat.

– Mi történt, Harry? Hagrid azt állítja, maga együtt volt Dumbledore professzorral, amikor... az esemény idején. És hogy maga Piton professzort is emlegette...

– Piton ölte meg Dumbledore-t – mondta Harry.

McGalagony egy pillanatig dermedten meredt rá, azután megtántorodott. Madam Pomfrey, aki időközben összeszedte magát, odasietett, elővarázsolt egy széket a semmiből, és gyorsan McGalagony alá tolta.

– Piton... – suttogta elhaló hangon a tanárnő, és leroskadt a székre. – Mindenki furcsállta... de ő bízott benne... rendíthetetlenül... Piton... nem tudom elhinni...

– Piton rendkívül jó okklumentor – szólt rekedten Lupin. – Ezt mindig is tudtuk róla.

– De Dumbledore váltig bizonygatta, hogy a mi oldalunkon áll – suttogta Tonks. – Mindig azt hittem, tud valamit Pitonról, amit mi nem...

– Gyakran célzott rá, hogy sziklaszilárd indoka van megbízni Pitonban – motyogta McGalagony, miközben zsebkendőjével felitatta kicsorduló könnyeit. – Elvégre... Piton múltját ismerve... természetes, hogy sokan kételkedtek... de Dumbledore kijelentette, hogy Piton megbánása teljesen őszinte. Egyetlen rossz szót se akart hallani róla!

– Nagyon szeretném tudni, hogyan érte ezt el nála Piton – csóválta a fejét Tonks.

– Én tudom – szólt csendesen Harry, mire minden fej felé fordult. – Piton árulta el Voldemortnak azt, ami miatt Voldemort megölte a szüleimet. Aztán Piton azt mondta Dumbledore-nak, hogy nem tudta, mit művelt, megbánta a tettét, és sajnálja, hogy a szüleim meghaltak.

– És Dumbledore ezt elhitte neki? – fortyan fel Lupin. – Dumbledore elhitte, hogy Piton sajnálja Jamest?! Hiszen gyűlölte őt!

– És anyámat se tartotta semmire – tette hozzá Harry –, mivel mugli születésű volt... A szemébe mondta, hogy sárvérű...

Mindenki a döbbenettel viaskodott, senki nem kérdezte, honnan tud ő erről.

– Én vagyok a hibás – szólalt meg hirtelen McGalagony. Tekintete homályos volt, két kezében gyűrögette nedves zsebkendőjét. – Én tehetek mindenről. Én kértem meg Filiust, hogy szóljon Pitonnak. Elküldtem, hogy segítségül hívja! Amíg Filius nem szólt neki, Piton semmit sem tudott! Ő sem számított a halálfalók érkezésére.

– Nincs oka vádolnia magát, Minerva – jelentette ki határozottan Lupin. – Mind úgy éreztük, hogy elkel a segítség, mind örültünk, amikor Piton megjelent...

– És amikor megérkezett, a halálfalók oldalán állt be a harcba? – kérdezte Harry. Szomjazott minden szót, ami Piton aljasságáról szólt, mohón gyűjtötte a további indokokat rá, hogy gyűlölhesse Pitont, hogy bosszút esküdhessen ellene.

– Nem tudom pontosan, hogyan zajlott a dolog – felelte zaklatottan McGalagony. – Minden olyan zavaros... Dumbledore szólt nekünk, hogy néhány órára elhagyja az iskolát, és kérte, hogy a biztonság kedvéért járőrözzünk a folyosókon... Mondta, hogy Remus, Bill és Nymphadora is csatlakoznak majd hozzánk... így hát őrködtünk. De semmit nem vettünk észre. Figyeltük az iskolába vezető összes titkos alagutat. Azt tudtuk, hogy berepülni nem lehet, hiszen a legerősebb bűbájok védik a birtokot. Még most sem értem, hogyan jutottak be a halálfalók...

– Én tudom – mondta Harry, és röviden beszámolt a két volt-nincs szekrény által alkotott mágikus átjáróról. – ...szóval a Szükség Szobáján át érkeztek.

Akaratlanul rápillantott Ronra és Hermionéra, akik szégyenkezve lesütötték a szemüket.

– Elbénáztam, Harry – motyogta megsemmisülten Ron. – Azt csináltuk, amit mondtál: megnéztük a Tekergők Térképét. Mivel nem találtuk rajta Malfoyt, gyanítottuk, hogy a Szükség Szobájában van, így aztán felmentünk oda Ginnyvel és Neville-lel... De Malfoy kicselezett minket.

– Egy órával azután bukkant fel, hogy elkezdtünk őrködni – vette át a szót Ginny. – Egyedül jött ki, és nála volt az a rémes múmiakar...

– A Dicsőség Keze – magyarázta Ron. – Ami csak annak világít, aki fogja.

– A lényeg az – folytatta Ginny –, hogy valószínűleg csak meg akarta nézni, tiszta-e a levegő, mielőtt kihozza a halálfalókat, mert amikor meglátott minket, a levegőbe szórt valamit, és rögtön koromsötét lett...

– Perui instant sötétségpor – vetette közbe keserűen Ron. – Fred és George boltjában lehet kapni. Majd elmesélem nekik, mire használják egyesek az áruikat.

– Mindennel próbálkoztunk, lumosszal, piroinitióval – csóválta fejét Ginny –, de semmi nem hatolt át azon a sötétségen. Nem tehettünk mást, tapogatózva elindultunk kifelé a folyosóról, és közben hallottuk, hogy emberek szaladnak el mellettünk. Malfoynak biztos világított az a kéz, és ő vezette őket, de mi nem mertünk átkokat vagy ilyesmit használni, nehogy véletlenül egymást találjuk el. Aztán mire kiértünk egy világos folyosóra, Malfoyék már nem voltak sehol.

– Szerencsére – vette át a szót Lupin. – Ron, Ginny és Neville rögtön ezután összefutottak velünk, és elmondták, mi történt. Pár perc alatt meg is találtuk a halálfalókat, akik a csillagvizsgáló torony felé igyekeztek. Malfoynak akkor már nem volt sötétségpora, biztos nem számított további őrökre. Harcba szálltunk a halálfalókkal, azok szétszéledtek, mi meg üldözőbe vettük őket. Az egyikük, Gibbon, elvált a többitől, és felszaladt a torony lépcsőjén...

– Hogy felküldje a Sötét Jegyet? – kérdezte Harry.

– Igen, felteszem, azért. Ezt nyilván még a Szükség Szobájában beszélték meg így. De Gibbonnak bizonyára nem fűlt hozzá a foga, hogy egyedül várjon odafent Dumbledorera, mert nem sokkal később újra felbukkant a lépcsőn. Be akart szállni a harcba, de eltalálta egy gyilkos átok, amit eredetileg nekem szántak.

– Ha tehát Ron Ginnyvel és Neville-lel a Szükség Szobájánál őrködött – szólt Hermionéhoz fordulva Harry –, akkor te voltál...

– Én voltam Piton szobájánál, igen – suttogta könnyes szemmel a lány. – Lunával együtt. Nagyon sokáig ácsorogtunk ott, de semmi nem történt. Fogalmunk se volt, mi folyik odafent, hiszen a Tekergők Térképét Ronnak adtuk... Már majdnem éjfél volt, amikor egyszer csak lerohant a pincébe Flitwick professzor. Azt kiabálta, hogy halálfalók vannak a kastélyban. Szerintem fel se fogta, hogy Luna meg én ott vagyunk, egyenesen berontott Pitonhoz, és hívta, hogy menjen fel segíteni. Rögtön azután puffanást hallottunk, és kirohant Piton. Meglátott minket, és... és...

– És mi? – sürgette Harry.

– Olyan hülye voltam! – suttogta cérnavékony hangon Hermione. – Piton azt mondta, Flitwick professzor összeesett, menjünk és ápoljuk, amíg ő... amíg ő felmegy harcolni a halálfalók ellen...

Hermione szégyenében eltakarta arcát, és szavai ezután az ujjai között szűrődtek ki.

– Bementünk a szobájába, és ott találtuk Flitwick professzort eszméletlenül a földön... jaj istenem, most már annyira egyértelmű, hogy Piton kábító átkot szórt rá, de ez nekünk akkor eszünkbe se jutott, és futni hagytuk Pitont!

– Ezzel nem követtetek el hibát – rázta a fejét Lupin. – Ha megpróbáltátok volna feltartóztatni Pitont, titeket is elintézett volna.

– Szóval feljött a pincéből – mondta Harry. Szinte látni vélte, ahogy Piton felrohan a márványlépcsőn: fekete talárja, mint mindig, vitorla módjára dagad és lobog, futtában előhúzza a varázspálcáját... – És megérkezett oda, ahol a harc folyt...

Tonks folytatta a beszámolót:

– A halálfalók szorongattak minket, vesztésre álltunk. Gibbon ugyan elesett, de a többi ádázul küzdött. Neville megsebesült, Bill-lel elbánt Greyback... sötét volt... mindenfelé átkok röpködtek... A Malfoy fiú egyszer csak felszívódott, biztos akkor szaladt fel a toronyba... Aztán még néhányan utána futottak, és az egyik valamilyen átokkal elzárta maga mögött az utat... Neville nekiszaladt az akadálynak, és az átok a levegőbe röpítette...

– Egyikünk se tudott áttörni – folytatta a történetet Ron –, és az a nagydarab egyfolytában szórta mindenfelé az átkait, azok meg ott pattogtak a falak között, a fejünk körül...

– Aztán egyszerre megjelent Piton – mondta Tonks –, de utána megint eltűnt...

– Láttam, hogy felénk rohan – magyarázta Ginny –, de rögtön utána becsapódott a fülem mellett annak a szőke halálfalónak az egyik átka. Lekuporodtam, és nem láttam, mi történt azután.

– Én láttam – bólintott Lupin. – Piton átszaladt az akadályon, mintha nem is lenne ott semmi. Rögtön utánarohantam, de az átok ugyanúgy visszalökött, mint Nevillet.

– Piton biztos tudott egy bűbájt, amit mi nem ismerünk – vélekedett McGalagony. – Elvégre sötét varázslatok kivédését tanított... Én azt hittem, a toronyba menekült halálfalók után siet annyira...

– Úgy is volt, utánuk sietett – szólt keserűen Harry –, de nem azért, hogy rájuk támadjon... És biztosra veszem, hogy az akadályon csak az juthatott át, akinek Sötét Jegy volt a karján. Na és mi történt, amikor visszajött?

– A szőke halálfaló közvetlenül előtte lőtt ki egy rontást, amitől leszakadt a fél plafon, és az akadály-átok is megszűnt. Akik még talpon voltunk, megrohamoztuk a lépcsőt, de egyszer csak kilépett a porfelhőből Piton meg a fiú. Természetesen nem támadtunk rájuk...

– Átengedtük őket – mondta színtelen hangon Tonks. – Azt hittük, üldözik őket a halálfalók. Meg is jelent Greyback meg a többi, és folytatódott a harc. Emlékszem, Piton mintha kiáltott volna valamit, de nem értettem, hogy mit...

– Azt kiáltotta, hogy vége... – morogta Harry. – Hogy mehetnek, mert elvégezte, amit akart.

A társaság elhallgatott. A birtokot és a kastély termeit még mindig át-meg átjárták Fawkes siratóénekének hangjai. A lágy, fájdalmas dal keserű gondolatokat ébresztett Harry agyában... Vajon felhozták-e már Dumbledore holttestét a torony aljából? És mi lesz a sorsa? Hol fogják eltemetni? Harry ökölbe szorította zsebre dugott kezét. Jobbján ott érezte a hamis horcrux hideg, kemény érintését.

Valamennyien összerezzentek, amikor ismét kicsapódott a gyengélkedő ajtaja. Mr. és Mrs. Weasley sietett be rajta, a sarkukban Fleurrel. A lány gyönyörű arca a rettenet kifejezésébe torzult.

– Molly... Arthur... – McGalagony professzor felállt, és az érkezők elé sietett. – Annyira sajnálom...

– Bill – suttogta Mrs. Weasley. Mikor megpillantotta fia szétmarcangolt arcát, azonnal otthagyta McGalagonyt, és az ágyhoz rohant. – Istenem, Bill!

Lupin és Tonks sietve félrehúzódtak, hogy a szülők odaférjenek az ágyhoz. Mrs. Weasley lehajolt, és Bill véres homlokára szorította ajkát.

– Azt mondja, Greyback támadta meg? – fordult McGalagonyhoz a zaklatott Mr. Weasley. – De nem volt átalakulva? Mi következik ebből? Mi lesz Billel?

– Azt még nem tudjuk – csóválta a fejét McGalagony.

– Valószínűleg megfertőződött, Arthur – szólt Lupin. – Ez egészen sajátos eset, talán nem is volt még példa ilyenre... Fogalmunk sincs, hogyan fog viselkedni, mikor magához tér...

Mrs. Weasley átvette Madam Pomfreytól a büdös tinktúrát, és ecsetelni kezdte vele Bill sebeit.

– És Dumbledore? – kérdezte Mr. Weasley. – Minerva, igaz, hogy... valóban...

Miközben McGalagony professzor rábólintott a befejezetlen kérdésre, Harry érezte, hogy Ginny odalép mellé, és ránézett a lányra. Ginny kissé összehúzta a szemét, és Fleurt figyelte, aki dermedt arccal nézte a sebesült Billt.

– Dumbledore nincs többé – suttogta megsemmisülten Mr. Weasley. A feleségét viszont pillanatnyilag nem érdekelte semmi más, csak szerencsétlenül járt fia. Zokogásban tört ki, könnyei Bill szétmarcangolt arcára potyogtak.

– Persze nem számít a külseje... nem az a... nem az a fontos... de olyan szép kisfiú volt... és most, felnőtt korában is... és most készült... most készült megnősülni!

– Ezzel meg mit akarh mondani!? – szólalt meg emelt hangon Fleur. – Mi az, 'ogy most készült megnősülni?

Mrs. Weasley meghökkenve nézett Fleurre könnyei függönyén át.

– Hát... csak mert...

– Talán azt 'iszi, 'ogy Bill márh nem akarh feleségül veni engem? – kérdezte fagyosan Fleur. – Azt gondolja, 'ogy a 'arhapások miat márh nem szerhet?

– Nem, nem arra...

– Merht igenis szerhet! – Fleur kihúzta magát, és hátravetette hosszú, ezüstszőke haját. – Ahoz nem elég egy falka vérhfarhkas se, 'ogy Bill engem ne szerhesen tőbbé!

– Hát persze, persze – bólogatott Mrs. Weasley –, csak azt hittem, hogy ezután... most, hogy ilyen...

– Azt 'itte, márh nem akarhok 'ozzá meni? Vagy talán azt rhemélte? – Fleur orrcimpája vadul remegett. – Mit érhdekel engem, milyen az arhca? Azt 'iszem, elég szép vagyok kettőnk 'elyett is! Ezek a sebek azt mutatják, 'ogy a férhjem bátorh emberh! Ezt pedig én csinálom! – tette hozzá indulatosan, azzal félretolta Mrs. Weasleyt, és kikapta a kezéből a tinktúrás üveget.

Mrs. Weasley visszahátrált a férje mellé, és miközben a Bill sebeit ápoló Fleurre meredt, egészen különös kifejezés jelent meg az arcán. Senki nem szólalt meg, Harry moccanni se mert. Mint mindenki más, ő is arra számított, hogy pillanatokon belül elszabadul a pokol.

– Muriéi nagynénénknek – törte meg nagy sokára a csendet Mrs. Weasley – van egy gyönyörű diadémja – koboldmunka. Ha megkérem, biztosan kölcsönadja neked az esküvőre. Nagyon szereti Billt... és az a fejdísz éppen illik a hajadhoz.

– Köszönöm – felelte dacos-kimérten Fleur. – Bizonyárha nagyon szép lesz.

És a következő pillanatban – Harry legnagyobb megrökönyödésére – a két nő már egymás vállán zokogott. Harry első gondolata az volt, hogy teljesen megbolondult a világ. Körülnézett, és látta, hogy Ron ugyanúgy el van képedve, mint ő. Ginny és Hermione is nagy szemeket meresztett.

– Látod? – csendült egy felindultsággal teli hang. Tonks vádló tekintettel meredt Lupinra. – Fleurt nem érdekli, hogy Billt megharapták! Nem törődik vele!

– Az egészen más. – Lupin merev arccal válaszolt, s alig mozgott a szája. – Billből nem lesz igazi vérfarkas. A két eset teljesen...

– És engem se érdekel, érted? Engem se! – fakadt ki Tonks, és két kézzel megmarkolta Lupin talárját. – Ezerszer mondtam már neked...

Egycsapásra minden világossá vált Harry számára: Tonks patrónus-váltásának jelentése, a boszorkány egérszürke haja, az, hogy miért rohant Dumbledore-hoz, mikor hírét vette, hogy Greyback megtámadott valakit... Tonks nem Siriusba volt szerelmes...

– És én is ezerszer megmondtam neked – felelte konokul a padlót bámulva Lupin –, hogy túl öreg, túl szegény és túlságosan veszélyes férj lennék neked.

– Mindig mondtam, hogy nevetséges ez a hozzáállás, Remus – jegyezte meg Mrs. Weasley, még mindig Fleur hátát simogatva.

– Semmi nevetséges nincs benne – makacskodott Lupin. – Tonksnak egy fiatal és ép férfi kell.

– De ha egyszer téged akar – szólt szomorkás mosollyal Mr. Weasley. – És amint látod, a fiatal és ép férfiak se feltétlenül maradnak mindig azok – tette hozzá, a betegágyon fekvő fiára mutatva.

– Ez nem... nem a legalkalmasabb pillanat rá, hogy ezt megvitassuk – motyogta Lupin, és elfordította a fejét, hogy senkinek ne kelljen a szemébe néznie. – Dumbledore meghalt...

– Dumbledore lenne a legboldogabb, ha azt hallaná, hogy egy kicsivel több szeretet van a világban – jegyezte meg csendesen McGalagony, épp mikor ismét kinyílt a gyengélkedő ajtaja, és belépett rajta Hagrid.

A vadőr arcának az a kis része, ami szabadon maradt a sok haj és a szőr között, püffedt és ázott volt. Most is rázta őt a zokogás, és egy hatalmas, pöttyös zsebkendőt szorongatott a kezében.

– Meg... megtörtént, professzorasszony – dörmögte akadozva. – Felhoztam. Bimba professzor visszaküldte a gyerekeket az ágyba. Flitwick professzor is elment ledőlni egy kicsit, de azt mondta, egykettőre jobban lesz. Lumpsluck professzor értesítette a minisztériumot.

– Köszönöm, Hagrid – bólintott McGalagony, azzal felállt, és végigpillantott a jelenlévőkön. – Nekem kell fogadnom a minisztérium embereit, ha megérkeznek. Hagrid, kérem, értesítse a házvezetőket – a Mardekárt Lumpsluck képviselheti –, hogy várom őket az irodámban. Kérem, maga is jöjjön majd fel!

Hagrid bólintott, megfordult és kiment. McGalagony most Harryhez fordult:

– Mindenekelőtt azonban magával szeretnék néhány szót váltani, Harry. Kérem, jöjjön velem...

Harry felállt, odamotyogta Ronnak, Hermionénak és Ginnynek, hogy mindjárt visszajön, aztán követte az ajtó felé induló McGalagonyt.

A kastély kihalt folyosóinak csendjét csak a főnix távoli éneke törte meg. Harry már percek óta gyalogolt némán a tanárnő mellett, mikor rádöbbent, hogy nem McGalagony, hanem Dumbledore dolgozószobája felé mennek. További hosszú másodpercek kellettek hozzá, hogy megértse, miért: hiszen McGalagony volt az igazgatóhelyettes, s most igazgatóvá lépett elő. Így már az övé a kőszörny mögötti dolgozószoba...

Szótlanul mentek fel a mozgó csigalépcsőn és léptek be a kerek helyiségbe. Harry nem igazán tudta, mit várt: hogy a szobát fekete leplekbe borítva találja? Vagy hogy ott lesz a halott Dumbledore? De nem, a szoba szinte teljesen ugyanúgy festett, mint néhány órával korábban, amikor Dumbledoreral elindultak onnan. Az ezüst szerkezetek békésen zümmögtek és puffogtak a faragott lábú asztalokon, Griffendél üvegdobozba zárt kardján megcsillant a holdfény, és a Teszlek Süveg ott pihent a helyén, az íróasztal mögötti polcon. Fawkes ülőrúdja viszont üres volt; a főnix még mindig siratóját zengte az éjszakában. És a Roxfort elhunyt igazgatóinak és igazgatónőinek sora egy új portréval bővült... Dumbledore ott szunyókált egy aranykeretben az íróasztal fölött, horgas orrán a félhold alakú szemüveggel, a háborítatlan béke és nyugalom kifejezésével az arcán.

McGalagony a festmény láttán egy pillanatra megdermedt, de aztán megrázta magát, és az íróasztal mögé lépve szembefordult Harryvel. Vonásai megfeszültek, a ráncok elmélyültek az arcán.

– Harry – szólt –, szeretném tudni, mit csináltak Dumbledore professzorral ma este, amikor elhagyták az iskolát.

– Nem mondhatom meg, tanárnő – felelte Harry. Számított a kérdésre, és kész volt a válasza. Éppen itt, ebben a szobában kérte meg rá Dumbledore, hogy Ronon és Hermionén kívül senkinek ne árulja el, mi történik a találkozásaik alkalmával.

– Harry, ez nagyon fontos lehet – mondta McGalagony.

– Igen, az – bólintott Harry. – Nagyon fontos, de Dumbledore professzor úr úgy akarta, hogy ne beszéljek róla senkinek.

McGalagony tekintete haragosan fellángolt.

– Potter – (Harry figyelmét nem kerülte el, hogy a tanárnő ismét a vezetéknevén szólítja) –, ha tekintetbe veszi, hogy Dumbledore professzor úr elhunyt, azt hiszem, be kell látnia, hogy némiképp megváltozott a helyzet...

– Szerintem e tekintetben nem változott semmi – felelte Harry, és megrándította a vállát. – Dumbledore professzor nem mondta, hogy a halála után nem kell követnem az utasításait.

– De hát...

– Egy dolgot viszont fontos elmondanom, mielőtt a minisztérium emberei megérkeznek. Madam Rosmerta az Imperiusátok hatása alatt áll. Ő segített Malfoynak és a halálfalóknak. Ő küldte a nyakláncot és a mérgezett mézbort...

– Rosmerta? – visszhangozta hitetlenkedve McGalagony, de mielőtt folytathatta volna, kopogtattak az ajtón. Bimba, Flitwick és Lumpsluck professzor lépett a szobába, s a nyomukban Hagrid, aki még mindig csillapíthatatlanul zokogott.

– Piton! – fakadt ki Lumpsluck, aki sápadt volt és verejtékezett a megrendültségtől. – Piton! A tanítványom volt! Azt hittem, jól ismerem!

Mielőtt bárki felelhetett volna erre, egy éles hang szólalt meg a falon: egy fekete, kurta bajuszú, sápadt varázsló épp akkor tért vissza üres vásznára.

– Minerva! Rufus Scrimgeour másodperceken belül megérkezik. Az imént dehoppanált a minisztériumban.

– Köszönöm, Everard – biccentett McGalagony, majd gyorsan a házvezető tanárokhoz fordult. – Mielőtt ideér, szeretnék beszélni magukkal a Roxfort jövőjéről. A magam részéről nem vagyok meggyőződve róla, hogy helyes lenne, ha jövőre is kinyitna az iskola. Az, hogy az igazgatónk az egyik tanár keze által halt meg, a Roxfort végét jelentheti. Borzalmas, ami történt.

– Dumbledore azt kívánná, hogy tovább működjön az iskola, ebben biztos vagyok – jelentette ki Bimba. – Úgy vélem, ha egyetlen diák is itt akar tanulni, az iskolának ki kell nyitnia.

– De lesz-e ezek után akár egyetlen diákunk is? – tette fel a kérdést Lumpsluck, verejtékező homlokát törölgetve egy selyemzsebkendővel. – A szülők bizonyára inkább otthon tartják majd a gyerekeiket, és nem is hibáztathatjuk őket érte. A magam részéről nem hiszem, hogy nagyobb veszélyben vagyunk a Roxfortban, mint bárhol másutt, de az anyáktól nem várható el, hogy ugyanígy gondolkodjanak. Együtt akarják majd tartani a családot, ez természetes reakció.

– Egyetértek – bólintott McGalagony. – Megjegyzem, Dumbledore is el tudott képzelni olyan helyzetet, amikor szükségessé válhat a Roxfort bezárása. Mikor újra kinyitották a Titkok Kamráját, fontolóra vette ezt az intézkedést – márpedig Dumbledore professzor erőszakos halála annál is súlyosabb vészhelyzet, mint Mardekár szörnyetegének jelenléte a kastélyban...

– Konzultálnunk kell az iskola felügyelő-bizottságával – szólalt meg cincogó hangján Flitwick professzor, akin már csak a homlokán éktelenkedő csúnya horzsolás emlékeztetett a Piton szobájában elszenvedett traumára. – A bevett procedúra szerint kell eljárnunk. Nem szabad elsietnünk a döntést.

– Hagrid, maga még nem nyilatkozott – fordult a vadőrhöz McGalagony. – Mi a véleménye, működjön tovább az iskola?

Hagrid, aki mindaddig csendesen zokogott nagy pöttyös zsebkendőjébe, most felpillantott, és rekedten így szólt:

– Nem tudom, professzorasszony... ezt a házvezetőknek és az igazgatónőnek kell eldönteni...

– Dumbledore professzornak mindig is fontos volt a maga véleménye – biztatta jóindulatúan McGalagony. – És nekem is az.

– Én itt maradok – mondta Hagrid, miközben kövér könnycseppek gördültek a szeme sarkából bozontos szakállába. – Nekem tizenhárom éves korom óta ez az otthonom. És ha jönnek gyerekek, hát tanítani fogom őket. De... nem is tudom... a Roxfort Dumbledore nélkül...

Hagrid megremegett, és újra eltűnt az arca pöttyös zsebkendője mögött. A dolgozószobára csend ült.

– Rendben van – szólalt meg ismét McGalagony, miután az ablakhoz lépett, hogy megnézze, közeledik-e már a miniszter.

– Ez esetben Filius álláspontját támogatom, miszerint konzultálnunk kell a felügyelő-bizottsággal, és rájuk kell bíznunk a döntést.

– Ami a diákok hazautaztatását illeti... indokoltnak tűnik, hogy ennek minél hamarabb szerét ejtsük. Ha szükséges, akár már holnapra megrendelhetjük a Roxfort Expresszt...

– És Dumbledore temetése? – szólt bele most már Harry is a beszélgetésbe.

– Nos... – McGalagony professzor ezen a ponton szemlátomást veszített határozottságából, s a hangja is megremegett kissé. – Tudom... tudom, hogy Dumbledore professzor óhaja az volt... hogy itt a Roxfortban temessék el...

– Akkor úgy is lesz, nem? – vágta rá Harry.

– Ha a minisztérium beleegyezik – felelte McGalagony. – Még soha egyetlen igazgatót sem...

– Még soha egyetlen igazgató sem tett ennyit az iskoláért – vágott közbe Hagrid.

– A Roxfort legyen Dumbledore végső nyughelye – jelentette ki Flitwick is.

– Mindenképp – bólintott rá Bimba professzor.

– És a temetésig semmiképp se küldjék haza a diákokat – tette hozzá Harry. – Ők is el akarnak...

Az utolsó szó a torkában rekedt, de Bimba professzor kimondta helyette:

– Ők is el akarnak búcsúzni.

– Ez igaz – cincogta Flitwick professzor. – Tökéletesen igaz! Úgy helyes, hogy a diákjaink is leróhassak kegyeletüket. Ráérünk a temetés után hazaküldeni őket.

– Támogatom – mondta szilárd meggyőződéssel Bimba.

– Hát igen... jogos – motyogta zaklatottan Lumpsluck, Hagrid pedig zokogva bólogatott.

– Megérkezett – szólt az ablak felé forduló McGalagony. – Megjött a miniszter úr... és úgy látom, egész delegáció kíséri...

– Elmehetek, tanárnő? – kérdezte gyorsan Harry.

A gondolatától is irtózott, hogy ezen az estén Rufus Scrimgeourrel találkozzon.

– Igen, elmehetsz – felelte McGalagony. – De igyekezz.

A tanárnő az ajtóhoz sietett, és kinyitotta Harry előtt. Harry leszaladt a csigalépcsőn, és végigfutott a néptelen folyosón. A láthatatlanná tévő köpenyét a csillagvizsgáló toronyban hagyta, de most nem volt szüksége rá: nem találkozott se Friccsel, se Mrs. Norrisszal, se Hóborccal. Egy lélek se akadt az útjába a Griffendél-toronyig.

– Igaz a hír? – suttogta a Kövér Dáma a közeledő Harry láttán. – Igaz, hogy Dumbledore... meghalt?

– Igen – felelte Harry.

A dáma keserves zokogásban tört ki, és jelszót se kérve szabaddá tette a bejáratot.

A portrélyukon bemászó Harryt néma csend fogadta, pedig a klubhelyiség zsúfolásig tele volt. Harry egy közeli asztalnál megpillantotta Deant és Seamust, s ebből tudta, hogy fent a hálóterem üres vagy majdnem az. Némán, lesütött szemmel átvágott a helyiségen, és bement a fiúk körletébe nyíló ajtón. Úgy volt, ahogy remélte: Ron a hálóteremben várt rá, felöltözve ült az ágya szélén. Harry is leült a saját ágyára, s néhány másodpercig némán néztek egymásra.

– Lehet, hogy bezárják az iskolát – szólt végül Harry.

– Lupin szerint be fogják – bólintott Ron.

Hallgattak egy sort.

– Na és? – kérdezte Ron, olyan halkan, mintha attól tartana, hogy a bútorok is hallgatóznak. – Megtaláltátok a horcruxot? Sikerült megszereznetek?

Harry a fejét rázta. Réges-régi lidérces álomként élt az emlékezetében a barlangi tó... Lehetséges egyáltalán, hogy valóban jártak ott, csupán néhány órája?

– Nem sikerült megszerezni? – kérdezte letörten Ron. – Nem volt ott?

– Nem. Valaki már elvitte, és egy hamisítványt hagyott ott helyette.

– Valaki elvitte...?

Harry szótlanul elővette a medált, kinyitotta, és odaadta Ronnak. A történetet ráér máskor elmondani... annak nincs jelentősége... csak a vége számít: az értelmetlen kaland vége, Dumbledore életének vége...

– R. A. B. – suttogta Ron. – Ki lehetett az?

– Nem t'om. – Harry felöltözve hanyatt dőlt az ágyon, és a semmibe révedt. A legkevésbé sem érdekelte R. A. B.; abban sem volt biztos, hogy valaha valami érdekelni fogja még. És ahogy ott feküdt, egyszerre rádöbbent, hogy csend van: a kastélyban is, és kint a parkban is. Fawkes éneke elhallgatott.

És azon nyomban tudta, bár nem sejtette, honnan, hogy a főnix elszállt, örökre búcsút vett a Roxforttól – épp úgy, ahogy Dumbledore is elhagyta az iskolát... Elhagyta a világot, és elhagyta őt, Harryt...

Harmincadik fejezet

A fehér kripta

A tanítást felfüggesztették, a vizsgák elmaradtak. A következő néhány nap során nem egy diákot hazavittek a szülei – a Patil ikrek már a tragédia utáni reggelen elmentek, és Zacharias Smith is távozott a kastélyból, gőgös arcú apja kíséretében. Ezzel szemben Seamus Finnigan, akiért az édesanyja jött el, kijelentette, hogy esze ágában sincs elutazni. A bejárati csarnokban viharos szócsata zajlott le anya és fia között, és Seamus végül a kastélyban maradhatott, az édesanyja pedig lement Roxmortsba szállást keresni. Ez utóbbi nem volt könnyű feladat, mert a falu lassan megtelt azokkal a messzi tájakról érkezett boszorkányokkal és varázslókkal, akik el akarták kísérni utolsó útjára Dumbledore-t.

Az alsóbb évesek körében némi izgalmat okozott, hogy a temetés előtti nap késő délutánján felbukkant az égen egy lakóház méretű, púderkék hintó, amit tizenkét szárnyas óriásló vontatott. A pompás jármű a Tiltott Rengeteg szélénél landolt. Harry az egyik ablakból nézte, hogyan száll ki belőle egy hatalmas termetű, olajbarna bőrű, fekete hajú asszony, aki aztán az elébe siető Hagrid karjába vetette magát.

A minisztérium delegációját, amelynek maga a mágiaügyi miniszter is tagja volt, a kastélyban szállásolták el. Harry gondosan kerülte a találkozást a hivatalnokokkal, bár nem volt kétsége afelől, hogy előbb-utóbb újra megpróbálják majd kikérdezni Dumbledoreral tett utolsó kirándulásáról.

Harry, Ron, Hermione és Ginny szinte minden percüket együtt töltötték. Az időjárás, mintha csak a szívüket akarná fájdítani, csodálatosan szép volt. Harry elképzelte, milyen boldogok lennének ezekben a napokban, ha Dumbledore nem halt volna meg. Egy rendben véget ért tanévet tudnának maguk mögött, örülnének, hogy megszabadultak a házi feladatok terhétől, Ginny túl lenne a vizsgáin... Harry óráról órára halogatta, hogy kimondja azt, amit ki kell mondania, hogy megtegye, amit meg kell tennie. Olyan nehéz volt lemondania a vigasz legfőbb forrásáról.

Naponta kétszer beteglátogatóba mentek. Neville már elhagyta a gyengélkedőt, Bill viszont még mindig Madam Pomfrey kezelése alatt állt. A sebei semmivel sem lettek szebbek. Jelenlegi állapotában sajnos feltűnően hasonlított Rémszem Mordonhoz, jóllehet neki legalább megvolt mindkét szeme és lába. Személyisége azonban szerencsére a régi maradt, eltekintve attól az apróságtól, hogy rajongani kezdett a félig nyers sültekért.

– ...így 'át nagy szerhencse, 'ogy én leszek a felesége – mondta egy alkalommal Fleur, miközben Bill párnáját paskolgatta. – Mindig is mondtam, 'ogy a brhitek túlsütnek 'és túlfőznek mindent.

– Asszem, bele kell törődnöm, hogy tényleg összeházasodnak – sóhajtotta néhány órával később Ginny. Már este volt; Harryvel, Ronnal és Hermionéval a klubhelyiség nyitott ablakánál ültek, és a szürkülő horizontot bámulták.

– Nem olyan vészes az a lány – jegyezte meg Harry, de mivel Ginny erre rögtön felvonta a szemöldökét, gyorsan hozzátette: – Csak hát csúnya szegény...

Ginny ezt már nem állhatta meg kuncogás nélkül.

– Mindegy, ha anya elviseli őt, majd én is kibírom valahogy.

– Meghalt még valaki, akit ismerünk? – fordult a Reggeli Prófétát szemléző Hermionéhoz Ron.

Hermione egy nyögéssel fejezte ki véleményét a fiú keserű iróniájáról.

– Nem – felelte megrovó hangsúllyal, és összehajtotta az újságot. – Keresik Pitont, de továbbra sincs nyoma...

– Persze, hogy nincs! – fortyant fel Harry, aki mindig dühbe gurult, valahányszor szóba került ez a téma. – Majd akkor lesz meg Piton, ha végre megtalálják Voldemortot. De ezek csak bénázni tudnak...

– Megyek, lefekszem – ásított Ginny. – Nem alszom valami jól, mióta... szóval rám fér az alvás.

Megcsókolta Harryt (Ron tüntetően elfordult), búcsút intett bátyjának és Hermionénak, és elindult a lányok körlete felé. Amint becsukódott mögötte az ajtó, Hermione, jellegzetesen hermionés kifejezéssel az arcán, odahajolt Harryhez.

– Figyelj, délelőtt találtam valamit a könyvtárban...

– R. A. B? – kérdezte Harry, és kiegyenesedett.

Nem volt benne a régen oly sokszor érzett izgalom, furdaló kíváncsiság, mohó vágy, hogy megtalálja a titok nyitját. Egyszerűen csak tudta, hogy ki kell derítenie, mi lett az igazi horcrux sorsa, mert csak azután teheti meg a következő lépéseket azon a sötétbe vesző, kanyargós úton, amelyen Dumbledoreral indult el, de egyedül fog végigmenni. Legrosszabb esetben még négy horcrux rejtőzik valahol a világban, s azok mindegyikét fel kell kutatnia és meg kell semmisítenie ahhoz, hogy egyáltalán esélye legyen megölni Voldemortot. Úgy ismételgette magában a listát, mintha ezzel magához tudná bűvölni a horcruxokat: a medál... a pohár... a kígyó... valami Griffendéltől vagy Hollóhátitól... a medál... a pohár... a kígyó... valami Griffendéltől vagy Hollóhátitól...

Esténként ezzel a mantrával aludt el, és álmai minden éjjel tele voltak poharakkal, medálokkal és különféle titokzatos tárgyakkal, amelyeket sehogy sem tudott elérni, s bár Dumbledore segítőkészen felajánlott neki egy kötélhágcsót, az kígyófüzérré változott, amint mászni kezdett rajta...

Dumbledore halálának másnapján megmutatta Hermionénak a medálban talált üzenetet; reményei ellenére a lány a monogramban nem ismert rá azonnal egy obskúrus varázslóra, akiről valamikor valami könyvben olvasott – de Hermione azóta jóval gyakrabban kereste fel a könyvtárt, mint az feltétlenül szükséges lett volna egy olyan időszakban, amikor se neki, se másnak nem volt semmiféle házi feladata vagy sürgős tanulnivalója.

– Nem – hangzott most Hermione szomorú válasza. – Keresem a megoldást, de még nem találtam semmi használhatót... Van ugyan néhány többé-kevésbé ismert varázsló, akinek ez a monogramja – például Rosalind Antigoné Bungs meg Rupert „Arcfaragó” Brookstanton – de úgy tűnik, egyik se a mi emberünk. Az üzenetből az derül ki, hogy aki ellopta a horcruxot, ismerte Voldemortot, viszont semmilyen utalás nincs rá, hogy Bungsnak vagy Arcfaragónak valaha is dolga lett volna vele... Nem, igazából nem a monogramról akarok beszélni, hanem... Pitonról.

Hermione szemlátomást nehezen tudta rávenni magát, hogy kimondja a nevet.

– Mi van vele? – sóhajtott Harry, és újra hátradőlt a széken.

– Hát, csak annyi – fogott bele óvatosan Hermione –, hogy valamennyire igazam volt a Félvér Herceggel kapcsolatban.

– Miért kell ezt az orrom alá dörgölnöd? Gondolod, hogy nem jöttem rá magamtól is?

– Nem-nem-nem, nem úgy értem! – hadarta Hermione, majd gyorsan körülpislogott, hogy nem hallja-e őket valaki. – Abban volt igazam, hogy a könyv valamikor Eileen Prince-é volt. Mert hogy... ő volt Piton anyja!

– Hát az a csaj elég ronda volt hozzá – morogta Harry, de Hermione eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Az egyik régi Prófétában találtam egy fizetett közleményt arról, hogy Eileen Prince hozzáment egy Tobias Piton nevű férfihoz, egy későbbi számban pedig megjelent, hogy a nő szült egy...

– Egy gyilkost – morogta közbe Harry.

– Hát... igen. Szóval... tulajdonképpen igazam volt. Piton biztos büszke volt rá, hogy ő félig Herceg. Az újságból az derült ki, hogy Tobias Piton mugli volt.

– Minden stimmel – bólintott Harry. – Az aranyvérű anyjára játszott rá, hogy bevágódjon Lucius Malfoynál meg a többi banditánál... Épp úgy, mint Voldemort. Aranyvérű anya, mugli apa... Szégyelli a származását, a fekete mágiához menekül, hogy féljenek tőle, felvesz egy hangzatos új nevet – Voldemort nagyúr, Félvér Herceg... Miért nem tűnt fel Dumbledore-nak, hogy...?

Harry elharapta a mondatot, és kinézett az ablakon. Napok óta kényszeresen rágódott ezen az őrületen: Dumbledore Piton iránti indokolatlan, végzetes bizalmán... Igaz, ahogy Hermione az imént, szándékán kívül ugyan, de emlékeztette rá: ő, Harry, ugyanúgy bedőlt a színjátéknak... Hiába találkozott egyre durvább varázslatokkal a Herceg könyvében, nem volt hajlandó elítélni a hajdani fiút, aki olyan okos volt és olyan sokat segített neki...

Segített... – most már szinte kibírhatatlan volt számára ez a gondolat...

– Még mindig nem értem, miért nem nyomott fel téged Piton, amiért a könyvét használtad – jegyezte meg fejcsóválva Ron. – Biztos tudta, honnan veszed azokat a varázslatokat.

– Tudta – erősítette meg keserűen Harry. – Rájött, amikor a sectumsemprát használtam. Még legilimencia se nagyon kellett neki hozzá... Akár már előbb is kikövetkeztethette: amikor Lumpsluck áradozott, hogy milyen jó vagyok bájitaltanból. De az ő baja, minek hagyta a régi könyvét a szekrényben?

– De miért nem jelentett fel?

– Talán mert nem akarta nagydobra verni, hogy az övé volt az a könyv – vélekedett Hermione. – Dumbledore biztos nem dicsérte volna meg érte. És még csak le se tagadhatta, hogy az övé volt, mert Lumpsluck ráismert volna az írására. Különben is, a könyv Piton régi termében került elő, és Dumbledore biztos tudta, hogy Piton anyját Prince-nek hívták...

– Meg kellett volna mutatnom a könyvet Dumbledore-nak – dünnyögte Harry. – Egész idő alatt azt magyarázta nekem, hogy Voldemort már roxfortos korában is a velejéig gonosz volt, és én bizonyítani tudtam volna, hogy Piton is az volt...

– A gonosz egy kicsit erős szó – jegyezte meg csendesen Hermione.

– De hisz te magad szajkóztad, hogy az a könyv veszélyes!

– Csak azt akarom mondani, Harry, hogy túl szigorú vagy magadhoz. Tény, hogy undorítónak találtam a Herceg mágikus vicceit, de az meg se fordult a fejemben, hogy képes lenne gyilkolni...

– Egyikünk se hitte, hogy Piton... szóval értitek – motyogta Ron.

Ezután mindhárman gondolataikba merültek, s bár erről egy szó sem esett, Harry biztos volt benne, hogy barátai fejében is a másnapi temetés jár. Harry még sosem vett részt efféle szertartáson – Sirius halála után nem volt mit sírba tenni. Nem tudta, mire számítson, és kicsit tartott tőle, hogy mit fog látni, mit fog érezni. Azt latolgatta, vajon a temetés után már fel tudja-e fogni majd Dumbledore halálának tényét. Eddig is voltak pillanatok, amikor szinte letaglózta a rettenetes veszteség hirtelen rátörő tudata, de máskor, a zsibbadtság hosszú, üres óráiban még mindig nem tudta elhinni, hogy Dumbledore nincs többé, hiába beszélt a kastélyban mindenki folyamatosan erről. Arról szó se lehetett, hogy azt tegye, amit Sirius halála után: hogy valamilyen képzelt reménysugárba kapaszkodjon, azzal áltassa magát, hogy Dumbledore visszatérhet... Most is megmarkolta zsebében a medál hideg láncát. Mindig magánál tartotta a hamis horcruxot – nem talizmán gyanánt, hanem azért, hogy ne feledhesse, milyen árat kellett fizetni érte, és milyen sok tennivaló maradt még.

Harry másnap már hajnalban felkelt, hogy összecsomagoljon – úgy volt, hogy a Roxfort Expressz egy órával a temetés után indul. Mikor lement reggelizni, a nagyteremben nyomott hangulat fogadta. Minden diák és tanár a dísztalárját viselte, és úgy tűnt, senkinek nincs igazán étvágya. McGalagony professzor a régi helyén ült, nem foglalta el a tanári asztal közepén álló igazgatói trónt. Hagrid széke szintén üres volt – Harry arra gondolt, a vadőr bizonyára egy falatot se tud lenyelni –, Piton helyére viszont odaült Rufus Scrimgeour. Harry gondosan másfelé nézett, mikor a miniszter sárgás szemével a termet pásztázta, mivel az a kellemetlen érzése támadt, hogy Scrimgeour őt keresi a tekintetével. A minisztériumi delegáció tagjainak sorában megpillantotta Percy Weasley vörös haját és szarukeretes szemüvegét. Ron nem adta jelét, hogy észrevette volna bátyját, hacsak nem azzal, hogy villáját indokolatlan dühvel döfte a sózott heringbe.

A mardekárosok asztalánál Crak és Monstro egymás mellett gubbasztottak. Hiába voltak jól megtermett fiúk, valahogy elárvultnak tűntek így kettesben: hiányzott közülük basáskodó vezérük, Malfoy magas, sápadt alakja. Harry nem sokat gondolt mostanában Malfoyra, a lelkében izzó gyűlölet csak és kizárólag Pitonra irányult. Nem felejtette el a félelmet, ami Malfoy hangjában csengett akkor este a toronyban, s azt sem, hogy Malfoy leeresztette a pálcáját, mielőtt a halálfalók megérkeztek. Meggyőződése volt, hogy Malfoy nem ölte volna meg Dumbledore-t. Változatlanul megvetette a mardekáros fiút, hogy úgy rajong a fekete mágiáért, de ellenszenvébe most egy cseppnyi szánalom vegyült. Hol lehet Malfoy, gondolta, vajon most mire kényszeríti őt halálos fenyegetéssel Voldemort?

Ginny könyökét érezte a bordái között, és ez kizökkentette tűnődéséből. McGalagony professzor felállt, s a teremben azonnal megszakadt a duruzsolás.

– Lassan itt az idő – szólt a tanárnő. – Kérem, sorakozzanak fel a házvezető tanáruk mögött. Kivonulunk a parkba. Griffendélesek, hozzám!

A diákok szinte zajtalanul álltak fel az asztaloktól. Harry a mardekárosok élén megpillantotta Lumpsluckot, aki pompás, ezüsttel hímzett, smaragdzöld talárt viselt. Bimba professzort, a Hugrabug házvezetőjét még sose látta ilyen tisztának: a gyógynövénytan tanárnő süvegén most egyetlen piszokfolt se volt. S mikor kiértek a bejárati csarnokba, ott találták Madam Cvikkert és Fricset: előbbi térdéig érő sűrű, fekete fátylat, utóbbi ősrégi fekete öltönyt és naftalinszagú nyakkendőt viselt.

A menet, amint azt Harry a bejárati lépcsőre kiérve megállapította, a tó felé tartott. Miközben a többi griffendélessel együtt némán követte McGalagonyt, meleg sugarakkal simogatta az arcát a nap. Hamarosan már azt is látta, hogy ott, ahova mennek, több száz, sorokban felállított szék várja őket. A sorokat középen átjáró vágta ketté, s elöl, a székekkel szemben egy márványasztal állt. Ragyogóan szép nyári nap volt.

A székeken, amelyek fele már foglalt volt, a lehető legvegyesebb gyülekezet foglalt helyet: rongyos és elegáns emberek, öregek és fiatalok. Többségükkel Harry sosem találkozott még, de azért látott jó néhány ismerős arcot is, például a Főnix Rendjének tagjait: Kingsley Shackleboltot, Rémszem Mordont, Tonksot, akinek a haja csodálatos módon ismét világító rózsaszínűre változott, mellette Remus Lupint, akivel mintha egymás kezét fogták volna, Mr. és Mrs. Weasleyt. Billt, Fleurt és Fredet meg George-ot, akik egyforma, fekete sárkánybőr zakót viseltek. Jelen volt Madame Maxime is, aki egymagában két és fél széket foglalt el, Tom, a Foltozott Üst fogadósa, Arabella Figg, a kvibli szomszédasszony a Privet Drive-ról, a csupa szőr basszusgitáros a Walpurgis Lányai zenekarból, Ernie Prang, a Kóbor Grimbusz vezetője, Madam Malkin, az Abszol úti talárvarrónő, és voltak ott néhányan, akiket Harry csak futólag ismert, például a csapos a Szárnyas Vadkanból, meg a büfés boszorkány a Roxfort Expresszről. A roxforti kísértetek is megjelentek, bár ők alig látszottak a verőfényben – csak ha mozogtak, akkor tűnt fel ezüstösen derengő, anyagtalan alakjuk.

Harry, Ron, Hermione és Ginny a tópart közelében találtak helyet maguknak. A jelenlevők mind suttogva beszéltek; összeolvadó hangjuk a szélfútta fű suhogását idézte. A tömeg egyre nőtt, folyamatosan érkeztek az újabb és újabb emberek. Harry látta, amint Luna egy székre segíti Nevillet, és a hála melege járta át a szívét. Aznap este, amikor Dumbledore meghalt, csak ők jelentek meg Hermione hívására a DS tagjai közül, s Harry tudta, miért: nekik hiányzott a legjobban a DS... Ők bizonyára még mindig rendszeresen megnézték a pénzérméjüket, hátha újabb találkozóról kapnak hírt...

Cornelius Caramel haladt el mellettük, az első sorok felé tartva. Az exminiszter elkeseredett arcot vágott, és szokás szerint idegesen forgatta zöld keménykalapját. A következő ismerős, aki felbukkant, Rita Vitrol volt. Harry felháborodva látta, hogy a nő ismét jegyzetfüzetet szorongat vöröskarmos ujjai között – aztán még jobban fellángolt benne a harag, mert megpillantotta Dolores Umbridge-et: acélkék hajcsigáin fekete bársonymasni ült, békaképén pedig fájdalmasnak szánt kifejezés – mindaddig, amíg meg nem pillantotta Firenzét, a kentaurt, aki őrszem módjára állt a tó partján. Akkor összerezzent, majd ijedten eliszkolt a széksorok túlsó vége felé.

A tanárok és a hivatalos vendégek utolsóként foglaltak helyet. McGalagony professzor mellett Harry megpillantotta a komor és méltóságteljes Scrimgeourt, és eltűnődött, vajon a miniszter meg a többi magas beosztású személyiség tényleg sajnálja-e, hogy Dumbledore meghalt. De ekkor felcsendült egy különös, földöntúli zengésű dallam, és Harry minden másról megfeledkezve jobbra-balra pillantott, a zene forrását keresve. Nem ő volt az egyetlen, aki így tett: jó néhányan forgatták pislogva, kissé riadtan a fejüket.

– Ott, nézd! – súgta Harry fülébe Ginny.

És meglátta őket. Ott lebegtek néhány centiméterrel a tó halványzöld, napsütötte tükre alatt, az inferusok hátborzongató emlékét idézve: a sellők kórusa dalolt a maguk különös, érthetetlen nyelvén. Színtelen arcuk hullámozva elmosódott, mályvaszínű hajuk szétterülve lebegte körül őket. Harrynek a hideg futkározott a hátán az énektől, de nem azért, mert kellemetlennek érezte: a dal maga volt a hangokba öntött bánat, reménytelenség. Ahogy lenézett a sellők riasztó arcára, Harry arra gondolt, hogy ők legalább őszintén fájlalják Dumbledore elvesztését. Aztán Ginny megint oldalba bökte, és megfordult.

A széksorok közti átjáróban Hagrid közeledett. Hang nélkül zokogott, arca fényes volt a könnyektől, s a karjában hozta, arany csillagokkal teleszórt, bíborszín bársonylepelbe burkolva, Dumbledore holttestét. A látványra éles fájdalom hasított Harry szívébe; a furcsa énektől és a halott Dumbledore közelségétől egy pillanatig úgy érezte, kihűl körülötte a világ. Ron kővé váltan, falfehér arccal nézte a jelenetet, Ginny és Hermione ölét záporozó könnycseppek áztatták.

Onnan, ahol Harryék ültek, nem nagyon látszott, mi történik a széksorok előtt. Hagrid valószínűleg letette a testet az asztalra; most üres kézzel haladt visszafelé az átjáróban, s menet közben trombitálva fújta az orrát. Harry látta, hogy ezért néhányan, például Dolores Umbridge, megbotránkozva néznek rá. Harry tudta, hogy Dumbledore-nak eszébe se jutna neheztelni ezért. Küldött egy barátságos intést Hagrid felé, de a vadőr szeme rémesen be volt dagadva a sok sírástól – az is csoda volt, hogy kilát rajta. Harry követte tekintetével a hátsó sor felé tartó Hagridot, s rájött, mi mutat irányt a vadőrnek: ott állt, akár két, egymás tetejére állított sátor, egy hatalmas nadrág és zakó, s bennük Gróp, az óriás, kősziklaszerű fejét lehajtva, szelíd, szinte emberi tartásban. Hagrid leült féltestvére mellé, s Gróp vigasztalóan megveregette a fejét, amitől Hagrid székének négy lába levert karóként mélyen a földbe fúródott. Harrynek egy csodálatos, illanó pillanatig nevethetnékje támadt. De aztán elhallgatott a sellődal, és ő újra előre fordult.

Időközben egy dísztelen fekete talárt viselő, bozontos hajú kis ember állt ki Dumbledore ravatala elé. Beszédet mondott, de Harry nem sokat hallott belőle: csupán egy-egy mondatfoszlány libbent felé a többszáz fej fölött. „Nemes szellemiség”... „intellektuális hozzájárulása”... „a szív erejével”... Tartalmatlan, fellengzős szavak, idegenek attól a Dumbledore-tól, akit ő, Harry ismert. Hirtelen eszébe jutott, mit értett Dumbledore „néhány szó” alatt: „filkó, pityer, vakorcs, dzsúzli”... Megint el kellett fojtania egy vigyort, s ezen ő maga döbbent meg a legjobban.

Balról halk loccsanásokat hallott, s a tó felé pillantott. A sellők kidugták a fejüket a vízből, hogy a búcsúztatást hallgassák. Harry felidézte a két évvel ezelőtti jelenetet, amikor Dumbledore, majdnem ugyanazon a helyen, ahol most ő ült, leguggolt a tóparton, és sellőnyelven elbeszélgetett a vízi lények főnöknőjével. Vajon hol tanulhatott meg sellőül? Annyi mindent elmulasztott megkérdezni Dumbledore-tól, és oly sok mindent kellett volna még elmondania neki...

És abban a pillanatban megint rázuhant a lelkére a veszteség iszonyú tudata, fájdalmasabban, kivédhetetlenebbül, mint addig bármikor. Dumbledore meghalt, nincs többé... Olyan szorosan megmarkolta a zsebében a hideg medált, hogy belefájdult a keze, de nem tudta visszatartani kicsorduló könnyeit. Elfordult Ginnytől meg a többiektől, és kibámult a tó fölött a Tiltott Rengeteg felé. Közben a fekete taláros kis ember egyre folytatta monoton szónoklatát... és akkor mozgást vett észre az erdő szélén. A kentaurok is megjelentek, hogy leróják kegyeletüket az elhunyt előtt. Nem léptek ki a fák árnyékából, de Harry látta őket: ott álltak ünnepélyes mozdulatlanságban, íjjal a vállukon, és nézték a varázslókat. Harry felidézte az erdőben tett legelső, rémálomszerű kirándulását: az első találkozását a valamivel, ami Voldemort akkoriban volt. És felidézte, amit nem sokkal később Dumbledore mondott neki a kilátástalannak tűnő harcról: hogy mindenképp folytatni kell a küzdelmet, meg kell vívni az újabb és újabb csatákat, mert csak úgy lehet, ha nem is végképp legyőzni, de kordában tartani a gonoszt...

És Harry most, a ragyogó napsütésben ülve maga előtt látta, hogyan álltak elé egymás nyomába lépve azok az emberek, akik féltették, s életük árán is védelmezni akarták őt: az anyja, az apja, a keresztapja és végül Dumbledore... De ennek most vége. Többé senkinek nem engedheti meg, hogy eleven bástyaként beálljon ő és Voldemort közé; örökre el kell vetnie az illúziót, aminek már egyéves korában szerte kellett volna foszlania: hogy a szülői karok oltalmában senki és semmi nem bánthatja őt. A rémálomból nincs ébredés, nem suttogja senki a sötétben, hogy ne féljen, mert a veszély a képzelet játéka csupán. Meghalt az utolsó, legnagyobb védelmezője, s immár végképp egyedül van, olyan egyedül, mint még soha életében.

A fekete taláros kis ember a nekrológ végére ért, és visszaült a helyére. Harry várta a folytatást – arra számított, hogy most újabb beszéd következik, talán épp a miniszteré –, de nem mozdult, nem állt fel senki.

Aztán többen is rémülten felkiáltottak. Ragyogó, fehér tűz lobbant fel a ravatal körül. Lángjai egyre magasabbra csaptak, körülölelték, eltakarták Dumbledore testét. Tekergő, fehér füstoszlop emelkedett a magasba s terjedt szét különös alakokat öltve. Harry egy szívbe markoló pillanatig azt hitte, egy főnixet lát a kék égbe röppenni, de a következő másodpercben eltűnt a füst és kihunyt a tűz. A lángok helyén egy fehér márványkripta állt, méhében Dumbledore testével és az asztallal, amelyen a halott varázsló pihent.

Ezután ismét riadt kiáltások hangzottak fel, mert nyilak fekete rengetege tűnt fel az égen – de a félelem alaptalannak bizonyult: a suhanó vesszők a tömegtől távol fúródtak a földbe. Harry tudta, hogy ez volt a kentaurok tisztelgése; az erdő felé pillantott, s látta, hogy a lótestű lények sorban megfordulnak, és eltűnnek a hűvös homályban. Ezzel egy időben a sellőket is elnyelte a tó zölden ragyogó vize.

Harry visszafordult Ginny, Ron és Hermione felé. Ron összehúzta az arcát, mintha vakítaná a napfény, Hermionénak még mindig potyogtak a könnyei, Ginny viszont már nem sírt. Azzal az elszánt, lángoló tekintettel állta Harry pillantását, amit Harry akkor látott nála, mikor a kviddicskupa megnyerése után összeölelkeztek. És tudta, hogy most, ebben a pillanatban tökéletesen értik egymást; tudta, hogy ha majd elmondja Ginnynek, mit kell tennie, a lány nem azt fogja felelni, hogy „nagyon vigyázz magadra” vagy hogy „ne csináld”, hanem elfogadja a döntését, mert nem is vár mást, kevesebbet tőle. Összeszedte hát magát, hogy végre megmondja azt, amiről Dumbledore halála óta tudta, hogy meg kell mondania.

– Figyelj, Ginny... – szólalt meg csendesen, miközben körülöttük már mozgolódni és beszélgetni kezdtek a távozni készülő emberek. – Be kell fejeznünk. Nem maradhatunk együtt. Nem járhatok veled tovább.

A lány furcsa, fanyar mosollyal nézett rá.

– És az indok valami nemes lelkű hülyeség, igaz?

– Ez a pár hét veled olyan volt... olyan volt, mint egy rész valaki másnak az életéből. De nem tudok... nem lehet... Ami ezután jön, azt egyedül kell végigcsinálnom.

Ginny nem fakadt sírva, egyszerűen csak a szemébe nézett.

– Voldemort nem kíméli azokat, akik közel állnak az ellenségeihez. Egyszer már használt téged csaliként, csak azért, mert a legjobb barátom húga voltál. Gondold meg, mekkora veszélyben lennél, ha együtt maradnánk. Voldemort megtudná, kinyomozná, és rajtad keresztül próbálna becserkészni engem.

– És ha azt mondom, hogy vállalom a veszélyt? – dacoskodott Ginny.

– De én nem vállalom – felelte Harry. – Mit gondolsz, hogy érezném magam, ha most téged temetnénk... az én hibámból?

Ginny elfordult, kinézett a tóra.

– Mindig fontos voltál nekem – szólt csendesen. – Egy percre se mondtam le rólad. Végig reménykedtem... Hermione azt mondta, éljem az életemet, ha akarok, járjak másokkal, és próbáljam megszokni a közelségedet... Hiszen emlékszel, meg se bírtam szólalni, ha ott voltál. Hermione azt mondta, talán inkább észreveszel, ha... magamat adom.

– Hermione okos lány. – Harry összehozott egy halvány mosolyt. – Csak azt sajnálom, hogy nem találtunk előbb egymásra... rengeteg időnk lehetett volna... hónapok... akár évek...

– De neked folyton csak a varázsvilág megmentésén járt az eszed – mondta félig nevetve Ginny. – Tulajdonképpen nem vagyok meglepve, sejtettem, hogy ez lesz a vége. Tudtam, hogy úgyse nyugszol, amíg nem vadászhatsz Voldemortra. Talán épp ezt szeretem benned.

Harry nem bírta hallgatni ezeket a szavakat, és azt is tudta, hogy eltökéltsége perceken belül semmivé foszlik, ha ott marad Ginnyvel. Látta, hogy Ron a karjában tartja Hermionét: hosszú orra hegyéről könnyek potyogtak, s a lány haját simogatta, míg az zokogva a vállába fúrta arcát. Harry esetlen intéssel felállt, hátat fordított Ginnynek és Dumbledore sírjának, és elindult a tó partja mentén. Járni sokkal elviselhetőbb volt, mint egy helyben ülni, mint ahogy jobb lett volna a tétlen várakozás helyett máris munkához látni, felkutatni a horcruxokat, becserkészni Voldemortot...

– Harry!

Megfordult. Rufus Scrimgeour sietett felé bicegősen, botjára támaszkodva.

– Szeretnék váltani veled néhány szót... Megengeded, hogy egy darabon elkísérjelek?

– Meg – felelte közönyösen Harry, és továbbindult.

– Szörnyűség, ami történt – morogta Scrimgeour. – El se tudom mondani neked, mennyire szíven ütött ez a tragédia. Dumbledore rendkívüli ember volt, páratlanul nagy varázsló. Voltak köztünk nézeteltérések, te is tudod, de ha valaki, én igazán...

– Mit akar tőlem? – szegezte neki a kérdést Harry.

Scrimgeour szeme bosszúsan megvillant, de aztán sietve rendezte vonásait, és együttérző arcot vágott.

– Megértem a kétségbeesésed – folytatta. – Tudom, hogy Dumbledore nagyon közel állt hozzád, és ő is téged kedvelt talán a legjobban a valaha volt összes tanítványa közül. Ami benneteket összekötött, az...

– Mit akar tőlem? – ismételte megtorpanva Harry.

Scrimgeour is megállt. Rátámaszkodott a botjára, s arckifejezése ravaszra váltott.

– Azt mondják, Dumbledore veled együtt ment el az iskolából aznap este, amikor meghalt.

– Ki mondja? – kérdezte Harry.

– Miután Dumbledore-t megölték, valaki elkábított egy halálfalót fent a toronyban. Ráadásul két seprűt találtak odafent. A minisztérium is tudja, hogy mennyi kettő meg kettő.

– Ezt örömmel hallom. Hogy hova mentünk és mit csináltunk Dumbledoreral, az csak rá meg rám tartozik. Az volt a kívánsága, hogy ne beszéljek róla senkinek.

– Tiszteletre méltó a lojalitásod, Harry – mondta Scrimgeour, még mindig sikeresen fékezve ingerültségét –, de Dumbledore meghalt. Eltávozott közülünk.

– Az iskolából csak akkor fog eltávozni, ha már senki nem lesz hűséges hozzá – felelte Harry, és akarata ellenére elmosolyodott.

– Drága fiam... még Dumbledore se képes visszatérni a...

– Nem állítottam, hogy képes. Félreértett. Csak azt mondtam, hogy nincs mit közölnöm önnel.

Scrimgeour habozott, majd tapintatosnak szánt hangon így szólt:

– Tudnod kell, Harry, hogy a minisztérium számos eszközzel tudja biztosítani a védelmedet. Örömmel rendelkezésedre bocsátok két aurort...

Harry felnevetett.

– Voldemort maga akar végezni velem, és két auror nem fogja megállítani őt. Úgyhogy köszönöm, de lemondok róluk.

– Értem. – Scrimgeour hangja most már fagyos volt. – Ami a kérést illeti, amit karácsonykor intéztem hozzád...

– Milyen kérést? Ja persze... hogy zengjem a minisztérium dicséretét, csak hogy...

– Hogy lelket önts az emberekbe! – csattant fel Scrimgeour.

Harry elgondolkozott.

– Elengedte már Stan Shunpike-ot?

Scrimgeour arca a vörösnek arra a csúnya árnyalatára színeződött, amit Harry Vernon bácsinál ismert meg. – Látom, még mindig...

– ...ízig-vérig Dumbledore embere vagyok – fejezte be a mondatot Harry. – Pontosan.

Scrimgeour még egy másodpercig dühösen meredt rá, aztán sarkon fordult, és köszönés nélkül otthagyta. Harry látta, hogy Percy és a minisztériumi delegáció többi tagja a fehér kriptánál várakozik, nyugtalan pillantásokat vetve a zokogó Hagrid és Gróp felé, akik még mindig nem mozdultak el a helyükről az utolsó széksorban. Ron és Hermione sietve közeledtek Harry felé, s közben elhaladtak a távozó Scrimgeour mellett. Harry megfordult, és lassan folytatta útját. Barátai annál a bükkfánál érték utol, amely alatt egykor, boldogabb időkben oly sokat ültek.

– Mit akart Scrimgeour? – kérdezte suttogva Hermione.

Harry vállat vont.

– Ugyanazt, amit karácsonykor: információkat Dumbledore-ról és azt, hogy a minisztérium reklámarca legyek.

Ron arcán látszott, hogy viaskodik magával, azután Hermionéhoz fordult:

– Figyelj, hadd menjek vissza behúzni egyet Percynek!

– Nem! – vágta rá szigorúan a lány, és megfogta Ron karját.

– De olyan jól esne!

Harry elnevette magát. Még Hermione se tudta megállni mosoly nélkül, de mikor a kastély felé pillantott, újra elkomorodott.

– Borzasztó arra gondolni, hogy talán nem jöhetünk vissza többet – szólt csendesen. – Hogy is zárhatna be a Roxfort?

– Nem biztos, hogy bezár – vélekedett Ron. – Itt se vagyunk nagyobb veszélyben, mint otthon, nem igaz? Most mindenütt ugyanaz a helyzet. Sőt, a Roxfort talán még biztonságosabb is, mert egy nagy csapat varázsló védi. Szerinted, Harry?

– Én akkor se jövök vissza, ha lesz tanítás – mondta csendesen Harry.

Ronnak leesett az álla, Hermione azonban bólintott.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani – szólt szomorúan. – De hát akkor mihez kezdesz?

– Még egyszer utoljára elmegyek Dursleyékhoz, mert Dumbledore úgy akarta. De nem maradok sokáig, és utána végleg lelépek onnan.

– De hát hova mész, ha nem jössz vissza a Roxfortba?

– Talán Godric's Hollowba – dünnyögte Harry. Dumbledore halálának estéje óta érlelődött benne ez a terv. – Nekem ott kezdődött minden. És valamiért úgy érzem, most vissza kell mennem oda. Legalább eljutok végre a szüleim sírjához.

– És aztán? – kérdezte Ron.

– Aztán? Megkeresem a többi horcruxot – felelte Harry, tekintetét a fehér kriptának a tó vizében tükröződő képére függesztve. – Azt várja tőlem Dumbledore, azért mondott el mindent, amit a horcruxokról tudott. Ha helyesen következtetett – és szerintem igen –, akkor még négy horcrux van a világban elrejtve. Fel kell kutatnom és meg kell semmisítenem őket, utána pedig el kell pusztítanom Voldemort lelkének hetedik darabját is, azt, amelyik a testében van – meg kell ölnöm őt. És ha közben találkozom Perselus Pitonnal – tette hozzá –, hát annál jobb nekem, és annál rosszabb neki.

Hosszú hallgatás következett. A tó túlpartján már szétoszlott a tömeg; akik még a kripta környékén sétáltak, nagy ívben elkerülték a Hagridot dajkáló Grópot. A vadőr fel-feltörő zokogása még mindig visszhangozva szállt a tó vize fölött.

– Ott leszünk, Harry – mondta Ron.

– Tessék?

– A nagynénédéknél. És utána is veled tartunk, bárhova mész.

– Nem – rázta a fejét Harry. Álmában se gondolt ilyesmire, s azt hitte, barátai számára is egyértelmű, hogy az életveszélyes kalandba egyedül kell belevágnia.

– Egyszer azt mondtad nekünk – szólt csendesen Hermione –, hogy ha akarunk, van még időnk visszafordulni. Már épp elég időnk volt, nem?

– Kitartunk melletted, ha törik, ha szakad – jelentette ki Ron. – De figyelj, mielőtt bárhova megyünk, még Godric's Hollow előtt, el kell jönnöd hozzánk az Odúba.

– Miért?

– Hát Bill és Fleur esküvőjére!

Harry meghökkenve nézett barátjára. Azt a tényt, hogy még mindig vannak a világban olyan normális dolgok, mint egy esküvő, hihetetlennek, mégis csodálatosnak érezte.

– Hát igen, azt nem hagyhatjuk ki – felelte végül.

Ösztönösen megmarkolta zsebében a medált... Ám hiába emlékeztette rá magát, hogy sötét és veszélyes út áll előtte, aminek a végén – egy hónap, egy év vagy egy évtized múlva – még egyszer, utoljára szembe kell néznie Voldemorttal, mégis felujjongott a szíve a gondolatra, hogy vár még rá egy nap, amit a béke és a boldogság jegyében tölthet el Ronnal és Hermionéval.

Tartalom

- A másik miniszter

- A Fonó sor

- A kétes örökség

- Horatius Lumpsluck

- Mamamaci és Francica

- Zsebpiszok közi kitérő

- A Lump Klub

- Piton diadala

- A Félvér Herceg

- A Gomold ház

- Hermione besegít

- Ezüst és opál

- A Denem-titok

- Felix Felicis

- A Megszeghetetlen Eskü

- Fagyos karácsony

- Ködös emlék

- Születésnapi meglepetések

- Manónyomozók

- Voldemort nagyúr kívánsága

- A Tudhatatlan Terem

- A temetés után

- Horcruxok

- Sectumsempra

- A kihallgatott látó

- A barlang

- A villámsújtotta torony

- A Herceg szökése

- A főnix siratódala

- A fehér kripta

Harry Potter - 7

J. K. Rowling

Harry Potter és a Halál ereklyéi

(Tartalom)

Ezt a könyvet hétfelé ajánlom:

Neilnek,

Jessicának,

Davidnek,

Kenzie-nek,

Di-nak,

Anne-nek

és Neked,

ha elkísérted Harryt útja végéig.

Kínja e törzsnek, ó,

jaj, keserű nagy átok

vérbevegyült csapása!

Nyögő, el se viselhető gond!

Verő, el nem emésztő kín!

Máshol ezekre nincs

ír sehol, csak e házban,

máshol vérbevegyült viszályban.

A lenti isteneké e himnusz.

Boldogok ott lenn, az imám fületek

érje el, és már küldjetek üdvöt,

győzelmet a sarjaitoknak.

Aiszkhülosz: Áldozatvivők

Devecseri Gábor fordítása

Mint tenger köztük, annyi csak barátoknak a halál: egymásban élnek akkor is.

Hisz’ mind itt kell legyen, ki abban él s szeret, mi mindenütt jelen.

Mennyei tükör, mely színről színre láttat, szabadon egymást s bűntelen.

Ez nyújt barátnak enyhet, legyen bár múlandó mind, a barát s a társ,

köztük a legtisztább kötelék mégis örök, mert halhatatlan.

William Penn: A magány újabb gyümölcsei

(Bocsor Péter fordítása)

Első fejezet

A Sötét Nagyúr felemelkedése

A két férfi egymástól néhány méterre tűnt elő a semmiből a keskeny, holdsütötte dűlőúton. Egy másodpercig mindketten mozdulatlanul, varázspálcájukat a másikra szegezve álltak, majd miután felismerték egymást, a pálcát köpenyük alá rejtették, és gyors léptekkel elindultak.

– Hírek? – érdeklődött a magasabbik.

– A legjobbak – válaszolta Perselus Piton.

A dűlőutat bal felől alacsony növésű, kusza szedercserjék, jobbról magas, ápolt sövény szegélyezte. A hosszú köpenyek alja szárnyként verdesett a gyalogló férfiak bokája körül.

– Attól féltem, elkésem – jegyezte meg Yaxley. Durva ábrázata el-eltűnt, ahogy mentében árnyékot vetettek rá a holdat eltakaró lombos faágak. – Egy kicsit nehezebben ment, mint gondoltam. De remélem, elégedett lesz. Te biztos vagy a kedvező fogadtatásban?

Piton csak bólintott, nem bocsátkozott magyarázatba. Kisvártatva ráfordultak egy jobbról nyíló széles felhajtóra. A magas sövényfal is elkanyarodott, s a távolba veszve folytatódott azon az impozáns, kétszárnyú kovácsoltvas kapun túl, ami most a két férfi útját keresztezte. Egyikük sem lassított léptein; köszöntésféle mozdulattal némán felemelték jobbjukat, és úgy haladtak át a kapun, mintha a fekete fém csupán füst volna.

A tiszafa-sövény elnyelte a két férfi lépteinek zaját. Jobbra tőlük megzörrent valami, mire Yaxley előkapta pálcáját, s útitársa feje fölé célzott vele. Mint kiderült, egy hófehér páva motozását hallották, a madár kevélyen lépdelt a sövény tetején.

– Mindig is tudott élni ez a Lucius. Pávák... – Yaxley gúnyosan horkantott, és eltette varázspálcáját.

Az egyenes felhajtóút végén takaros udvarház bontakozott ki a sötétből. Rombusz osztású földszinti ablakain gyenge fény szűrődött át. A sövényen túl, valahol a sötét kertben szökőkút csobogott. Piton és Yaxley talpa alatt ropogott a murva, ahogy a bejárati ajtó felé siettek – az közeledtükre kitárult, jóllehet nem tűnt fel senki, aki kinyitotta volna.

A gyéren megvilágított belépő tágas és fényűző berendezésű volt, kőpadlójának nagy részét pompás szőnyeg borította. A falakon lógó portrék sápadt lakói szemükkel követték az áthaladó Pitont és Yaxleyt. A két férfi megállt egy súlyos faajtó előtt, egy szívdobbanásnyi ideig tétováztak, azután Piton lenyomta a bronzkilincset.

A szalonban néma alakok sokasága ült egy hosszú, díszes asztal körül. A helyiség hétköznapi berendezését alkotó bútorok rendetlenül, a fal mellé zsúfolva álltak. Az egyedüli fényforrás a harsogva lobogó tűz volt egy szép márványkandallóban, melynek párkánya fölött aranykeretes tükör díszelgett. Piton és Yaxley megtorpant a küszöbön. Mikor a szemük hozzászokott a homályhoz, tekintetüket elsőként a jelenet legfurcsább része vonta magára: egy ájultnak tűnő ember, aki fejjel lefelé lebegett az asztal fölött, és lassan forgott, mintha láthatatlan kötélen lógna. Alakját megháromszorozta a fali tükör és az üres, politúrozott asztallap. Az asztalnál helyet foglalók közül senki nem törődött a különös jelenséggel – kivéve egy sápadt fiatalembert, aki a lebegő ember közvetlen közelében, jóformán alatta ült. Ő szemlátomást nem tudta megállni, hogy percenként rá ne pillantson.

– Yaxley, Piton...! – csendült egy éles, hideg hang az asztal végén. – Kis híján elkéstetek.

A beszélő a kandalló előtt ült, így az újonnan érkezettek először csak a sziluettjét látták. Közelebb lépve azonban már ki tudták venni a tar, kígyóét idéző ábrázatot a réssé szűkült orrlyukakkal és a vörösen izzó, függőlegesen megnyúlt pupillájú szemeket. Az arc annyira sápadt volt, hogy jószerével világított a sötétben.

– Perselus, ide! – szólt Voldemort, s jobbra, az övéhez legközelebb álló székre mutatott. – Yaxley, Dolohov mellé.

Mindkét férfi elfoglalta a számára kijelölt helyet. Az asztalnál ülők többsége Pitont követte a tekintetével, s Voldemort is hozzá fordult először.

– Nos?

– Nagyúr! A Főnix Rendje jövő szombaton, a sötétség beálltakor készül kihozni Harry Pottert jelenlegi védett tartózkodási helyéről.

A hír szemlátomást felcsigázta az asztalnál ülők érdeklődését. Egyesek mozdulatlanná dermedtek, mások fészkelődni kezdtek, s immár mindenki Pitont és Voldemortot nézte.

– Szombaton... sötétedéskor – visszhangozta Voldemort, Piton fekete szemébe fúrva tekintetét. Vörös szeme úgy izzott, hogy néhányan elfordultak, nehogy megperzselje őket a pillantás tüze. Piton ellenben higgadtan nézett Voldemortra, s a nagyúr pengevékony szája egy hosszú pillanat elteltével mosolyfélére görbült.

– Remek. Kitűnő. Az információ forrása pedig...

– A már említett személy – mondta Piton.

– Nagyuram...

Yaxley a hosszú asztal fölé hajolva nézett Voldemort és Piton felé. Most őrá szegeződtek a tekintetek.

– Én mást hallottam, nagyúr.

Yaxley kivárt, de Voldemort nem szólalt meg, így hát folytatta:

– Dawlish, az auror úgy mondta, hogy Pottert csak harmincadikán, a tizenhetedik születésnapja előestéjén hozzák ki.

Piton elmosolyodott.

– Forrásom azt is közölte, hogy félrevezető információkat terveznek elhinteni. Bizonyára ez sem más. Dawlish köztudottan érzékeny a konfúziós bűbájra, nyilván azt szórtak rá. Nem az első eset lenne.

– Biztosíthatlak, nagyuram, hogy Dawlish ezt mély meggyőződéssel állította – erősködött Yaxley.

– Ha konfúzzá tették, akkor is mély meggyőződéssel mondja, amit kell – érvelt Piton. – Ha úgy tetszik, biztosíthatom, Yaxley, hogy az auror csoport a továbbiakban nem vesz részt Harry Potter védelmezésében. A rend ugyanis úgy tudja, hogy beépített embereink vannak a minisztériumban.

– Legalább egyvalamit jól tudnak, he...? – kajánkodott egy Yaxleytől nem messze ülő köpcös férfi. Szavait rekedt villogással toldotta meg, s néhányan vele nevettek.

Voldemort nem nevetett. Pillantása felfelé vándorolt, a levegőben lassan forgó ember irányába; úgy tűnt, gondolataiba mélyed.

– Nagyúr... – folytatta Yaxley –, Dawlish szerint egész csapatnyi auror jelenlétében hozzák ki a...

Voldemort felemelte nagy, fehér kezét, mire Yaxley elharapta a mondatot. Bosszúsan vette tudomásul, hogy a nagyúr ismét Pitonhoz fordul.

– Hol akarják ezután elrejteni a fiút?

– A rend valamelyik tagjának a házában – közölte Piton. – Forrásom szerint az új menedéket a rend és a minisztérium a tőlük telhető mindenfajta mágikus védelemmel ellátta. Úgy vélem, nagyúr, miután a fiú célba ér, aligha lesz esélyünk az elfogására – hacsak jövő szombatig el nem bukik a minisztérium. Abban az esetben természetesen lehetőségünk lenne felderíteni és hatástalanítani a védőbűbájok nagy részét, a maradékon pedig át tudnánk törni.

– Nos, Yaxley? – dobta a kérdést az asztal túlsó vége felé Voldemort. Vörös szemében a tűz visszfénye lobogott. – Elbukik jövő szombatra a minisztérium?

A fejek ismét együtt fordultak. Yaxley kihúzta magát.

– Ebben a kérdésben jó hírrel szolgálhatok, nagyúr. Jelentős erőfeszítések árán, számos akadályt legyőzve sikerült az Imperiusátok hatása alá vonnom Pius Thicknesse-t.

Bejelentésével Yaxley kivívta a körülötte ülők többségének elismerését; közvetlen szomszédja, a torz képű Dolohov hátba veregette őt.

– Biztató kezdet – mondta Voldemort. – De Thicknesse csak egy ember a sok közül. Scrimgeourt a mieinknek kell körülvenniük, amikor támadok. Egy sikertelen merénylet a miniszter ellen súlyosan hátráltatna céljaim elérésében.

– Hogyne, nagyúr... természetesen... de Thicknesse a Varázsbűn-üldözési Főosztály vezetőjeként személyes kapcsolatban áll nemcsak a miniszterrel, de az összes többi minisztériumi főosztályvezetővel is. Most, hogy az ellenőrzésünk alá vontunk egy ilyen magas rangú tisztviselőt, úgy hiszem, könnyedén elbánunk majd a többiekkel, és akkor valamennyien segítségünkre lesznek Scrimgeour megbuktatásában.

– Feltéve, hogy Thicknesse barátunk nem lepleződik le, mielőtt mellénk állíthatná a társait – mutatott rá Voldemort. – Akárhogy is, valószínűtlen, hogy jövő szombatig át tudom venni a hatalmat a minisztérium fölött. Ha pedig a célba érkezése után nem nyúlhatunk Potterhez, hát útközben kell rajtaütnünk.

– Ezen a területen előnyös helyzetben vagyunk, nagyuram – sietett leszögezni Yaxley, aki nyilván eltökélte, hogy legalább egy morzsányi elismerést kicsikar magának. – Immár számos beépített emberünk van a Mágikus Közlekedésügyi Főosztályon. Ha Potter hoppanál, vagy a Hop Hálózatot használja, nyomban értesülünk róla.

– Egyiket sem fogja tenni – jelentette ki Piton. – A rend kerüli a helyváltoztatás minden olyan módját, ami központi ellenőrzés vagy szabályozás alatt áll. Nem bíznak semmiben, aminek köze van a minisztériumhoz.

– Annál jobb – bólintott Voldemort. – Ha nem tűnhet el, sokkal könnyebb lesz elkapni őt.

A nagyúr ismét a lassan forgó testre függesztette tekintetét, s úgy folytatta:

– A fiúval személyesen foglalkozom. Harry Potter ügyében túl sok hibát követtünk már el, nem egyet én magam. Hogy Potter ma is az élők sorában van, az jobbára az én kudarcom, nem az ő érdeme.

Az asztal körül ülők szorongva lesték Voldemortot; arcukról lerítt, hogy mindegyikük attól fél, az ő bűnéül róják fel, hogy Harry Potter még él. Úgy tűnt azonban, a nagyúr szavai inkább önmagának szólnak, nem hívei valamelyikének; továbbra is a lebegő testre meredve beszélt.

– Könnyelmű voltam, ezért elfordult tőlem a szerencse, gáncsot vetett nekem a véletlen, mely csak a leggondosabban kidolgozott terveket pártolja. De okultam abból, ami történt. Immár tudom mindazt, amit régen nem tudtam. Nekem kell megölnöm Harry Pottert, és én is fogom.

Mintegy válaszul ezekre a szavakra, hirtelen fájdalmas ordítás hangzott fel, a kín, a szenvedés rémisztő, elnyújtott üvöltése. Az asztalnál ülők közül sokan összerezzentek és lenéztek, mivel a hang mintha alulról érkezett volna.

– Féregfark – szólt Voldemort változatlanul csendes, tűnődő hangon, tekintetét még mindig a lebegő-forgó testre szegezve. – Nem arról volt szó, hogy a fogoly csöndben marad?

– De igen, na-nagyúr – nyögte valahol a hosszú asztal közepe táján egy pöttöm ember, aki eddig olyan kicsire húzta össze magát, hogy széke első pillantásra üresnek tűnt. Most gyorsan lekászálódott róla, és kiiszkolt a szalonból. Nem maradt más utána, csak egy ezüstös csillanás emléke.

– Mint mondtam – folytatta Voldemort, pillantását most ismét hívei feszült arcára fordítva –, immár okosabb vagyok. Tudom például, hogy kölcsön kell vennem valamelyikőtök pálcáját, mielőtt elindulok végezni Potterrel.

Az arcokról minden egyéb érzést letörölt a döbbenet. Voldemort azzal sem okozott volna nagyobb megrökönyödést, ha a fél karjukat kéri kölcsön.

– Nincs önként jelentkező? Akkor lássuk csak... Lucius, nem látom be, neked miért volna még szükséged pálcára.

Lucius Malfoy felemelte a fejét. A tűz fényében bőre viaszsárgának tűnt, szeme beesett volt, és sötét árnyék körítette. Rekedt hangon szólalt meg:

– Nagyuram?

– A pálcádat, Lucius. Add át a pálcádat!

– De...

Malfoy egy oldalpillantást vetett a feleségére, aki felemelt fejjel maga elé meredt. Arca ugyanolyan sápadt volt, mint a férjéé, hosszú szőke haja a hátára lógott, de karcsú ujjai az asztal alatt egy pillanatra a férfi csuklójára fonódtak. A futó érintés elég volt: Malfoy a talárja alá nyúlt, elővette varázspálcáját, és átadta Voldemortnak, aki vörös szeme elé emelte azt, hogy megvizsgálja.

– A fája?

– Szil, nagyúr – suttogta Malfoy.

– És a magja?

– Sárkány... sárkányszívizomhúr.

– Remek. – Voldemort előhúzta a saját pálcáját, és összemérte Malfoyéval.

Lucius Malfoy önkéntelenül megmozdult, elárulva, hogy egy tizedmásodpercig abban bízott, a sajátjáért cserébe megkapja a nagyúr pálcáját. Voldemort észrevette a mozdulatot, és kajánul megvillant a szeme.

– A pálcámra áhítozol, Lucius? Az én pálcámra?

A csatlósok némelyike halkan vihogott.

– Visszaadtam a szabadságodat, Lucius, ennyi nem elég neked? Amúgy észrevettem, hogy te meg a családod az utóbbi időben korántsem tűntök boldognak... Miért zavar benneteket annyira, hogy a házatok vendége vagyok?

– Nem... nem zavar, nagyúr!

– Ejnye, Lucius, hazudsz...

Voldemort halk hangja mintha tovább sziszegett volna azután is, hogy a kegyetlen pengeajkak összezárultak. A varázslók némelyike nem tudta leplezni borzongását – a sziszegés egyre erősödött, s hallatszott, hogy az asztal alatt egy súlyos test siklik a padlón.

A hatalmas kígyó végül előbukkant Voldemort mellett, és lassan kúszni kezdett felfelé gazdája székén. Egyre csak jött és jött, mintha végtelenül hosszú volna, mígnem aztán Voldemort vállára telepedve megpihent. Teste olyan vastag volt, mint egy férficomb; függőleges pupillarésű szemei rezzenéstelenül meredtek. A nagyúr hosszú, vékony ujjaival szórakozottan cirógatni kezdte a hüllőt, de tekintetét nem vette le Lucius Malfoyról.

– Miért annyira elégedetlenek Malfoyék a sorsukkal? Visszatértem, hatalmam kiteljesedőben – nem azt hangoztatták-e, hogy éppen erre vágytak oly sok éven át?

– Természetesen, nagyúr. – Lucius Malfoy remegő kézzel letörölte a verejtéket felső ajkáról. – Valóban erre vágytunk... és vágyunk.

Malfoy balján a felesége furcsán, mereven bólintott, de tekintete még mindig kerülte Voldemortot és a kígyót. Az apja jobbján ülő Draco, aki eddig a lebegő testet bámulta, most rápillantott Voldemortra, majd a sötét varázsló tekintetétől megrettenve gyorsan lesütötte a szemét.

– Nagyúr – szólalt meg egy fekete hajú nő fojtott, érzelmektől fűtött hangon –, megtiszteltetés számunkra, hogy családi lakunk vendége vagy. Nagyobb öröm nem is érhetne minket.

A nő sötét hajával és fölényes tekintetével külsőre éppen annyira elütött mellette ülő nővérétől, mint tartásában és viselkedésében. Míg Narcissa mereven, szenvtelenül ült a székén, Bellatrix Voldemort felé hajolt, hogy demonstrálja szavakkal ki sem fejezhető vágyát a nagyúr közelségére.

– Nem érhetne nagyobb öröm – visszhangozta Voldemort, s fejét kissé oldalra billentve a nőre nézett. – Ha te ilyet mondasz, Bellatrix, az nem csekélység.

A nő arcát elöntötte a pír, s könny szökött a szemébe az örömtől.

– Nagyuram, jól tudod, hogy tőlem csak igazat hallasz!

– Nem érhet nagyobb öröm... pedig úgy hallom, a héten felettébb örömteli esemény történt a családodban.

Bellatrixnak leesett az álla, úgy bámult Voldemortra.

– Nem tudom, mire gondolsz, nagyúr.

– Az unokahúgodról beszélek, Bellatrix. Aki a ti unokahúgotok is, Lucius és Narcissa. Nemrég egybekelt Remus Lupinnal, a vérfarkassal. Ez bizonyára határtalan büszkeséggel tölt el benneteket.

Az asztalnál ülők harsogó gúnykacajban törtek ki. Sokan előrehajoltak, hogy kárörvendve összenézzenek, mások az asztalt csapkodták. A hatalmas kígyónak nem volt ínyére a hangzavar, kitátotta a száját és dühödten sziszegett, de a halálfalók ezt nem hallották, olyan zajosan derültek Bellatrix és Malfoyék megaláztatásán. Bellatrix arca, melyen nemrég még az öröm pírja égett, most csúf, szederjes vörösbe váltott.

– Ő nem az unokahúgunk, nagyúr – kiáltotta, túlharsogva a káröröm hangjait. – Narcissa meg én rá se néztünk a nővérünkre, mióta a sárvérű felesége lett. Nincs közünk se a kölykéhez, se semmilyen bestiához, akihez az hozzámegy.

– Mit szólsz ehhez, Draco? – kérdezte Voldemort. Bár halkan beszélt, hangja tisztán hallatszott a nevetés közepette is. – Jársz majd farkaskölyköket pesztrálni?

A derültség tetőfokára hágott. Draco Malfoy rémületében az apjára nézett – az leszegett fejjel a saját ölébe bámult –, majd tekintete találkozott anyjáéval. Narcissa szinte észrevehetetlenül megrázta a fejét, aztán tovább meredt a szemközti falra.

– Elég! – szólt Voldemort, és megcirógatta a feldühödött kígyót. – Csend legyen.

A nevetés azon nyomban elhalt.

– A legöregebb családfák közül nem egyet kórság támadott meg az idők során – fordult a nagyúr Bellatrixhoz, aki zaklatottan, könyörgő tekintettel nézett rá. – Nektek is meg kell metszenetek a magatokét, hogy egészséges maradjon, nem igaz? Vágjátok le azokat a részeket, amelyek a többi egészségét fenyegetik.

– Igenis, nagyúr – suttogta Bellatrix, és szeme ismét megtelt a hála könnyeivel. – Amint lehet!

– Alkalmad lesz rá – bólintott Voldemort. – Mind a családodban, mind a világban... kivágjuk a fekélyt, végzünk a fertőzés terjesztőivel, hogy csak azok maradjanak meg, akiknek a vére tiszta...

Voldemort felemelte Lucius Malfoy pálcáját, az asztal fölött lebegve forgó emberre szegezte, és finom mozdulatot tett vele. Az alak nagyot nyögve magához tért, és vergődni kezdett láthatatlan béklyójában.

– Felismered a vendégünket, Perselus? – kérdezte Voldemort.

Piton a fejjel lefelé lógó emberre emelte tekintetét. Most a többi halálfaló is ránézett a szerencsétlenre, mintha engedélyt kaptak volna, hogy érdeklődést tanúsítsanak iránta. A fogoly, egy nő, mikor arca a tűz felé fordult, a rettegéstől rekedten megszólalt:

– Perselus! Segítsen!

– Á, igen – bólintott Piton, miközben a lebegő nő lassan megint elfordult.

– És te, Draco? – kérdezte Voldemort, szabad kezével a kígyó orrát simogatva. Draco mereven megrázta a fejét. Most, hogy a fogoly magához tért, már képtelen volt ránézni.

– Persze, te nem jártál az órájára – mondta Voldemort. – Ha valaki nem tudná, ma esti vendégünk Charity Burbage, aki nemrég még a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola tanára volt.

Az asztal körül ülők elégedett morajjal nyugtázták az információt. Egy testes, görnyedt hátú nő hegyes fogait kivillantva vihogott.

– Bizony... Burbage professzor a muglikról mesélt a boszorkányok és varázslók gyermekeinek... Azt magyarázta nekik, hogy a muglik nem is különböznek olyan nagyon tőlünk...

Az egyik halálfaló a padlóra köpött. Charity Burbage közben megint szembefordult Pitonnal.

– Perselus... kérem... kérem...

– Hallgass! – szólt rá Voldemort, s a Malfoytól szerzett pálca egy apró mozdulatától Charity elnémult, mintha felpeckelték volna a száját. – S nem elég, hogy tévtanokkal fertőzte a varázslógyermekek elméjét, Burbage professzor a múlt héten szenvedélyes hangú cikket írt a Reggeli Prófétába a sárvérűek védelmében. Szerinte a varázslóknak be kell fogadniuk ezeket a tolvajokat, az ősi tudás, a mágia eltulajdonítóit. Az aranyvérűek elkorcsosulását Burbage professzor hasznosnak és kívánatosnak tartja... Annak örülne, ha mind muglikkal párosodnánk... meg persze vérfarkasokkal...

Ezúttal senki nem nevetett: túlságosan is érződött a düh és a megvetés Voldemort hangjában. Charity Burbage arca harmadszor is Piton felé fordult; szeméből könnycseppek gördültek a hajára. Piton szenvtelenül viszonozta a nő pillantását, aki lassan megint továbbfordult.

– Avada Kedavra.

A zöld fény a helyiség legtávolabbi sarkát is megvilágította. Charity teste visszhangzó puffanással rázuhant az asztalra, amely megrázkódott és reccsent egyet a súly alatt. A halálfalók közül többen hátrahőköltek ültükben; Draco lefordult a székről, és a padlón kötött ki.

– Vacsora, Nagini – szólt csendesen Voldemort, mire a hatalmas kígyó előrelendítette fejét, és gazdája válláról átsiklott az asztallapra.

Második fejezet

In memoriam

Harry vérzett. Bal kezével jobbját szorongatta, csendesen szitkozódott, és a vállával belökte szobája ajtaját. A cipője alatt porcelán roppant: rátaposott egy kihűlt teával teli csészére, ami a küszöb előtt állt a padlón.

– Mi a fene...?

Harry körülnézett. A Privet Drive 4. szám alatti ház emeleti előszobája üres volt. A csésze teát talán Dudley rakta oda, agyafúrt csapda gyanánt. Harry vérző kezét magasra tartva baljával összeszedte a cserepeket, és rádobta őket az ajtó melletti papírkosarat színültig megtöltő többi szemétre. Azután a fürdőszobába sietett, hogy a csap alá tartsa a kezét.

Értelmetlenségnek, ostobaságnak és rettenetesen dühítőnek tartotta, hogy még mindig – és még négy teljes napig – nem varázsolhat. Ugyanakkor be kellett látnia, hogy a csúnya vágás az ujján amúgy is meghaladná a képességeit. Sebeket beforrasztani még mindig nem tanult meg, s ezt most – rövid távú terveit is tekintve – jelentős hézagnak érezte varázstani ismereteiben. Gondolatban felvette teendőinek listájára, hogy e területen korrepetáltassa magát Hermionéval – közben pedig nekilátott, hogy egy nagy csomó vécépapírral felitassa a kiömlött teát. Mikor végzett, bement a szobájába, és becsapta maga mögött az ajtót.

Harry délelőttje azzal telt, hogy teljesen kiürítette iskolai ládáját. Ezt most először tette meg azóta, hogy hat éve belepakolta ingóságait. Eddig tanévkezdetekkor csak nagyjából a háromnegyedéig ásott le, hogy megvizsgálja, mit kell leselejtezni vagy kicserélni. A láda fenekén gyűlő limlomokkal – régi pennákkal, porladó bogárszemekkel, párjukat vesztett zoknikkal – nem foglalkozott. Ebbe a kacattengerbe túrt bele pár perccel korábban, hogy a gyűrűs ujjába hasító éles fájdalom hatására nyomban ki is húzza kezét, amiből akkor már ömlött a vér.

Egy kicsit óvatosabban folytatta most a kutatást. Megint a láda mellé térdelt, kotorászni kezdett a lomok között. Kezébe akadt egy régi kitűző, amin elhalványult feliratok – „Szurkolj CEDRIC DIGGORY-nak” és „POTTER, A BÉNÁK BAJNOKA” – váltották egymást, aztán egy kiszolgált, törött gyanuszkópot talált, majd az aranymedál került a szeme elé, ami az R. A. B. aláírású levelet rejtette, végül rábukkant a balesetet okozó éles tárgyra. Első pillantásra felismerte: annak a bűvös tükörnek egy kis cserepe volt, amit Siriustól kapott. Félretette, és óvatosan tovább túrta a lomokat a tükör többi darabja után kutatva, de hiába: keresztapja utolsó ajándékából nem maradt egyéb, csak üvegpor, ami csillogó homok módjára tapadt a legalul pihenő kacatokra.

Harry felegyenesedett, újra a kezébe vette a cserepet, amivel megvágta magát, de saját zöld szemének tükörképén kívül semmit nem látott benne. Letette az üvegdarabot az aznapi Reggeli Prófétára, ami olvasatlanul hevert az ágyon, s azzal próbálta elűzni a törött tükör láttán rátörő keserű emlékeket, bánatot és vágyakozást, hogy újabb támadást indított a kacattenger ellen.

További egy órájába került, mire teljesen kiürítette a ládát: a használhatatlan dolgokat eldobta, a többit pedig két halomba rakta aszerint, hogy szüksége lesz-e rájuk a jövőben vagy sem. Az iskolai és a kviddicstalár, az üst, a pergamen, a pennák és a tankönyvek java része a sarokba került. Harry eltűnődött, vajon mit csinál majd ezekkel a nagybátyja és a nagynénje – valószínűleg tűzre vetik mindet az éj leple alatt, mint valamely borzalmas bűntény terhelő bizonyítékait. A mugliruhák, a láthatatlanná tévő köpeny, a bájital-készlet, néhány könyv, a Hagridtól kapott fotóalbum, egy köteg levél és a varázspálca – mindezek egy régi hátizsákban landoltak. A zsák külső zsebében kapott helyet a Tekergők Térképe és a medál az R. A. B. aláírású levéllel. Ez utóbbi nem az értéke okán került a kiemelt helyre – az, hétköznapi értelemben véve, nem volt neki –, hanem azért, amibe a megszerzése került.

Mindezeken túl az íróasztalon, Hedvig kalitkája mellett halomba rakva, tekintélyes mennyiségű újság hevert: pontosan annyi, ahány napot a hóbagoly gazdája azon a nyáron a Privet Drive-on töltött.

Harry felállt a földről, nyújtózkodott, és az íróasztalhoz sétált. Turkálni kezdett az újságok között, és egy-egy pillantást vetve rájuk sorban a szemétkupacra dobta őket. Hedvig ezalatt meg se mozdult – aludt, vagy talán csak tettette az alvást: mérges volt gazdájára, mert egy ideje nemigen kapott kimenőt tőle.

Mikor az újságok java része már eltűnt az asztalról, Harry lassított a tempón. Egy bizonyos szám érdekelte, amit röviddel azután kapott kézhez, hogy a vakáció elején visszatért a Privet Drive-ra. Emlékezett rá, hogy annak a számnak a címoldalán hozták le a hírt, miszerint Charity Burbage mugliismeret-tanárnő felmondta roxforti állását. Nemsokára rá is bukkant a keresett újságra. A tizedik oldalra lapozott benne, és leült az íróasztal előtti székre, hogy újra elolvassa az őt érdeklő cikket.

ALBUS DUMBLEDORE EMLÉKEZETÉRE

írta: Elphias Doge

Albus Dumbledoreral tizenegy éves koromban, az első roxforti napunkon ismerkedtem meg. Kölcsönös rokonszenvünket nyilván az a tény alapozta meg, hogy mindketten kirekesztettnek éreztük magunkat. Jómagam röviddel a tanév kezdete előtt sárkányhimlőt kaptam, s bár már túl voltam a fertőző stádiumon, himlőhelyes arcom és bőröm zöldes árnyalata nemigen bátorította közeledésre diáktársaimat. Ami Albust illeti, ő a kétes hírnév áldatlan terhével a vállán érkezett a Roxfortba. Alig egy évvel korábban atyját, Percivalt elítélték három fiatal mugli ellen végrehajtott brutális – és élénk sajtóvisszhangot kapott – támadásáért.

Albus sosem próbálta tagadni, hogy atyja (aki később az Azkabanban hunyt el) elkövette a bűntettet – ellenkezőleg, mikor úgy éreztem, bátorkodhatom rákérdezni erre, Albus leszögezte, hogy atyja valóban bűnös. Ennél többet azonban sem akkor, sem a későbbiekben nem volt hajlandó közölni a szomorú epizódról, jóllehet sokaktól kapott biztatást erre. Hovatovább egyesek helyénvalónak vélték, hogy elismeréssel szóljanak előtte atyja tettéről, feltételezve, hogy Albus maga is mugligyűlölő. Nagyobbat nem is tévedhettek volna: senki, aki ismerte Albust, nem állíthatja, hogy a mugliellenességnek akár a szikrája is meglett volna benne. Mi több, életének későbbi szakaszaiban épp azzal szerzett nem egy ellenséget magának, hogy határozottan kiállt a muglik jogainak védelmében.

Röpke hónapok kellettek csak hozzá, hogy Albus saját hírneve feledtesse atyjáét. Az első év végén már rég nem egy mugligyűlölő fiaként, hanem minden idők legragyogóbb képességű roxforti diákjaként emlegették őt. Minket, akik kitüntető barátságát élveztük, előrevitt lelkesítő példája, csakúgy mint támogatása és buzdító szavai, amelyekkel sosem fukarkodott. Amint e sorok írójának később bevallotta: már akkor tudta, hogy számára a legörömtelibb tevékenység a tanítás.

Albus Dumbledore nemcsak hogy elnyert minden említésre méltó iskolai díjat, de hamarosan levelezőtársaként tarthatta számon a kor legnevesebb mágusait, köztük Nicholas Flamelt, az ünnepelt alkimistát, Bathilda Bircsókot, a híres történészt és Adalbert Goffridot, a mágiaelmélet szaktekintélyét. Tanulmányai közül nem egy helyet kapott olyan rangos szaklapok hasábjain, mint a Transzformációs Szemle, a Bűbájtani Beszámolók és a Főzetkutatás. Dumbledore-nak mindenki üstökösszerű karriert jósolt, mindössze annyi volt kérdéses, mikor jut el a mágiaügyi miniszteri rangig. Jóllehet a későbbi évtizedekben gyakran állították róla, hogy fontolgatja a miniszteri kinevezés elfogadását, valójában sosem voltak ilyen ambíciói.

Három évvel azután, hogy megkezdtük roxforti tanulmányainkat, Albus öccse, Aberforth is beiratkozott az iskolába. A fivérek kevés közös vonással rendelkeztek; Aberforth sosem volt barátja a könyveknek, és – Albussal ellentétben – a konfliktusokat többnyire átkok, nem pedig észérvek ütköztetésével tartotta célszerűnek megoldani. Alaptalan azonban az az egyesek által hangoztatott állítás, mely szerint kettejük kapcsolata nem volt baráti. Ahhoz képest, hogy két merőben különböző habitusú fiúról volt szó, jól kijöttek egymással. Ugyanakkor a méltányosság kedvéért meg kell jegyeznünk: Albus árnyékában élni összességében nem lehetett kellemes Aberforth számára. Albusszal barátkozni is annyit jelentett, mint vállalni a másodhegedűs szerepét, de ugyanezt fivérként megélni nyilván kevésbé volt örömteli.

A Roxfort elvégzése után azt terveztük Albusszal, hogy mielőtt ki-ki elkezdi karrierje építését, az akkor még élő hagyományt követve elindulunk világot látni, azaz tapasztalatszerzési célból felkeresünk külhoni varázslókat. Szándékunkat azonban egy sorscsapás meghiúsította. Tervezett indulásunk előestéjén elhunyt Albus édesanyja, Kendra, így barátom egyik napról a másikra családfővé s egyedüli kenyérkeresővé lépett elő. Én is leróttam kegyeletemet Kendra sírjánál, azután keltem csak útra – egymagamban. Albusnak gondoskodnia kellett öccséről és húgáról, arany pedig nem sok maradt rájuk, így szóba se jöhetett, hogy barátom velem tartson.

A következő egy év volt az a szakasza életünknek, amikor a legkevesebbet tudtuk egymásról. Jómagam – talán kissé tapintatlanul – megírtam Albusnak mindazon csodás élményeket, amelyekben a világot járva részem volt – a görögországi kimérák elől való kalandos menekülésemtől kezdve az egyiptomi alkimisták kísérleteiig. Ő a leveleiben nem sok szót ejtett mindennapjairól, amelyek meggyőződésem szerint gyötrően egyhangúak voltak egy ilyen ragyogó elméjű varázsló számára. Én magam lubickoltam az élményekben, mígnem egyéves utazgatásom vége felé borzadva vettem hírét, hogy a Dumbledore családban újabb tragédia történt: meghalt Albus húga, Ariana.

Bár Ariana régóta gyengélkedett, ez a csapás, mely röviddel anyjuk elvesztése után érte őket, valósággal letaglózta a fivéreket. Akik igazán közel álltak Albushoz – s magamat ezen szerencsések közé sorolom –, tanúsíthatják, hogy Ariana halála és az az érzés, hogy felelős érte (bár természetesen bűntelen volt), örök jegyet hagyott Albus személyiségén.

Hazatérve egy olyan ifjút láttam viszont, akinek egy nálánál jóval idősebb ember megpróbáltatásai jutottak osztályrészül. Albus befelé fordulóbb és összehasonlíthatatlanul nyomottabb kedélyű volt, mint korábban. A bajt csak tetézte, hogy Ariana elvesztése után Albus és Aberforth nemhogy szorosabbra fűzték volna viszonyukat, hanem ellenkezőleg, elidegenedtek egymástól. (Ez a helyzet idővel változott – a későbbi években ismét, ha nem is meghitt, de mindenképp baráti kapcsolat alakult ki köztük.) Attól kezdve azonban Albus igen ritkán ejtett szót szüleiről és Arianáról, s barátai is megszokták, hogy kerüljék az említésüket.

Más pennákra vár a feladat, hogy részleteiben leírják a következő évek diadalmenetét. Jövendő nemzedékek egész sora látja majd hasznát a számtalan felfedezésnek, amivel Dumbledore hozzájárult a mágiatudomány fejlődéséhez – legyen elég csak a sárkányvér tizenkét felhasználási módját említenünk –, valamint a mély bölcsességnek, amiről a Wizengamot főmágusaként hozott ítéleteiben tanúbizonyságot tett. Még ma is a valaha lezajlott legemlékezetesebb varázslópárbajként emlegetik Dumbledore és Grindelwald 1945-ös összecsapását. Beszámolók bizonyítják, hogy rettegés és áhítat töltött el mindenkit, aki szemtanúja volt e két rendkívüli mágus viadalának. Dumbledore akkori győzelme és annak kihatása a varázsvilágra történelmünk olyan mérföldköve, amely jelentőségében csak a Nemzetközi Titokvédelmi Alaptörvény életbe lépéséhez és a Kimondhatatlan Nevű bukásához mérhető.

Albus Dumbledore sosem volt gőgös vagy öntelt. Mindenkiben, a legszürkébb, a legromlottabb emberben is meglátta a becsülendő értéket. Hitem szerint az élete korai szakaszában átélt tragédiák fájdalma jósággá, megértő szeretetté nemesült benne. Kimondhatatlanul hiányozni fog a barátsága, de személyes veszteségem semmi ahhoz képest, ami távozásával a varázsvilágot érte. Kétség nem férhet hozzá, hogy Dumbledore minden idők legrátermettebb és legnépszerűbb roxforti igazgatója volt. Úgy halt meg, ahogy élt: szüntelenül a nagyobb jóért küzdve, s élete utolsó órájában ugyanúgy kész lett volna kinyújtani a kezét egy sárkányhimlős kisfiú felé, mint azon a napon, amikor megismertem.

Harry befejezte az olvasást, s a nekrológhoz tartozó fotóra nézett. Dumbledore arcán az ismerős jóságos mosoly ült, de ahogy kitekintett félhold alakú szemüvege fölött, pillantása még így a fényképről is mintha röntgensugárként fürkészte volna Harryt, akinek szomorúságába a megalázottság érzése vegyült.

Korábban azt hitte, jól ismerte Dumbledore-t, de miután olvasta ezt a nekrológot, rá kellett döbbennie, hogy alig tudott róla valamit. Sosem próbálta elképzelni, milyen lehetett Dumbledore gyerekkorában vagy ifjúként; mintha az igazgató úgy született volna, amilyennek ő megismerte: tiszteletre méltóan, őszen, öregen. Egy tizenéves Dumbledore ugyanolyan bizarr képzetnek tűnt számára, mint egy buta Hermione vagy egy szelíd durrfarkú szurcsók.

Soha eszébe sem jutott, hogy a múltjáról kérdezze Dumbledore-t. Nyilván tolakodásnak tartotta az efféle kíváncsiskodást, pedig hát a Grindelwalddal vívott legendás párbajról mindenki tudott. De benne fel se merült, hogy akár csak arról vagy Dumbledore valamely más híres tettéről érdeklődjön. Nem, köztük mindig ő maga volt a téma: Harry múltja, jövője, tervei... s hiába volt a jövője oly vészterhes és bizonytalan, Harry most úgy érezte, soha vissza nem térő lehetőségeket szalasztott el, amikor nem kérte meg Dumbledore-t, hogy meséljen magáról – igaz, az egyetlen személyes kérdés, amit valaha feltett neki, egyúttal az egyetlen olyan kérdés volt, amire gyanúja szerint nem kapott őszinte választ:

– A professzor úr mit lát, ha belenéz a tükörbe?

– Én? Én azt látom, hogy ott állok egy pár vastag gyapjú zoknival a kezemben.

Harry hosszú percekig tartó töprengés után kitépte a nekrológot a Prófétából, gondosan összehajtotta, és betette A defenzív mágia gyakorlata és használata a sötét varázslatokkal szemben első kötetének lapjai közé. A megcsonkított újságot a szemétkupacra dobta, aztán körülnézett a szobában. Ott most már többé-kevésbé rend volt. Egyedül az aznapi Reggeli Próféta hevert még az ágyon, s rajta a megtalált tükördarab.

Harry az ágyhoz lépett, lecsúsztatta a cserepet a Prófétáról, és kinyitotta az újságot. Aznap kora reggel, mikor a postabagoly meghozta a lapot, épp csak rápillantott a címoldalra, hogy lássa, szerepel-e rajta Voldemort neve, aztán félredobta az újságot. Meggyőződése volt, hogy a Reggeli Próféta minisztériumi nyomásra eltussolja a Voldemortról szóló híreket. Most viszont megakadt a szeme valamin, ami fölött reggel átsiklott.

A címoldal alsó felén lehoztak egy fotót Dumbledore-ról, amint feldúltan járkál fel-alá, s a kép fölött az alábbi, közepes nagyságú betűkkel szedett szalagcím állt:

DUMBLEDORE – KIDERÜL

VÉGRE AZ IGAZSÁG?

A jövő héten napvilágot lát a sokak által nemzedéke legnagyobb mágusának tartott, félrecsúszott zseni megdöbbentő története. Rita Vitrol a higgadt, nagyszakállú bölcs népszerű imázsát félresöpörve az olvasók elé tárja a lelki megrázkódtatásokkal terhes gyermekkort, az ifjúi évek féktelenségét, az évtizedes családi viszályokat és a sötét titkokat, amelyek a sírig elkísérték Dumbledore-t. MIÉRT elégedett meg a mágiaügyi miniszteri szék várományosa a szerény iskolaigazgatói poszttal? MI VOLT a Főnix Rendjeként ismert titkos szervezet igazi célja? HOGYAN halt meg valójában Dumbledore?

Ezekre és megannyi más kérdésre keresi a választ Rita Vitrol felkavaró új életrajzi művében, mely a Hírnév és hazugságok – Albus Dumbledore élete címet viseli. Betty Braithwaite-nek a szerzővel készített exkluzív interjúja lapunk 13. oldalán olvasható.

Harry feltépte az újságot, és a tizenharmadik oldalra lapozott. A cikk fölötti fotóról újabb ismerős nézett vissza rá: egy gondosan begöndörített hajú, szőke nő, aki drágakövekkel kirakott szemüveget viselt, fogait vicsorszerű, bár nyilván megnyerőnek szánt mosollyal villogtatta, és integetett. Harry lekapta pillantását az émelyítő képről, és olvasni kezdte az interjút:

Beszélgetőtársként Rita Vitrol sokkal kedvesebb és szelídebb jelenség, mint híresen vérmes cikkei alapján sejtenénk. Meghitten otthonos berendezésű házának előszobájában fogad, majd egyenesen a konyhába vezet, hogy ott egy csésze teával, egy szelet süteménnyel és – mondanom sem kell – egy kosár friss, ropogós pletykával örvendeztessen meg.

– Dumbledore a maga hosszú és mozgalmas életével természetesen minden életrajzíró álma – szögezi le elöljáróban Vitrol. – Biztos vagyok benne, hogy könyvemmel hasonló művek hosszú sorát nyitom meg.

Tény és való, hogy Vitrol remekül rajtolva vetette rá magát a témára. Kilencszáz oldalas műve már röpke négy héttel Dumbledore júniusban, rejtélyes körülmények között bekövetkezett halála után elkészült. Arról kérdezem, hogyan sikerült véghezvinnie ezt a bravúrt.

– Nos, aki olyan régen foglalkozik újságírással, mint én, annak a vérében van a gyors munka. Tisztában voltam vele, hogy a varázsvilág sóvárogva várja a teljes igazságot, és elsőként akartam kielégíteni ezt az igényt.

Említést teszek a Dumbledoreral sok évtizedes barátságot ápoló Elphias Doge-nak, a Wizengamot megbízott külső szakértőjének arról a nemrégiben elhangzott és széles körben ismertté vált megjegyzéséről, miszerint „Vitrol könyvében még annyi tényszerű adat sincs, mint egy csokibéka-kártyán”.

Vitrol hátravetett fejjel kacag.

– A drága jó Fifi! Emlékszem, pár éve meginterjúvoltam az istenadtát a sellők jogainak kapcsán. Teljesen agyalágyult az öreg, azt képzelte, a Windermere-tó fenekén ülünk, és mondogatta nekem, hogy figyeljek, mindjárt jönnek a pisztrángok.

A tényektől való elrugaszkodás vádját azonban Elphias Doge-on kívül még sokan megfogalmazták. Valóban úgy érzi-e Vitrol, hogy négy rövidke hét alatt sikerült teljes képet alkotnia Dumbledore hosszú és rendkívülinek mondható életéről?

– Ugyan, kedvesem – feleli kedélyesen dorgáló mosollyal Vitrol –, maga is ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy egy erszényre való galleon, némi rámenősség és egy jól kihegyezett purlicerpenna mennyi információt hoz a konyhára! Különben is, az emberek sorban álltak, hogy kiteregethessék Dumbledore szennyesét. Higgye el, nem mindenki rajongott érte, jó pár fontos ember tyúkszemére rátaposott. A jó öreg Fifi Doge meg leszállhat a magas hippogriffről, mert olyan kútfőt találtam, akiért a legtöbb újságíró a pálcáját is odaadná: valakit, aki sose állt még a nyilvánosság elé, és aki ifjúkorának legviharosabb, legellentmondásosabb szakaszában állt közel Dumbledore-hoz.

Tény, hogy a beharangozás azt ígéri: Vitrol biográfiája sokkolni fogja azokat, akik szent életű embernek tartják Dumbledore-t. Melyek a legmeglepőbbek a kutatómunkája során feltárt tények közül, kérdezem a szerzőt.

– Ejnye, Betty, csak nem gondolja, hogy lelövöm a poénokat, mielőtt az emberek megveszik a könyvet? – nevet Vitrol. – Mindenesetre ígérhetek egy hideg zuhanyt azoknak, akik még mindig azt hiszik, hogy Dumbledore olyan fehér volt, mint a szakálla. Teszem azt, aki hallotta a kirohanásait Tudjukki ellen, biztosan álmában se hinné, hogy ifjúkorában Dumbledore maga is belekóstolt a fekete mágiába. És ő, akit érett éveiben a tolerancia apostolaként ismertek, fiatalon bizony a legkevésbé sem volt megértő és türelmes. Egy szó, mint száz, Albus Dumbledore mögött igencsak sötét múlt állt, no meg egy még sötétebb család, amiről ő nagy igyekezettel próbálta elterelni a figyelmet.

Rákérdezek, hogy Dumbledore öccsére, Aberforthra gondol-e, akit – kisebbfajta botrány kíséretében – tizenöt éve elítélt a Wizengamot mágiával való visszaélésért.

– Ó, Aberforth csak a trágyadomb csúcsa – nevet Vitrol. – Nem, nem, amiről én beszélek, az sokkal rosszabb, mint egy kecskékkel játszadozó fivér, de rosszabb még a muglicsépelő apánál is – ezeket az ügyeket Dumbledore egyébként sem tudta eltussolni, mindkettőjüket vád alá helyezte a Wizengamot. Nem, engem az anyja és a húga érdekelt, és ott bizony egy mázsa mocskot találtam, nem is kellett mélyre ásni érte. De egy szót se többet, a részleteket megtudhatja a nagyközönség a 9-12. fejezetből. Most csak annyit mondok: nem csoda, hogy Dumbledore sose mesélt róla, hogyan tört el az orra.

Családi szennyes ide vagy oda, kétségbe vonja-e Vitrol Dumbledore zsenialitását, amelynek megannyi mágiai felfedezést köszönhetünk?

– Volt neki esze – ismeri el Vitrol –, bár ma már sokan megkérdőjelezik, hogy valóban az ő érdeme-e mindaz, amit állítólag elért. Amint azt a 16. fejezetben leírom, Ivor Dillonsby saját bevallása szerint már felfedezte a sárkányvér nyolc felhasználási módját, amikor Dumbledore kölcsönvette a jegyzeteit.

Csakhogy – kockáztatom meg – Dumbledore egynéhány tettének jelentősége vitathatatlan. Mit szóljunk a Grindelwald fölött aratott legendás győzelméhez?

– Örülök, hogy szóba hozza Grindelwaldot – bólint Vitrol, titokzatoskodó mosolyával tovább csigázva kíváncsiságomat. – Félek, hogy azok között, akik ma könnybe lábadt szemmel emlegetik Dumbledore fantasztikus diadalát, könyvem bombaként fog robbanni – vagy éppen trágyagránátként. Bizony az is nagyon piszkos ügy volt. Maradjunk annyiban, hogy talán nem kellene készpénznek venni a látványos párbaj legendáját. Könyvem elolvasása után az emberek élni fognak a gyanúperrel, hogy Grindelwald már az elején fehér zsebkendőt varázsolt a pálcája végére, és jámboran megadta magát.

Vitrol nem hajlandó bővebben kifejteni ezt az izgalmas témát, így hát rátérünk arra a kapcsolatra, ami kétségkívül a legélénkebb érdeklődésre tart számot az olvasók körében.

– Hát igen – bólogat Vitrol –, egy egész fejezetben taglalom Potter és Dumbledore abnormálisnak, sőt ominózusnak mondott kapcsolatát. Aki kíváncsi a részletekre, annak megint csak azt tanácsolom, hogy vegye meg a könyvemet, de tény, hogy Dumbledore a hírek szerint természetesnek nem nevezhető érdeklődést tanúsított Potter iránt – majd elválik, hogy ez valóban a fiú érdekeit szolgálta-e. Az mindenesetre nyílt titok, hogy Potternek megrázkódtatásokkal teli kamaszkora volt.

Arról érdeklődöm, tartja-e még a kapcsolatot Harry Potterrel, aki tavaly emlékezetes módon exkluzív nyilatkozatban számolt be neki abbéli meggyőződéséről, hogy Tudjukki visszatért.

– Hogyne, kimondottan szoros kapcsolat alakult ki köztünk – feleli Vitrol. – Szegény Potternek nagyon kevés igazi barátja van, s én éppen élete egyik legnagyobb megpróbáltatása, a Trimágus Tusa idején ismerkedtem meg vele. Én vagyok talán az egyetlen élő ember, aki elmondhatja magáról, hogy ismeri az igazi Harry Pottert.

Ezek után jószerével adja magát a kérdés, hogy mi Vitrol álláspontja a Dumbledore végóráiról szóló, máig terjedő pletykákkal kapcsolatban. Szerinte jelen volt-e Potter, amikor Dumbledore meghalt?

– Nos, nem akarok túl sokat elárulni – a könyvben minden benne van –, de a Roxfort-kastélyban tartózkodók közül többen is látták Pottert elszaladni a helyszínről közvetlenül azután, hogy Dumbledore leesett, leugrott vagy letaszíttatott. Potter maga egy olyan emberre, Perselus Pitonra tett terhelő vallomást, akire mindig is neheztelt. Hihetünk-e a látszatnak? Ezt a varázslótársadalomnak kell eldöntenie – könyvem elolvasása után.

E frappáns zárszó után nem marad más hátra, mint hogy elbúcsúzzam interjúalanyomtól. Egy biztos: Vitrol műve megjelenése pillanatától fogva sikerkönyv lesz, s Dumbledore csodálói addig is fogvacogva találgathatják, mi mindent kell hamarosan megtudniuk hősükről.

Harry végzett az olvasással, s már csak nézte, de nem látta a telenyomtatott papírt. Úgy fojtogatta az undor és a düh, akár a hányinger. Gombócba gyűrte és teljes erőből a falhoz vágta az újságot, az pedig lehullva elfoglalta helyét a teli papírkosár körül halomba gyűlt szemét között.

Gépiesen járkálni kezdett a szobában, üres fiókokat húzogatott ki, könyveket kapott fel, csak hogy utána visszarakja őket ugyanoda – félig öntudatlanul tevékenykedett, miközben Rita nyilatkozatának egy-egy félmondata visszhangzott a fejében: egy egész fejezetben taglalom Potter és Dumbledore abnormálisnak, sőt ominózusnak mondott kapcsolatát... ifjúkorában Dumbledore maga is belekóstolt a fekete mágiába... olyan kútfőt találtam, akiért a legtöbb újságíró a pálcáját is odaadná...

– Hazudik! – üvöltött fel Harry, és az ablakon át látta, hogy a fűnyírójával vesződő szomszéd riadtan felkapja a fejét.

Megreccsent az ágy, olyan keményen zuttyant le rá. A tükördarab odébb táncolt a matracon; Harry a kezébe vette, és töprengve forgatni kezdte az ujjai között. Dumbledorera gondolt, és a rágalmakra, amelyekkel Rita Vitrol megpróbálja befeketíteni őt...

Égszínkék villanás. Harry megdermedt, s megsebzett ujja megint végigsiklott a tükördarab éles széle mentén. Csak képzelődött, biztosan csak képzelődött. Hátrafordult, s a Petunia néni ízléséről árulkodó undok őszibarackszínű fallal találta szemben magát: nem volt ott semmi kék, ami felvillanhatott volna a tükörben. Megint belebámult a tükördarabba, de abból már csak saját zöld szeme nézett vissza rá.

A képzelete játszott vele, ez az egyetlen lehetséges magyarázat. A néhai igazgatóra gondolt, azért vélt látni olyasmit, ami nincs. Mert ha valamiben, abban biztos lehet, hogy Albus Dumbledore soha többet nem fogja rászegezni égszínkék szemét.

Harmadik fejezet

Dursleyék döntenek

Odalent visszhangzó dörrenéssel becsapódott a bejárati ajtó, s a zajt nyomban egy kurjantás követte:

– Hé, kölyök!

Tizenhat év tapasztalata alapján Harry pontosan tudta, kitől vár választ a bácsikája, de azért nem felelt azonnal. Még mindig nem tudta levenni tekintetét a tükördarabról, amiben a pillanat törtrészéig látni vélte Dumbledore szemét. Mikor aztán nagybátyja újra elbődült, hogy kölyök! kelletlenül felállt az ágyról, de még beletette a tükördarabot az úti poggyászától dudorodó hátizsákba, csak azután indult az ajtó felé.

– Eleget piszmoghattál! – harsogta Vernon bácsi, mikor Harry megjelent a lépcső tetején. – Lefelé, beszédem van veled!

Harry farmernadrágja zsebébe dugta a kezét, és kényelmesen lesétált a lépcsőn. A nappaliban ott találta mind a három Dursleyt, méghozzá úti öltözékben: Vernon bácsi őzbarna cipzáros dzsekit, Petunia néni csinos lazacszínű kabátkát, Dudley, Harry szőke izompacsirta unokatestvére pedig bőrdzsekit viselt.

– Tessék – szólt Harry.

– Ülj le! – förmedt rá Vernon bácsi. Harry felvonta a szemöldökét, mire a bácsi hozzátette: – Légy szíves – de közben megvonaglott az arca, mintha csípné a torkát a szó.

Harry leült. Sejtette, mi következik. Nagybátyja elkezdett fel-alá járkálni a szobában, Petunia és Dudley aggódó pillantásától kísérve. Végül a bácsi, lila palacsintaképét a megfeszített agymunka kifejezésébe gyűrve, megállt Harry előtt, és kibökte:

– Meggondoltam magam.

– Mily meglepő – morogta Harry.

– Ne merészelj ilyen hangon... – rikácsolta Petunia néni, de férje leintette.

– Badarság az egész – dohogott Vernon bácsi, dühösen Harryre meresztve apró malacszemeit. – Úgy döntöttem, hogy egy szót se hiszek el belőle. Maradunk itthon, nem megyünk sehova.

Harry fáradtan pillantott fel nagybátyjára: már nem tudta, hogy mérgelődjön-e vagy nevessen. Vernon Dursley az elmúlt négy hétben napi rendszerességgel váltogatta az álláspontját: hol bepakolt a kocsiba, hol kipakolt belőle, hogy aztán megint kihordja a csomagokat. Harry kedvenc jelenete az volt, amikor a bácsi, nem tudván, hogy Dudley a legutóbbi kipakolás óta a kézisúlyzóit is berakta a bőröndjébe, megpróbálta visszadobni a koffert a csomagtartóba, aminek következtében fájdalmas bődülések és szitkozódás közepette összerogyott.

– Azt állítod – fűzte most tovább a szót a bácsi, immár ismét fel-alá járkálva a nappaliban –, hogy Petunia, Dudley meg én veszélyben vagyunk. Fenyeget minket az egyik... az egyik...

– Az egyik magamfajta, igen – bólintott Harry.

– Hát én ezt nem veszem be – szögezte le ismét a bácsi, miután újfent megállt Harry előtt. – Fél éjszaka nem aludtam, töviről hegyire végiggondoltam a dolgot, és végre rájöttem, mire megy ki a játék: a házat akarod.

– A házat...? – visszhangozta Harry. – Milyen házat?

– Ezt a házat!!! – bömbölte Vernon bácsi, s az indulattól lüktetni kezdett az ér a halántékán. – A mi házunkat!!! A környéken meredeken emelkednek az ingatlanárak! Kiakolbólítasz bennünket innen, aztán csinálsz valami hókuszpókuszt, és mire észbe kapunk, a ház már a te neveden van, és...

– Teljesen elment az eszed? – dühöngött Harry. – Át akarlak verni, hogy megszerezzem a házat!? Te tényleg olyan ostoba vagy, amilyennek látszol?

– Hogy merészelsz...!? – visította Petunia néni, de a bácsi megint leintette: úgy tűnt, a felismert veszély árnyékában nem hajlandó a külsejére tett sértő megjegyzésekkel foglalkozni.

– Ha esetleg elfelejtetted volna – folytatta Harry –, már van egy házam, a keresztapámtól örököltem. Minek akarnám ezt megszerezni? Talán a szebbnél szebb emlékek miatt?

Csend lett a szobában. Harry úgy sejtette, hogy ez az érv gondolkodóba ejtette nagybátyját, aki most megint elkezdett cirkálni.

– Szóval azt állítod – dörmögte –, hogy az a nagyúr, az a hogyishívják...

– Voldemort – vágott a szavába türelmét vesztve Harry. – És már vagy százszor megbeszéltük, hogy ez nem állítás, hanem tény. Dumbledore is mondta neked tavaly, Kingsley és Mr Weasley...

Vernon Dursley dühösen összehúzta magát, amiből Harry arra következtetett, hogy nagybátyja még az említésétől is irtózik annak a napnak, amikor bejelentés nélkül betoppant a házába két kifejlett varázslópéldány. Kingsley Shacklebolt és Arthur Weasley felbukkanása pár nappal a nyári vakáció kezdete után a lehető legkellemetlenebb meglepetésként érte Dursleyéket. Ugyanakkor Harrynek be kellett látnia, hogy miután Mr Weasley egyszer már romhalmazzá változtatta a fél nappalit, aligha lehetett elvárni, hogy újbóli látogatása örömmámorral töltse el Vernon bácsit.

– Kingsley és Mr Weasley úgyszintén elmagyarázták – folytatta könyörtelenül Harry. – Amikor betöltöm a tizenhetet, hatását veszti a védőbűbáj, amit miattam vontak a ház köré, és attól fogva nemcsak én, de ti sem lesztek itt biztonságban. A rend tagjai szerint Voldemort el fog kapni titeket – vagy azért, hogy kínvallatással megpróbálja kiszedni belőletek, hol vagyok, vagy azért, mert arra számít, hogy ha túszul ejt benneteket, én a segítségetekre sietek.

Harry tekintete találkozott Vernon bácsiéval, és Harry fogadni mert volna rá, hogy bácsikája ugyanazt a kérdést tette most fel magának, amit ő is. Aztán Vernon bácsi elfordult, Harry pedig folytatta:

– El kell rejtőznötök, és a rend hajlandó segíteni ebben. Olyan védelmet kínálnak nektek, aminél jobbat senkitől sem kaphattok.

Vernon bácsi szótlanul folytatta a masírozást. Odakint a nap már a fagyalsövények tetejét súrolta. A szomszéd fűnyíró gépe megint bedöglött.

– Nem arról volt szó, hogy létezik Mágiaügyi Minisztérium? – kérdezte váratlanul a bácsi.

– De igen – válaszolta kissé meghökkenve Harry.

– Akkor miért nem az véd meg minket? Ha egyszer ártatlan áldozatok vagyunk, nincs egyéb bűnünk, mint hogy otthont adtunk egy üldözöttnek, jogosultnak kellene lennünk a hivatalos szervek védelmére!

Harry nem tudta megállni, elnevette magát, annyira jellemző volt a bácsikájára ez a gondolkodásmód: feltétlen bizalommal fordul a hatalom intézményeihez, még ha azok egy olyan világhoz tartoznak is, amit megvetendőnek, abnormálisnak ítél.

– Mr Weasley és Kingsley erről is beszélt – felelte Harry. – Szerintünk téglák vannak a minisztériumban.

Vernon bácsi elcsörtetett a kandallóig meg vissza; úgy fújtatott, hogy lobogott tőle fekete bajusza, s az arca még mindig lila volt a megfeszített agymunkától.

– Jól van – mondta végül, s harmadszor is megtorpant Harry előtt. – Tegyük fel – de csak tegyük fel –, hogy elfogadjuk a védelmet. Akkor sem értem, hogy miért nem kaphatjuk meg azt a Kingsley nevű pasast.

Harrynek komoly erőfeszítésébe került, hogy megőrizze a nyugalom látszatát. Ha nem felelt már fél tucatszor erre a kérdésre, akkor egyszer sem.

– Mint már mondtam – préselte ki összeszorított fogai közt –, Kingsleynek az a dolga, hogy megvédje a mug... a ti miniszterelnökötöket.

– Úgy bizony! Ebből látszik, hogy ő a legjobb! – csapott le a szóra Vernon bácsi, és a televízió fekete képernyőjére mutatott. Dursleyék ugyanis látták egyszer Kingsleyt a híradóban, amint egy kórházlátogatás alkalmával ott lépkedett a mugli miniszterelnök mögött. Kingsley ezzel a szereplésével, valamint azzal, hogy remek érzékkel elsajátította a mugli öltözködés fortélyait – nem beszélve arról, hogy volt valami megnyugtató a zengő, mély hangjában –, a varázslók között egyedülálló módon elnyerte a család bizalmát. Persze a dologban az is szerepet játszhatott, hogy Dursleyék még sosem látták Kingsleyt karikával a fülében.

– Sajnálom, ő foglalt – tárta szét a kezét Harry. – De Hestia Jones és Dedalus Diggle is tökéletesen alkalmas a feladatra...

– Ha legalább az önéletrajzukat megkaptuk volna... – folytatta az akadékoskodást Vernon bácsi, de Harrynél most már betelt a pohár. Felállt, nagybátyja elé lépett, és most ő mutatott a televízióra.

– Ezek a balesetek nem balesetek – se a karambolok, se a robbanások, se a kisikló vonatok, se semmi, ami azóta történt, hogy utoljára néztük a híreket. Sorban tűnnek el és halnak meg az emberek – ez mind Voldemort műve. Ezerszer mondtam már nektek, hogy szórakozásból gyilkolja a muglikat. A köd sem természetes – a dementorok keltik, és ha már nem emlékszel, hogy kicsodák azok, akkor kérdezd meg a fiadat!

Dudley önkéntelenül a szája elé kapta kezét, de látván, hogy szülei és Harry is őt nézik, lassan leeresztette.

– Azokból... több is van? – kérdezte.

– Több? – nevetett Harry. – Úgy érted, több, mint az a kettő, amelyik ránk támadt? Hát persze, több százan vannak, mostanra talán már több ezren, mivel a félelem és az elkeseredés szaporítja őket...

– Jól van, jól van... – vágott a szavába Vernon bácsi. – Felfogtuk, mit akarsz mondani.

– Remélem is – nézett rá Harry –, mert azután, hogy betöltöttem a tizenhetet, a halálfalók, a dementorok, de talán még az inferusok, a sötét varázslattal felkeltett halottak is üldözni fognak titeket. Ha pedig még emlékeztek rá, mi történt, mikor legutóbb megpróbáltatok elbújni egy varázsló elől, akkor be fogjátok látni, hogy segítségre szorultok.

A beálló csendben felsejlett a múltból a Hagrid keze nyomán kidőlő faajtó robajának emléke. Petunia néni Vernon bácsira nézett; Dudley rábámult Harryre. Végül aztán megint kitört a szó Vernon bácsiból:

– És mi lesz a munkámmal? Mi lesz Dudley iskolájával? Az ilyen dolgokkal persze nem törődik a naplopó varázslócsürhe...

– Fogd már fel! – kiabálta Harry. – Úgy fogtok járni, mint a szüleim, megkínoznak és kivégeznek titeket!

– Apa – szólalt meg emelt hangon Dudley – Apa.. én elmegyek azokkal a rend-valakikkel.

– Dudley – nézett rá Harry –, kimondtad életed első értelmes mondatát.

Most már tudta, hogy megnyerte a csatát. Ha Dudley eléggé be van tojva ahhoz, hogy elfogadja a rend segítségét, akkor a szüleinek sincs más választásuk, hisz arról szó se lehet, hogy elváljanak egyetlen Dudli-mudlijuktól. Harry a kandallópárkányon álló órára pillantott.

– Öt perc múlva itt lesznek értetek – tájékoztatta Dursleyékat, s mivel azok nem mondtak erre semmit, kiment a szobából. A legkevésbé sem érezte elszomorítónak, hogy hamarosan el kell búcsúznia – mégpedig valószínűleg örökre – nénikéjétől, bácsikájától és unokatestvérétől, a helyzet mégis kínos volt kissé. Milyen szavakkal mond az ember istenhozzádot tizenhat évi masszív ellenségeskedés után?

Harry felment a szobájába, ott egy ideig céltalanul babrált a hátizsákjával, aztán bepottyantott pár szem bagolycsemegét Hedvignek. A kis gombócok koppanva landoltak a kalitka alján, a madár nem törődött velük.

– Nemsokára elmegyünk innen – vigasztalta Harry. – És akkor megint röpködhetsz.

Megszólalt a csengő. Harry először hezitált, aztán kiment a szobából, és elindult lefelé; túlzás lett volna elvárni Hestiától és Dedalustól, hogy egyedül boldoguljanak Dursleyékkal.

– Harry Potter! – cincogta egy lelkes hang, mikor Harry ajtót nyitott. Egy mályvaszín cilinderes, pöttöm emberke mély meghajlást mutatott be a küszöbön. – Megtiszteltetés, mint mindig!

– Kösz, Dedalus – motyogta Harry, és egy zavart félmosolyt küldött a fekete hajú Hestia felé. – Nagyon hálás vagyok, hogy elvállalták ezt... Ők lennének azok, a nagynéném, a nagybátyám és az unokatestvérem...

– Szívélyes üdvözletem, Harry Potter rokonai! – köszönt lelkendezve Dedalus, miután besietett a nappaliba. Dursleyék arca nem éppen arról árulkodott, hogy boldoggá tette őket ez a megszólítás – Harry már-már attól tartott, hogy megint meggondolják magukat. Dudley a boszorkány és a varázsló láttán félősen közelebb húzódott anyjához.

– Látom, összecsomagoltak, útra készek. Kitűnő! Harry bizonyára elmondta, hogy tervünk roppant egyszerű. – Dedalus tenyérnyi zsebórát húzott elő a mellényéből, és rápillantott. – Harry még marad, mi viszont hamarosan indulunk. Mivel a házban veszélyes varázsolni – Harry még kiskorú, így ürügyet adnánk vele a minisztériumnak a letartóztatására –, utunk első szakaszát gépkocsival tesszük meg, és majd csak tíz mérföldre innen dehoppanálunk a kiválasztott védett helyre. Felteszem, ön tud gépkocsit vezetni – fordult udvariasan Vernon bácsihoz.

– Tudok gép... Az ördögbe is, persze, hogy tudok vezetni! – fortyant fel Vernon bácsi.

– Ez elismerésre méltó, uram, igazán elismerésre méltó! Jómagam sose tudnék eligazodni az ilyen-olyan gombok és kapcsolók között.

Dedalus nyilván bókolni akart Vernon bácsinak, de szavaival épp az ellenkező hatást érte el: a bácsi szemlátomást egyre kevésbé bízott az evakuálási tervben.

– Még vezetni se tud – dohogott bajuszát bosszúsan billegtetve, de szerencsére se Dedalus, se Hestia nem hallotta szavait.

– Te, Harry, itt maradsz – folytatta Dedalus –, és vársz a kíséretedre. A terv némileg megváltozott...

– Miről beszél? – kapta fel a fejét Harry. – Rémszem eljön értem, és együtt fogunk dehoppanálni, nem?

– Nem – felelte tömören Hestia. – De Mordon majd mindent elmond neked.

– Sietni kell!

A váratlan, harsány kiáltás hallatán Dursleyék, akik addig a teljes értetlenség kifejezésével az arcukon hallgatták a beszélgetést, majd kiugrottak a bőrükből ijedtükben. Harry először körülnézett a szobában, aztán rájött, hogy Dedalus órája szólalt meg.

– Szent igaz, szigorú menetrendet követünk – bólogatott a pöttöm varázsló, és visszadugta az órát a mellényzsebébe. – A család dehoppanálását igyekszünk akkorra időzíteni, amikor elhagyod a házat, Harry. Ily módon a védőbűbáj megtörésekor már mindenki úton lesz a biztonságos helyre. – Dedalus Dursleyékhez fordult. – Nos, csomagok megvannak, készen állunk?

Senki nem válaszolt. Vernon bácsi még mindig borzadva bámult a varázsló dudorodó mellényzsebére.

– Talán inkább az előszobában kellene várnunk, Dedalus – jegyezte meg csendesen Hestia, nyilván mert úgy érezte, tapintatlanság lenne végignézniük, amint Harry és a Dursley család könnyes búcsút vesznek egymástól.

– Nem, dehogy – motyogta Harry, de Vernon bácsi minden további magyarázkodást fölöslegessé tett, mikor fennhangon odavetette:

– Na isten veled, kölyök.

Szavait kísérve felemelte jobbját, hogy kezet nyújtson Harrynek, de az utolsó pillanatban visszariadt a gesztustól – helyette gyorsan ökölbe zárta a kezét, és karját inga módjára lengetni kezdte.

– Mehetünk, Dudlus? – kérdezte Petunia néni, s közben retikülje zárját vizsgálgatta, hogy ne kelljen Harryre néznie.

Dudley nem felelt az anyjának, csak állt résnyire nyílt szájjal, mozdulatlanul. Ebben az állapotában némileg Grópra, az óriásra emlékeztette Harryt.

– Na gyerünk...! – sürgette családját Vernon bácsi, s ő maga már az ajtónál járt, mikor Dudley ezt motyogta:

– Nem értem.

– Mit nem értesz, drágám? – nézett fel a fiára Petunia néni.

Dursley felemelte sonkaszerű kezét, és Harryre mutatott.

– Ő miért nem jön velünk?

Vernon bácsinak és Petunia néninek a földbe gyökerezett a lába. Úgy meredtek Dudleyra, mintha fiuk annak adott volna hangot, hogy balett-táncosnő szeretne lenni.

– Micsoda? – tört ki a szó Vernon bácsiból.

– Ő miért nem jön velünk? – ismételte meg a kérdést Dudley.

– Hát, mert... mert nem akar – felelte Vernon bácsi, s szúrós tekintettel Harryre nézett. – Nem akarsz, igaz?

– A legkevésbé sem – hagyta rá Harry.

– Na látod – fordult ismét Dudleyhoz a bácsi. – És most már gyere, induljunk!

Azzal kicsörtetett a szobából. Hallatszott, hogy kinyitja a bejárati ajtót, de Dudley még ekkor se mozdult, és néhány tétova lépés után Petunia néni is megállt.

Kisvártatva Vernon bácsi újra megjelent a nappali ajtajában.

– Mi lesz már? – türelmetlenkedett.

Dudleyról lerítt, hogy olyan gondolatokkal viaskodik, amelyeket nem tud szavakba önteni. Hosszú másodpercekig tartó látványos belső küzdelem után végül ennyit kérdezett:

– De hát ő hova megy?

Petunia néni és Vernon bácsi némán összenéztek. Szemlátomást megrémítette őket fiuk viselkedése. A csendet végül Hestia Jones törte meg:

– De hát... csak tudniuk kell, hogy mi vár az unokaöccsükre – mondta döbbent értetlenséggel.

– Persze, hogy tudjuk – vágta rá Vernon Dursley. – Visszamegy a magukfajták közé. Jól van, Dudley, gyerünk, szállj be a kocsiba. Hallottad, sietnünk kell.

A bácsi másodszor is célba vette a bejárati ajtót, de Dudley most sem követte.

– A magunkfajták közé...? – Hestia arcára kiült a megbotránkozás. Harry számára nem volt ismeretlen ez a reakció: a boszorkányokat és varázslókat általában mélységesen felháborította, hogy a híres Harry Pottert ennyire semmibe veszik legközelebbi élő rokonai.

– Nem érdekes – mondta Harry. – Nem kell törődni vele.

– Nem kell törődni vele? – visszhangozta Hestia, vészjóslóan felemelve hangját. – Ezek az emberek nem is sejtik, min mentél keresztül? Fel se fogják, miféle veszély fenyeget téged? Nem tudják, mit jelentesz te a Voldemort-ellenes mozgalom számára?

– Hát... nem, nem igazán – felelte vonakodva Harry. – Szerintük semmirekellő léhűtő vagyok, de már hozzászoktam, és...

– Szerintem nem vagy semmirekellő.

Ha Harry nem látta volna, hogy Dudleynak mozog a szája, senki nem győzhette volna meg róla, hogy unokatestvérét hallotta beszélni. Még így is hosszú másodpercekig hitetlenkedve meredt Dudleyra, aki most fülig elvörösödött. Ha valami, ez meggyőzte Harryt, s ő maga is kissé zavarba jött.

– Hát... öhm... kösz, Dudley.

A szőke kolosszus megint viaskodott egy sort kifejezhetetlenül bonyolult gondolataival, majd ezt motyogta:

– Megmentetted az életemet.

– Az túlzás, a dementor csak a lelkedet szívta volna ki...

Harry csodálkozva pislogott unokatestvérére. Szinte egyáltalán nem érintkezett Dudleyval se ezen a nyáron, se az előző évben, mivel viszonylag rövid ideig vendégeskedett csak a Privet Drive-on, s azokat a napokat is nagyrészt a szobájában töltötte. Most azonban felderengett benne a sejtelem, hogy a csésze teát, amire délelőtt rátaposott, unokatestvére talán mégsem gonosz tréfának szánta. Ettől őszintén meghatódott, de azért megkönnyebbüléssel konstatálta, hogy ami az érzések kifejezését illeti, Dudley eszköztára ezzel ki is merült. A szőke fiú még tátogott egyet-kettőt, de aztán feladta a próbálkozást, és röstelkedő hallgatásba burkolózott.

Petunia néni sírva fakadt. Hestia Jones ezt elismerő pillantással nyugtázta, de felháborodása hamar visszatért, mert a néni nem Harryt, hanem Dudleyt zárta ölelő karjába.

– D-drága Dudlikám – zokogta bele a néni fia tűzfalnyi mellkasába –, milyen... kedves tőled... még... meg is köszönöd...

– Nem köszönt meg semmit! – méltatlankodott Hestia. – Csak annyit mondott, hogy Harry nem semmirekellő!

– Igen, de Dudleytól ez felér egy szerelmi vallomással – magyarázta Harry. Maga sem tudta, bosszankodjon-e vagy kacagjon Petunia nénin, aki úgy ölelgette Dudleyt, mintha az most mentette volna ki Harryt egy égő házból.

– Megyünk vagy sem? – harsogta Vernon bácsi a nappali ajtajából. – Arról volt szó, hogy szoros menetrendet kell követnünk!

– Igen... igen, úgy is van – bólogatott Dedalus Diggle, aki egészen belefeledkezett az iménti jelenetbe, de most gyorsan összeszedte magát. – Valóban indulnunk kell. Harry... – Egy szökkenéssel a fiú előtt termett, és két kézzel megszorongatta a jobbját. – Sok szerencsét! Adja az ég, hogy lássuk még egymást. Benned van a varázsvilág minden reménysége.

– Öh... igen – motyogta zavartan Harry. – Köszönöm.

– Ég veled, Harry – búcsúzott Hestia is, szintén megragadva a fiú kezét. – Lélekben mindig melletted leszünk.

– Remélem, nem lesz probléma – mondta Harry Petunia és Dudley felé pillantva.

– Ugyan, a végére világi jó barátok leszünk – felelte vidáman Diggle, és nagy kalaplengetve távozott. Hestia követte.

Dudley szelíden kiszabadította magát anyja öleléséből, és megindult Harry felé, aki ezt látva önkéntelen késztetést érzett, hogy varázslattal fenyegesse unokatestvérét. Dudley azonban megállt előtte, és felé nyújtotta rózsaszínű lapátkezét.

– Nem semmi – szólt ámulattal Harry, miközben Petunia néni újfent felzokogott. – Azok a dementorok kiporszívózták belőled a régi Dudleyt?

– Nem t’om – dünnyögte a fiú. – Szia, Harry, majd találkozunk.

– Aha... – Harry megszorította unokatestvére kezét. – Biztos. Vigyázz magadra, Nagy D.

Dudley halványan elmosolyodott, aztán kivonszolta magát a szobából. Kisvártatva már az autóbeálló murvája ropogott súlyos léptei alatt, majd kocsiajtó csapódott odakint.

Petunia néni, aki addig zsebkendőjébe temette az arcát, a zajra meglepetten körülnézett. Szemlátomást váratlanul érte, hogy kettesben maradt Harryvel. Kapkodva eltüntette nedves zsebkendőjét, közben ennyit mondott: – Isten veled –, s rá se nézve Harryre, eltipegett az ajtó felé.

– Minden jót – búcsúzott Harry.

Petunia megállt, és hátranézett. Harry egy pillanatig úgy érezte, nénikéje mondani készül valamit; Petunia egészen furcsa, majdhogynem ijedt tekintettel nézett rá, s úgy tűnt, a nyelve hegyén van már a szó – de aztán csak biccentett, s már fordult is ki a szobából férje és fia után.

Negyedik fejezet

A hét Potter

Harry felszaladt a szobájába. Épp akkor ért az ablakhoz, mikor Dursleyék kocsija kifordult a beállóról, és elindult a sarok felé. Harry a hátsó ülésen Petunia és Dudley alakját láthatta, köztük pedig Dedalus cilinderét. A Privet Drive végén a kocsi jobbra kanyarodott – ablakai egy pillanatra skarlátvörösre gyúltak a lenyugvó nap fényében –, aztán eltűnt a házak között.

Harry fogta Hedvig kalitkáját, a Tűzvillámot meg a hátizsákját, még egyszer utoljára végignézett a szokatlan rendtől idegenszerűvé vált szobán, s másodpercekkel később már kalitkástul-seprőstül-táskástul lefelé döcögött a lépcsőn, hogy azután az előszobába leérve hamar újra megszabaduljon terhétől. Odakint sötétedni kezdett, s a gyorsan fogyó esti fény hosszú árnyékokkal töltötte meg az előszobát. Harrynek nagyon furcsa volt azzal a tudattal állni a néma házban, hogy utoljára fog kilépni az ajtaján. Milyen más volt régen: mikor Dursleyék szórakozni mentek, és őt otthon hagyták, az egyedüllét áldott órái ünnepszámba mentek. Olyankor gyorsan csent magának valami finomságot a hűtőből, aztán már rohant is fel a lépcsőn, hogy Dudley komputerén játsszon, vagy bekapcsolta a tévét, és élvezte, hogy kedvére váltogathatja a csatornákat. Most, azokat a régi napokat felidézve, furcsa űrt érzett a szívében: olyan volt, mintha egy kisöccsére emlékezne, aki már nincs a világon.

– Nem akarsz még egyszer körülnézni? – fordult Hedvighez, aki még mindig a szárnya alá dugott fejjel gubbasztott. – Most vagyunk itt utoljára. Nincs kedved nosztalgiázni egy kicsit? Nézd, itt van például ez a lábtörlő! Mennyi szép emlék fűződik hozzá... Dudley lehányta, miután megmentettem a dementoroktól... Mit szólsz, kiderült, hogy mégiscsak hálás érte... És itt az ajtó, amin tavaly bejött Dumbledore...

Harry egy pillanatra elvesztette gondolatai fonalát, de Hedvigtől hiába várt segítséget: a bagoly még a fejét se volt hajlandó kihúzni a szárnya alól. Harry elfordult a bejárati ajtótól.

– És nézd csak, Hedvig... – Kitárta a lépcső alatti gardrób ajtaját. – Régen itt aludtam! Akkor még nem ismertük egymást... Úristen, nem is emlékeztem rá, hogy ez ilyen kicsi...

Harry körülnézett a cipők és esernyők lakta fülkében, és felidézte a hajdani reggeleket, amikor ébredés utáni első pillantása a lépcsőfokok alsó oldalára meg rendszerint egy-két pókra esett. Ez akkor volt, mikor még nem tudta, ki ő valójában; mikor még nem tudta, hogyan haltak meg a szülei, és azt se, hogy miért történnek körülötte furcsa dolgok. De a mai napig is emlékezett az álmokra, amelyek akkoriban kísértették: zavaros dolgokat látott éjjelente, zöld villanásokat, egyszer pedig – Vernon bácsi kis híján árokba kormányozta az autót, mikor Harry megemlítette ezt – egy repülő motorbiciklit...

Váratlanul fülsiketítő robaj hangzott valahol a közelben. Harry úgy pattant fel, mintha megcsípték volna – jól be is verte a feje búbját a gardróbajtó alacsony szemöldökfájába. Rászánt pár másodpercet, hogy csemegézzen Vernon bácsi szitokszó-kincsének legjavából, aztán a fejére szorított kézzel betántorgott a konyhába, és kibámult az ablakon a hátsó kertbe.

Odakint mintha finoman fodrozódott, hullámzott volna a homály. Azután itt is, ott is emberek tűntek fel a semmiből – az érkezők sorban levették magukról a kiábrándító bűbájt. A kerti jelenet legfeltűnőbb szereplője egyértelműen Hagrid volt, aki bukósisakkal és védőszemüveggel felszerelkezve ült egy túlméretezett motorbiciklin, amihez fekete oldalkocsi tartozott. A többiek javarészt seprűnyélen érkeztek, ketten pedig egy-egy fekete, csontvázszerű szárnyas ló hátán.

Harry felrántotta a hátsó ajtót, és kiszaladt a jövevények közé, akik zajos örömmel köszöntötték, Hermione a nyakába vetette magát, Ron a hátát lapogatta, Hagrid meg odabrummogta:

– Minden stimmel, Harry? Mehet a menet?

– De még mennyire! – felelte széles vigyorral Harry. – De arra nem számítottam, hogy ennyien jöttök!

– Változott a terv – recsegte Rémszem, aki két hatalmas, kövér zsákot tartott a kezében, s mágikus szemét szédítő sebességgel pörgetve pásztázta a feketedő eget, a házat meg a kertet. – Először is húzódjunk fedezékbe, azután megkapod az eligazítást.

Harry bevezette a jövevényeket a konyhába, ahol is azok nevetgélve-zsibongva lehuppantak a székekre, rátelepedtek Petunia néni porszemet se látott konyhapultjára, illetve nekidőltek a fényesre suvickolt hűtő-és sütőajtóknak. Csupa kedves barát és ismerős: a langaléta Ron; Hermione, aki hajzuhatagját hosszú copfba kötötte; Fred és George az egyforma vigyorukkal; Bill a hosszú hajával és a sebhelyeivel; a kedves arcú, kopaszodó Mr Weasley a kissé félrecsúszott szemüvegével; Rémszem, a féllábú öreg harcos kéken ragyogó mágikus szemével; Tonks, akinek tüskehaja, mint legtöbbször, most is rikító rózsaszínű volt; Lupin, még fakóbb, még barázdáltabb arccal; a sudár és gyönyörű Fleur hosszú, ezüstszőke hajával; a kopasz, fekete, széles vállú Kingsley; a torzonborz, szakállas Hagrid, akinek görnyednie kellett, hogy ne verje be a fejét a plafonba; meg a kicsire nőtt, sunyi és mosdatlan Mundungus Fletcher táskás szemével és gubancos hajával. Harry szívét mintha felpumpálták volna, ahogy végignézett rajtuk; nagy szeretetet érzett mindegyikük iránt, s ez alól még Mundungus sem volt kivétel, pedig őt kis híján megfojtotta legutóbbi találkozásukkor.

– Úgy tudtam, Kingsley, hogy magának a mugli miniszterelnököt kell őriznie – szólt át a konyha másik végébe Harry.

– Egy estét kibír nélkülem – jött a felelet. – Te fontosabb vagy, mint ő.

– Ehhez mit szólsz, Harry? – Tonks, aki a mosógép tetején trónolt, megforgatta Harry előtt felemelt bal kezét – gyűrű csillogott rajta.

– Férjhez mentél? – kiáltott fel Harry, és Lupinre ugrott a tekintete.

– Sajnálom, hogy nem lehettél ott, Harry. Csendes esküvő volt.

– De hát ez szuper, gratu...

– Jól van, elég volt, fecsegni ráértek később! – harsogott bele a zsibongásba Mordon, s a konyhában azonnal csend lett. Mordon letette maga mellé a zsákokat, és Harryhez fordult. – Dedalus már biztos mondta neked, hogy el kellett vetnünk az A-tervet. Pius Thicknesse átállt, és alaposan megnehezíti a dolgunkat. Börtönbüntetés terhe alatt megtiltotta a ház rákapcsolását a Hop-hálózatra, úgyszintén zsupszkulcs elhelyezését, valamint a hoppanálást és dehoppanálást. A tilalmat persze azzal indokolta, hogy meg kell védeni téged, távol kell tartani a háztól Tudjukkit. Lárifári, hisz édesanyád bűbája amúgy is tökéletes védelmet nyújt itt neked. Valójában az egész arra megy ki, hogy ne tudd biztonságban elhagyni a házat. A másik probléma: kiskorú vagy, következésképpen még rajtad van a nyomjel.

– Rajtam van a micsoda?

– Hát a nyomjel, a nyomjel! – recsegte türelmetlenül Rémszem. – A bűbáj, ami érzékeli a kiskorúak körüli mágikus tevékenységet, a minisztérium eszköze a kiskorúak bűbájgyakorlásának leleplezésére. Ha te vagy bárki más varázslattal próbál kivinni téged innen, Thicknesse azonnal értesül róla, és a halálfalók szintúgy.

– Csakhogy nem várhatunk, amíg megszűnik a nyomjel, mert amint betöltöd a tizenhetet, elveszted mindazt a mágikus védelmet, amit anyádtól kaptál. Egy szó, mint száz: Pius Thicknesse meg van győződve róla, hogy sarokba szorított.

Harry őszinte sajnálatára kénytelen volt osztani a számára ismeretlen Thicknesse véleményét.

– Akkor hát mit csinálunk?

– Olyan eszközökkel oldjuk meg az utazást, amelyeket a nyomjel nem érzékel, mert a használatukhoz nem kell bűbájt alkalmazni: seprűt, thesztrálokat és Hagrid motorkerékpárját vetjük be.

Harry úgy vélte, vannak a tervnek gyenge pontjai, de egyelőre várt, hátha Rémszem magától is rátér ezekre.

– Édesanyád bűbája két esetben törik meg: ha betöltöd a tizenhetet, illetve... – Mordon körbemutatott a makulátlanul tiszta konyhában – ...ha ezt a házat többé nem tekinted az otthonodnak. Ma este elváltál a nagynénédéktől, mégpedig annak tudatában, hogy soha többet nem fogsz egy fedél alatt lakni velük. Jól mondom?

Harry bólintott.

– Akkor ha most távozol innen, többé nem lesz visszaút: a bűbáj megtörik, amint kilépsz a hatóköréből. Úgy döntöttünk, erre még a végső határidő előtt sort kerítünk, mert ha a házban éred el a tizenhét éves kort, Tudjukki azonnali támadására számíthatsz.

– Az akció sikerének esélyét növeli, hogy Tudjukki nem ismeri a kiköltözésed időpontját. Félrevezetés céljából elhintettük a minisztériumban, hogy harmincadikáig itt maradsz. Csakhogy Tudjukkivel állunk szemben, és feltételeznünk kell, hogy ő nem hagyja magát pusztán egy hamis dátummal megtéveszteni. A biztonság kedvéért nyilván utasításba adta, hogy egy-két halálfaló mindig figyelje a környéket a levegőből. Ezért tucatnyi tökéletesen levédett házat létesítettünk. Elvileg valamennyi alkalmas rá, hogy elbújtassunk téged benne, és mindegyik kapcsolódik valamilyen módon a rendhez: az én házam, Kingsleyé, Molly Muriel nénikéjéé – eddig minden világos, igaz?

– Igen – felelte Harry, de nem volt egészen őszinte, mert még mindig érzett egy nagy fekete lyukat a tervben.

– Most Tonks szüleihez viszünk. A védőbűbájokkal körülvett házból aztán zsupszkulcs segítségével átröpülhetsz az Odúba. Van kérdésed?

– Öhm... igen. Lehet, hogy kezdetben még nem fogják tudni, melyik házba készülök, de nem lesz túlságosan is árulkodó, amikor mind... – Harry gyors létszámellenőrzést végzett. – ...mind a tizennégyen elrepülünk Tonksék háza felé?

– Hát persze – legyintett Mordon –, a lényeget el is felejtettem mondani. Nem fogunk mind a tizennégyen Tonksék háza felé repülni. Ma este hét Harry Potter tűnik majd fel az égen. Mindegyiknek lesz egy kísérője, és minden páros más és más ház felé veszi útját.

Mordon elővett a köpenyéből egy sárszínű folyadékkal teli palackot. Több szóra nem is volt szükség, Harry már mindent értett.

– Nem! – csattant fel, s hangja bezengte a konyhát. – Szó se lehet róla!

– Megmondtam nekik előre, hogy így fogsz reagálni – jegyezte meg csipetnyi önelégültséggel Hermione.

– Ha azt hiszitek, belemegyek, hogy hatan az életüket kockáztassák...

– Mert még sose volt rá példa, mi? – vágott közbe Ron.

– De ez más, a bőrömbe akartok bújni...

– Hidd el, mi sem repesünk az örömtől – jegyezte meg komolykodva Fred. – Ha bejön valami gikszer, örök életünkre pápaszemes, cingár mitugrászok maradunk.

Harry el se mosolyodott.

– Ha nem egyezem bele, nem tudjátok megcsinálni. Szükségetek van hozzá a hajamra.

– Hát, ennek a tervnek is lőttek – csóválta a fejét George. – Hogy is tudna tucatnyi ember hajszálakat szerezni tőled, ha nem egyezel bele?

– Úgy bizony. Tizenhárman egy ellen, aki nem akar élni a mágia eszközével. Nincs mit tennünk... – helyeselt Fred.

– Nagyon vicces – morogta Harry –, igazán szórakoztató...

– Ha erőszakot kell alkalmaznunk, ám legyen – recsegte Mordon, s Harryre szegezte mágikus szemét, mely most kissé vibrált üregében. – A jelenlévők mind nagykorúak, és önként vállalják a veszélyt.

Mundungus fintorogva vállat vont; a mágikus szem Mordon halántékán keresztül küldött haragos pillantást felé.

– Ne vitatkozzunk tovább. Múlik az idő. Gyerünk, fiam, adj néhány szálat a hajadból!

– De hát ez őrültség, fölösleges ilyen...

– Fölösleges!? – horkant fel Mordon. – Tudjukki vadászik rád, és a fél minisztérium őt segíti! Ha szerencsénk van, és bekapta a horgot, akkor harmincadikára tervezi a támadást ellened, de akkor se olyan bolond, hogy ne figyeltessen egy-két halálfalóval. Én is azt tenném a helyében. Amíg anyád bűbája kitart, nem jöhetnek ide, nem férhetnek hozzád, de hamarosan megtörik a varázs, és ők tudják, nagyjából hol keressenek. Csak úgy van esélyünk, ha ál-Pottereket alkalmazunk. Még Tudjukki se képes hétfelé szakadni.

Harry és Hermione futó pillantást váltottak.

– Tépd meg magad, Potter, ha szabad kérnem.

Harry ránézett Ronra, aki „csináld már!”-típusú grimaszt vágott.

– Gyerünk! – recsegte Mordon.

Tizenhárom szempár szegeződött Harryre, aki most a feje búbjához emelte jobbját, és belemarkolt a hajába.

– Úgy ni. – Mordon odabicegett Harryhez, és menet közben kihúzta a bájitallal teli palack dugóját. – Ide kérem őket.

Harry a sárszerű folyadékba hullajtotta hajszálait. A bájital azon nyomban bugyborékolni és füstölni kezdett, majd egyik pillanatról a másikra aranyszínűvé tisztult.

– Te sokkal gusztább vagy, mint Crak meg Monstro volt – állapította meg Hermione, majd mikor észrevette, hogy Ron felvonja a szemöldökét, pirulva hozzátette: – Úgy értem, emlékszel, a Monstro-ital olyan volt, mint a takony.

– Ál-Potterek, sorakozó! – vezényelt Mordon.

Ron, Hermione, Fred, George és Fleur engedelmesen felsorakoztak Petunia néni kifényesített mosogatója előtt.

– Egy még hiányzik – állapította meg Lupin.

– Küldöm – brummogta Hagrid, azzal felemelte Mundungust a grabancánál fogva, és lepottyantotta Fleur mellé. Az erre kényeskedve felhúzta az orrát, és átállt Fred meg George közé.

– Mondtam, hogy én inkább testőr lennék – dörmögte Mundungus.

– Hallgass! – reccsent rá Mordon. – Fogd már fel, te puhány giliszta: a halálfalók nem megölni akarják Pottert, csak foglyul ejteni. Dumbledore százszor megmondta, hogy Tudjukki maga akar végezni a fiúval. A testőröknek lesz ma félnivalójuk, mert őket nem kímélik a halálfalók.

Korántsem tűnt úgy, mintha Mundungust ez maradéktalanul megnyugtatta volna, de Mordon addigra már elő is vett valahonnan a köpenye alól féltucat tojástartó méretű pohárkát, s miután kiosztotta őket, egy kevés Százfűlé-főzetet töltött mindegyikbe.

– Akkor hát: fenékig...

Ron, Hermione, Fred, George, Fleur és Mundungus egyszerre hajtották fel az aranyló folyadékot. Mikor a bájital a torkukat érte, valamennyiüknek elakadt a lélegzete és fintorba rándult az arca, a következő pillanatban pedig bőrük hólyagosodni és nyúlni kezdett, mintha puha viasszá vált volna. Hermione és Mundungus megnőtt; Ron, Fred és George összement; mindegyikük haja fekete lett, Hermionéét és Fleurét pedig mintha visszaszívta volna a koponyájuk.

Mordon mindezzel mit sem törődve lehajolt, és kibontotta a magával hozott hatalmas zsákok száját. Mikor felegyenesedett, már hat ziháló Harry Potter állt előtte.

Fred és George egymásra néztek, és kórusban kiáltották:

– Nahát, egyformák vagyunk!

– Nem is tudom, azért én még mindig jobban nézek ki – állapította meg Fred egy lábos oldalán tükröződő ábrázatát vizsgálgatva.

– Fúj! – fakadt ki Fleur, aki a mikrohullámú sütő ajtaját használta tükör gyanánt. – Ne is nézz rhám, Bill, borhzalmasan festek!

– Akin lötyög a ruha, ebben talál kisebbet – mutatott az egyik zsákra Mordon –, és vice versa. A szemüvegről se feledkezzetek meg, a zsebben találtok hat darabot. Ha felöltöztetek, vegyetek magatokhoz poggyászt a másik zsákból.

Az igazi Harry arra gondolt, hogy ennél bizarrabb jelenetnek még sose volt tanúja, pedig sok furcsa dolgot látott már életében. Zavartan nézte hat hasonmását, akik a zsákokban turkáltak, ruhadarabokat vettek elő, szemüveget biggyesztettek az orrukra, illetve elpakolták saját holmijaikat. Kedve lett volna rájuk szólni, hogy tartsák nagyobb tiszteletben az intim szféráját – az ál-Potterek ugyanis szégyentelenül vetkőzni kezdtek, s olyan illetlenül mutogatták kölcsönbe kapott testüket, ahogy azt a sajátjukkal egészen biztosan nem tették volna.

– Tudtam én, hogy Ginny csak kitalálta azt a tetkót – mondta pucér mellkasát nézegetve Ron.

– Rémesen rossz a szemed, Harry – állapította meg Hermione, mielőtt feltette a szemüvegét.

Átöltözés után minden Harry-imitátor egy hátizsákot és egy kitömött hóbaglyot tartalmazó kalitkát vett magához a másik zsákból.

– Jól van – bólintott Mordon, mikor felsorakozott előtte a hét egyforma öltözetű, szemüveges, poggyásszal felszerelt Harry. – A párbeosztás a következő: Mundungus velem utazik seprűnyélen...

– Mért mi megyünk együtt? – morgolódott a hátsó ajtóhoz legközelebb álló ál-Harry.

– Mert rajtad akarom tartani a szemem – felelte sötéten Mordon, és mágikus szemével valóban Mundungust fixírozta, miközben folytatta: – Arthur és Fred...

– Én George vagyok – tiltakozott az iker, akire Mordon mutatott. – Csak mert Harryk vagyunk, már meg se tud különböztetni minket?

– Elnézést, George...

– Csak vicceltem, tényleg Fred vagyok...

– Elég a bohóckodásból! – horkant fel Rémszem. – A másik – George vagy Fred vagy mittudoménki – Remusszal utazik. Delacour kisasszony...

– Fleurt én viszem magammal a thesztrálon – sietett leszögezni Bill. – Nem szívesen ül seprűre.

Fleur odalépett vőlegényéhez, s kölcsönkapott ábrázata a rajongó, szerelmes áhítat olyan kifejezését öltötte, amit Harry soha többet nem akart az arcán viszontlátni.

– Granger kisasszony Kingsleyvel utazik, szintén thesztrálon...

Hermione látható megkönnyebbüléssel viszonozta Kingsley mosolyát; Harry tudta róla, hogy ő se szereti a seprűlovaglást.

– Akkor én téged kaplak, Ron! – örvendezett Tonks, s vidám integetésre lendülő kezével felborított egy bögretartó fát.

Ron korántsem tűnt annyira elégedettnek a beosztással, mint Hermione.

– Te meg velem jössz, Harry – brummogta Hagrid. Hangja elárulta, hogy izgul egy kicsit. – Nem bánod? Motorral megyünk, mert engem nem bír el se a seprű, se a thesztrál. És mivel mögöttem nem nagyon férnél el, az oldalkocsiban fogsz utazni.

– Szuper – mondta Harry, de inkább csak udvariasságból.

Mordon megsejthette, hogy Harrynek fenntartásai vannak, mert magyarázattal is szolgált:

– Úgy sejtjük, a halálfalók a seprűsök között fognak keresni téged. Pitonnak bőven volt rá ideje, hogy elmondjon rólad mindent, amit eddig nem tudtak, tehát ha halálfalókba botlunk, jó esély van rá, hogy az egyik olyan Pottert nézik ki maguknak, aki jól bánik a seprűvel. No hát akkor... – Mordon bekötötte az ál-Potterek ruhadarabjait tartalmazó zsák száját, és elindult az ajtó felé. – Becslésem szerint úgy három perc múlva kell felszállnunk. Az ajtót fölösleges bezárni magunk után, a halálfalók úgyis bejönnek, ha akarnak... Na gyerünk...

Harry átszaladt az előszobába a hátizsákjáért, a Tűzvillámért meg Hedvig kalitkájáért, és a sötét hátsó kertben csatlakozott ismét a többiekhez. Jobbra-balra seprűk röppentek kinyújtott kezekbe; Hermionét Kingsley már felsegítette az egyik thesztrálra, s Fleur is elfoglalta a helyét a másik nagy, fekete állat hátán. Hagrid pilótaszemüvegben, indulásra készen állt a motorbicikli mellett.

– Ez ugyanaz a motor? Siriusé?

– Az bizony! – mosolygott Hagrid. – Mikor a legutóbb vittelek vele, még elfértél a tenyeremen!

Harry megadóan bekászálódott az oldalkocsiba, pedig kimondottan megalázónak érezte, hogy így kell utaznia. Mindenki fölülről nézett le rá; Ron meg is mosolyogta, hogy úgy gubbaszt odalent, mint egy kisfiú a dodzsemben. A hátizsákja meg a seprűje alig fért el a lábánál, s Hedvig kalitkájának már csak a térde között jutott hely. Borzasztóan kényelmetlenül ült.

Hagridnak a jelek szerint nem tűnt fel, hogy utasa meglehetősen elégedetlen kijelölt helyével.

– Arthur babrált egy kicsit a gépen – mesélte, miközben elfoglalta helyét a motor nyergében. A jármű megnyikordult tekintélyes súlya alatt, és jó pár centit veszített a magasságából. – Kiegészítette pár trükkös extrával. Ez péld’ul az én ötletem volt.

Vastag ujjával a sebességmérő melletti lila gombra bökött.

– Csak óvatosan, Hagrid – intette Mr Weasley, aki seprűvel a kezében állt mellettük. – Még mindig nem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet volt azt felszerelni. Csakis vészhelyzetben használhatod, remélem, ezt mondanom sem kell.

– Figyelem! – harsant Mordon hangja. – Készüljetek! Ha itt lesz az ideje, egyszerre kell felszállnunk, különben a figyelemelterelő manőver értelmét veszti.

Akik seprűnyélen készültek utazni, most felültek rá.

– Kapaszkodj erősen, Ron! – szólt hátra Tonks, és Harry figyelmét nem kerülte el, hogy Ron bocsánatkérő pillantást küld Lupin felé, mielőtt kezét a fiatal boszorkány derekára teszi. Hagrid berúgta a motort, egy sebzett sárkány hangját csalva ki belőle. Az oldalkocsi remegni kezdett.

– Sok szerencsét mindenkinek! – harsogta Mordon. – Viszlát egy óra múlva az Odúban! Háromra felszállunk. Egy... kettő... három!

A motor felbőgött, és egy durva rántással a levegőbe emelte az oldalkocsit. Hihetetlen gyorsasággal szálltak felfelé; Harrynek könnyezni kezdett a szeme, haját hátrafújta a menetszél. Seprűk cikáztak körülöttük, majd egy thesztrál hosszú fekete farka suhant el a motor mellett. Harry egyre cudarabbul érezte magát az oldalkocsiban: a kalitka és a hátizsák közé ékelődött lába máris fájdalmasan zsibbadni kezdett, s ez annyira bosszantotta, hogy kis híján elfelejtett hátranézni. Mire észbe kapott, és kihajolt az oldalkocsiból, hogy egy búcsúpillantást vessen a Privet Drive 4. számú házra, már olyan magasan jártak, hogy nem tudta megállapítani, melyik épület az. És a lenti világ egyre csak távolodott...

Aztán egyik pillanatról a másikra azon kapta magát, hogy körülvették őket. Legalább harminc csuklyás alak lebegett a levegőben, hatalmas kört alkotva – a rend tagjai ennek a körnek a közepébe repültek bele gyanútlanul...

Kiáltások harsantak és röppenő zöld fénycsóvák tűntek fel minden irányban; Hagrid felordított, s egyidejűleg a motor oldalkocsistól fejjel lefelé fordult. Harrynek már fogalma sem volt, merre repülnek: az utcalámpák a feje fölött világítottak, mindenfelől ordítások hatoltak a fülébe, ő pedig csak kapaszkodott, markolta az oldalkocsit, hogy ki ne zuhanjon belőle. A lábával érezte, hogy Hedvig kalitkája, a Tűzvillám és a hátizsák is lassan enged a gravitációnak...

– Ne... Hedvig!

A seprűt nem tudta megmenteni, de a hátizsák pántját sikerült elkapnia, s mivel a motor épp akkor fordult ismét a kerekeivel lefelé, a másik kezével rá tudott tenyerelni a kalitka tetejére Egyetlen másodperc – ennyi ideje volt fellélegezni, azután újabb zöld fénycsóva érkezett. A hóbagoly rikoltott egyet, és a kalitka aljába hanyatlott.

– Nem... Neeee!

A motorbicikli előrelendült, és Harry szétrebbenő halálfalókat látott: Hagrid kitört a körből.

– Hedvig... Hedvig...

A bagoly azonban mozdulatlanul, szánalmas játékállat módjára hevert a kalitka alján. Harry kizárta őt a fejéből, nem akarta felfogni, hogy elpusztult; a többiekre gondolt, és rémület markolt a szívébe. Hátranézett: repülő emberek kaotikus tömege, zöld fénycsóvák, odébb két távolodó seprű, rajtuk két-két ember, de nem látni, kik ők...

– Vissza kell mennünk, Hagrid, vissza kell mennünk! – ordított bele Harry a motor mennydörgő robajába. Közben előrántotta varázspálcáját, s a kalitkát az oldalkocsiba dobta, mert hinni akarta, hogy érdemes még őrizgetnie. – Hagrid! Fordulj vissza!

– Az a dolgom, hogy megmentselek téged! – bömbölte Hagrid, és még nagyobb gázt adott.

– Állj meg! Állj meg!

Épp mikor Harry megint hátranézett, két zöld fénycsóva suhant el a bal füle mellett: négy halálfaló kivált a körből, és üldözőbe vette őket. Átkaikkal Hagrid széles hátát vették célba. A vadőr jobbra-balra lendítette a motort, de a halálfalók értették a dolgukat, s Harrynek az oldalkocsi aljára kellett kuporodnia, úgy tudott csak kitérni a felé röppenő újabb fénycsóvák elől. Fedezékében aztán nagy nehezen megfordult...

– Stupor! – kiáltotta, és a pálcájából kiröppenő piros fénycsík széles utat nyitott a szétrebbenő üldözők között.

– Várj, Harry, ez majd elintézi őket! – kiabált hátra Hagrid, s Harry a szeme sarkából látta, hogy a vadőr hatalmas ujja megnyom egy zöld gombot a benzincső közelében.

A kipufogóból kilövellő bűbáj tömör téglafalat varázsolt mögéjük. Az építmény a nyakát nyújtogató Harry szeme láttára materializálódott a levegőben. Három halálfalónak sikerült éles kanyarral kikerülnie, de a negyedik pórul járt: egy-két másodpercre eltűnt a fal mögött, aztán már zuhant is lefelé, akár egy jókora kő, ripityára tört seprűjével együtt. Az egyik társa lemaradt, hogy a segítségére siessen, de Harry többet már nem látott belőlük: a fallal együtt egy szempillantás alatt belevesztek a sötétségbe, miután Hagrid ráhajolt a kormányra, és kövér gázt adott.

Két üldöző még kitartott, s Hagridnak szánt gyilkos átkaik vészes közelségben suhantak el Harry feje mellett. Harry kábító átkokkal felelt: a levegőben összeütköző piros és zöld fénynyalábok ezerszínű szikraesővé robbantak szét, s Harry agyában tűzijáték képe villant fel, meg bámészkodó mugliké, akiknek fogalmuk sincs, mi zajlik fent a magasban...

– Második felvonás, Harry, kapaszkodj! – harsogta Hagrid, és megnyomott egy újabb gombot. A kipufogó ezúttal hatalmas hálót lökött ki magából. A két halálfaló azonban résen volt: időben félrerántották seprűiket, s nemcsak hogy folytathatták az üldözést, de egy másodperccel később még az a halálfaló is csatlakozott hozzájuk, aki korábban lemaradt, hogy megmentse eszméletét vesztett társukat. Most megint hárman támadták a motorbiciklit, három pálca küldte Harryék felé a gyilkos átkokat.

– Kapaszkodj, Harry, most megmutatjuk nekik! – ordította Hagrid, és tenyérrel rácsapott a sebességmérő melletti lila gombra.

Iszonyatos, mennydörgésszerű robaj rázta meg a levegőt, s a kipufogóból fehéren és kéken izzó sárkánytűz csapott elő. A motorbicikli a túlterhelt fémalkatrészek sikolyától kísérve kilőtt, akár a puskagolyó. Harry látta, hogy a halálfalók élesen elkanyarodva kitérnek a halálos lángcsóva útjából, s ugyanabban a pillanatban érezte, hogy az oldalkocsi vészjóslóan megbillen – a fémrudak, amelyek a motorhoz rögzítették, nem bírták a hirtelen gyorsulással járó hatalmas terhelést, elgörbültek és megrepedtek.

– Semmi vész, Harry! – kiabált Hagrid. A gyorsulás ereje hanyatt lökte őt a nyeregben, így a motor most irányítás nélkül száguldott. Az oldalkocsi megcsavarodott a sodró oldalszélben.

– Ne félj, Harry, megoldom! – harsogta Hagrid, és előhúzta a kabátja zsebéből rózsaszín virágos esernyőjét.

– Ne! Hagrid! Majd én!

– Reparo!

Hatalmas durranás hallatszott, és az oldalkocsi teljesen levált a motorról. A lendülettől egy darabig még tartotta a magasságát, de aztán...

Harry kétségbeesésében a járműre szegezte pálcáját, és elüvöltötte magát:

– Vingardium leviosa!

Az oldalkocsi forogva emelkedni kezdett – irányíthatatlan volt, de legalább tartotta magát. Harrynek azonban fellélegezni se volt ideje, mert most újabb átkok zúgtak el mellette: a három halálfaló vészesen közeledett.

– Megyek, Harry! – harsant a sötétben Hagrid kiáltása, de Harry érezte, hogy az oldalkocsi megint süllyedni kezd; lekuporodott, amilyen mélyre csak bírt, és a pálcáját az üldözők felé lendítette.

– Obstructo!

A hátráltató ártás mellkason találta a középső halálfalót. A férfi, mintha láthatatlan falnak ütközött volna, kezét-lábát groteszk módon széttárva megállt a levegőben. Az egyik társa kis híján beleütközött...

Az oldalkocsi most már valóban zuhanni kezdett, és a harmadik halálfaló olyan közelről küldött egy átkot, hogy Harry jobbnak látta lebukni, s az ülés pereme kiverte az egyik fogát...

– Megyek, Harry, megyek!

Egy hatalmas kéz megragadta Harry talárját a hátán, és kiemelte őt a zuhanó oldalkocsiból. Harry ugyanezt tette a hátizsákjával, s kisvártatva már a motor nyergében ült Hagrid mögött, hátát a vadőrének vetve. Kiköpte a szájában összegyűlt vért, s miközben meredeken felfelé menekültek a két megmaradt halálfaló elől, pálcájával célba vette a zuhanó oldalkocsit.

– Confringo!

Az ezer darabra hulló járművet nézve Hedvigre gondolt, és zsigerbe markoló bánat járta át. A robbanás ereje letaszította seprűjéről az egyik halálfalót, s az a mélybe zuhant; társa lemaradt és szintén eltűnt a sötétben.

– Bocsáss meg, Harry, ne haragudj – sajnálkozott Hagrid. – Hagynom kellett volna, hogy te javítsd meg... most alig van helyed...

– Ne törődj vele, csak adj gázt! – kiáltott vissza Harry, időközben ugyanis két másik, gyorsan közeledő halálfaló alakja bontakozott ki a sötétségből.

Mikor az újabb üldözők első átkai elsuhantak mellettük, Hagrid szlalomozni kezdett a motorral; Harry tisztában volt vele, hogy a vadőr félti őt a lezuhanástól, azért nem meri újra használni a sárkánytűz-gombot. Harry sorozatban küldte a kábító átkokat az üldözők felé, de nem sokat ért el velük. Ekkor ismét megpróbálkozott egy hátráltató ártással: a közelebbi halálfaló félrerántotta seprűjét, hogy kitérjen előle, s közben lecsúszott a fejéről a kámzsa. A következő kábító átok piros fénye rávetült furcsán kifejezéstelen arcára, és Harry felismerte őt: Stanley Shunpike volt az... Stan...

– Capitulatus! – harsogta Harry.

– Ő az, ő az, ő az igazi!

A másik, még eltakart arcú halálfaló kiáltását a motor mennydörgő robaja se nyomhatta el. A következő pillanatban mindkét üldöző fékezett, lemaradt és eltűnt.

– Mi történt, Harry? – kérdezte ordítva Hagrid. – Hol vannak?

– Nem tudom!

Harry korántsem érezte úgy, hogy fellélegezhetnének. A csuklyás alak azt kiáltotta: „ő az igazi” – vajon miből jött rá? Harry belebámult a fekete égbe, és vészjóslónak érezte ürességét. Hova tűnhettek?

Addig tornázott, míg sikerült menetirányba fordulnia, és két kézzel megmarkolta a vadőr kabátját.

– Nyomd meg a sárkánytűz-gombot, Hagrid, tűnjünk el innen!

– Akkor kapaszkodj erősen!

Újra felhangzott a fülsiketítő bődülés, és a kipufogó okádni kezdte a kék-fehér tüzet. Harry érezte, hogy lecsúszik a zsebkendőnyi helyről, ami az ülésen maradt neki; Hagrid hátradőlt, de még markolta a kormányt...

– Szerintem leráztuk őket, Harry! – bömbölte a vadőr. – Sikerült!

Harry ösztönei azonban mást súgtak; aggódva pislogott jobbra-balra, biztos volt benne, hogy fel fognak tűnni. Miért maradtak le? Egyiküknek még biztosan volt pálcája... Ő az, ő az igazi... Azután kiáltották ezt, hogy megpróbálta lefegyverezni Stant...

– Közeledünk, Harry, mindjárt megérkezünk! – kiabált Hagrid.

Harry érezte, hogy a motor süllyedni kezd, de a földi fények még mindig olyan távolinak tűntek, mint a csillagok.

A következő pillanatban felizzott a sebhely a homlokán. Jobbra-balra felbukkant egy-egy halálfaló, és jószerével súrolta Harryt két, hátulról érkező gyilkos átok...

És akkor meglátta őt. Voldemort úgy repült, mint a szélfútta füst, nem kellett neki se seprű, se thesztrál, kígyóarca világított a fekete égen, fehér ujjai emelték a pálcát...

Hagrid felüvöltött a rémülettől, és függőleges zuhanásba döntötte a motorkerékpárt. Harry egyik kezével kapaszkodott, a másikkal vaktában lőtte a kábító átkokat a kavargó éjszakába. Egy alak zuhant el mellettük, ebből rájött, hogy eltalált valakit; ekkor azonban durranás hallatszott, a motor szikrákat köpött, és fékezhetetlenül, irányíthatatlanul pörögni kezdett...

Újabb zöld fénynyalábok röppentek el mellettük. Harry elszédült, nem tudta már, merre van a fent és a lent; égett a homloka, és az egyetlen gondolata az volt, hogy bármelyik pillanatban meghalhat. Seprűn ülő, csuklyás alakot látott alig egy méterre magától; az alak emelte a kezét...

– Neeeem!

Hagrid dühödt ordítással elrugaszkodott a motortól, neki a halálfalónak. Harry rémülten látta, hogy zuhanni kezdenek – Hagrid súlya egymagában is túl sok lett volna a támadó seprűjének...

Harry már csak a levegőt markolászta, de még a térde között érezte a motort, s a fülébe hatolt Voldemort harsogó kiáltása:

– Ő az enyém!

Eljött a vég; Harry nem látta, nem is hallotta, merről támad Voldemort; még megpillantott egy félrekanyarodó halálfalót, aztán...

– Avada...

Olyan iszonyatos fájdalom hasított Harry sebhelyébe, hogy be kellett hunynia a szemét, de érezte, hogy a pálcája cselekszik helyette: mintha hatalmas mágnes rántotta volna fel a kezét. Aranyló tűzcsík fénye hatolt át félig lehunyt szemhéján; aztán reccsenést és dühödt ordítást hallott. A megmaradt halálfaló kiáltott valamit, Voldemort azt üvöltötte: – Nem! –, ő maga pedig arra eszmélt, hogy ott van az orra előtt a sárkánytűz-gomb; szabad kezével rácsapott, mire a motor lángot okádva megiramodott a föld felé.

– Hagrid! – ordította Harry, kétségbeesetten ölelve a benzintankot. – Hagrid... invito Hagrid!

A motorkerékpár eszelős sebességgel zuhant. Harry szeme egy magasságban volt a kormánnyal – nem látott mást, csak vészesen közeledő fényeket, s tudta, nincs menekvés, a földbe fog csapódni. Ekkor újabb kiáltás harsant a háta mögött:

– A pálcát, Selwyn, add a pálcádat!

Érezte Voldemortot, mielőtt még látta volna. Mikor oldalra fordította a fejét, és szemben találta magát a vöröslő szempárral, biztosra vette, hogy ez az utolsó kép, amit életében lát: a Sötét Nagyúr átokra nyíló száját...

És akkor Voldemort hirtelen eltűnt. Harry lenézett, és Hagridot pillantotta meg a földön elterülve. Elkapta és félrerántotta a kormányt, nehogy motorostól a vadőrre zuhanjon, de a féket már nem volt ideje kitapogatni: a jármű borzalmas csattanással egy sekély tavacskába csapódott.

Ötödik fejezet

Az elesett harcos

– Hagrid?

Harry kiemelte felsőtestét a törött fém alkatrészek és bőr cafatok alkotta romhalmazból. Letámasztott keze arasznyi mély, sáros vízbe merült. Nem értette, hova tűnt Voldemort, s arra számított, hogy a sötét varázsló másodperceken belül előbukkan a sötétségből. Érezte, hogy valami meleg és nedves folyik az állán és a homlokán. Nagy nehezen talpra vergődött, kibotorkált a tavacskából, és megindult a közelben heverő nagy, sötét kupac felé.

– Hagrid? Hagrid, szólalj meg...

A kupac azonban néma és mozdulatlan maradt.

– Ki az? Potter? Harry Potter van itt?

Idegen férfihang szólította őt. Azután egy nő kiáltása hangzott fel:

– Lezuhantak, Ted! Ide zuhantak, a kertbe!

Harryt szédülés fogta el.

– Hagrid... – motyogta kábán, és a földre hanyatlott.

Mikor magához tért, puha dombocskákat érzett a háta alatt. A homloka még mindig lüktetett, az oldala meg a jobb karja forrón bizsergett, de kitörött foga helyén egy újat érzett.

– Hagrid?

Kinyitotta a szemét, s egy idegen ház lámpafényes nappali szobáját látta maga körül. Ő maga a kanapén feküdt; karnyújtásnyira tőle ott hevert a padlón átázott, sáros hátizsákja. A kanapé mellett tekintélyes pocakkal rendelkező, szőke férfi állt. Aggódó arccal nézte őt, s most így szólt:

– Hagrid jól van, fiam, a nejem a gondjaiba vette. Hanem te hogy vagy? Nem tört el még valamid? A bordáidat, a fogadat meg a karodat már helyrehoztam. Jut eszembe, Ted vagyok, Ted Tonks, Dora apja.

Harry túl gyorsan ült fel; megszédült, csillagok keltek táncra a szeme előtt, és hányinger környékezte.

– Voldemort...

– Nyugalom, nyugalom. – Ted Tonks Harry vállára tette a kezét, és szelíden visszanyomta őt a párnára. – Elég keményen landoltatok, az egyszer biztos. Mi történt, elromlott a motor? Arthur Weasley keze van a dologban, igaz? Ő meg a mugli masinái...

– Nem. – Harry sebhelye úgy lüktetett, akár egy friss, nyílt seb. – Halálfalók jöttek... rengetegen... üldöztek minket...

– Halálfalók? – hitetlenkedett Ted. – Hogy kerültek oda halálfalók? Nem tudhatták, hogy ma hoznak el téged. Azt hittem...

– Tudták.

Ted Tonks felnézett a mennyezetre, mintha átlátna rajta, és az eget kémlelné.

– Hát, az mindenesetre kiderült, hogy működnek a védőbűbájok, nem igaz? Elvileg semmilyen irányból nem jöhetnek közelebb a házhoz száz méternél.

Harry most már értette, miért tűnt el hirtelen Voldemort: a motor abban a pillanatban lépte át a rend bűbájai alkotta védővonalat. Csak továbbra is kitartson a varázslat... Harry elképzelte, hogy miközben ők a szobában beszélgetnek, száz méter magasan a fejük fölött ott lebeg Voldemort, és keresi a módját, hogyan törhetné át a láthatatlan buborékot.

Harry lecsúsztatta lábát a kanapéról; a saját szemével akarta látni Hagridot, addig nem merte elhinni, hogy a vadőr túlélte a zuhanást. Szinte még fel sem állt azonban, amikor kinyílt az ajtó, és bepréselte rajta magát Hagrid: csupa sár és vér volt az arca, egy kicsit sántított is, de – csodával határos módon – élt.

– Harry!

A vadőr két filigrán asztalka meg egy cserepes aszpidisztra felborítása árán két lépéssel letudta az ajtó és a kanapé közti távolságot, hogy aztán csontropogtató öleléssel tesztelje Harry frissen összeforrasztott bordáit.

– A mindenségit, Harry, hogy a csudába másztál ki ebből? Bizony isten azt hittem, annyi nekünk, mind a kettőnknek.

– Én is azt hittem. Felfoghatatlan...

Harrynek a torkára forrott a szó, mikor pillantása a Hagrid nyomában a szobába lépő nőre tévedt.

– Átkozott...! – kiáltott fel elvakult dühvel, és a zsebéhez kapott – de az üres volt.

– Bizonyára ezt keresed, fiam. – szólt Ted, és megütögette Harry karját a varázspálcával. – Ott hevert melletted a kertben, én találtam meg. A hölgy pedig, akivel kiabálsz, a feleségem.

– Bocsá... bocsánat.

Mrs Tonks a szoba közepére lépett, s immár látszott, hogy nem nevezhető Bellatrix tökéletes másának: nővérétől eltérően neki kellemes tónusú, világosbarna haja volt, és kerekebb, barátságosan csillogó szeme. Magatartása mindazonáltal kissé tartózkodó volt – bizonyára zokon vette Harry kifakadását.

– Mi történt a lányunkkal? – kérdezte. – Hagrid azt mondja, tőrbe csaltak titeket – hol van Nymphadora?

– Nem tudom – rázta a fejét Harry. – Nem tudjuk, mi történt a többiekkel.

Az asszony néma pillantást váltott a férjével. Arckifejezésük láttán bűntudat és szorongató aggodalom fogta el Harryt. Ha bárki a csapatból életét vesztette az akcióban, ő a felelős érte, csakis ő, hiszen beleegyezését adta a tervhez, önként átnyújtotta a hajszálait...

– A zsupszkulcs – kapott észbe hirtelen. – El kell mennünk az Odúba, hogy megtudjuk... Onnan majd megüzenjük, hogy... illetve Tonks majd üzen, ha...

– Ne aggódj Doráért, Dromeda – nézett a feleségére Ted. – A lányunk érti a dolgát, átélt már egyet s mást az aurorok között. – Most Harryhez fordult. – Mutatom, hol a zsupszkulcs. Három perc múlva indul, ha tényleg el akartok menni vele.

– Elmegyünk – bólintott Harry, és a vállára kanyarította hátizsákját. – Nagyon...

Ránézett Mrs Tonksra; bocsánatot akart kérni tőle, amiért kétségek között hagyja, amiért nem tudja eloszlatni féltő aggodalmát, melynek éppen ő, Harry az okozója – de nem talált olyan szavakat, olyan mondatot, amit ne érzett volna üresnek és őszintétlennek.

– Megmondom Tonksnak... Dorának, hogy jelentkezzen, ha... és köszönjük az ápolást, köszönünk mindent. Igazán...

Ted Tonks elindult az ajtó felé, és Harry örült, hogy követheti. A házigazda egy szűk előtér túlsó oldalán nyíló hálószobába vezette őt és Hagridot, akinek mélyen le kellett hajolnia, hogy beférjen a helyiség alacsony ajtaján.

– Tessék, fiam. Az ott a zsupszkulcs.

Mr Tonks az öltözőasztalra mutatott, amelyen egy kis méretű, ezüstnyelű hajkefe feküdt.

– Köszönjük. – Harry habozás nélkül rátette mutatóujját a kefére. A maga részéről készen állt az indulásra.

– Várj csak, Harry... – szólt Hagrid, és körülnézett. – Hol van Hedvig?

– Őt... eltalálták.

Ahogy ezt kimondta, teljes súlyával a lelkére zuhant a veszteség tudata, s bármennyire szégyellte is, könny szökött a szemébe. Nyaranként, mikor vissza kellett térnie Dursleyék házába, a hóbagoly volt az egyetlen társa, az egyetlen kapocs közte és a varázsvilág között.

Hagrid felemelte hatalmas kezét, s vigasztaló vállveregetés gyanánt súlyos ütéseket mért Harryre.

– Ne bánkódj – dörmögte nyersen. – Ne bánkódj, szép élete volt...

– Hagrid! – szólt figyelmeztetően Ted Tonks, a hajkefe ugyanis kéken felizzott. A vadőr az utolsó pillanatban érintette hozzá a mutatóujját.

A varázslat, akárha a köldökébe akasztott láthatatlan kampó fogná, elrántotta Harryt Mr Tonks mellől, s a következő pillanatban már Hagriddal együtt a zsupszkulcshoz tapadt ujjal, tehetetlenül forogva repült a semmiben. Azután, pár másodperc múlva, talpa egyszer csak kemény talajnak ütközött, majd hasonlóan járt a térde és a tenyere is: ott állt négykézláb az Odú udvarán. Nyomban kiáltások ütötték meg a fülét. Félrelökte a mágikus fényét vesztett hajkefét, kissé kótyagosan felállt, és már meg is pillantotta a hátsó ajtó lépcsőjén lesiető Mrs Weasleyt és Ginnyt. Addigra nagy nehezen feltápászkodott Hagrid is, akinek szintén nem sikerült túl elegánsan landolnia.

– Harry? Te az igazi Harry vagy? Mi történt? Hol vannak a többiek? – özönlöttek a kérdések Mrs Weasleyből.

– Miért, még senki nem érkezett meg? – zihálta Harry.

A válasz rá volt írva Mrs Weasley vértelen arcára.

– A halálfalók lesben álltak – hadarta Harry. – Alighogy felszálltunk, körülvettek minket – tudták, hogy ma lesz az akció –, fogalmam sincs, mi lett a többiekkel. Négyen üldözőbe vettek minket, menekülnünk kellett, aztán Voldemort is megjelent...

Harry érezte saját hangjában a mentegetőzést, amiért nem tudja megmondani, milyen sorsra jutottak az asszony fiai...

– Hála az égnek, hogy neked nem esett bajod – mondta Mrs Weasley, és meg nem érdemeltnek érzett ölelésbe zárta Harryt.

– Nincs véletlenül egy kis brandyd, Molly? – kérdezte remegő tagokkal Hagrid. – Gyógyszer gyanánt?

Mrs Weasley a kérést egyszerű begyűjtő bűbájjal is teljesíthette volna, mégis sarkon fordult, és besietett a toldozott-foldozott házba. Harry nagyon jól tudta, miért: el akarta rejteni könnyeit. Harry Ginnyre nézett, s a lány azonnal válaszolt kimondatlan kérdésére.

– Ronnak és Tonksnak kellett volna elsőként megérkezniük, de a zsupszkulcsuk nélkülük jött meg. – Ginny rámutatott egy rozsdás olajoskannára, ami a közelben hevert a földön. – Az volt apáé és Fredé – bökött egy szakadt tornacipő felé –, ők lettek volna a második páros. A harmadik zsupszkulcs volt a tiétek, George-nak és Lupinnak pedig... – Ránézett az órájára. – ...kábé egy perc múlva kéne beesniük.

Közben visszatért Mrs Weasley egy üveg brandyvel a kezében. Azonmód át is nyújtotta Hagridnak, aki kihúzta a dugót, és egy hajtásra magába döntötte a palack tartalmát.

– Anya! – kiáltotta Ginny, és kinyújtott karral rámutatott valamire.

A földön, pár méterre tőlük, megjelent egy kis kék folt, mely aztán rohamosan nőni és fényesedni kezdett. Fölötte Lupin és George pörgő, majd ereszkedő alakja tűnt fel. Harry már ekkor látta, hogy baj van: Lupin a karjában tartotta George-ot. A fiú nem volt eszméleténél, és csurom vér volt az arca.

Harry egy ugrással ott termett, és megfogta a sebesült lábát. Lupinnal becipelték George-ot a hátsó ajtón át a konyhába, onnan pedig tovább a nappaliba, ahol is lefektették őt a kanapéra. Mikor a lámpa fénye a sebesült fejére vetült, Ginnynek elakadt a lélegzete, s Harry gyomra görcsbe rándult: George-nak hiányzott az egyik füle, s a sebből ömlő égőpiros vér az egész fejét és nyakát elborította.

Miközben Mrs Weasley sebesült fia fölé hajolt, Lupin megragadta Harry karját, és csöppet sem gyöngéden kivonszolta őt a konyhába, ahol Hagrid még mindig azon dolgozott, hogy bepréselje terjedelmes testét a hátsó ajtón.

– Hékás! – horkant fel a vadőr. – Hagyd békén Harryt! Ereszd el!

Lupin válaszra se méltatta.

– Miféle lényt látott a sarokban Harry Potter, amikor először járt a roxforti szobámban? – kérdezte, és megrázta Harryt. – Válaszolj!

– Egy... egy kákalag volt ott egy akváriumban, nem?

Lupin elengedte Harryt, és kimerülten a konyhaszekrénynek roskadt.

– Mi a ménkű volt ez? – méltatlankodott Hagrid.

– Ne haragudj, Harry, de le kellett ellenőrizzelek – magyarázta komoran Lupin. – Valaki elárult minket. Voldemort tudta, hogy ma este hozunk ki téged, és ezt az információt csak olyan ember szállíthatta neki, aki résztvevőként be volt avatva a tervbe. Abban sem lehettem biztos, hogy te önmagad vagy.

– Akkor miért nem ellenőrzöl engem is? – zihálta Hagrid, még mindig az ajtót ostromolva.

– Te félig óriás vagy – felelte Lupin. – A Százfűlé-főzetet az emberfajon belüli testátalakításra fejlesztették ki.

– A rend tagjai közül biztosan senki nem árulta el a tervet Voldemortnak – rázta a fejét Harry. Még a gondolatától is irtózott, hogy a csapatból bárkiről ilyesmit feltételezzen. – Voldemort csak a végén ért utol, csak addigra jött rá, hogy én vagyok az igazi Harry. Ha ismeri a tervet, már az elején tudta volna, hogy Hagrid párja az ő embere.

– Voldemort rád támadt? – kérdezte élesen Lupin. – És mi történt? Hogy sikerült megmenekülnöd?

Harry nagy vonalakban beszámolt a történtekről: elmondta, hogy a két halálfaló valahogy felismerte őt, s utána nem is üldözték őket tovább, hanem eltűntek, nyilván hogy értesítsék Voldemortot, aki nem sokkal azelőtt bukkant fel, hogy Hagriddal elérték a Tonks-ház körüli védett övezet határát.

– A halálfalók felismertek téged? De hát hogyan, miből? Mit csináltál?

Az égi motorozás rémisztő képek kaotikus halmazaként őrződött meg Harry emlékezetében, s nem kis erőfeszítésébe került, hogy valamennyire rekonstruálni tudja az eseményeket.

– Hát... ott volt Stan Shunpike... tudod, az a srác, aki régebben kalauz volt a Kóbor Grimbuszon. Megpróbáltam lefegyverezni, mert őt nem akartam... Magától ő ezt nem csinálná! Biztos, hogy Imperiust szórtak rá!

Lupin döbbenten csóválta a fejét.

– Felejtsd el a lefegyverzést, Harry, azon már rég túl vagyunk! Ezek az emberek az életedre törnek! Ha nem akarsz ölni, minimum kábíts!

Harryt nem győzte meg az érv.

– Vagy száz méter magasan repültünk, és Stan nem tudta, mit csinál! Ha ott elkábítom, lezuhan, és ugyanúgy meghal, mint ha Avada Kedavrát szórtam volna rá! Egyébként két éve éppen a Capitulatus mentett meg Voldemorttól – tette hozzá dacosan. Lupin hozzáállása Zacharias Smith-t juttatta eszébe, azt a nagyképű hugrabugos fiút, aki annak idején nevetségesnek találta, hogy Harry a lefegyverzés gyakorlásával akarja kezdeni Dumbledore Seregének kiképzését.

– Pontosan! – Lupin szemlátomást nehezen tudta fékezni indulatát. – És annak a jelenetnek jó pár halálfaló a tanúja volt! Már megbocsáss, de a halál torkában lefegyverző bűbájt használni igencsak egyéni megoldás. Azt pedig egyenesen öngyilkos dolognak tartom, hogy ezt ma este másodszor is megtetted olyan halálfalók jelenlétében, akik vagy jelen voltak az előző alkalommal, vagy hallottak az esetről!

– Szóval szerinted meg kellett volna ölnöm Stan Shunpike-ot? – csattant fel Harry.

– Dehogy kellett volna! De a halálfalók – és nemcsak ők, bárki – azt várták volna, hogy keményen viszonozd a támadást! Elismerem, a Capitulatus hasznos bűbáj, de ha halálfalók ellen használod, az olyan, mintha letennéd a névjegyed. Le kell szoknod róla!

A kioktatástól Harry kezdte magát szellemileg fogyatékos gyereknek érezni, de azért még maradt benne egy adag dac.

– Nem fogok válogatás nélkül mindenkit letarolni, aki az utamba kerül! – heveskedett. – Az Voldemort stílusa!

Lupin válasza elveszett a háttérzajban: Hagrid, akinek végre sikerült bepasszíroznia magát az ajtón, odabotorkált egy székhez és lerogyott rá, amitől a szék recsegve összeroskadt. A vadőr felváltva szitkozódott és mentegetőzött, de Harry nem törődött vele, és megint Lupinhoz fordult:

– George meg fog gyógyulni?

A kérdés feledtette Lupinnal ingerültségét.

– Meggyógyul, habár a fülét nem tudjuk visszanöveszteni, mert átok tépte le...

Zaj szűrődött be odakintről. Lupin az ajtóhoz sietett; Harry átugrotta Hagrid lábát, és kiszaladt az udvarba.

Odakint két alak tűnt fel. Harry már messziről felismerte őket: Kingsley és a Harryből éppen önmagává visszaváltozó Hermione érkezett meg egy-egy rossz vállfa két végét szorongatva. Hermione azonnal Harry karjaiba vetette magát, Kingsley ellenben az öröm legcsekélyebb jelét se mutatta. Helyette felemelte a pálcáját, és Lupin mellkasának szegezte.

– Albus Dumbledore utolsó szavai kettőnkhöz?

– Harry a mi élő reménységünk. Bízzatok benne! – idézte higgadtan Lupin, s mikor Kingsley pálcája Harry felé fordult, gyorsan kijelentette: – Ő önmaga, ellenőriztem.

– Jól van, jól van! – brummogta Kingsley, és köpenye alá rejtette pálcáját. – De valaki elárult minket! Tudták! Tudták, hogy ma van a napja!

– Igen, úgy tűnik – bólintott Lupin. – Arra viszont látszólag nem számítottak, hogy hét Harry lesz.

– Sovány vigasz! – dohogott Kingsley. – Kik érkeztek meg?

– Csak Harry, Hagrid, George és én.

Hermione a szája elé kapta a kezét.

– Veletek mi történt? – érdeklődött Lupin.

– Öten üldöztek, kettő megsérült, egy talán meghalt – sorolta Kingsley. – Tudjukkit is láttuk; ő csak a közepén szállt be az üldözésbe, aztán egykettőre megint eltűnt. Döbbenetes, Remus: tud...

– Repülni – bólintott Harry. – Én is találkoztam vele, üldözőbe vett minket Hagriddal.

– Szóval azért tűnt el, mert utánad eredt – csóválta a fejét Kingsley. – Fel nem tudtam fogni, miért hagyott futni minket. De miből jött rá a tévedésére?

– Harry egy kicsit túl finoman bánt Stan Shunpike-kal – adta meg a választ Lupin.

– Stannel? – csodálkozott Hermione. – De hiszen őt az Azkabanba zárták!

Kingsley sötéten felnevetett.

– Ugyan már, Hermione, nyilvánvaló, hogy tömeges kitörés történt, csak a minisztérium mélyen hallgat róla. Travers fejéről lecsúszott a kámzsa, mikor megátkoztam – neki is a cellájában kéne ülnie. És veletek mi történt, Remus? Hol van George?

– Oda az egyik füle – felelte Lupin.

– Az egyik...? – cincogta borzadva Hermione.

– Piton tette – bólintott Lupin.

– Piton...!? – fakadt ki Harry. – Nem mondtad, hogy ő is...

– Lecsúszott a csuklyája, felismertem. A Sectumsempra különben is az ő specialitása. Bárcsak elmondhatnám, hogy visszaadtam neki a kölcsönt, de sajnos nem: George-dzsal voltam elfoglalva, alig tudtam a seprűn tartani, annyira elgyengült a vérveszteségtől.

A beálló csendben mind a négyen felpillantottak az éjszakai égre. Odafent minden mozdulatlan volt; a csillagok hidegen, részvétlenül néztek vissza rájuk, fényük útját egyetlen közeledő barát sem keresztezte. Hol lehet Ron? Hol lehet Fred és Mr Weasley? Hol lehet Bill, Fleur, Tonks, Rémszem és Mundungus?

– Segíts egy kicsit, Harry! – brummogta Hagrid az ajtóból, ahova ezúttal kifelé jövet szorult be. Harry örült, hogy van mivel elfoglalnia magát, és kiszabadította a vadőrt. Aztán az üres konyhán át visszament a nappaliba, ahol Mrs Weasley és Ginny még mindig George körül tevékenykedtek. Az asszonynak addigra sikerült elállítania a vérzést, s a lámpafényben jól látszott a George füle helyén tátongó lyuk.

– Hogy van?

Mrs Weasley rápillantott Harryre.

– A fülét nem tudom visszaadni, mert sötét varázslat vágta le. De sokkal rosszabbul is járhatott volna... Életben van, és ez a fontos.

– Igen – bólintott Harry. – Hála istennek.

– Hangokat hallottam, megjött valaki? – kérdezte Ginny.

– Hermione és Kingsley.

– Jaj de jó – suttogta Ginny. Tekintete találkozott Harryével, aki hirtelen leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy átölelje, magához szorítsa a lányt. Az sem érdekelte, hogy Mrs Weasley jelen van – már mozdult volna, de ekkor csattanva kivágódott az ajtó a konyhában.

– Majd igazolom magam, Kingsley, de előbb megnézem a fiamat, úgyhogy félre az utamból, ha jót akarsz!

Harry sose hallotta még így kiabálni Mr Weasleyt. A családfő berontott a hálószobába; fején a kopasz folt verejtéktől csillogott, szemüvege félig lecsúszva lógott az orrán. Holtsápadt volt, akárcsak a nyomában érkező Fred, de sérülés nem látszott rajtuk.

– Arthur! – zokogott fel Mrs Weasley. – Hála az égnek!

– Hogy van George?

Mr Weasley térdre hullott a sebesült mellett, fia pedig a kanapé mögé lépett. Harry olyat látott, amit ismeretségük kezdete óta soha: Frednek elállt a szava. Némán tátogva meredt ikertestvére sebére, mintha nem akarna hinni a szemének.

George mocorogni kezdett; talán apja és Fred zajos érkezése ébresztette fel.

– Hogy érzed magad, kisfiam? – suttogta Mrs Weasley. – Fáj? George keze megindult a feje felé.

– Ahol a madárka, csak ott – motyogta.

– Mit beszél? – Fred rekedt volt a rémülettől. – Az agya is megsérült?

– Ahol a madárka... csak ott fáj – George kinyitotta a szemét, és ikertestvérére nézett. – Ahol a fülemüle... ahol a fülem üle, nem érted?

Mrs Weasley rázkódott a zokogástól. Fred arca falfehérből vörösbe váltott.

– Szörnyű – fintorodon el. – Nagyon ciki! A többszáz füles poén közül pont ezt a vacak szóviccet kellett kinyögnöd?

– Ennyit bírok. – George rávigyorgott könnyáztatta arcú anyjára. – Örülhetsz, ezentúl meg tudsz különböztetni minket.

Pillantása továbbsiklott a többi jelenlévőre.

– Szia, Harry... az vagy, igaz?

– Igen – bólintott Harry, és közelebb lépett a kanapéhoz.

– Az is valami, hogy sikerült egy darabban elhoznunk ide. Ron és Bill miért nem virraszt a betegágyam mellett?

– Ők még nem jöttek meg – felelte Mrs Weasley, s ettől lehervadt a vigyor George arcáról. Harry megkereste Ginny pillantását, és némán jelezte a lánynak, hogy szeretné, ha kimenne vele.

– Ronnak és Tonksnak már meg kellett volna érkeznie – mondta fojtott hangon Ginny, mikor áthaladtak a konyhán. – Muriel néni nem lakik olyan messze.

Harry hallgatott. Az aggodalom, a szorongás, amit az Odúba érkezése óta igyekezett féken tartani magában, most elhatalmasodott rajta: ott lüktetett a mellkasában, elzsibbasztotta tagjait, elszorította a torkát. Kimentek Ginnyvel a hátsó ajtón, elindultak lefelé a sötét udvarba vezető lépcsőn, s akkor a lány megfogta a kezét.

Kingsley fel-alá járkált odakint, és minden fordulónál felnézett az égre. Harrynek a nappaliban cirkáló Vernon bácsi jutott eszébe róla – egy ezerévesnek tűnő emlék. Hagrid, Hermione és Lupin egymás mellett álltak, s szótlanul kémlelték az eget. Akkor se mozdultak, mikor Harry és Ginny csatlakozott néma vigíliájukhoz.

A percek mintha évekké nyúltak volna. A várakozók a legkisebb fuvallatra is összerezzentek, s ha megrezdült egy bokor vagy fa, abban a reményben fordultak oda, hogy a levelek közül egy barát lép ki épen és sértetlenül.

Aztán egyszer csak egy leszálló seprű bontakozott ki a láthatatlanságból, éppen a fejük fölött...

– Ők azok! – sikoltott fel Hermione.

Tonks hosszan csúszva landolt, lába nyomán föld és kavicsok röpködtek mindenfelé.

– Remus! – kiáltotta, s a seprűnyélről egyenesen Lupin karjaiba vetette magát. A varázsló arca merev és sápadt volt – úgy tűnt, képtelen megszólalni. Ron szédelegve indult Harry és Hermione felé.

– Megvagytok – motyogta, mielőtt átadta magát az odasiető Hermione ölelésének.

– Már azt hittem... azt hittem...

– Jól vagyok. – Ron megveregette a lány hátát. – Semmi bajom.

Tonks elengedte Lupint, és a három jó barát felé fordult.

– Ron fantasztikus volt – mesélte mosolyogva. – Nagyot alakított. Az egyik halálfalót elkábította, pont kupán lőtte, pedig repülő seprűről mozgó célt eltalálni...

– Tényleg? – Hermione még mindig Ron nyakára fonta a karját, úgy nézett rá csillogó szemmel.

Ron kibontakozott az ölelésből.

– Nem kéne mindig úgy meglepődni – dörmögte kicsit sértődötten. – Már mindenki megérkezett?

– Nem – rázta a fejét Ginny. – Bill, Fleur, Rémszem és Mundungus még hiányzik. Megyek, megmondom anyáéknak, hogy egyben vagy.

Azzal beszaladt a házba.

– Miért csak most értetek ide? – Lupin szinte haragosan vonta kérdőre Tonksot. – Mi történt?

– Bellatrix rám szállt – felelte a boszorkány. – Úgy látszott, neki nemcsak Harry a fontos, hanem én is. Mindenáron meg akart ölni, Remus. Kár, hogy nem találtam el, mert van vele elszámolnivalóm. Rodolphust viszont egészen biztosan megsebesítettük... Aztán megérkeztünk Ron nénikéjéhez, Murielhez, lekéstük a zsupszkulcsot, a néni meg nekiállt pátyolgatni minket...

Lupin állkapcsán megremegett egy izom. Csak bólintott, nem bírt megszólalni. Tonks most Harryhez, Hermionéhoz és Kingsleyhez fordult.

– És veletek mi történt?

Ki-ki beszámolt a kalandjairól, de Bill, Fleur, Rémszem és Mundungus egyre aggasztóbb hiánya mindvégig ott volt köztük a levegőben, s úgy telepedett rá szavaikra, mint a dér.

– Visszamegyek a Downing Streetre – jelentette ki végül Kingsley, miután még egyszer végighordozta pillantását az égbolton. – Már egy órája ott kellene lennem. Értesítsetek, ha megérkeznek.

Lupin bólintott. Kingsley egy intéssel búcsút vett a társaságtól, és elindult a sötétben a kapu felé. Harry kisvártatva halk pukkanást vélt hallani – ebből sejtette, hogy Kingsley az Odú körüli védőzónából kiérve sikeresen dehoppanált.

Mr és Mrs Weasley, nyomukban Ginnyvel, futva közeledtek a hátsó ajtó felől. Mindketten megölelgették Ront, azután Lupinhoz és Tonkshoz fordultak.

– Hálával tartozunk nektek – szólt Mrs Weasley – a fiainkért.

– Ugyan, Molly, hagyd ezt – hárította el Tonks.

– Hogy van George? – tudakolta Lupin.

– Miért, mi baja? – kapta fel a fejét Ron.

– Elvesztette...

Mrs Weasley mondatának vége beleveszett a meglepetés és az öröm hangjaiba: a levegőben egy fekete thesztrál tűnt fel. Az udvaron állók közvetlen közelében ért földet, s hátáról Bill és Fleur csusszant le – szélfútta külsővel, de sértetlenül.

– Bill! Hála istennek, hála istennek...

Mrs Weasley odarohant a fiához. Az gépiesen megölelte őt, de közben apja szemébe nézve így szólt:

– Rémszem meghalt.

Mindenki félbehagyta megkezdett mozdulatát, és elnémult. Harry úgy érezte, mintha lényének egy része zuhanni kezdene, a földbe süllyedne, hogy örökre odavesszen.

– Láttuk – folytatta Bill. Fleur rábólintott, s a konyhaablakon kiszűrődő fényben kicsorduló könnyek nedves csíkjai csillantak meg az arcán. – Közvetlenül azután történt, hogy kitörtünk a körből. Rémszem és Dung közel voltak hozzánk, ők is észak felé indultak. Voldemort – aki seprű nélkül repült – egyenesen őket célozta meg. Dung pánikba esett, hallottam az ordítását, és Rémszem hiába próbálta visszatartani, dehoppanált. Rémszem az arcába kapta Voldemort átkát, hanyatt leesett a seprűjéről, és... Semmit nem tehettünk érte, minket is fél tucat halálfaló támadott...

Billnek elcsuklott a hangja.

– Persze, hogy nem tehettetek semmit – dörmögte Lupin.

Csak álltak, néma pillantásokat váltva. Harry képtelen volt feldolgozni a hírt. Rémszem meghalt... lehetetlen... Rémszem, a kőkemény harcos, az örök túlélő...

Az első döbbenet elmúltával lassan mind ráébredtek – bár kimondani senki nem akarta –, hogy feleslegesen állnak az udvaron, nincs már kire várniuk. Szótlanul követték hát Mr és Mrs Weasleyt az Odú nappalijába, ahol az ikrek mit sem sejtve hahotáztak.

– Mi a baj? – kérdezte Fred, a belépők arcát fürkészve. – Mi történt? Ki...?

– Rémszem – felelte Mr Weasley. – Meghalt.

A megrökönyödés letörölte az ikrek arcáról a vigyort. A hír mindenkit megbénított. Tonks egy zsebkendőt szorongatott, abba zokogott hangtalanul. Harry tudta, hogy hozzá különösen közel állt Rémszem: úgy tekintett rá, mint szeretett mesterére és pártfogójára. Hagrid, aki csak a sarokban talált elég helyet magának, a szemét nyomkodta asztalterítőnyi zsebkendőjével.

Bill a kredenchez lépett, és egy üveg Lángnyelv-whiskyt meg poharakat vett elő.

– Tessék – szólt, és egy pálcasuhintással tizenkét teli poharat küldött szét a szobában. A tizenharmadikat magasra emelte. – Rémszemre.

– Rémszemre – visszhangozta a társaság, majd ki-ki belekortyolt az italába.

– Rémszemre – brummogta kicsit megkésve Hagrid, és csuklott egyet.

A whisky végigperzselte Harry torkát, egyszersmind kizökkentette őt zsibbadt, félálomszerű állapotából, és valami bátorságfélét lobbantott fel benne.

– Szóval Mundungus lelépett – szólalt meg Lupin, aki egy hajtásra kiürítette poharát.

A szobában egy csapásra megváltozott a légkör: minden arc megfeszült, és minden szem Lupinra szegeződött. Várták a folytatást, ugyanakkor – Harry úgy érezte – kicsit tartottak attól amit hallani fognak.

– Tudom, mire gondolsz – fordult Lupinhoz Bill. – Ez nekem is megfordult a fejemben a visszaúton, hiszen a halálfalók vártak ránk, ez nyilvánvaló. De kizárt, hogy Mundungus árult el minket. Nem tudták, hogy hét Harry lesz, meg is zavarodtak, amikor megjelentünk – márpedig ne feledd, hogy ez a trükk épp Mundungus ötlete volt. Miért pont a lényeget ne mondta volna el nekik? Szerintem Dung egészen egyszerűen halálra rémült. Eleve csak azért vett részt az egészben, mert Rémszem ráparancsolt, Tudjukki pedig rögtön őket támadta meg. Abban a helyzetben nála bátrabb emberek is pánikba estek volna.

– Tudjukki pontosan azt tette, amit Rémszem megjósolt – szipogta Tonks. – Feltételezte, hogy az igazi Harryt a legtapasztaltabb, legjobb aurorok őrzik. Először Rémszemre támadt, és mikor ők Mundungus miatt lelepleződtek, Kingsleyt vette üldözőbe...

– Ez min’ nágyon szép – fakadt ki Fleur –, de nem mágyárházza meg, ‘onnan tu’ták, ‘ogy má este ‘ozzuk ki ‘Arryt! Válákinek eljárht á szája. Váláki kikotyoktá áz időpontot egy iletéktelennek. Sák így le’etséges, ‘ogy tu’ták áz áksziorol, de nem ismerhték á terhvet.

Fleur dacosan körülnézett, hogy ki mer vitába szállni vele. Tündérszép arcát még mindig könnyek nyoma csíkozta. Senki nem mondott ellent neki; a csendet csak a zsebkendője mögé rejtőző Hagrid csuklásai törték meg. Harry ránézett a vadőrre, aki nemrég az életét kockáztatta, hogy megmentse őt – a barátra, akit szeretett, akiben megbízott, aki egyszer sárkánytojásért kifecsegett egy fontos titkot Voldemortnak...

– Nem – szólalt meg fennhangon, csodálkozó tekinteteket vonva magára: a Lángnyelv-whisky valahogy a hangját is zengőbbé tette. – Mármint... ha tényleg hibázott valaki – folytatta –, nem ítélhetjük el, mert biztos, hogy nem szándékosan tette. Nem ítélhetjük el – ismételte, még mindig egy kicsit hangosabban a tőle megszokottnál. – Bíznunk kell egymásban. Én bízom bennetek, tudom, hogy nincs senki ebben a szobában, akit rá lehetne venni, hogy eláruljon engem Voldemortnak.

Szavait újabb csend követte. Még mindig mindenki őt nézte; ettől kicsit zavarba jött, és belekortyolt a whiskyjébe, csak hogy csináljon valamit. Miközben ivott, Rémszemre gondolt; Rémszemre, aki nem egyszer Dumbledore szemére vetette, hogy túl könnyen ajándékoz meg embereket a bizalmával.

– Jól beszélsz, Harry – szólt váratlanul Fred.

– Szavad zene füleinknek – bólogatott George, s közben lopva Fredre pillantott; annak megrándult a szája szöglete.

Lupin egészen furcsa arckifejezéssel nézett Harryre: majdhogynem szánakozva.

– Bolondnak tartasz? – kérdezte ingerülten Harry.

– Nem – felelte Lupin –, csak azt gondolom, hogy olyan vagy, mint James, aki leköpte volna magát, ha eszébe jut kételkedni a barátaiban.

Harry tudta, mire céloz Lupin: arra, hogy apja vesztét az egyik barátja, Peter Pettigrew árulása okozta. Megmagyarázhatatlan düh öntötte el, vissza akart vágni Lupinnak, de az elfordult tőle, letette a poharát, és ránézett Billre.

– A dolog nem várhat. Szólhatok Kingsleynek is, ha...

– Nem – vágta rá Bill. – Mehetünk, készen állok.

– Hova mentek? – kérdezte kórusban Tonks és Fleur.

– Rémszem holttestéért – felelte Lupin. – Meg kell keresnünk.

– Nem lehetne...? – Mrs Weasley esdeklő tekintettel nézett a fiára.

– Később visszamenni? – vonta fel a szemöldökét Bill. – Nem. Vagy azt akarjátok, hogy a halálfalók vigyék el?

Senki nem felelt. Lupin és Bill elköszöntek és távoztak.

Az ott maradottak most mind leültek, egyedül Harry maradt állva. A hirtelen lesújtó, kérlelhetetlen halál úgy lebegett köztük, mint egy rémisztő kísértet.

– El kell mennem – jelentette ki Harry.

Tíz pár elkerekedett szem szegeződött rá.

– Miket beszélsz, Harry? – hüledezett Mrs Weasley. – Ne butáskodj!

– Nem maradhatok itt.

Harry megdörzsölte a homlokát: megint szúrt a sebhelye.

– Amíg itt vagyok, mindenki veszélyben van. Nem akarok...

– Ne beszélj butaságokat! – emelte fel a hangját Mrs Weasley. – Minden, ami ma történt, csak azért történt, hogy te épségben eljuss ide. Hála istennek itt is vagy. Fleurt is sikerült rávennünk, hogy ne Franciaországban legyen az esküvő, hanem itt, mindent úgy intéztünk, hogy együtt maradhassunk, és vigyázhassunk rád...

Mrs Weasley nem érti... – gondolta Harry – nem érti, hogy mindez nem vigasztalja, hanem még kínosabb helyzetbe hozza őt.

– Ha Voldemort rájön, hogy itt vagyok...

– Hogy jönne rá? – ellenkezett Mrs Weasley.

– Tucatnyi olyan hely van, ahol lehetnél – kapcsolódott be a győzködésbe Mr Weasley. – Nincs rá mód, hogy megtudja, melyik védett házban vagy.

– Nem a saját életemet féltem! – csattant fel Harry.

– Tudjuk – csitította Mr Weasley. – De ha elmész, értelmét veszti, amit az este csináltunk.

– Nem mész sehova – mordult fel Hagrid. – A mindenségit, Harry, majd a nyakunkat törtük, hogy idehozzunk téged!

George felkönyökölt a kanapén.

– Vérem és fülem hullattam az ügyért!

– Tudom, hogy...

– Rémszem se akarná...

– Tudom...!!! – ordította Harry.

Zsarolják, sarokba szorítják... Azt hiszik, nincs tisztában vele, mekkora áldozatot hoztak érte? Nem tudják felfogni, hogy pontosan azért kell elmennie, mert nem akar még több szenvedést okozni nekik?

A sebhelye egyre csak szúrt és lüktetett. A hosszúra nyúló, kínos csöndet végül Mrs Weasley törte meg:

– Hol van Hedvig? – kérdezte békítően. – Beteszem őt Pulipinty mellé, és adok neki enni.

Harry úgy érezte, mintha kövek zuhannának a gyomrába. Képtelen volt rá, hogy elmondja, mi történt. Hogy ne kelljen megszólalnia, szájához emelte a poharat, és felhajtotta a maradék whiskyt.

– Hamar el fog terjedni, hogy megint kibabráltál vele, Harry – terelte másra a szót Hagrid. – Megszöktél előle, megvédted magad, pedig a markában voltál.

– Nem védtem meg magam – jelentette ki kereken Harry. – A pálcám védett meg. Magától varázsolt.

Egy hosszú pillanat után Hermione óvatosan megjegyezte:

– Az lehetetlen. Biztos úgy érted, hogy akaratlanul varázsoltál, ösztönösen reagáltál a veszélyre.

– Nem – rázta a fejét Harry. – Zuhant a motor. Azt se tudtam, merre van Voldemort, de a pálca megindult a kezemben, magától célzott, és kilőtt egy bűbájt, azt se tudom, mifélét. Még sose csináltam aranyszínű lángot.

– Szorult helyzetben – magyarázta Mr Weasley – gyakran előfordul, hogy olyan bűbájt produkál az ember, amit nem is ismer. Jó példa erre a tanulatlan kisgyermekek varázslása...

– Ez nem olyan volt – sziszegte összeszorított fogakkal Harry. Izzott a sebhelye, düh és csalódottság töltötte el; bosszantotta, hogy azt képzelik, varázsereje Voldemortéhoz mérhető.

A társaság hallgatásba süppedt. Harry tudta, hogy nem hisznek neki. Most, hogy belegondolt, ő se hallott még olyanról, hogy egy pálca magától varázsoljon.

Sebhelye most már lángolt a fájdalomtól. Minden önfegyelmére szüksége volt, hogy ne kezdjen fennhangon jajgatni. Morgott valamit arról, hogy friss levegőre vágyik, azzal letette a poharát, és kisietett a szobából.

Jöttére az udvarban álló csontos, fekete thesztrál meglengette csupasz denevérszárnyait, aztán tovább legelészett. Harry megállt a kertbe vezető kiskapu előtt, rábámult a burjánzó növényekre, és lüktető homlokát dörzsölve Dumbledorera gondolt.

Dumbledore hinne neki, ebben biztos volt. Ő meg tudná mondani, hogyan és miért volt lehetséges, hogy a pálcája helyette varázsoljon – Dumbledore minden kérdésre tudná a választ. Ő ismert minden titkot, ő magyarázta el, milyen különleges kapcsolat van Voldemort pálcája és az övé között... De Dumbledoreral nem beszélhet soha többet, mert ő már messze jár, akárcsak Rémszem, akárcsak Sirius és a szülei, akárcsak a szerencsétlen Hedvig... Harrynek égett a torka, s ezúttal nem a whiskytől.

S ekkor egyik pillanatról a másikra meghatványozódtak a kínjai. Harry összeszorította a szemét, tenyerét a homlokára nyomta, s miközben a fájdalom a sebhelyében tetőfokára hágott, valaki a fejében azt ordította:

– Azt mondtad, a probléma megszűnik, ha egy másik pálcát használok!

És a fejébe robbant a hanghoz tartozó látomás: kőpadlón rongyokká foszlott ruhájú, csontsovány öregember vergődik, és üvölt, elnyújtva, velőtrázóan, kibírhatatlan kínok között...

– Ne! Ne! Könyörgök, könyörgök, ne...

– Hazudtál Voldemort nagyúrnak, Ollivander!

– Nem... esküszöm, nem...

– Potter pártjára álltál, őt segítetted, hogy megszökhessen!

– Esküszöm, nem... azt hittem, egy másik pálcával sikerül...

– Akkor magyarázd el, mi történt! Lucius pálcája tönkrement!

– Én sem értem... a kapcsolat... csak a két pálca között áll fenn...

– Hazudsz!

– Kérlek... könyörgök...

Harry látta, ahogy a csontfehér kéz felemeli a pálcát, érezte Voldemort pusztító dühét, látta, hogy a földön fekvő, aszott öregember megvonaglik a kíntól...

– Harry!

Olyan hirtelen lett vége, ahogyan kezdődött; újra állt a sötétben, remegő tagokkal, a kertkapuba kapaszkodva. A szíve kalapált, a sebhelye szúrt és viszketett. Hosszú másodpercek teltek el, mire felfogta, hogy Ron és Hermione kijöttek hozzá.

– Gyere vissza a házba, Harry – suttogta Hermione. – Ugye, nem akarsz még mindig elmenni?

– Itt kell maradnod, öreg – tette a hátára a kezét Ron.

– Jól vagy? – Hermione belenézett Harry arcába. – Borzalmasan nézel ki!

– Lehet... – morogta kissé remegő hangon Harry –, de biztos jobban nézek ki, mint Ollivander...

Beszámolója hallatán Ron arcára borzalom, Hermionéére pedig rémület ült ki.

– De hát úgy volt, hogy több ilyen nem lesz! Azt mondták, hogy a sebhelyed... hogy nem csinál ilyet többet! Nem hagyhatod, hogy kiújuljon ez a kapcsolat! Dumbledore azt mondta, zárd le az elméd!

Mivel Harry nem felelt, a lány megragadta a karját.

– Harry, az a szörnyeteg a hatalma alá hajtja a minisztériumot, az újságokat, a fél varázsvilágot! Ne engedd be még a fejedbe is!

Hatodik fejezet

A pizsamás padlásszellem

A megrendülés, amit Rémszem elvesztése okozott, még napok múltán is érezhető volt az Odúban. A rend tagjai jöttek-mentek, hozták a híreket, s valahányszor nyílt a hátsó ajtó, Harry mindig azt remélte, hogy Mordon biceg be rajta. Érezte, hogy bűntudatát és fájdalmát csak az aktív cselekvés csillapítaná, ezért mielőbb el akart indulni, hogy feladata szerint felkutassa és megsemmisítse a horcruxokat.

– Az a gond, hogy a... – Ron némán formálta szájával a horcruxok szót – ügyében nem léphetsz, amíg be nem töltötted a tizenhetet. Addig rajtad van a nyomjel. Terveket szőni viszont itt is ugyanolyan jól lehet, mint bárhol másutt. – Suttogóra fogta a hangját. – Vagy már kitaláltad, hogy hol vannak a micsodák?

– Nem – vallotta be Harry.

– Asszem, Hermione végzett egy kis kutatást – folytatta Ron. – De azt mondta, majd akkor számol be róla, ha megérkeztél.

A reggelihez terített asztalnál ültek; Mr Weasley és Bill már elindultak a munkahelyükre, Mrs Weasley felment az emeletre, hogy felkeltse Hermionét és Ginnyt, Fleur pedig ellibbent fürödni.

– Harmincegyedikén lekerül rólam a nyomjel – mondta Harry. – Vagyis négy napig kell még itt maradnom, azután...

– Öt napig – javította ki határozottan Ron. – Ha az esküvő előtt meglépünk, leharapják a fejünket.

Harry gyanította, hogy Ron Fleurnek és Mrs Weasleynek tulajdonít efféle emberevési szándékot.

– Egyetlen nap nem a világ – tette hozzá Ron, Harry dacos fintorát látva.

– Nem tudják felfogni, milyen fontos...?

– Persze, hogy nem tudják – vágta rá Ron. – Halvány gőzük sincs róla. Jó is, hogy említed, mondani akarok valamit ezzel kapcsolatban.

Az előszoba felé pillantott, hogy ellenőrizze, nem közeledik-e még az anyja, aztán közelebb hajolt Harryhez.

– Anya megpróbált kifaggatni engem meg Hermionét. Arról, hogy mire készülünk. Számíthatsz rá, hogy nálad is be fog próbálkozni. Apa meg Lupin is kérdezősködött, de őket le lehetett állítani azzal, hogy Dumbledore azt mondta, csak mi tudhatunk a dologról. Anya viszont nem adja fel ilyen könnyen.

Ron jóslata órákon belül beteljesedett. Mrs Weasley nem sokkal ebéd előtt kiemelte Harryt a kis csapatból, mégpedig azzal az ürüggyel, hogy segítsen azonosítani egy fél pár férfizoknit, ami talán az ő hátizsákjából származik. A konyhából nyíló kis mosófülkében aztán sarokba szorította Harryt, és nyomban támadásba lendült.

– Ron és Hermione valami olyasmit vett a fejébe, hogy ti hárman kimaradtok a Roxfortból – kezdte könnyed, csevegő hangon.

– Hát igen – felelte Harry. – Úgy áll a dolog.

A sarokban álló mángorló magától beindult, és kifacsart egy férfimellénynek látszó ruhadarabot.

– Megtudhatnám, miért készültök megszakítani tanulmányaitokat? – tudakolta Mrs Weasley.

– Dumbledore megbízott... egy feladattal – motyogta Harry. – Ron és Hermione tud róla, és segíteni akarnak nekem.

– Miféle feladatról van szó?

– Sajnálom, azt nem...

– Úgy gondolom, hogy Arthurral jogunk van megtudni, és a Granger házaspárnak nyilván ugyanez a véleménye!

Harry számított az aggódó szülő-érvre. Nagy önfegyelemmel Mrs Weasley szemébe nézett. Ugyanolyan barna, mint Ginny szeme – futott át rajta a felismerés, s ez nem könnyítette meg a dolgát.

– Dumbledore-nak az volt a kívánsága, hogy csak mi tudjunk a dologról. Nagyon sajnálom. Ronnak és Hermionénak nem muszáj velem jönniük, ha nem akarnak...

– Szerintem pedig neked se muszáj sehova menned! – Mrs Weasley most már nem is próbálta leplezni érzelmeit. – Tizenhét évesek vagytok, éppen csak hogy nagykorúak! Ez nonszensz! Ha Dumbledore-nak olyan ember kellett, akire feladatokat bízhat, bárkit válaszhatott volna a rend tagjai közül! Nyilvánvaló, hogy félreértetted őt, Harry. Biztosan csak megemlítette, hogy valamit el kell végezni, de te úgy értetted, hogy neked kell elvégezned...

– Nem értettem félre – szögezte le Harry. – Rám vár a feladat.

Azzal Mrs Weasley kezébe nyomta az azonosítás céljából átvett, arany sáslevél-mintás zoknit.

– Ez egyébként nem az enyém, én nem a Poricy SC-nek szurkolok.

– Jaj, hát persze! – Mrs Weasley meghökkentő hirtelenséggel váltott vissza a csevegő hangnemre. – Magam is rájöhettem volna. De nyugtass meg, Harry, amíg még itt vagy, ugye, számíthatok a segítségedre az esküvői előkészületekben? Rengeteg a tennivalónk!

– Azt... igen... hát persze – hebegte Harry a hirtelen váltástól megzavarodva.

– Kedves tőled – nyugtázta mosolyogva az asszony, és kivonult a mosókonyhából.

Attól a perctől fogva Harry, Ron és Hermione annyi feladatot kapott a ház körül, hogy gondolkodni se maradt idejük. A jóhiszemű magyarázat erre az volt, hogy Mrs Weasley Rémszem tragédiáját és az éjszakai kaland többi borzalmát akarja feledtetni velük, azonban két napi folyamatos étkészlet-pucolás, szalvéta-, szalag-meg virágválogatás, kert-törpétlenítés és szendvicskészítés után Harry gyanítani kezdte, hogy másféle indíték van a háttérben. Mrs Weasleynek ugyanis valamiképp mindig sikerült úgy kiosztania a feladatokat, hogy Harry, Ron és Hermione három különböző helyen tevékenykedjenek; Harrynek legutóbb azon az estén volt alkalma hatszemközt beszélni barátaival, amikor beszámolt nekik Ollivander kínzatásáról.

– Szerintem anya abból indul ki, hogy ha távol tart titeket egymástól, akkor nem tudtok terveket szőni, és tovább itt maradtok – fejtette ki fojtott hangon a véleményét Ginny, miközben Harryvel vacsorához terítettek a harmadik nap estéjén.

– És akkor mi van? – dörmögte Harry. – Arra számít, hogy valaki megöli helyettem Voldemortot, amíg én itt pástétomos rétest sütök?

Csak akkor gondolt bele, hogy mi csúszott ki a száján, mikor látta, hogy Ginny elsápad.

– Szóval igaz? – suttogta a lány. – Az a feladatod?

– Dehogy, csak... csak vicceltem – visszakozott Harry.

Szótlanul egymásra néztek, s Harry észrevette, hogy a döbbeneten kívül valami más is tükröződik Ginny arcán. Hirtelen tudatosult benne, hogy most először van kettesben a lánnyal a roxforti birtok eldugott szögleteiben együtt töltött, lopott órák óta. Biztos volt benne, hogy e percben Ginny is azokra a régi találkákra gondol. Mindketten összerezzentek, mikor kinyílt az ajtó, és belépett Mr Weasley, Kingsley meg Bill.

Ezekben a napokban gyakori vacsoravendégek voltak náluk a rend különböző tagjai, hiszen az Odú vette át a Grimmauld téri háztól a főhadiszállás szerepét. Mr Weasley elmagyarázta, hogy az eredeti titokgazda, Dumbledore halála után titokgazdává vált mindenki, akinek Dumbledore elárulta, hol van a rend székhelye.

– És mivel vagy húszan vagyunk ilyenek, már korántsem bízhatunk annyira a Fidelius-bűbájban. A halálfalók húsz emberből próbálhatják meg kiszedni a titkot. Előbb vagy utóbb valaki beszélni fog.

– De hát Piton mostanra már biztos megadta nekik a címet, nem? – vette fel Harry.

– Rémszem elhelyezett pár átkot arra az esetre, ha Piton odamerészkedne. Reméljük, elég erősek ahhoz, hogy távol tartsák őt, és csomót kössenek a nyelvére, ha beszélni akarna a helyről – de csak reméljük. Őrültség lenne továbbra is főhadiszállásként használni a házat most, hogy ennyire meggyengült a védelme.

Ezen az estén annyira tele volt a konyha, hogy az asztalnál komoly nehézséggel járt a kés és a villa használata. Harry ott találta magát Ginny mellett – pedig azután, amit nemrég szavak nélkül mondtak egymásnak, jobban örült volna, ha ül közöttük néhány ember. Annyira ügyelt rá, hogy karja véletlenül se súrolja a lányét, hogy a sült csirkéjét is alig tudta felvágni.

– Rémszemről semmi hír? – fordult Billhez.

– Semmi.

Mordont nem temethették el, mert Bill és Lupin hiába keresték a holttestét. Azt se tudták pontosan, hova zuhant, hiszen a tragédia a csata forgatagában, ráadásul sötétben történt.

– A Reggeli Próféta nem közölte a halálhírét, se azt, hogy előkerült volna a teste – folytatta Bill. – Ez persze nem jelent semmit, hisz mostanság sok mindent nem írnak meg.

– És az se probléma, hogy kiskorú létemre varázsoltam, amikor üldöztek a halálfalók? Nem akarnak beidézni meghallgatásra? – Ezt a kérdést Harry már az asztal túloldalán ülő Mr Weasleyhez intézte. Az a fejét rázta. – Vajon azért, mert tudják, hogy nem volt más választásom, vagy azért, mert kínos lenne nekik, ha világgá kürtölném, hogy Voldemort megtámadott?

– Szerintem az utóbbi. Scrimgeour nem akarja elismerni, hogy Voldemort hatalma vetekszik az övével, és az azkabani tömeges szökésről is inkább mélyen hallgat.

– Hát persze, miért is tudják meg az emberek az igazságot!? – Harry mérgében olyan erősen markolta a kését, hogy elvörösödő jobbján olvashatóvá váltak a régi heg betűi: Hazudni bűn.

– Nincs senki a minisztériumban, aki szembeszállhatna vele? – dühöngött Ron.

– De van, Ron, csakhogy mindenki fél – felelte Mr Weasley. – Mindenki retteg, hogy ő lesz a következő, aki eltűnik, akinek a gyerekeit megtámadják. Szörnyű dolgokat suttognak az emberek. Én például a magam részéről nem hiszem el, hogy az a mugliismeret-tanárnő önszántából jött el a Roxfortból. Hetek óta senki nem látta őt. Ehhez képest Scrimgeour naphosszat bezárkózva ül az irodájában. Őszintén remélem, hogy valamilyen terven dolgozik.

A beálló csöndben Mrs Weasley eltüntette az asztalról az üres tányérokat, és szervírozta az almatortát.

– Ki kell tálálnunk, ‘ogyán álszázunk téged, ‘Arry – szólalt meg Fleur, miután mindenki vett a desszertből. Harry értetlenkedve nézett rá, ezért hozzátette: – Áz esküvön. Á vendégek között perhsze nem lesznek ‘alálfalók, de vánnák, ákiknek egy po’ár pezsgőtől is megoldódik á nyelve.

Harry ebből rájött, hogy Fleur még mindig Hagridot gyanúsítja.

– Ebben van valami – bólogatott Mrs Weasley, aki az asztalfőn ült, és az orra hegyére biggyesztett szemüvegen át azt a meghökkentően hosszú pergament böngészte, amire az esküvővel kapcsolatos tennivalókat írta fel. – Lássuk csak: kitakarítottad már a szobádat, Ron?

– Minek!? – Ron lecsapta a kanalát, és végtelen felháborodással nézett anyjára. – Minek kell a szobámat kitakarítani? Harrynek meg nekem jó így is, ahogy van!

– Ha nem tudnád, pár nap múlva esküvő lesz a házban, a bátyád esküvője...

– És az én szobámban akarnak összeházasodni? – dühöngött Ron. – Nem! Mi a merlini búbánatos bal...

– Válogasd meg a szavaidat, ha anyáddal beszélsz! – ripakodott rá Mr Weasley. – És csináld, amit mond!

Ron vetett egy-egy sötét pillantást mindkét szülőjére, aztán újra a kezébe vette a kanalát, és dühös támadást intézett almatortája maradéka ellen.

– Segítek majd, az én holmijaim is szanaszét vannak – vigasztalta Harry.

– Nem, Harry drágám, jobb szeretném, ha te Arthurnak segítenél rendet tenni a tyúkólban. Téged pedig, Hermione, arra kérnélek, húzz ágyat Monsieur és Madame Delacournak. Holnap délelőtt tizenegykor érkeznek.

Kiderült azonban, hogy a tyúkok körül nincs sok tennivaló.

– Mollynak, öhm, nem feltétlenül kell tudnia róla – dörmögte Mr Weasley, elállva Harry útját a tyúkól ajtajában –, de Ted Tonks elküldte nekem, ami Sirius motorjából maradt, és én itt dugtam el... akarom mondani, itt tárolom a roncsokat. Rendkívül izgalmas darabok vannak köztük: például egy kiböfögő – ha jól emlékszem, így nevezik –, meg egy gyönyörű akku-molátor, és végre tanulmányozhatom a tárcsafék működését. Megpróbálom majd összerakni a gépezetet, ha Molly nem lesz... illetve, ha lesz rá időm.

Mikor visszamentek a házba, nem találkoztak Mrs Weasleyvel, így Harry észrevétlenül felsurranhatott Ron padlásszobájába.

– Csinálom, csinálom! Ja, te vagy az? Ron megkönnyebbülten felsóhajtott, mikor látta, ki lép be az ajtón. Rögtön vissza is feküdt az ágyra, ahonnan egy másodperce felpattant. A szobában ugyanolyan rendetlenség volt, mint korábban, vagy ha mégsem, az Hermionénak volt köszönhető, aki most a sarokban guggolt, és könyveket szortírozott két hatalmas kupacba, Harry a sajátjait is felfedezte köztük. Csámpás, a nagy vörös macska a lány lába körül ténfergett.

– Szia, Harry – köszönt Hermione, mikor a nevezett lezuttyant a kempingágyára.

– Neked meg hogy sikerült megszöknöd?

– Ron mamája elfelejtette, hogy már tegnap áthúztuk az ágyakat Ginnyvel – felelte Hermione, azzal rádobta a Numerológia és grammatikát az egyik könyvrakásra, a Feketemágia felvirágzása és bukását meg a másikra.

– Épp Rémszemről beszélgettünk – tájékoztatta Harryt Ron. – Szerintem nem biztos, hogy meghalt.

– De hát Bill látta, hogy eltalálta őt a gyilkos átok – emlékeztette Harry.

– Bill a saját üldözőivel volt elfoglalva – érvelt Ron. – Nem biztos, hogy jól látta.

– De ha nem is találta el a gyilkos átok, akkor is vagy háromszáz métert zuhant – jegyezte meg Hermione, miközben a Nagy-Britannia és Írország kviddicscsapatai című kötet súlyát méregette.

– Lehet, hogy pajzsbűbájt használt...

Harry a fejét rázta.

– Fleur azt mondta, kilőtték a kezéből a pálcát.

– Jó, legyen halott, ha annyira akarjátok – morogta sértődötten Ron, és néhány jól irányzott pofonnal megpuhította a párnáját.

– Dehogy akarjuk, hogy halott legyen! – tiltakozott Hermione. – Borzalmas, hogy meghalt! De a tények akkor is tények.

Harry most először képzelte el a halott Rémszemet: Dumbledore-éhoz hasonlóan összeroncsolódott testét, a még mindig ide-oda forduló, elpusztíthatatlan mágikus szemmel... A kép egyszerre volt hátborzongató és morbid módon nevetséges.

– A halálfalók biztos feltakarítottak maguk után, azért nem került elő a holttest – spekulált Ron.

– Ja, biztos – bólogatott Harry. – Barty Kupor módszerével egyetlen csontot csináltak belőle, és elásták Hagrid kertjében. Vagy átváltoztatták és bedugták...

– Ne! – sikoltotta Hermione. Harry meghökkenve odanézett, és látta, hogy a lány könnyekben tör ki a Spellman Szótagképtár fölött.

– Jaj, ne... – Harry megpróbált gyorsan feltápászkodni a kempingágyról. – Ne haragudj, Hermione, nem akartalak...

Ron azonban ágya rozsdás rugóit szörnyű nyekergésre késztetve felpattant, és megelőzte Harryt. Egyik kezével átölelte Hermionét, a másikkal kihalászott farmernadrágja zsebéből egy visszataszító állapotú zsebkendőt, amit korábban kályhapucolásra használt. Kapkodva elővette a pálcáját, és a koszos rongyra szegezte.

– Tergeo!

A bűbáj eltüntette a korom jelentős részét. Ron nem kis büszkeséggel nyújtotta át a finoman füstölgő zsebkendőt Hermionénak.

– Köszönöm... köszönöm, Ron... Ne haragudjatok... – Hermione kifújta az orrát, és szaggatottan sóhajtott. – De olyan bor-borzalmas... Előbb Dumbledore, most meg... Azt... azt hittem, Rémszemnek nem tudnak ártani, annyira erősnek tűnt!

Ron bólogatott, és megszorította a lány vállát.

– Hát igen... De ugye, tudod, mit mondana nekünk, ha most itt lenne.

– „La-lankadatlan éberség” – szipogta Hermione.

– Pontosan. Meg azt, hogy okuljunk a sorsából. És mi okulunk is: nem bízunk többet abban az alamuszi vakarék Mundungusban.

Hermione sírós kis nevetéssel lehajolt két újabb könyvért. Egy másodperccel később Ron lekapta a válláról a kezét, ugyanis Hermione a lábára ejtette a Szörnyek szörnyű könyvét Az ádáz kötet ledobta magáról zárószíját, és Ron bokájába harapott.

– Jaj, bocsánat! – rémüldözött Hermione. Harry odaugrott, és gyorsan ártalmatlanná tette a nyomdaterméket.

– Különben is, minek vacakolsz azokkal a könyvekkel? – kérdezte Ron, miután visszabicegett az ágyához.

– Kiválogatom azokat, amelyeket érdemes magunkkal vinnünk, ha majd elindulunk horcruxokat keresni.

– Ja persze – csapott a homlokára Ron. – El is felejtettem, hogy mozgókönyvtárnak álcázva megyünk levadászni Voldemortot.

– Kac-kac. – Hermione töprengve nézett a Spellman Szótagképtárra. – Nem tudom... szerintetek lesz dolgunk rúnákkal? Elképzelhető... A biztonság kedvéért vigyük magunkkal.

Rádobta a szótagképtárat a nagyobbik könyvkupacra, majd a kezébe vette a Roxfort történetét.

– Figyeljetek! – húzta ki magát Harry. Ron és Hermione ránéztek, s mindkettejük arcán a beletörődés és a dac keveréke jelent meg.

– Tudom, Dumbledore temetése után azt mondtátok, hogy velem akartok jönni – fogott bele Harry.

– Kezdi már – húzta el a száját Ron.

– Tudtuk, hogy nem hagyja ki – sóhajtott Hermione, és megint a könyvek felé fordult. – Azt mondom, vigyük el a Roxfort történetét is. Ha nem is megyünk vissza a suliba, rosszul érezném magam, ha nem lenne...

– Figyeljetek! – ismételte Harry.

– Nem, te figyelj! – vágta rá Hermione. – Veled megyünk. Ezt már hónapokkal ezelőtt eldöntöttük – sőt igazából évekkel ezelőtt.

– De...

– Fogd be! – tanácsolta Ron.

– Biztos, hogy jól meggondoltátok? – erősködött Harry.

– Lássuk csak... – Hermione rácsapta a nélkülözhetőnek ítélt könyvek kupacára a Túrák a trollokkal című művet; arca kipirult az indulattól. – Napok óta azon dolgozom, hogy ha eljön az ideje, egy percen belül elindulhassunk. Közlöm veled, hogy ennek érdekében elég nehéz varázslatokat hajtottam végre, nem beszélve arról, hogy Ron mamájának az orra előtt kellett becsempésznem Rémszem egész Százfűléfőzet készletét.

– Ezenkívül módosítottam a szüleim emlékezetét, úgyhogy jelenleg Wendell és Monica Wilkinsnek képzelik magukat, és úgy érzik, régi vágyuk teljesült azzal, hogy most Ausztráliába költöztek. Mindezt azért tettem, hogy Voldemort ne találjon rájuk olyan könnyen, ha ki akarja vallatni őket rólam – vagy épp rólad, mert sajnos elég sokat meséltem nekik becses személyedről.

– Ha túlélem a horcruxos kalandunkat, utána megkeresem a szüleimet, és leveszem róluk a bűbájt. Ha nem élem túl – akkor sincs baj, ők biztonságban vannak, és boldogan élhetnek. Wendell és Monica Wilkinsként úgy tudják, hogy sose volt lányuk.

Hermione szemét elöntötték a könnyek. Ron ismét felállt az ágyról, és újfent átölelte. Közben szemrehányóan nézett Harryre, mintha megróná őt a tapintatlanságáért. Harry csak pislogott – nem utolsósorban attól az abszurdumtól, hogy épp Ron kér számon rajta tapintatot.

– Hermione, én... ne haragudj, én nem...

– Nem feltételezted, hogy Ron meg én pontosan tudjuk, mivel jár az, ha veled tartunk? Hát, képzeld, tudjuk. Ron, mutasd meg Harrynek, mit csináltál!

– Inkább ne, nemrég evett – fintorgott Ron.

– De igen, hadd lássa csak!

– Na jó. Gyere, Harry!

Ron másodszor is levette kezét Hermione válláról, és elindult az ajtó felé.

– Gyere!

– Hova?

Ron a szoba előtti kis előtérbe vezette Harryt.

– Descendo – motyogta, pálcáját az alacsony plafonra szegezve. Azon lenyílt egy ajtó, és létra ereszkedett a lábukhoz. A négyzetes nyíláson viszolyogtató, cuppogós-nyöszörgős hangok szűrődtek le, csatornabűzre emlékeztető szag kíséretében.

– A padlásszellemed van odafent, nem? – kérdezte Harry, aki még sose találkozott személyesen az éjszaka csöndjét néha megzavaró lakótárssal.

Ron már el is indult felfelé a létrán.

– Ja, az – válaszolta. – Gyere, nézd meg!

Harry követte barátját, s alighogy bedugta a fejét a szűk padlástérbe, megpillantotta a lényt: összegömbölyödve feküdt nem messze a lejárattól, és hatalmas száját kitátva aludt.

– De hát... ez furcsa... A padlásszellemek pizsamát szoktak hordani?

– Dehogyis – legyintett Ron. – Ezenkívül általában nincs vörös hajuk, és nincsenek tele pattanásokkal.

Harry szeme lassan hozzászokott a homályhoz; viszolygását leküzdve alaposabban megszemlélte a teremtményt. Az méretre és alakra emberszerű volt, s Ron egyik kiszolgált pizsamáját viselte. Harry úgy tudta, a padlásszellemek nyálkás testűek és kopaszok, ehhez képest ez a példány kimondottan dús hajzatú volt, és bőrét haragospiros dudorok borították.

– Ő én vagyok, nem látod? – kérdezte Ron.

– Nem, nem látom.

– Majd odalent elmagyarázom, kibírhatatlan ez a bűz.

Lemásztak a létrán, Ron becsukta a csapóajtót, és visszatértek Hermionéhoz, aki még mindig a könyveket válogatta.

– Ha elmegyünk, a padlásszellem leköltözik ide, a szobámba – magyarázta Ron. – Csak nyöszörögni meg nyáladzani tud, úgyhogy fene se tudja nála, de szerintem örül, hogy lejöhet, mert nagyokat bólogatott, mikor mondtuk neki. A lényeg az, hogy ő fogja alakítani a ragyaszóródásos Ront. Jó, mi?

Harry arcára kiült a tökéletes értetlenség.

– Nagyon jó lesz! – Ront szemlátomást bosszantotta, hogy Harry ilyen nehezen fogja fel zseniális tervét. – Figyelj: ha egyikünk se megy vissza a Roxfortba, feltételezni fogják, hogy együtt léptünk olajra, igaz? Vagyis a halálfalók ráuszulnak Hermione családjára meg az enyémre, hogy kiszedjék belőlük, hol lehetsz.

– De reméljük, azt fogják hinni, hogy én a szüleimmel mentem – mondta Hermione. – A mugli születésűek közül sokan fontolgatják mostanában, hogy elrejtőznek.

– Viszont az én egész családom nem tud köddé válni – folytatta Ron. – Gyanús lenne, ha egyszerre mind otthagynák a munkahelyüket. Ezért inkább elterjesztjük, hogy súlyos ragyaszóródás tört ki rajtam, azért nem mentem vissza a suliba. A pattanásos padlásszellem itt fog feküdni az ágyamban – ha bárki kijön ellenőrizni, apáék megmutatják neki. A ragyaszóródást nagyon könnyű elkapni, úgyhogy senki nem mer majd a közelébe menni. Az se gond, hogy a szellem nem tud beszélni, mert a fertőzés némaságot is okozhat, ha ráhúzódik az ember torkára.

– És a szüleid belementek ebbe? – csodálkozott Harry.

– Apa igen. Még segített is Frednek meg George-nak átváltoztatni a szellemet. Anya... nos, tudod, hogy ő milyen. Csak akkor fog beletörődni, hogy elmegyünk, ha már kimentünk az ajtón.

Ezután egy ideig csak halk puffanások törték meg a csendet, ahogy Hermione sorban dobálta a könyveket az egyik vagy másik kupac tetejére. Ron őt nézte, Harry pedig felváltva kettőjüket – és nem tudta, mit mondjon. A gondos intézkedések, amelyeket Ron és Hermione családjuk védelme érdekében tettek, végérvényesen meggyőzték őt róla, hogy barátai vele akarnak tartani, és tisztában vannak a döntésükkel járó veszéllyel. De hiába szerette volna elmondani, milyen sokat jelent ez neki, nem találta az érzelmeit híven tükröző szavakat.

A csendben Mrs Weasley kiabálása szűrődött fel négyemeletnyi mélységből.

– Anya biztos porszemet talált valamelyik szalvétagyűrűn – jegyezte meg epésen Ron. – Nem t’om, mért kell Delacouréknak már két nappal korábban idejönniük.

– Fleur húga koszorúslány lesz, részt kell vennie a próbán, de még túl kicsi ahhoz, hogy egyedül utazzon – magyarázta Hermione, miközben a Viszonyom a Vasorrúval című könyv sorsát latolgatta.

– Pont egy pár vendég hiányzik most anya idegeinek – dörmögte Ron.

Hermione gondolkodás nélkül kiselejtezte A defenzív mágia elméletét, s miközben Az európai mágusiskolák összehasonlító értékelése után nyúlt, újabb témát vetett fel:

– Mindenképp el kéne döntenünk, hogy hova megyünk innen. Harry, emlékszem, azt mondtad, szeretnél ellátogatni Godric’s Hollowba. Világos, hogy miért, de... nem kellene inkább a horcruxok felkutatására összpontosítanunk?

– De, csak éppen fogalmam sincs, hol van akár csak egyetlen horcrux is – felelte Harry. Kételkedett benne, hogy Hermione számára valóban világosak lennének az indítékai: ugyanis nem csak azért vágyott Godric’s Hollowba, mert fel akarta keresni szülei sírját, hanem azért is, mert volt egy olyan megindokolhatatlan, de igen határozott érzése, hogy az a hely fontos információkat tartogat a számára. Meglehet, pusztán arról volt szó, hogy mivel ott élte túl Voldemort gyilkos átkát, most, hogy talán hamarosan meg kellett ismételnie a bravúrt, ösztönösen azt remélte, hogy a faluban talál magyarázatot a történtekre.

– Nem tartod elképzelhetőnek, hogy Voldemort figyelteti Godric’s Hollow-t? – vetette fel Hermione. – Miért ne gyaníthatná, hogy amint szabadon mozoghatsz, az első utad a szüleid sírjához fog vezetni?

Erre a szempontra Harry nem gondolt eddig. Miközben ellenérv után kutatott az agyában, megszólalt Ron, akinek a gondolatai a jelek szerint egészen más vágányon mozogtak:

– Az az R. A. B. nevű ürge... Tudjátok, aki ellopta az igazi medált.

Hermione bólintott.

– Nem azt írta a levelében, hogy gallyra akarja tenni a cuccot?

Harry odahúzta magához a hátizsákját, és kihalászta belőle a levelet rejtő medált.

– Elloptam az igazi horcruxot, és amint tehetem, megsemmisítem – olvasta fel a vonatkozó részt.

– Mi van, ha ügyes volt a pasas, és tényleg megsemmisítette? – tette fel a kérdést Ron.

– Honnan veszed, hogy pasas? Lehet, hogy nő – vetette közbe Hermione.

– Tökmindegy – legyintett Ron. – Az a lényeg, hogy akkor egy horcruxot kipipálhatunk!

– Akkor is meg kell keresnünk az igazi medált – vélekedett Hermione. – Csak úgy bizonyosodhatunk meg róla, hogy tényleg nem horcrux többé.

– És ha még az, akkor hogyan semmisítjük meg? – firtatta Ron.

– Ennek a problémának – felelte Hermione – utána kellett néznem a szakirodalomban.

– A szakirodalomban? – csodálkozott Harry. – Azt hittem, a könyvtárban egyetlen könyv sincs a horcruxokról.

– Nincs is. – Hermione elpirult zavarában. – Dumbledore mindet eltüntette a polcokról, de... megőrizte őket.

Ron elkerekedett szemmel ült fel az ágyán.

– Merlin jószagú gatyája! Hogy sikerült ellopnod azokat a horcruxos könyveket?

– Ne mondd ezt... az nem lopás volt! – tiltakozott önmagát is győzködve Hermione. – Azok könyvtári könyvek voltak, akkor is, ha Dumbledore magához vette őket! Különben is, ha tényleg azt akarta volna, hogy senki ne férjen hozzájuk, biztos kitalált volna valamit, hogy...

– A lényegre! – vágott a szavába Ron.

– Nagyon könnyű volt – cincogta restelkedve Hermione. – Egyszerű begyűjtő bűbájjal intéztem. Mondtam egy invitót, és a könyvek rögtön átrepültek Dumbledore dolgozószobájából a mi hálónkba.

Harry félig ámuldozva, félig hitetlenkedve bámult a lányra.

– Mikor csináltad ezt? – kérdezte.

– Dumbledore temetése után. – Hermione már jószerével suttogott. – Miután megbeszéltük, hogy otthagyjuk a sulit, és megkeressük a horcruxokat, felmentem a hálóba a holmimért, és... és arra gondoltam, hogy minél többet tudunk a horcruxokról, annál jobb, és... és épp nem volt ott senki, hát megpróbáltam... és sikerült. A könyvek berepültek a nyitott ablakon, én meg... elpakoltam őket.

Hermione nyelt egyet, majd esedező hangon hozzátette:

– Dumbledore biztos nem lenne mérges érte... ugye, nem? Hiszen nem élünk vissza a könyvekkel, nem akarunk horcruxokat csinálni...

– Szóltunk egy rossz szót is? – kérdezett vissza Ron. – Hol vannak azok a könyvek?

Hermione turkálni kezdett a nagyobbik kupacban, s végül kiemelt egy kifakult fekete bőrbe kötött könyvet. Olyan undorral fogta a vaskos kötetet, mintha az egy döglött állat lenne.

– Ebben részletesen le van írva, hogyan kell horcruxot készíteni. A legfeketébb mágia titkai – borzalmas könyv, tényleg szörnyű, gonoszabbnál gonoszabb varázslatokkal van tele. A kérdés csak az, mikor tüntette el ezt Dumbledore a könyvtárból... Mert ha csak igazgató korában, akkor lefogadom, hogy Voldemort ebből tudott meg mindent, amire kíváncsi volt.

– Ha olvasta a könyvet, minek kellett megkérdeznie Lumpslucktól, hogyan kell horcruxokat csinálni? – tette fel a kérdést Ron.

– Lumpslucktól csak azt akarta megtudni, mi történik, ha hét darabra tépi a lelkét – magyarázta Harry. – Dumbledore szerint Denem már tudta, hogyan készül a horcrux, amikor Lumpsluckkal beszélt. Szerintem igazad van, Hermione: könnyen lehet, hogy ebből a könyvből tanulta meg.

– És minél többet olvasok a horcruxokról – folytatta Hermione –, annál borzalmasabbnak tűnnek, és annál kevésbé tudom elhinni, hogy Voldemort tényleg megcsinált hatot belőlük. A könyv leírja, mennyire sérülékeny a megcsonkított lélek akár már egyetlen horcrux elkészítése után is!

Harrynek eszébe jutott Dumbledore félmondata arról, hogy Voldemort túllépett az egyszerű gonoszságon.

– És az nem lehetséges, hogy az ember újra összerakja a lelkét? – firtatta Ron.

– De igen – felelte komor mosollyal Hermione. – Csakhogy az rettentő kínnal jár.

– Miért? – érdeklődött Harry. – Hogyan kell csinálni?

– Bűnbánattal. Teljes mértékben át kell érezni tettünk borzalmas voltát. Van erről egy lábjegyzet a könyvben: azt írja, a művelet annyira fájdalmas, hogy bele is lehet halni. Voldemort pedig tudtommal nem épp az az önmarcangoló típus.

– Hát nem – mondta Ron, mielőtt Harry megszólalhatott volna. – És szó van a könyvben a horcruxok megsemmisítéséről is?

– Igen. – Hermione úgy forgatta a kötet törékeny lapjait, mintha oszlásnak indult belekben turkálna. – Figyelmezteti a sötét varázslókat, hogy nagyon erős bűbájjal védjék a horcruxukat. Mindabból, amit a témáról olvastam, az derül ki, hogy a horcruxok elpusztítására nagyon kevés megbízható módszer létezik, de amit Harry művelt Denem naplójával, az olyan.

– Baziliszkuszfogat kell döfni beléjük? – hüledezett Harry.

– Akkor kész szerencse, hogy tele van a padlás baziliszkuszfogakkal – élcelődött Ron. – Gondolkoztam is, hogy mihez kezdjünk velük.

– Nem muszáj épp baziliszkuszfognak lennie – magyarázta türelmesen Hermione. – A lényeg az, hogy a fegyver olyan súlyos károsodást okozzon, hogy a horcrux ne tudjon regenerálódni. A baziliszkuszméregnek egyetlen ellenszere van, egy rendkívül ritka kincs...

– A főnixkönny – bólintott Harry.

– Pontosan. A gond az, hogy a baziliszkuszméreghez hasonló erejű anyag nagyon kevés van, és egy olyan sincs köztük, amit ne lenne veszélyes magunknál tartanunk. Ezt a problémát mindenképp meg kell oldanunk, mert a horcruxokat hiába próbáljuk majd széttörni vagy szétvágni. Olyan módon kell megrongálnunk őket, hogy mágikus úton se legyenek javíthatók.

– Az rendben van, hogy valahogy tönkretesszük a horcruxot – töprengett hangosan Ron –, de miért ne tudna a benne lakó lélekdarab egyszerűen átköltözni másvalamibe?

– Nem tud, mert a horcrux az élő ember pontos ellentéte. – Hermione látta, hogy se Harry, se Ron nem lett okosabb ettől a választól, gyorsan kifejtette hát: – Figyelj, Ron, ha most felkapnék egy kardot, és leszúrnálak vele, nem tennék kárt a lelkedben, igaz?

– És ez baromi vigasztaló lenne – csóválta a fejét Ron.

Harry nevetett.

– Vigasztaló is! De csak azt akartam mondani ezzel, hogy bármi történjék is a testeddel, a lelked ép marad – magyarázott tovább Hermione. – A horcruxok esetében nem így működik a dolog. A lélekdarabnak a túléléshez feltétlenül szüksége van a tárolójára, a megbűvölt testére. Ha azt elveszti, megszűnik létezni.

– Mikor leszúrtam a naplót, tényleg olyan volt, mintha meghalna – erősítette meg Harry. Jól emlékezett rá, hogy az átdöfött lapokból úgy folyt a tinta, mint a vér, és Voldemort lelkének darabja rettenetes sikolyok közepette vált semmivé.

– Mikor a megfelelő módszerrel tönkretetted a horcruxot, a belé zárt lélekdarab megszűnt létezni. Előtted Ginny is próbált megszabadulni a naplótól, de hiába húzta le a vécén, a napló sértetlen állapotban visszatért.

– Egy pillanat – ráncolta a homlokát Ron. – A naplóba zárt lélekdarab megszállta Ginnyt, nem igaz? Akkor ez hogy volt lehetséges?

– Amíg a mágikus tároló ép, a lélekdarab beléphet azokba, akik túl közel kerülnek hozzá... Nem úgy értem – folytatta, mielőtt Ron közbeszólhatott volna –, hogy, mondjuk, túl sokáig tartják a kezükben – az érintésnek ehhez semmi köze. Az érzelmi közelség a fontos. Ginny kiöntötte a szívét a naplónak, és ezzel teljesen kiszolgáltatta magát neki. Ha az ember túlságosan megkedvel vagy a bizalmába fogad egy horcruxot, az már régen rossz.

– Bár tudnám, hogyan tette tönkre Dumbledore a gyűrűt – csóválta a fejét Harry. – Miért nem kérdeztem meg tőle? Soha nem...

A mondatot már csak gondolatban fejezte be. Eszébe jutott, hogy még mennyi mindent nem kérdezett meg Dumbledore-tól. Úgy érezte, amíg a professzor élt, megannyi alkalmat szalasztott el; lehetőségeket, hogy többet megtudjon... hogy mindent megtudjon...

Egyszerre falrengető robaj hasított bele a csöndbe. Kicsapódott az ajtó, Hermione felsikoltott, és elejtette A legfeketébb mágia titkait; Csámpás beiramodott az ágy alá, onnan fújt felháborodva. Ron talpra szökkent, de elcsúszott egy eldobott Csokibéka-papíron, és beverte a fejét a szemközti falba. Harry pedig reflexszerűen a pálcája után kapott, csak utána jutott el a tudatáig, hogy Mrs Weasley áll előttük – kócosan, dühtől eltorzult arccal.

– Bocsánat, hogy megzavarom meghitt társalgásotokat – szólt remegő hangon az asszony. – Bizonyára rátok fér a pihenés... de a szobám tele van nászajándékokkal, amiket szét kell válogatni, és ha jól emlékszem, azt mondtátok, számíthatok a segítségetekre.

– Hát persze! – Hermione rémülten felpattant; csak úgy röpködtek a könyvek körülötte. – Persze... segítünk... bocsánat... – Vetett még egy meggyötört pillantást Harryre és Ronra, aztán Mrs Weasley nyomában kisietett az ajtón.

– Tisztára házimanót csinál belőlünk – sopánkodott fájó homlokát dörzsölve Ron, miközben Harryvel anyja szobája felé kullogtak. – De azok legalább hasznosnak érzik magukat. Alig várom, hogy túl legyünk ezen az esküvőn!

– Én is – bólintott Harry. – Akkor végre mehetünk horcruxokat keresni... Ezek után az kész jutalomüdülés lesz, nem?

Ron felnevetett, de ekkor megpillantotta az anyja szobájában tornyosuló nászajándékhegyet, és a torkára forrt a kacaj.

Delacourék másnap délelőtt tizenegykor érkeztek meg. Harry, Ron, Hermione és Ginny addigra ismeretlenül is meglehetősen ellenséges érzelmeket tápláltak Fleur családja irányában; Ron igencsak dühösen csörtetett fel a szobájába, hogy két egyforma zoknit keressen magának, és Harry sem önként és dalolva állt neki fésülködni. Mikor aztán Mrs Weasley már elfogadhatónak ítélte a megjelenésüket, mindnyájan kivonultak a napsütötte udvarra, hogy fogadják a vendégeket.

Harry még sose látta ilyen takarosnak a ház környékét. A hátsó ajtó előtti lépcső állandó lakói, a rozsdás üst meg a régi gumicsizmák eltűntek, viszont az ajtótól jobbra és balra is egy-egy új cserepes libbencsbokor pompázott. Bár állt a levegő, a két bokor levelei lustán billegtek, olyan benyomást keltve, mintha hullámok vonulnának végig rajtuk. A tyúkokat bezárták, az udvar fel volt söpörve, a kert gazoláson, sövényigazításon és mindenféle csinosításon esett át, bár Harry, aki dzsungelszerű állapotában szerette, úgy ítélte meg, hogy eléggé vigasztalanul fest megszokott lakói, a légiónyi bogarászó törpe nélkül.

Harry meg se próbálta megjegyezni, hányféle biztonsági bűbájt vetett be a rend és a minisztérium az Odú védelmére; csak annyit jegyzett meg, hogy senki nem léphet a házba vagy a telekre mágikus helyváltoztatás útján. A zsupszkulccsal utazó Delacourékat is egy közeli dombtetőre irányították, oda ment ki eléjük Mr Weasley. A vendégek közeledtének első jele az a meghökkentően magas hangú nevetés volt, amit, mint kiderült, Arthur Weasley produkált. Pillanatokkal később fel is bukkant a kapuban, kezében megannyi csomaggal s oldalán egy gyönyörű, szőke hajú, hosszú fűzöld ruhát viselő asszonnyal, aki nem lehetett más, mint Fleur édesanyja.

– Maman! – kiáltott fel Fleur, és már szaladt is, hogy megölelje a dámát. – Papa!

A kis, hegyes, fekete szakállat viselő Monsieur Delacourt nejével ellentétben nemigen lehetett előnyös külsejűként jellemezni; feleségénél egy fejjel alacsonyabb és kimondottan túlsúlyos volt, ugyanakkor kellemes természetű férfiú benyomását keltette. Magas sarkú csizmájában odadöcögött Mrs Weasleyhez, s két-két csókot nyomott az asszony két orcájára, pirulásra késztetve őt.

– Túl nagy terh’et vállalt, madame – szólt zengő basszushangon. – Fleurtől ‘álljuk, ‘ogy mennyit fárhadoznak.

– Ugyan, szóra sem érdemes – fuvolázta Mrs Weasley. – Nekünk ez öröm, nem fáradság.

Feltoluló indulatát levezetendő, Ron belerúgott az egyik libbencsbokor mögül kikukucskáló kerti törpébe.

– Drhága ásszonyom! – Monsieur Delacour szélesen mosolygott, és kitartóan szorongatta két húsos mancsával Mrs Weasley kezét. – Sáládjáink küszöbön álló egyesülése á legnagyob megtiszteltetés számunkrá! Engedje meg, ‘ogy bemutásám ‘itvesemet, Apolline-t.

Madame Delacour odalibbent Mrs Weasleyhez, és lehajolva orcán csókolta.

– Enchantée – szólt. – Á férhje rhendkívül mulátságos törthénetekkel szórhákoztátot minket!

Mr Weasley eszelős vihogást hallatott, de Mrs Weasley egyetlen pillantására elnémult, és attól kezdve olyan arcot vágott, mintha egy közeli barát halálos ágya mellett állna.

– Kisebbik lányomát, Gabrielle-t márh ismerik – mondta Monsieur Delacour.

A tizenegy éves Gabrielle, aki derékig érő káprázatos, ezüstszőke hajával mintha Fleur kicsinyített mása lett volna, sugárzó mosollyal és lelkes öleléssel köszöntötte Mrs Weasleyt, aztán szempillarezgetős, forró pillantást vetett Harryre. Ginny hangosan megköszörülte a torkát.

– Kerüljenek beljebb! – szívélyeskedett Mrs Weasley, és megannyi „Tessék, tessék!”, „Csak kegyed után!” és „Dehogy, dehogy!” közepette beterelte a francia családot a házba.

Delacourékról hamar kiderült, hogy segítőkész, hálás vendégek. Mindennek nagyon örültek, és lelkesen kivették a részüket az esküvői előkészületekből. Monsieur Delacour az ültetési rendtől a koszorúslányok cipőjéig mindent charmant-nak ítélt; Madame Delacour, aki a háztartási bűbájok mestere volt, egy szempillantás alatt tisztává varázsolta a tűzhelyet; Gabrielle árnyékként követte nővérét, amiben tudott, segített, és folyamatosan csacsogott franciául.

Problémát az jelentett csupán, hogy az Odút nem ilyen sok ember elszállásolására tervezték. Mr és Mrs Weasley a nappaliban aludtak, miután a Delacour házaspár hiába tiltakozott, be kellett költözniük a szülői hálószobába. Gabrielle Percy régi szobájában aludt Fleurrel, Bill kijelölt hálótársa pedig esküvői tanúja, Charlie volt, bár ő még nem érkezett meg Romániából. A három jó barát számára ettől kezdve gyakorlatilag lehetetlenné vált a közös tervezgetés; végső elkeseredésükben már önként vállalkoztak a tyúkok etetésére, csak hogy kimenekülhessenek a zsúfolt házból.

– És még most se hagy békén minket! – fakadt ki Ron, mikor már a második tervezett udvari találkájukat készült meghiúsítani Mrs Weasley, aki karjában egy kosár mosott ruhával közeledett feléjük.

– Jól van, látom, megetettétek a tyúkokat – szólt oda már messziről az asszony. – Holnap majd megint be kell zárni őket... Jönnek az emberek felállítani a lakodalmas sátrat – magyarázta, miután megállt és a tyúkól falának dőlt, hogy szusszanjon egyet. Valóban eléggé kimerültnek tűnt. – A Millamant Sátorvarázs-szolgálatot hívtam... nagyon ügyes társaság. Bill megy el értük... Amíg itt vannak, jobb lesz, ha a házban maradsz, Harry. Meg kell mondanom, nem egy leányálom esküvőt szervezni ennyi védőbűbáj közepette.

– Nagyon sajnálom – szabadkozott Harry.

– Ugyan, ne butáskodj! – vágta rá Mrs Weasley. – Nem úgy értettem... A te biztonságod a legfontosabb! Jut eszembe, meg is akartam kérdezni, hogyan ünnepeljük meg a születésnapodat. Csak egyszer tizenhét éves az ember...

– Ne csináljunk nagy felhajtást – jelentette ki sietve Harry, miután belegondolt, mennyi plusz házimunkával járna még egy ünnepség. – Elég, ha a vacsoránál megemlítjük... Úgyis másnap lesz az esküvő...

– Ahogy akarod, kis drágám. Azért szólok Remusnak és Tonksnak, jó? Hagridnak is örülnél?

– Igen, nagyon – felelte Harry. – De kérem, ne csináljon ebből gondot magának.

– Ugyan már, ugyan... ez a legkevesebb...

Mrs Weasley hosszú, fürkésző pillantást vetett Harryre, aztán szomorúan elmosolyodott, és elindult a szárítókötél felé. Odaérve suhintott a pálcájával, mire a nedves ruhák a levegőbe emelkedtek, és szépen elrendezték magukat a kötélen. Harry elnézte az asszonyt, és hirtelen mardosó bűntudat fogta el, amiért ennyi gondot és fájdalmat okoz neki.

Hetedik fejezet

Albus Dumbledore végrendelete

Hegyi úton haladt, hideg, kék fényben derengő hajnalon. Messze a völgyben egy kis település ködpárába burkolózó árnyai sejlettek fel. Ott van-e az ember, akit keres? Az ember, aki kell neki, aki minden gondolatát kitölti, akitől választ vár, megoldást remél a problémára...

– Hékás, ébredj!

Harry kinyitotta a szemét. A kempingágyon feküdt Ron dohos padlásszobájában. Sötét volt, a nap még nem kelt fel. Pulipinty fejét a szárnya alá dugva aludt. Harrynek szúrt a sebhelye.

– Beszéltél álmodban.

– Igen?

– Igen. Azt mondogattad, hogy Gregorovics.

Harry szemüveg nélkül csak homályosan látta Ron arcát.

– Ki az a Gregorovics?

– Honnan tudjam? Te emlegetted.

Harry töprengve masszírozta a homlokát. Ismerősnek rémlett a név, de nem tudta, honnan.

– Azt hiszem, Voldemort őt keresi.

– Szerencsétlen ember – sajnálkozott Ron.

Harry tovább dörzsölgette a sebhelyét, s közben felült az ágyon. Már teljesen éber volt. Megpróbálta pontosan felidézni az álomban látottakat, de csak egy horizontig nyúló hegyvidékre és egy mély völgy ölén meghúzódó falucska körvonalaira emlékezett.

– Szerintem valahol külföldön van.

– Ki, Gregorovics?

– Voldemort. Külföldre utazott, hogy megkeresse Gregorovicsot. Olyan tájat láttam, amilyen nemigen van Nagy-Britanniában.

– Szóval már megint beleláttál a fejébe?

Aggodalom csengett Ron hangjában.

– Tedd meg, hogy nem mondod el Hermionénak – kérte Harry. – Bár arról tényleg nem tehetek, hogy álmodom dolgokat...

Tovább töprengett, s közben tekintete a kis Pulipinty kalitkájára vándorolt... Hol hallhatta Gregorovics nevét?

– Valamiért úgy rémlik – szólt vontatottan –, hogy köze van a kviddicshez. A kviddics jut eszembe róla, de nem tudom, miért.

– A kviddics? – visszhangozta Ron. – Nem Gorgovicsra gondolsz véletlenül?

– Kire?

– Dragomir Gorgovicsra. Hajtó, a Chudley Csúzlik két éve rekordösszegért szerződtette. Ő tartja az egy szezonon belüli kvaffejtés rekordját.

– Nem – rázta a fejét Harry. – Biztos, hogy nem Gorgovicsra gondolok.

– Én se akarok rágondolni... Térjünk a lényegre: Isten éltessen!

– Fú, tényleg! Tizenhét éves vagyok!

Harry felkapta a kempingágy mellett heverő pálcáját, rámutatott vele a kaotikus állapotú asztalra, és így szólt:

– Invito szemüveg!

Bár a hívott tárgy mindössze harminc centire volt tőle, boldogító volt látnia, ahogy felé repül – aztán egy darabig semmit sem látott, mert a szemüveg szára szemen bökte.

– Ügyi – kuncogott Ron.

Nyomjelmentessége feletti örömében Harry ezután légiparádét rendezett a szobában Ron ingóságaival. Az időközben felébredt Pulipinty ide-oda röpködött kalitkájában, olyan izgalommal töltötte el a látvány. Utána Harry megpróbálta bűbájjal megkötni a cipőfűzőjét (a keletkezett csomót aztán kétkezi munkával oldozgatta hosszú perceken át), és pusztán szórakozásból világoskékké változtatta a narancsszín talárokat Ronnak a Chudley Csúzlikat ábrázoló poszterein.

– A sliccedet szerintem kézzel húzd fel – tanácsolta Ron, és jót vihogott, mikor Harry ijedten a nadrágjára nézett. – Tessék az ajándékod. Itt bontsd ki, anyámnak nem kell feltétlenül látnia.

– Könyv? – csodálkozott Harry a szögletes csomagot tapogatva. – Búcsút mondtál a hagyományoknak?

– Ez nem akármilyen könyv – magyarázta Ron. – Ez aranyat ér: Tizenkét bombabiztos módszer boszorkányok elbűvölésére. Minden benne van, amit a lányokról tudni kell. Ha tavaly meglett volna nekem, sec-perc alatt leráztam volna Lavendert, és gond nélkül összejöttem volna... Na mindegy, szóval nemrég megkaptam Fredtől és George-tól, és nagyon sokat tanultam belőle. Meg fogsz lepődni: pálca nélkül is lehet csodákat művelni.

Mikor lementek a konyhába, csinos kis halom ajándék várta Harryt az asztalon. Bill és Monsieur Delacour épp végeztek a reggelivel; Mrs Weasley velük csevegett, de közben a fél szeme a serpenyőn volt.

– Arthur megkért, hogy a nevében is kívánjak neked boldog tizenhetedik születésnapot – fordult mosolyogva a belépő Harryhez az asszony. – Korán el kellett indulnia munkába, de azt ígérte, vacsorára hazaér. Ott van az ajándékunk a kupac tetején.

Harry leült, és kibontotta a mutatott szögletes kis csomagot. Egy aranyóra volt benne, hasonló ahhoz, amit Ron kapott a szüleitől a tizenhetedik születésnapjára: a számlapján mutatók helyett csillagok jártak körbe.

– Régi szokás órát ajándékozni, mikor egy varázsló nagykorú lesz. – Mrs Weasley kicsit aggódva pislogott Harryre a tűzhely mellől. – Sajnos ez nem vadonatúj, mint Roné volt... Fabian bátyám öröksége, ő pedig nem épp arról volt híres, hogy nagyon vigyázott volna a holmijaira... egy kicsit horpadt a hátulja, de...

A mondat vége nem hangzott el – Harry felpattant, és átölelte az asszonyt. Rengeteg kimondatlan dolgot próbált ebbe az ölelésbe sűríteni, és Mrs Weasley talán megérezte ezt, mert utána nagy pislogva megveregette Harry arcát, majd zavarában céltalanul meglengette pálcáját, aminek következtében fél csomag sercegő baconszalonna a serpenyőből a padlóra költözött.

– Isten éltessen, Harry! – csendült Hermione hangja. A lány besietett a konyhába, és gyorsan hozzátette a kupachoz a saját ajándékát. – Semmi különös, de remélem, örülni fogsz neki...

– Tőled mit kapott? – kérdezte Rontól, aki azonban jobbnak látta süketnek tettetni magát.

– Nyisd ki Hermionéét! – fordult gyorsan Harryhez.

Az ajándék egy új gyanuszkóp volt. A Bill és Fleur készítette csomagból egy bűvös borotva került elő.

– Ah, igen, ez gárhántálja á tökéletesen sima arhcbőrht – magyarázta lelkesen Monsieur Delacour –, de vigyázz, pontos instrhukciókat kell ádni neki, különben mindenütt megkopászt...

A Delacour házaspár csokoládéval lepte meg Harryt, Fred és George pedig a Weasley Varázsvicc Vállalat legújabb termékeivel töltött meg egy hatalmas dobozt.

Harry, Ron és Hermione reggelizés után hamar kiszorultak a konyhából, mert Madame Delacour, Fleur és Gabrielle érkezésével az asztal kényelmetlenül zsúfolttá vált. Miközben felfelé baktattak a lépcsőn, Hermione kivette Harry kezéből az ajándékokat.

– Bepakolom neked ezeket – csacsogta vidáman. – Különben már majdnem kész vagyok, csak arra várok, hogy Ron alsónadrágjai kijöjjenek a mosásból...

Ron zavart hebegésbe kezdett, de ekkor kinyílt az egyik első emeleti ajtó.

– Bejönnél egy percre, Harry?

Ginny volt az. Ron megtorpant, de Hermione lendületből megfogta a könyökét, és továbbvonszolta őt a lépcsőn. Harry kicsit félszegen tett eleget Ginny invitálásának.

Most járt először a lány szobájában. Kicsi, de világos helyiség volt; egyik falát a Walpurgis Lányai rockegyüttes jókora posztere, a másikat az egyetlen, kizárólag boszorkányokból álló kviddicscsapat, a Holyheadi Hárpiák kapitányának, Gwenog Jonesnak a képe díszítette. Az íróasztal feletti ablak arra a gyümölcsöskertre nézett, ahol Harry és Ginny egyszer páros kviddicset játszottak Ronnal és Hermionéval, s ahol most egy hatalmas, gyöngyfehér falú sátor terpeszkedett. A sátor tetején lobogó aranyszínű zászló egy magasságban volt a szoba ablakával.

Ginny felszegte a fejét, Harry szemébe nézett, majd vett egy nagy levegőt, és így szólt:

– Boldog tizenhetedik születésnapot.

– Öhm... köszönöm.

Harry képtelen volt viszonozni a lány kitartó pillantását: úgy érezte, mintha vakító fénybe kellene néznie.

– Szép a kilátás – motyogta az ablak felé intve.

Ginny ezt – el nem ítélhető módon – eleresztette a füle mellett.

– Nem tudtam, mit adjak neked – folytatta.

– Semmit se kell adnod nekem.

Ginny ezt se méltatta válaszra.

– Nem tudtam, mi az, aminek hasznát vennéd... és ami elég kicsi ahhoz, hogy magaddal tudd vinni.

Harry megkockáztatott egy óvatos pillantást a lány arcára. Ginny nem sírt; Harry sok más dolog mellett ezt is csodálta benne: hogy nagyon ritkán fakadt sírva. Néha eltűnődött, nem azért van-e ez, mert Ginnynek hat báty mellett meg kellett edződnie.

A lány közelebb lépett hozzá.

– Aztán arra gondoltam, olyasmit kellene adnom, ami eszedbe juttat engem, ha, mondjuk, találkozol valami vélával, mikor elmész oda, ahova menned kell.

– Nem hiszem, hogy útközben túl sok alkalmam lesz ismerkedni.

– Akkor tényleg minden rosszban van valami jó – suttogta Ginny, és már csókolta is Harryt, úgy, ahogy még sohasem. Harry nem ellenkezett, viszonozta a csókot, amely áldott feledést hozott, amely bódítóbb volt még a Lángnyelv-whiskynél is, és amely az érzékelés határain túlra száműzött minden egyebet, hogy a teljes valóságot Ginny tölthesse ki: a háta, amit Harry a keze alatt érzett, a hosszú, édes illatú haja...

Kicsapódott az ajtó, és ők szétrebbentek.

– Hoppá – mondta élesen Ron. – Bocsánat.

– Ron!

Befutott a ziháló Hermione is. Feszült csend támadt, majd Ginny csendes, üres hangon így szólt:

– Akkor hát isten éltessen, Harry.

Ronnak skarlátvörös volt a füle; Hermione nyugtalanul pislogott. Harry a legszívesebben az arcukba csapta volna az ajtót, de tudta, hogy hiába: Ron felbukkanásakor mintha jéghideg léghuzat söpört volna át a szobán, s a bűvös pillanat kipukkadt, akár a szappanbuborék. A kinyíló ajtón betódult mindaz, ami miatt szakított Ginnyvel, ami miatt távol kellett tartania magát a lánytól – s az önfeledt boldogság oda volt.

Ránézett Ginnyre, mondani akart volna neki valamit, bár nem tudta, mit – de a lány addigra hátat fordított neki. Lehet, hogy most az egyszer nem akarta visszatartani könnyeit. És Ron jelenlétében Harry nem vigasztalhatta meg őt.

– Majd beszélünk – mondta, és két barátját követve kiment a szobából.

Ron ledübörgött a lépcsőn, átvágott a még mindig zsúfolt konyhán, és kiment az udvarba. Harry végig lépést tartott vele; Hermione ijedt arccal loholt utánuk.

Mikor már elég messze voltak a háztól, Ron megállt a frissen nyírt füvön, és szembefordult Harryvel.

– Dobtad a húgomat. Most mit csinálsz, játszadozol vele?

– Nem játszadozom – felelte Harry, épp mikor Hermione utolérte őket.

– Ron...

A fiú felemelte a kezét, hogy csendre intse.

– Nagyon kibukott, amikor szakítottál vele...

– Én is. Tudod jól, hogy nem jókedvemben...

– Igen, tudom, de most megint smároltál vele, és ettől elkezd majd reménykedni...

– A húgod nem bolond, tudja, mi a helyzet, esze ágában sincs azt hinni, hogy... hogy egyszer összeházasodunk, vagy...

Saját szavait hallva fájdalmasan életszerű jelenet elevenedett meg lelki szemei előtt: Ginnyt látta, fehér ruhában, amint hűséget esküszik egy magas, arctalan, ellenszenves idegennek. Aztán egy örvénylő pillanat múltán két jövő képe villant fel egymás mellett a fejében: Ginnyé, mint végtelen, szabad tér, és a sajátja... amibe nem fért bele más, csak Voldemort.

– De ha minden alkalommal rámászol...

– Többet nem fordul elő – ígérte komoran Harry. Derült idő volt, mégis úgy érezte, mintha eltűnt volna a nap az égről. – Most elégedett vagy?

Ron arca egyszerre tükrözött neheztelést és tanácstalanságot. Hintázott egy kicsit a talpán, aztán kinyögte:

– Hát... így... igen.

Ginny a nap folyamán nem kereste többet az alkalmat, hogy kettesben maradjon Harryvel, és nem volt egyetlen olyan pillantása vagy gesztusa sem, ami utalt volna rá, hogy a szobájában több zajlott udvarias társalgásnál. Charlie érkezése azonban ezzel együtt is megkönnyebbülést hozott Harrynek: addig se kellett a jövőre gondolnia, amíg azt nézte, hogyan tuszkolja le Mrs Weasley egy székre a fiát, és jelenti be fenyegetően felemelt pálcával, hogy most pedig tisztességes frizurát nyír Charlie-nak.

A születésnapi vacsora akkor is meghaladta volna az Odú konyhájának kapacitását, ha nem egészül ki a társaság Charlie-val, Lupinnal, Tonksszal és Hagriddal – így hát ezúttal a kertben terítettek. Fred és George bűbájjal rábírtak egy sor lila lámpást – amelyek mindegyikén egy nagy 17-es szám virított –, hogy lebegjenek a sorban felállított asztalok fölött. Mrs Weasley gondos ápolásának köszönhetően George sebe szépen gyógyult; Harry azonban még mindig nem tudta megszokni a sötét lyukat a fiú fején, hiába vicceltek vele annyit az ikrek.

Hermione bűbájára lila és arany szerpentinszalagok röppentek a magasba s aggatták fel magukat művészi elrendezésben a fák és a bokrok ágaira.

– Csinos – szólt elismerően Ron, miután Hermione egy utolsó pálcalendítéssel aranyszínűre festette a vadalmafa lombját. – Igazán remek érzéked van az ilyesmihez.

– Köszönöm, Ron! – Hermione látható örömmel, ugyanakkor némi meghökkenéssel fogadta a dicséretet. Harry elfordult, hogy elrejtse vigyorát. Volt egy olyan érzése, hogy ha egyszer lesz ideje belenézni a Tizenkét bombabiztos módszer boszorkányok elbűvölésére című könyvbe, találni fog benne egy fejezetet a bókolásról. Tekintete találkozott Ginnyével; ránevetett a lányra, de aztán eszébe jutott Ronnak tett ígérete, gyorsan társalogni kezdett hát Monsieur Delacourral.

– Utat kérek, utat kérek! – zengte éneklő hangon Mrs Weasley. A kertkapu felől közeledett, s egy strandlabda méretű cikesz lebegett előtte. Néhány másodperc múlva aztán kiderült, hogy az óriási sporteszköz nem más, mint Harry születésnapi tortája, s Mrs Weasley csupán azért röptette maga előtt, mert nem mert végigbukdácsolni vele az egyenetlen talajon.

– Ez fantasztikus, Mrs Weasley – hálálkodott Harry, mikor a torta elfoglalta helyét az asztal közepén.

– Ugyan, kis drágám, semmiség – felelte meleg mosollyal az asszony A háta mögött Ron feltartott hüvelykujját mutatta Harrynek, és a „profi vagy” szavakat tátogta.

Fred és George kimentek a házhoz vezető ösvény végére, és ott fogadták a vendégeket, akik hét órára mind be is futottak. Hagrid a jeles alkalom tiszteletére felvette legjobb, ezzel együtt is rémséges szőrös, barna öltönyét. Lupin, bár mosolyogva rázott kezet Harryvel, levertnek tűnt, ami annál furcsább volt, mivel párjából, Tonksból csak úgy áradt a jókedv.

– Boldog születésnapot! – rikkantotta a fiatal boszorkány, és szoros ölelésbe zárta Harryt.

– Tizenhét, he? – brummogta vidáman Hagrid, miután kapott egy vödör nagyságú, borral töltött poharat Fredtől. – Épp hat éve ismerkedtünk meg, Harry! Emlékszel még arra a napra?

– Homályosan – felelte vigyorogva az ünnepelt. – Úgy rémlik, ránk törted az ajtót, malacfarkat ragasztottál Dudleyra, és kijelentetted, hogy varázsló vagyok.

– Ki emlékszik már a részletekre? – kuncogott Hagrid. – Ron, Hermione, jól vagytok?

– Jól – mosolygott Hermione. – És te?

– Megvagyok, megvagyok. Sok dolgom van mostanság, kis egyszarvúak születtek, majd megmutatom őket, ha jöttök... – Harry szándékosan nem nézett barátaira; Hagrid a zsebében turkált. – Tessék, Harry... Nem tudtam, mit hozzak neked, de aztán eszembe jutott ez. – Kicsi, pikkelyes erszényt halászott elő, amin hosszú zsinór lógott, nyilván hogy nyakba lehessen akasztani. – Zanzárdbőrből van. Ha a tulajdonosa beletesz valamit, utána csak ő tudja kivenni belőle. Ritka holmi.

– Köszönöm, Hagrid!

– Szóra sem érdemes – legyintett kukafedél méretű kezével a vadőr. – Jé, ott jön az én régi jó cimborám, Charlie! Hahó! Charlie!

A megszólított feléjük vette az irányt, s menet közben bánatosan végigsimított brutálisan megkurtított hajzatán. Ronnál alacsonyabb, vállas fiatalember volt; izmos karjait hosszú hegek és égési sérülések nyomai borították.

– Szevasz, Hagrid, hogy s mint?

– Ezer éve tervezem, hogy írok neked. Hogy van Norbert?

Charlie felkacagott.

– Norbert? A norvég tarajossárkány? Átkereszteltük Norbertára.

– Micsoda? Norbert lány?

– Az bizony.

– Azt honnan lehet tudni? – tudakolta Hermione.

– A nőstények sokkal vérszomjasabbak – felelte Charlie, majd vetett egy pillantást hátrafelé, és fojtott hangon megjegyezte: – Ideje lenne, hogy apa hazataláljon. Anya kezd ideges lenni.

Erre a többiek is ránéztek Mrs Weasleyre. Az asszony beszélgetni próbált Madame Delacourral, de közben szinte másodpercenként a kapu felé pislogott.

– Azt mondom, kezdjük el Arthur nélkül – fordult végül az egybegyűltekhez. – Biztos nem tud elszabadulni a... Oh!

Mindenki egyszerre pillantotta meg a jelenést: egy fénycsík röppent be a kertbe, hogy egy szempillantás múlva megállapodjon az asztal fölött; ott fénylő, ezüstös menyétalakká változott, mely a hátsó lábára állt, és Mr Weasley hangján így szólt:

– Velem van a mágiaügyi miniszter.

A patrónus ezután köddé vált, s Fleur megrökönyödött rokonsága már csak a hűlt helyét nézhette.

– Jobb, ha mi elmegyünk – jelentette ki nyomban Lupin. – Sajnálom, Harry... alkalomadtán megmagyarázom...

Azzal derékon kapta Tonksot, és elsietett vele. Hamarosan elérték a kerítést, kimásztak rajta, s azon nyomban el is tűntek. Mrs Weasley arcára döbbenet ült ki.

– A miniszter... de hát miért? Nem értem...

A talány megvitatására azonban már nem maradt idő: a következő pillanatban a kapun túl előbukkant a semmiből Mr Weasley, oldalán a sörényszerű hajáról azonnal felismerhető Rufus Scrimgeourrel.

Az újonnan érkezettek az udvaron át egyenesen a kert és a lámpafényben fürdő asztalt körülülő, elnémult társaság felé vették útjukat. Mikor Scrimgeour a lámpák fénykörébe ért, Harry megállapította, hogy sokat öregedett legutóbbi találkozásuk óta; arca soványabb és árkoltabb, tekintete mogorvább volt.

– Elnézést kérek az alkalmatlankodásért. – Scrimgeour az asztal végéhez bicegett, s ott megállt. – Annál is inkább, mivel úgy látom, ünnepi eseményt zavarok meg.

A miniszter tekintete egy pillanatra megpihent az óriási cikesztortán.

– Isten éltessen sokáig.

– Köszönöm – biccentett Harry.

– Szeretnék egy szót váltani veled – folytatta Scrimgeour. – Szintúgy Ronald Weasley úrral és Hermione Granger kisasszonnyal.

– Velünk is? – csodálkozott Ron. – Velünk miért?

– Közölni fogom, amint magunkban leszünk – felelte a miniszter. – Akad itt olyan hely, ahol beszélhetek velük? – vetette oda a kérdést Mr Weasleynek.

– Hogyne, természetesen. – Mr Weasley idegesen pislogott. – A... a nappali, gondolom, megfelel.

– Mutasd az utat! – fordult Ronhoz a miniszter. – Magának nem kell elkísérnie minket, Arthur.

Miközben két barátjával együtt felállt az asztaltól, Harry látta, hogy Mr Weasley aggódó pillantást vált feleségével. Szótlanul indultak el a ház felé; Harry biztosra vette, hogy Ron és Hermione e percben ugyanarra gondol, amire ő: Scrimgeour megneszelte, hogy ki akarnak maradni a Roxfortból.

A miniszter egy szót se szólt, amíg keresztül nem mentek a konyhán, és be nem értek a nappaliba. A kertet még lágy alkonyi fény aranyozta be, de bent a házban már sötét volt. Harry az ajtóból az olajlámpák felé intett a pálcájával, mire azok lángra lobbantak, és megvilágították a kopottas berendezésű, de lakályos szobát. Scrimgeour elfoglalta a süppedős karosszéket, ami rendesen Mr Weasley helye volt, így a három jó barát kénytelen volt a kanapén összezsúfolódni. Mikor már mind ültek, a miniszter belevágott mondókájába:

– Kérdéseim vannak hozzátok, és legjobb lesz, ha ezeket kinek-kinek négyszemközt teszem fel. Ti ketten – rámutatott Harryre és Hermionéra – várjatok odakint. Ronalddal kezdem.

– Nem megyünk sehova – jelentette ki Harry, s Hermione elszántan bólogatott mellette. – Vagy együtt beszél velünk, vagy sehogy.

Scrimgeour hűvös pillantással méregette Harryt, aki sejtette, hogy a miniszter azt latolgatja, érdemes-e már az elején felvennie a kesztyűt és keményebb hangot megütnie.

– Akkor hát maradunk négyesben. – Scrimgeour vállat vont, és megköszörülte a torkát. – Bizonyára mondanom sem kell, hogy Albus Dumbledore végakarata miatt jöttem.

Harry, Ron és Hermione egymásra néztek.

– Úgy látom, meglepődtetek. Ezek szerint nem is tudtatok róla, hogy Dumbledore a végrendeletébe foglalt titeket?

– Mi-mindhármunkat? – hebegte Ron. – Engem meg Hermionét is?

– Úgy van. Mind...

Harry közbevágott:

– Dumbledore több mint egy hónapja halt meg. Miért csak most kapjuk meg, amit ránk hagyott?

– Ez nem is kérdés! – vágta rá Hermione, mielőtt Scrimgeour megszólalhatott volna. – Megvizsgálták a hagyatékot! – Hangja remegett a felháborodástól. – Nem lett volna joguk hozzá!

– Jogom volt hozzá – felelte lekezelően Scrimgeour. – A indokolt vagyontárgyelkobzásról szóló rendelet lehetővé teszi hagyatékok lefoglalását abban az esetben, ha...

– Az a rendelet arra szolgál, hogy meg lehessen akadályozni sötét varázstárgyak örökítését! – hadarta Hermione. – És a minisztériumnak előbb bizonyítania kell, hogy az elhunyt vagyontárgyai illegálisak, csak azután kobozhatja el őket! Talán azt hitte, hogy Dumbledore valami elátkozott dolgot akar ránk hagyni!?

– Granger kisasszony nyilván a varázsjog területén kíván majd tevékenykedni – jegyezte meg hűvösen Scrimgeour.

– Szó sincs róla! – vágta rá Hermione. – Olyan munkát keresek majd, aminek haszna is van!

Ron felnevetett. Scrimgeour csak egy futó pillantásra méltatta őt.

– És most miért döntöttek úgy, hogy kiadják az örökségünket? – kérdezte indulatosan Harry. – Nem találtak ürügyet rá, hogy megtartsák?

Hermione ezúttal is megelőzte a válasszal a minisztert:

– Nem, egyszerűen lejárt a harmincegy nap. Annál tovább csak olyan tárgyakat tarthatnak vissza, amelyekről bebizonyosodott, hogy veszélyesek.

Scrimgeour nem reagált Hermione szavaira, helyette Ronhoz fordult.

– Állítanád-e, Ronald, hogy szoros személyes kapcsolat fűzött Dumbledore-hoz?

Ront meghökkentette a kérdés.

– Engem? Nem... nem mondanám. Harry volt az, aki...

Ron ránézett barátaira, és el is értette Hermione „fogd be a szád”-pillantását, de hiába, a baj már megtörtént: Scrimgeour arca elárulta, hogy pontosan azt a választ kapta, amire számított, és amit ki akart csikarni. Úgy csapott le Ron szavaira, mint sas az egérre.

– Ha nem fűzött szoros személyes kapcsolat Dumbledore-hoz, mivel magyarázod, hogy szerepel a neved a végrendeletében? Feltűnően kevés magánszemélyről tesz említést. Jószerével az egész vagyonát – a magánkönyvtárát, a mágikus tárgyait egyéb ingóságokkal egyetemben – a Roxfortra hagyta. Véleményed szerint téged miért tett személyes örökösévé?

– Nem... nem t’om – motyogta Ron. – Az igaz, hogy... nem voltunk szoros kapcsolatban, de... azt hiszem, kedvelt engem...

– Ne szerénykedj, Ron – szólt közbe Hermione. – Dumbledore egyik kedvence voltál.

Harrynek erős kétségei voltak ezen állítás megalapozottságát illetően, ugyanis tudomása szerint Dumbledore soha egyetlen percet sem töltött négyszemközt Ronnal, és viszonyuk még lazának se volt mondható. Scrimgeour azonban mintha nem is hallotta volna Hermione kijelentését; előhúzott a köpenye alól egy húzózsinóros erszényt – jóval nagyobbat annál, amit Harry Hagridtól kapott –, elővett belőle egy pergamentekercset, kinyitotta és felolvasott belőle:

– Albus Percival Wulfric Brian Dumbledore testamentuma... igen, meg is van... Ronald Billus Weasleyre hagyom önoltómat, remélve, hogy rám gondol majd, amikor használja.

Olyan tárgy került elő Scrimgeour erszényéből, amit Harry jól ismert: ránézésre nem volt több közönséges ezüst öngyújtónál, de Harry tudta róla, hogy különleges tulajdonsággal bír: ha kattintanak vele, magába szív minden fényt egy adott helyen, majd újabb kattintásra kibocsátja azt. Scrimgeour előrehajolt ültében, és átadta az önoltót Ronnak. Az ámuldozva forgatta az ujjai között örökségét.

– Ez egy igen értékes tárgy – jegyezte meg Ron arcát fürkészve Scrimgeour. – Talán az egyetlen a maga nemében. Nyilván Dumbledore készítette. Vajon miért hagyott rád egy ilyen ritkaságot?

Ron tanácstalanul rázta a fejét.

– Dumbledore-nak többezer diákja volt – folytatta Scrimgeour. – Mégis csak hármótokat említ meg a végrendeletében. Miért? Mire akarod használni az önoltót, Ronald?

– Sötétítek vele – dünnyögte Ron. – Mi másra használhatnám?

Erre aztán Scrimgeour sem tudott válaszolni. Egy-két másodpercig még összehúzott szemmel figyelte Ront, azután visszatért a végrendelethez.

– Hermione Jane Granger kisasszonyra hagyom a Bogar bárd meséi című könyvet, remélve, hogy szórakoztató és tanulságos olvasmány lesz számára.

Scrimgeour ismét az erszénybe süllyesztette kezét; ezúttal egy kis alakú könyvet vett elő, amely foltos és hámladozó borítójával legalább olyan réginek tűnt, mint a A legfeketébb mágia titkai könyvtári példánya. Hermione szótlanul átvette a könyvet Scrimgeourtől, az ölébe fektette, és rámeredt. Harry már a címet sem tudta elolvasni, mert azt rúnákkal nyomtatták a borítóra. Miközben a jeleket nézte, egy könnycsepp hullott a régi kötetre.

– Mit gondolsz, miért hagyta rád Dumbledore ezt a könyvet? – kérdezte Scrimgeour.

– Mert... szeretek olvasni – felelte elfúló hangon Hermione, és megtörölte szemét a blúza ujjával.

– De miért épp ezt a könyvet hagyta rád?

– Nem tudom. Biztosan úgy gondolta, hogy tetszeni fog.

– Beszéltél valaha Dumbledoreral rejtjelezésről vagy titkos üzenetek közlésének egyéb módjairól?

– Nem – felelte Hermione, tovább törölgetve a szemét. – És ha a minisztérium harmincegy nap alatt sem talált rejtjeles üzenetet a könyvben, akkor valószínűleg én sem fogok.

Hermione összeszorította ajkát, hogy ne zokogjon fel hangosan. Ronnak annyira szűk volt a helye a kanapén két barátja között, hogy csak nagy nehezen tudta hátradugni és a lány vállára tenni a kezét. Scrimgeour közben ismét a végrendeletre fordította tekintetét.

– Harry James Potterre – olvasta hangosan, s Harry gyomra görcsbe rándult a hirtelen izgalomtól – azt a cikeszt hagyom, amit első roxforti kviddicsmérkőzésén elkapott. Emlékeztesse rá, hogy a kitartás és az ügyesség elnyeri méltó jutalmát.

Mikor Scrimgeour előhúzta az erszényből a szárnyát bágyadtan rezegtető, diónyi aranylabdácskát, Harryn, bármennyire küzdött ellene, mélységes csalódottság lett úrrá.

– Miért hagyta rád Dumbledore ezt a cikeszt? – kérdezte Scrimgeour.

– Fogalmam sincs – felelte őszintén Harry. – Gondolom, azért, amit a végrendeletben leírt... Hogy emlékeztessen rá, mire jó a kitartás meg a nemtudommi.

– Tehát úgy véled, ez afféle jelképes emlék, semmi több?

– Igen. Mi más lehetne?

– Most én kérdezek. – Scrimgeour egy kicsit közelebb húzta karosszékét a kanapéhoz. Időközben a kertre is leszállt az este. Az ablakon át nézve a lakodalmas sátor derengő fehér kísértet módjára tornyosult a sövény fölé.

– Úgy vettem észre, a születésnapi tortád is cikesz alakú – mondta Scrimgeour. – Miért?

Hermione sötéten felnevetett.

– Biztos nem azért, mert Harry remek fogó, az túl egyszerű lenne! Dumbledore nyilván titkos üzenetet rejtett a cukormázba!

– A cukormáz semmit sem rejt, ebben biztos vagyok – felelte higgadtan Scrimgeour. – Ellenben a cikesz kimondottan alkalmas egy kis méretű tárgy elrejtésére. Tudod miért, igaz?

Harry a fejét rázta. Hermione viszont erre is felelt – Harry gyanúja szerint azért, mert az iskolában kényszeres reflexszé vált benne, hogy ha kérdést hall, megadja rá a helyes választ.

– Azért, mert a cikeszek testemlék-őrzők.

– Micsoda? – hüledezett a két fiú. Mindeddig abban a hitben éltek, hogy Hermionénak gőze sincs a kviddicsről.

– Úgy van – bólintott Scrimgeour. – A cikeszt a felbocsátása előtt senki nem érinti meg puszta kézzel. Még a készítője is kesztyűben dolgozik. A labda olyan bűbájt hordoz, amely képessé teszi annak a személynek az azonosítására, aki először megfogta – vitás esetekben így bizonyítékkal tud szolgálni. Ez a cikesz – Scrimgeour felmutatta az aranylabdácskát – emlékszik az érintésedre, Potter. Lehetségesnek tartom, hogy Dumbledore, akiről, ha minden jót nem is, azt el lehet mondani, hogy kiváló varázsló volt, úgy bűvölte meg a cikeszt, hogy csak a te kezedben nyíljon ki.

Harrynek a torkában dobogott a szíve. Biztos volt benne, hogy Scrimgeour következtetése helyes. Mit tehetne, hogy ne kelljen a miniszter jelenlétében megfognia a cikeszt?

– Hallgatsz? – nézett rá Scrimgeour. – Talán bizony tudod, mi van a cikeszben?

– Nem – felelte Harry, még mindig azon töprengve, milyen trükkel vehetné kézbe a cikeszt anélkül, hogy hozzáérne. Ha rendesen megtanulta volna a legilimenciát, most ötletet kereshetne Hermione fejében – szinte hallotta, hogyan zakatolnak a lány agyának fogaskerekei.

– Fogd meg! – szólította fel higgadtan Scrimgeour.

Harry a miniszter sárga szemébe nézett; azt látta benne, hogy nincs választása, engedelmeskednie kell. Kinyújtotta a kezét, Scrimgeour pedig ismét előrehajolt, és lassan, óvatosan Harry tenyerére helyezte a cikeszt.

Nem történt semmi. Mikor Harry a markába zárta az aranylabdát, az még egyszer megrebbentette fáradt szárnyait, majd mozdulatlanná vált. Scrimgeour, Ron és Hermione ennek ellenére meredten nézték azt, ami kilátszott belőle Harry ujjai között, mintha még mindig remélnék, hogy történik vele valami.

– Hát ez látványos volt – szólt gúnyosan Harry. Két barátja elnevette magát.

– Akkor hát végeztünk? – kérdezte Hermione, és nekiveselkedett, hogy kiszabadítsa magát a kanapé és barátai szorításából.

– Még nem – bökte oda bosszús arccal Scrimgeour. – Dumbledore még valamit hagyott rád, Potter.

– Mit? – tudakolta feltámadó izgalommal Harry.

Scrimgeour most már nem vesződött a végrendelet felolvasásával.

– Griffendél Godrik kardját.

Hermione és Ron kővé meredtek. Harry tekintetével kereste, hol csillan meg a rubintköves markolat, de Scrimgeour most nem nyúlt bele az erszénybe – igaz, az túl kicsi is lett volna hozzá, hogy a kard beleférjen.

– Na és hol van? – kérdezte gyanakodva Harry.

– Sajnálatos módon a kard nem Dumbledore-é volt, így arról nem is végrendelkezhetett. Griffendél Godrik kardja egyedülálló történelmi emlék, s mint olyan, jog szerint...

– Jog szerint Harryé! – csattant fel Hermione. – A kard őt választotta! Harry húzta ki a Teszlek Süvegből!

– Megbízható történeti források szerint a kard adott esetben használatra bocsátja magát a Griffendél-ház bármely arra méltó tagjának. Szó sincs tehát arról, hogy Harry Potter a kizárólagos birtokosa volna, akárhogy vélekedett is Dumbledore. – Scrimgeour megvakarta borostás állát, s közben Harryre függesztette tekintetét. – Mit gondolsz, miért...

– Miért akarta Dumbledore nekem adni a kardot? – Harry alig tudta féken tartani indulatát. – Biztos mert jól mutatna a szobám falán!

– Ez nem tréfadolog, Potter! – mordult rá Scrimgeour. – Talán az a meggyőződés vezette Dumbledore-t, hogy csak Griffendél Godrik kardja tudja legyőzni Mardekár utódját? Azért akarta volna neked adni a kardot, mert mint oly sokan, ő is úgy hitte, hogy neked kell megölnöd Őt, Akit Nem Nevezünk Nevén?

– Érdekes elmélet – válaszolt Harry. – Döfött már valaki kardot Voldemortba? Vagy a minisztérium hasznosabbnak tartja, ha önoltókat vizsgálgat meg eltussolja az azkabani rabok tömeges szökéseit? Hát ezzel tölti a miniszter úr az idejét, amikor bezárkózik a szobájába? Egy cikeszt próbál kinyitni? Sorban ölik az embereket, kis híján megöltek engem is, Voldemort három grófságon át üldözött, végzett Rémszem Mordonnal, de a minisztérium arról is mélyen hallgat, vagy tévedek? És még elvárja, hogy együttműködjünk magukkal?

– Fékezd a nyelved! – harsogta felállva Scrimgeour, mire Harry is felpattant. A miniszter odabicegett hozzá, és keményen megbökte a mellkasát pálcájával, ami parázsló cigaretta módjára lyukat égetett Harry pólójába.

– Hé! – kiáltott fel Ron; talpra szökkent, és ő is előkapta a pálcáját, de Harry gyorsan rászólt:

– Ne! Ürügyet akarsz adni neki, hogy letartóztathasson minket?

– Eszedbe jutott, hogy nem az iskolában vagy, mi? – zihálta Harry arcába Scrimgeour. – Rájöttél végre, hogy én nem Dumbledore vagyok, aki minden arcátlanságodat és engedetlenségedet megbocsátotta? Felőlem viselheted úgy a sebhelyedet, mint egy koronát, de nekem akkor se egy tizenhét éves kölyök fogja megmondani, hogyan végezzem a munkámat! Ideje lenne, hogy egy kis tiszteletet tanulj!

– Ideje lenne, hogy rászolgáljon! – vágott vissza Harry.

Remegni kezdett a padló; szapora léptek zaja hallatszott, majd kitárult a nappali ajtaja, és megjelent a Weasley házaspár.

– Úgy hallottuk... mintha valaki... – hebegte Mr Weasley, akit szemlátomást megriasztott a látvány, hogy Harry és a miniszter majdhogynem egymás mellének feszülve állnak.

– ...kiabált volna – zihálta Mrs Weasley.

Scrimgeour két lépést hátrált, és a Harry pólóján égetett lyukra nézett. Látszott, már bánja, hogy elvesztette az önuralmát.

– Nem történt semmi – dörmögte. – Nagyon sajnálom... hogy így állsz a dolgokhoz. – Megint Harry szemébe fúrta a tekintetét. – A jelek szerint nem tudod belátni, hogy a minisztérium ugyanarra törekszik, amire te – és amire Dumbledore. Együtt kellene működnöd velünk.

– Ahogy már mondtam, miniszter úr: nem tetszenek a módszereik.

Harry másodszor is felemelte jobbját, és megmutatta Scrimgeournek a fehérlő sebhelyet a még mindig tisztán kivehető szavakkal: Hazudni bűn.

A miniszter arca megkeményedett; szó nélkül sarkon fordult, és kibicegett a szobából. Mrs Weasley is kiment, de Harry hallotta, hogy csak a hátsó ajtóig követi Scrimgeourt; alig egy perc múlva aztán jelentette:

– Elment.

– Mit akart tőletek? – fordult Mr Weasley a három jó baráthoz, miután felesége visszasietett hozzájuk a nappaliba.

– Elhozta, amit Dumbledore ránk hagyott – felelte Harry. – Csak most adták ki a hagyatékot.

A kertben felállított ünnepi asztalnál kézről kézre járt a Scrimgeourtől kapott három tárgy. Mindenki megcsodálta az önoltót meg a régi könyvet, mindenki méltatlankodott, hogy Scrimgeour visszatartotta a kardot, de senki nem tudott épkézláb magyarázatot kitalálni arra, hogy miért egy régi cikeszt hagyott Dumbledore Harryre. Mikor Mr Weasley már harmadszor vagy negyedszer vette a kezébe az önoltót, Mrs Weasley óvatos javaslattal élt:

– Harry drágám, mindenki borzasztóan éhes, de mégse akartunk nélküled nekifogni... Most már tálalhatom a vacsorát?

Mindenki meglehetős sietséggel evett, majd egy gyors köszöntő ének és megannyi kövér tortaszelet bekebelezése után a társaság fel is oszlott. Hagrid, aki a másnapi esküvőre is hivatalos volt, de testalkatánál fogva nem fért el a túlzsúfolt házban, elindult egy közeli mezőre sátrat verni.

– Ha mindenki lefeküdt, gyere majd fel hozzánk – súgta oda Hermionénak Harry, miközben segítettek a rendrakásban Mrs Weasleynek.

Fent a padlásszobában aztán Ron tovább vizsgálgatta önoltóját, Harry pedig használatba vette a Hagrid-féle zanzárdbőr erszényt – nem aranyat tett bele, hanem csekély értékű, de számára annál fontosabb tárgyakat: a Tekergők Térképét, a Sirius bűvös tükréből megmaradt darabkát és R. A. B. medálját. A zsinórral lezárt erszényt aztán a nyakába akasztotta, majd leült, és töprengve nézegetni kezdte a szárnyát bágyadtan rebegtető, régi cikeszt. Végül aztán halk kopogtatás hallatszott, és besurrant az ajtón Hermione.

– Disaudio! – suttogta a lány, a lépcső irányába fordítva pálcáját.

– Mintha azelőtt nem szeretted volna ezt a bűbájt – jegyezte meg csipkelődve Ron.

– Változnak az idők. Na, mutasd azt az önoltót!

Ront nem kellett kétszer kérni. Maga elé tartotta örökségét, és kattintott vele. A szobát megvilágító mennyezeti lámpa nyomban kialudt.

– Csak az a baj – suttogta Hermione –, hogy ugyanezt perui instant sötétségporral is meg lehet csinálni.

Újabb kattanás hallatszott, kis fénygolyó röppent a lámpa felé, s a szobában újra világos volt.

– Akkor is tök jó darab – jelentette ki kissé sértődötten Ron. – És állítólag Dumbledore saját találmánya.

– Persze, de biztos nem azért vett bele téged a végrendeletébe, hogy segítsen nekünk villanyt oltani!

– Talán előre tudta, hogy a minisztérium lefoglalja és tüzetesen megvizsgálja majd a hagyatékát – találgatott Harry.

– Egészen biztosan tudta – erősítette meg Hermione. – A végrendeletben persze nem írhatta meg, hogy mire jók ezek a tárgyak, de nem értem, hogy...

– Hogy miért nem mondott róluk valamit, mikor még élt – fejezte be a mondatot Ron.

– Erről van szó – bólintott Hermione, és lapozgatni kezdte a Bogar bárd meséit. – Ha ezek a tárgyak olyan fontosak, hogy megérte őket a minisztérium tudtával ránk hagynia, akkor igazán adhatott volna hozzájuk némi magyarázatot... Hacsak nem abból indult ki, hogy nincs mit magyarázni...

– Hát, ha igen, akkor tévedett – csóválta a fejét Ron. – Mindig mondtam, hogy flúgos az öreg. Zseniális volt, meg minden, de kicsit gyári hibás. Egy vacak régi cikeszt hagyni Harryre – mi a fenének?

– Gőzöm sincs – mondta Hermione. – Mikor Scrimgeour a kezedbe adta, fogadni mertem volna, hogy történik valami!

– Aha... – Harry szívverése megint felgyorsult, ahogy felemelte a cikeszt. – De gondolhatjátok, hogy Scrimgeour előtt nem erőltettem meg magam különösebben.

– Ezt hogy érted? – hökkent meg Hermione.

– Mit csináltam a cikesszel a legelső meccsemen? Nem emlékeztek?

Hermione csak a homlokát ráncolta. Ronnak ellenben elakadt a lélegzete; egy darabig megszólalni se bírt, csak izgatottan mutogatott a cikeszre meg Harry arcára.

– Majdnem lenyelted! – tört ki belőle végül.

– Pontosan.

Harry remegő kézzel emelte ajkához a cikeszt.

Az nem nyílt ki. Megint jött a maró, keserű csalódottság; mikor azonban lehanyatlott a keze, Hermione felkiáltott:

– Írás! Írás van rajta! Nézd meg gyorsan!

Harry kis híján elejtette a cikeszt meglepetésében és izgalmában. A labdácska aranyló felületén, mely néhány másodperce még sima és üres volt, most négy, Dumbledore jellegzetes, szálkás, dőlt betűivel írt szó állt:

Ott nyílok, ahol zárul.

Harrynek épp hogy volt ideje elolvasni a feliratot – aztán a szöveg elhalványodott, és eltűnt.

– Ott nyílok, ahol zárul... Ez meg mit jelentsen?

Hermione és Ron tanácstalanul rázták a fejüket.

– Ott nyílok, ahol zárul... ahol zárul... ott nyílok...

De hiába ismételgették a szavakat, hiába hangsúlyozták őket így meg úgy, nem lettek okosabbak.

– És itt van még a kard is – váltott témát Ron, miután beletörődtek, hogy nem tudnak több értelmet kihámozni a cikesz feliratából. – Miért akarta Harryre hagyni a kardot?

– És miért nem szólt róla egy szót sem? – dünnyögte Harry. – Tavaly, amikor annyit beszélgettünk a szobájában, a kard végig ott volt a falon! Ha azt akarta, hogy az enyém legyen, miért nem adta nekem akkor?

Úgy érezte, mintha vizsgán ülne ellustult, tompa aggyal, és egy olyan kérdésen töprengene, amire kapásból tudnia kellene a választ. Lehetséges, hogy a tavalyi hosszú beszélgetések valamelyikében elhangzott egy mondat, amire nem figyelt oda eléggé? Értenie kellene, miről szól ez az egész? Dumbledore arra számított, hogy rögtön érteni fogja?

– És itt ez a könyv is – csóválta a fejét Hermione. – Bogar bárd meséi... Sose hallottam róla.

– Sose hallottál Bogar bárd meséiről? – hitetlenkedett Ron. – Ezt nem mondod komolyan!

– De, komolyan mondom – felelte meghökkenve Hermione. – Miért, te ismered ezeket a meséket?

– Persze, hogy ismerem!

A meglepő közlés kizökkentette Harryt töprengéséből. Nem hitte volna, hogy van olyan könyv a világon, amit Hermione nem ismer, Ron viszont igen. Ron is csodálkozott – de ő azon, hogy barátai csodálkoznak.

– Ne hülyéskedjetek! Ott az a sok dedós mese, mindről azt mondják, hogy Bogar bárd írta! A szerencse színes szökőkútja.. A varázsló és a pattogó fazék... Nyiszi nyuszi és a locsifecsi fatönk...

– Mi baj van? – tört ki a nevetés Hermionéból. – Micsi nyuszi?

– Ne csináljátok már! – Ron hitetlenkedve kapkodta a pillantását egyik barátjáról a másikra. – Ne mondjátok, hogy nem hallottatok Nyiszi nyusziról...

– Elfelejted, hogy mi muglik között nőttünk fel – emlékeztette Hermione. – Egészen más meséket hallgattunk gyerekkorunkban! A Hófehérke és a hét törpét, a Hamupipőkét...

– Az mi, valami betegség? – tudakolta Ron.

Hermione ismét a rúnák fölé hajolt.

– Szóval azt mondod, ezek gyerekmesék?

– Igen – felelte elbizonytalanodva Ron. – Mármint... hallottam régi meséket, amikről mondták, hogy Bogar bárd írta őket. Azt nem tudom, hogy eredetiben milyenek ezek a történetek.

– De vajon miért akarta Dumbledore, hogy elolvassam őket?

Valami megnyikordult odalent.

– Biztos Charlie mászkál – mondta nyugtalanul Ron. – Anya már lefeküdt, most kisurran megnöveszteni a haját.

– Mindegy, akkor is ideje lefeküdnünk – suttogta Hermione. – Ciki lenne, ha holnap elaludnánk.

– Az biztos – hagyta helyben Ron. – Nem tenne jót a násznép hangulatának, ha az örömanya brutális hármas gyilkosságot követne el. Majd én elsötétítek. – S mikor becsukódott az ajtó Hermione után, ismét kattintott egyet az önoltóval.

Nyolcadik fejezet

Az esküvő

Másnap délután három órakor Harry, Ron, Fred és George a gyümölcsöskertben ácsorogtak a nagy, fehér sátor bejáratánál, és várták a vendégeket. Harry nem sokkal korábban megivott egy nagy adag Százfűlé-főzetet, aminek következtében külsőre átalakult a közeli falu, Widra St. Capdel egyik lakójává, egy vörös hajú muglifiúvá, akitől Fred korábban begyűjtő bűbájjal hajszálakat lopott. Szerepe szerint ő volt „Barny, a távoli unokatestvér”, a népes Weasley-rokonság egy ritkán látott tagja.

A négy fiú az ülésrend egy-egy példányát szorongatta, hogy annak segítségével a helyükre kísérhessék a vendégeket. Egy órával korábban egy csapat fehér taláros pincér, valamint aranyló kabátba bújt zenészek érkeztek az Odúba – ők most a sátortól nem messze, egy fa alatt üldögéltek –, gomolygó kék pipafüst jelezte, hogy hol.

Harry háta mögött a sátorban egy hosszú, bíborpiros szőnyeg két oldalán több sorba rendezve megannyi karcsú lábú aranyszék állt. A sátor tartórúdjait fehér és arany virágok fonták körül, s a fölé a hely fölé, ahol Bill és Fleur majd hitvesi hűséget esküsznek egymásnak, Fred és George egy hatalmas csokor arany léggömböt akasztott föl. Kint a szabadban bágyadt pillangók és méhek szálldostak a fű és a sövény fölött. Harry elég kényelmetlenül érezte magát a bőrében. A mugli fiú, akinek a külsejét fölvette, kicsit kövérebb volt nála, így a tikkasztó nyári hőségben amúgy is túl meleg dísztalárja ráadásul még zavaróan szűk is volt.

– Ha én egyszer megnősülök – szólt a nyakát szellőztetve Fred –, biztos nem fogok ekkora felhajtást csinálni. Mindenki olyan ruhában jöhet majd, amilyenben akar, anyát pedig az esküvő idejére sóbálvánnyá változtatom.

– Ma délelőtt még egész normális volt – jegyezte meg George. – Egy kicsit pityergett ugyan, hogy miért nincs itt Percy, pedig kinek hiányzik az a tetű? Szent szalamandra, kössétek fel a talárt, jönnek!

Az udvar távoli kapuján túl sorban egymás után tarka alakok tűntek fel a semmiből. Perceken át gyűltek és gyűltek az érkezők, aztán oszlopba rendeződtek, és kígyózó menetben elindultak a kerten át a gyümölcsösben álló sátor felé. A boszorkányok süvegét egzotikus virágok és megbűvölt, verdeső madárkák díszítették, nem egy varázsló pedig csillogó drágakövekkel ékes nyakkendőben feszített. Ahogy a násznép közeledett, vidám zsivajuk lassan elnyomta a méhek zümmögését.

George a nyakát nyújtogatva fürkészte a közeledő társaságot.

– Szuper, látom, eljött pár véla-unokatestvér – állapította meg. – Szegények nem ismerik az angol szokásokat, muszáj lesz felkarolnom őket...

– Szemfületlen vagy te ahhoz – mondta Fred, azzal fürgén megkerülte a menet élén haladó középkorú boszorkányokat. – Permettez-moi, hogy én vous assiste – szólított meg két csinos francia lányt, akik némi kuncogás után engedték is, hogy Fred bekísérje őket a sátorba. George-nak így a középkorú boszorkányok maradtak, Ronnak apja minisztériumi kollégája, Perkins jutott, Harry pedig egy nagyothalló öreg házaspárt vezetett a helyére.

– Helló – szólította meg egy ismerős női hang, amikor visszatért a bejárathoz: Lupin és Tonks állt a sor elején. Utóbbi az esküvő alkalmából szőkére változtatta a haját. – Arthur mondta, hogy a göndör fiú vagy...

– Bocs a tegnap estéért – folytatta suttogva a boszorkány, mikor már a széksorok között lépkedtek. – Tudod, a minisztérium mostanában eléggé vérfarkasellenes, szóval a jelenlétünk kínos lehetett volna a számotokra.

– Semmi gond, világos – felelte Harry, inkább Lupinhoz, mintsem Tonkshoz szólva. Lupin futó mosolyt villantott rá, de mikor elfordult, újból elsötétült az arca. Harry látta ezt, és nem tudta mire vélni, de nem volt ideje sokáig tűnődni a dolgon, ekkor ugyanis Hagrid kisebb felfordulást okozott: félreértette Fred útbaigazítását, és nem a számára kijelölt, bűbájjal megnagyobbított és megerősített ülőalkalmatosságra telepedett le, hanem öt közönséges székre, amelyek ennek következtében most egy halom arany gyufaszálhoz hasonlítottak.

Mialatt Mr Weasley székeket javított, Hagrid pedig harsogva mentegetőzött mindazoknak, akik hajlandók voltak odafigyelni rá, Harry visszasietett a sátor bejáratához. Ott nyomban megakadt a tekintete egy feltűnő külsejű varázslón, aki Ron előtt állt. Az illető enyhén kancsal volt, vállig érő fehér haja a vattacukor állagát idézte, sipkájának bojtja az orra előtt fityegett, és bántóan rikító sárga talár volt rajta. Nyakában aranylánc, s azon egy különös, leginkább háromszög alakú, szemre emlékeztető szimbólum lógott.

– Xenophilius Lovegood – mutatkozott be a varázsló, kezet nyújtva Harrynek. – A lányommal a dombon túl lakunk, és Weasleyék voltak kedvesek meghívni minket. Ha jól tudom, te ismered is az én Lunámat – nézett rá Ronra.

– Igen. Ő nincs itt?

– Megállt egy percre abban a bűbájos kis kertben, hogy köszöntse a törpéket – káprázatos kolónia! Kevés varázsló van tisztában vele, milyen sokat tanulhatunk a bölcs gnómoktól – jobban mondva a Gernumblus hortensisektől.

– A mieink egy csomó jó káromkodást tudnak – jegyezte meg Ron –, de ez szerintem Fred meg George érdeme.

Azzal bevezetett a sátorba egy csapatnyi táltost. Alighogy eltűnt, felbukkant Luna.

– Szia Harry! – köszönt a lány.

– Öhm... engem Barnynak hívnak – hebegte döbbenten Harry.

– Vagy úgy, nevet is változtattál? – csacsogta vidáman Luna.

– Honnan tudtad, hogy...

– Csak az arckifejezésedből.

Akárcsak apja, Luna is rikító sárga talárt viselt, s kiegészítőnek egy jókora napraforgót tűzött a hajába. Ha a szem hozzászokott, hogy tetőtől talpig világít, az összhatás egészen kellemes volt – ezúttal legalább nem lógott retek a fülében.

Xenophilius eddig egy ismerősével társalgott, így a Harry és Luna között elhangzottak elkerülték a figyelmét. Most elköszönt a varázslótól, és lánya felé fordult, aki kinyújtott ujját mutatta neki:

– Képzeld, apa, az egyik gnóm megharapott!

– Csodálatos! A törpenyál rendkívül jótékony hatású! – lelkendezett Mr Lovegood, és megfogta lánya ujját, hogy szemügyre vegye a két vérző pontocskát. – Luna drágám, ha ma valamilyen új képesség bontakozna ki benned – teszem azt, késztetést éreznél, hogy operaáriákat énekelj vagy sellőnyelven szónokolj –, el ne fojtsd, mert lehet, hogy a gernumblusok oltották beléd!

Ron, aki épp ekkor haladt el mellettük, horkantva felnevetett.

– Hiába mosolyog rajtunk Ron – mondta szelíd derűvel Luna, miközben Harry bekísérte őt és Xenophiliust a sátorba –, apám ért hozzá, sokat tanulmányozta a gernumblus-mágiát.

– Tényleg? – Harry rég leszokott róla, hogy kételyeket hangoztasson Luna és az apja sajátos nézeteivel kapcsolatban. – De azért nem kéne mégis csinálni valamit a sebeddel?

– Nem, jól van így. – Luna szórakozottan szopogatni kezdte az ujját, és közben végignézett Harryn. – Elegáns vagy. Mondtam apának, hogy a legtöbben sötét dísztalárban lesznek, de szerinte esküvőn napszínt kell viselni, mert az szerencsét hoz.

Azzal ellibbent apja után. Addigra ismét feltűnt Ron; az öreg boszorkány, aki a karjába csimpaszkodott, horgas orrával, vörös karikás szemével és tollas, rózsaszínű süvegével úgy festett, mint egy mogorva flamingó.

– ...a hajad pedig túl hosszú, Ronald, egy pillanatig azt hittem, Ginevra vagy. Merlin szakállára, mi van ezen a Xenophilius Lovegoodon? Úgy néz ki, mint egy tányér rántotta. És te ki vagy? – reccsent rá Harryre.

– Muriel néni, bemutatom az unokatestvéremet, Barnyt.

– Még egy Weasley? Ti aztán úgy szaporodtok, mint a kerti törpék. Harry Potter nincs itt? Pedig reméltem, hogy végre találkozhatom vele. Úgy tudtam, a barátod, vagy már megint csak fel akartál vágni?

– Nem... nem tudott eljönni...

– Hmmm. Kimentette magát, mi? Akkor nem is olyan féleszű, mint amilyennek a fényképei mutatják. Most oktattam ki a menyasszonyt, hogy miként viselje a diadémomat! – kiabálta oda Muriel Harrynek. – Koboldmunka, ha nem tudnád, és évszázadok óta a családunk tulajdona. Nem mondom, szemrevaló fruska, de hát – francia. Na jól van, kísérj egy jó helyre, Ronald, százhét éves vagyok, kímélnem kell a lábamat!

Ron elhaladtában sokatmondó pillantást vetett Harryre, aztán jó darabig nem került elő. Harry tucatnyi embert a helyére kísért, csak azután futott össze megint Ronnal a bejáratnál. Addigra majdnem teljesen megtelt a sátor, és már nem volt sorbaállás odakint.

– Muriel néni kész rémálom – törölgette a homlokát Ron. – Régen mindig nálunk karácsonyozott, de aztán egyszer hál’ istennek megsértődött, mert Fredék vacsora közben trágyagránátot robbantottak a széke alatt. Apa mondja is, hogy szerinte kihúzta őket a végrendeletéből, de gondolhatod, mennyire izgatja ez Fredéket! Hiszen ha így folytatják, ők lesznek a leggazdagabbak az egész rokonságban... Fúúú – váltott szapora pislogásra Ron, mikor meglátta a közeledő Hermionét. – De jól nézel ki!

– Nem kéne mindig úgy meglepődni – felelte a lány, de mosolygott hozzá. Könnyű orgonalila ruhát viselt, s hozzá hasonló színű magas sarkú cipőt. A haja sima és fényes volt. – Muriel nagynénikéd egyébként más véleményen van. Találkoztam vele odafent, amikor átadta Fleurnek a diadémot. Rám néz, és azt mondja: Nocsak, ez az a mugliivadék leányzó? Aztán meg: Rossz a tartása, és csontos a bokája.

– Ne foglalkozz vele, mindenkit szekál – legyintett Ron.

– Csak nem Murielról folyik a szó? – tippelt George, miután Freddel együtt kiszabadult a sátorból. – Az előbb képes volt benyögni nekem, hogy felemás a fülem. Undok vén szipirtyó. Csak azt sajnálom, hogy Billus bácsi már nem lehet itt – ő aztán feldobott minden esküvőt.

– Nem ő volt az, aki látott egy Zordót, és egy nappal később meghalt? – vetette közbe a kérdést Hermione.

– Hát igen, a vége felé már nem volt egészen százas – ismerte el George.

– De mielőtt megzápult az agya, haláli fazon volt – mesélte lelkesen Fred. – Mindig azzal kezdte, hogy benyomott egy üveg Lángnyelv-whiskyt, aztán a táncparkett közepére pattant, felhúzta a talárját, és virágcsokrokat huzigált ki a...

– Igazi sármőr lehetett – húzta el a száját Hermione, Harry viszont a hasát fogta a nevetéstől.

– Valamiért sose nősült meg – jegyezte meg Ron.

– Nahát, vajon miért? – pislogott rá Hermione.

A nagy nevetésekkel megtűzdelt beszélgetés közepette egyikük se vette észre a későn érkezőt; csak akkor figyeltek fel a fekete hajú, dús szemöldökű, görbe orrú fiatalemberre, mikor az átnyújtotta Ronnak a meghívóját, és Hermionéra pillantva így szólt:

– Te csodálatosan szép.

– Viktor! – sikoltott fel Hermione, és elejtette gyönggyel hímzett táskáját, ami csekély méretéhez képest meglepően hangos puffanással ért földet. Hermione kapkodva-pirulva lehajolt, hogy felemelje. – Nem tudtam, hogy te is... istenem, de örülök... hogy vagy?

Ronnak ekkor már lángolt a füle. Miután egy rossz hamisítványnak kijáró pillantást vetett Krum meghívójára, emelt hangon megkérdezte:

– Te meg hogy kerülsz ide?

Krum felvonta a szemöldökét.

– Fleur meghívott.

Harry, akinek nem volt miért neheztelnie Krumra, kezet rázott vele, majd, érezve, hogy jobb lesz, ha elviszi őt Ron közeléből, felajánlotta, hogy a helyére kíséri.

– A barátod nem örül, hogy itt vagyok – jegyezte meg Krum, mikor beléptek a zsúfolt sátorba. – Vagy rokonod? – kérdezte Harry göndör, vörös hajára pillantva.

– Az unokatestvérem – motyogta Harry, de Krum már alig figyelt rá. Megjelenése nem kis feltűnést keltett, különösen a véla-unokatestvérek körében – elvégre nemzetközi hírű kviddicsjátékos volt. Miközben a vendégek közül sokan a nyakukat nyújtogatták, hogy jobban lássák őt, besietett a széksorok közé Ron, Hermione, Fred és George négyese.

– Jobb lesz, ha leülünk – szólt oda Harrynek Fred –, különben elgázol minket a menyasszony.

Harry, Ron és Hermione leültek Fred és George mögé a második sorba. Hermione orcája még mindig kissé piros volt, Ron füle pedig változatlanul lángolt. Utóbbi néhány másodperc üldögélés után odadörmögte Harrynek:

– Hülye kis szakállat növesztett, láttad?

Harry csak hümmögött, megőrizve semlegességét.

Az átmelegedett levegőjű sátorban fokozódó várakozás jellemezte a hangulatot; a násznép egyhangú zsongását néha egy-egy rövid, izgatott kacaj törte meg. A Weasley házaspár is feltűnt; mosolyogva, rokonoknak integetve siettek végig a széksorok között. Mrs Weasley vadonatúj, ametisztszínű talárt és hozzá illő süveget viselt.

Az első sor belső végén most felállt Bill és Charlie – rajtuk is dísztalár volt, s a gomblyukukban rózsa fehérlett. Fred éles füttyel köszöntötte őket, amit a véla-lányok viháncolással jutalmaztak. Aztán a násznép elcsendesedett, mert felzengett a zene, mely mintha az arany léggömbökből szólt volna.

– Óóóó! – Hermione mint a rugó, úgy fordult ültében a bejárat felé.

Az összegyűlt boszorkányok és varázslók az ámulat sóhajával fogadták az apja oldalán belépő Fleurt. A menyasszony szinte lebegve siklott a bíbor szőnyegen; Monsieur Delacour döcögött és szélesen mosolygott. Fleur nagyon egyszerű szabású fehér ruhát viselt, és úgy tűnt, mintha tompa, ezüstös sugárzás áradna a testéből. Ez a fény, mely máskor elszürkítette a körülötte állókat, ma épp ellenkezőleg, megszépített mindenkit, akire ráhullott. Az arany ruhás Ginny és Giselle még bájosabbak voltak, mint máskor, s miután Fleur odaért mellé, Bill is úgy festett, mintha sose találkozott volna Fenrir Greybackkel.

– Hölgyeim és uraim – csendült egy éneklős hang, és Harry kissé megdöbbenve ismert rá arra a bozontos hajú, pöttöm varázslóra, aki Dumbledore temetési szertartását vezette, s aki most Bill és Fleur előtt állt. – Azért gyűltünk ma össze, hogy megünnepeljük két hű szív frigyét...

– Hát igen, tudtam én, hogy kell ide a diadémom – jegyezte meg jó hangosan suttogva Muriel néni. – De fenntartom, hogy Ginevra ruhája túl mélyen dekoltált.

Ginny vigyorogva hátranézett, rákacsintott Harryre, aztán gyorsan megint előre fordult. Harry gondolatai kiröppentek a sátorból, és messzire szálltak: felkeresték a roxforti birtok félreeső részeit, ahol Ginnyvel találkozgattak. Milyen régen is volt... Mindig is túlontúl szépnek tűntek azok a délutánok, mintha egy normális ember, egy villám alakú sebhely nélküli ember életéből ellopott órák lettek volna...

– Akarod-e, William Arthur, feleségedül a jelenlévő Fleur Isabelle-t...

Az első sorban ülő Mrs Weasley és Madame Delacour csendesen belezokogtak egy-egy darab csipkébe. A háttérben felharsanó rekedt trombitaszó félreérthetetlenül jelezte, hogy Hagrid is használatba vette asztalterítőnyi zsebkendőjét. Hermione megfordult, és rámosolygott Harryre; az ő szeme is csordultig volt könnyel.

– ...akkor e perctől férj és feleség vagytok.

A bozontos kis varázsló Bill és Fleur fölé tartotta pálcáját, s hamarosan ezüst csillagok százai keringtek az ifjú pár ölelésben egyesülő alakja körül. Aztán Fred és George, valamint a példájukat követő násznép lelkes tapsa közepette kipukkadtak az arany léggömbök, és paradicsommadarak meg apró aranycsengettyűk libbentek ki belőlük, hogy dallal és csilingeléssel gazdagítsák az ovációt.

– Hölgyeim és uraim – harsogta a bozontos varázsló. – Kérem, álljanak fel!

Mindenki úgy tett – Muriel néni kelletlen morgás kíséretében. A ceremóniamester intett a pálcájával, mire az aranyszékek kecsesen a levegőbe emelkedtek, és eltűntek a sátor vászonfalai; a vendégek immár egy hatalmas, aranyrudakra támaszkodó baldachin alatt álltak, s élvezhették a napfényben fürdő gyümölcsöskertre és a környező tájra nyíló pompás kilátást. A fedett tér közepét most folyékony arany öntötte el: a jelenség kerek tóvá hízott, hogy aztán ragyogóan fényes táncparketté dermedjen. A lebegő székek fehér terítős kis asztalok köré rendeződtek a levegőben, majd azokkal együtt kecsesen leereszkedtek a földre. Bevonultak az aranykabátos zenészek, és elfoglalták a helyüket egy pódiumon.

– Profi – szólt elismerően Ron.

Ekkor minden oldalról pincérek tűntek fel. Többen közülük ezüst tálcán sütőtöklevet, vajsört és Lángnyelv-whiskyt hoztak, mások gyümölcstortából és szendvicsekből rakott ingatag tornyokat cipeltek.

– Menjünk, gratuláljunk nekik! – mondta Hermione, és lábujjhegyre állva pislogott a felé a hely felé, ahol Billt és Fleurt elnyelte az odatóduló vendégek serege.

– Arra még ráérünk – legyintett Ron. Lekapott három vajsört egy arra járó pincér tálcájáról, s egyet odaadott Harrynek. – Gyere, Hermione, szerezzünk asztalt magunknak... ne arra! Minél messzebb Murieltól...

Ron elindult az üres táncparketten át, s menet közben jobbra-balra tekingetett – Harry tudta, hogy azt nézi, merre van Krum. Mire elérték a túloldali asztalokat, azokat már mind elfoglalták; a legtöbb hely annál volt, amelyiknél Luna ült egymagában.

– Leülhetünk hozzád? – kérdezte Ron.

– Persze – felelte örömmel Luna. – Apa elment, hogy átadja az ajándékunkat Billnek és Fleurnek.

– Mit hoztatok? Netán száz évre elég gurgyökeret? – tréfálkozott Ron.

Hermione megindított felé egy rúgást az asztal alatt, de rosszul célzott, és Harryt találta el. Harrynek könny szökött a szemébe a fájdalomtól, és kérdőn nézett Hermionéra.

A zenészek rázendítettek. Elsőként az ifjú pár lépett a táncparkettre, a násznép tapsától kísérve. Egy perc múlva Mr Weasley táncba vitte Madame Delacourt, őket pedig Mrs Weasley és Fleur apja követte.

– Szeretem ezt a számot – mondta Luna, jobbra-balra dőlve a keringőszerű zene ritmusára. Néhány másodperc múlva aztán felállt, a táncparkettre libbent, s ott behunyt szemmel, karját lengetve forogni kezdett egymagában.

– Csúcs ez a lány, nem? – vigyorgott Ron. – Mindig tud újat mutatni.

A mosoly azonban hamar lefagyott az arcáról, mert ekkor megjelent Viktor Krum, és elfoglalta Luna megürült székét. Hermione ezt szemlátomást hízelgőnek találta, de Krum ezúttal nem azért jött, hogy bókoljon neki. Helyette összevont szemöldökkel megkérdezte:

– Ki az az ember a sárgában?

– Ő Xenophilius Lovegood, az egyik barátunk apja – sietett a felvilágosítással Ron. Dacos hangsúlya nyilvánvalóvá tette, hogy ezúttal nem hajlandó kinevetni Xenophiliust. Aztán gyorsan Hermionéhoz fordult: – Menjünk táncolni!

A lány meghökkent, de örült a felkérésnek, s Ronnal együtt hamarosan eltűnt a forgatagban.

– Ah, együtt vannak? – kérdezte szórakozottan Krum.

– Hát... többé-kevésbé – felelte Harry.

– Te ki vagy?

– Barny Weasley.

Kezet ráztak.

– Te, Barny – ismersz jól ezt a Lovegood nevűt?

– Nem, itt találkoztam vele először.

Krum az itala fölé hajolt, s közben sötét tekintettel figyelte Xenophiliust, aki több varázsló társaságában álldogált a táncparkett túloldalán.

– Csak azért – dörmögte Krum –, mert ha ő nem lenne Fleur vendége, itt-most kihívnék párbajra, amiért azt a mocskos jelet visel.

– Jelet? – Most Harry is Xenophilius felé nézett. A varázsló mellkasán ott villogott a különös, háromszög alakú szem. – Miért? Mi baj van azzal?

– Grindelwald. Az Grindelwald jele.

– Grindelwald... Ő az a sötét varázsló, akit Dumbledore legyőzött, igaz?

– Igen.

Krum állkapcsán úgy mozogtak az izmok, mintha rágna.

– Grindelwald megölt sok embert – magyarázta –, nagyapámat is. Tudok, ebben az országban nem volt hatalma, mondják sokan, hogy félt Dumbledore-tól... és kiderült, volt rá oka. De ez... – Ujjával Xenophilius felé bökött. – Ez az ő jele, megismertem rögtön. Felvéste a falra a Durmstrangban, mikor ott tanult. Néhány bolond rámásolta könyvére, ruhájára, hogy ijesztgessenek, nézzenek ki nagy fiúnak – de mi, akik elvesztettünk rokont Grindelwald miatt, móresre tanítottuk őket.

Krum fenyegetően megropogtatta ujjperceit, és ismét szikrázó pillantást vetett Xenophiliusra. Harryt zavarba ejtette a vád; nagyon nehezen tudta elképzelni Luna apjáról, hogy a fekete mágia híve lenne, ráadásul a népes társaságban látszólag senki más nem ismert rá a háromszögletű, rúnaszerű jelre.

– Egészen... egészen biztos vagy benne, hogy ez Grindelwald...

– Nem tévedek – jelentette ki komoran Krum. – Sok évig mentem el a jel előtt, jól ismerek.

– Az is lehet – vetette fel Harry –, hogy Xenophilius nem tudja, mit jelent ez a szimbólum. Lovegoodék elég... furcsa emberek. Simán lehet, hogy csak látta valahol a háromszöget, és azt hitte róla, hogy a Morzsás Szarvú Szapirtyó fejének a keresztmetszete vagy ilyesmi.

– Minek a metszete?

– Nem tudom, az egy valami, amit ő meg a lánya állítólag nyaranként keresni szoktak...

Harry érezte, hogy nem sikerült hiteles képet festenie Lovegoodékról.

– Ő a lánya – mutatott rá Lunára, aki még mindig egyedül táncolt, és úgy csapkodott a feje körül, mintha szúnyogok háborgatnák.

– Miért csinál ezt? – kérdezte Krum.

– Biztos egy furmászt próbál elkergetni – vélekedett Harry, felismerve a tüneteket.

Úgy tűnt, Krum nem tudja eldönteni, hogy Harry komolyan beszéle, vagy viccelődik vele. Előhúzta talárjából a pálcáját, és fenyegetően csapkodni kezdte vele a térdét, szikrákat csalva ki belőle.

– Gregorovics! – bukott ki Harryből. Krum meghökkent, de Harry izgatottabb volt annál, semhogy törődjön vele. Krum pálcájára pillantva felötlött benne egy régi jelenet: amint Ollivander a kezébe veszi és megvizsgálja a Trimágus Tusa előtt.

– Mi van vele? – kérdezte gyanakodva Krum.

– Ő egy pálcakészítő!

– Tudom.

– Ő csinálta a pálcádat! Hát ezért gondoltam, hogy... a kviddics...

Krum arca egyre gyanakvóbb kifejezést öltött.

– Honnan tudod, hogy Gregorovics csinálta pálcámat?

– Hát... azt hiszem, olvastam valahol – vágta ki magát Harry. – Egy... rajongói magazinban.

Krumot többé-kevésbé kielégítette a válasz, de azért megjegyezte:

– Nem is emlékezek, hogy beszéltem a pálcámról rajongókkal.

– Na és... hol van mostanában Gregorovics?

Krum ismét meghökkent.

– Már régen nem dolgozik. Én voltam egyik utolsó, aki vett tőle Gregorovics-pálcát. Azok a legjobbak... de tudom, ti britek esküsztök Ollivanderre.

Harry nem válaszolt. Úgy tett, mintha Krumhoz hasonlóan a táncolókat figyelné, de közben törte a fejét. Voldemort tehát egy híres pálcakészítő után kutat, és az se kérdéses, miért: amiatt, amit az ő, Harry pálcája csinált aznap este, mikor Voldemort a felhők között üldözte őt. A magyalfa-főnixtoll pálca legyőzte a kölcsönkért pálcát, s ez olyan jelenség volt, amire Ollivander nem számított és nem talált magyarázatot. Gregorovics valóban többet tudna nála? Lehetséges, hogy ismeri a pálcák varázsának olyan titkait is, amelyeket Ollivander nem?

– Nagyon csinos az a lány – jegyezte meg Krum, kizökkentve töprengéséből Harryt. Ginnyre mutatott, aki épp akkor csatlakozott Lunához. – Ő is rokonod?

– Igen – vágta rá fellobbanó ingerültséggel Harry. – És van barátja. Féltékeny típus. Nagydarab. Nem érdemes bosszantani.

Krum mordult egyet.

– Mi értelme van – szólt, miután lenyelte itala maradékát és felállt – lenni világhírű kviddicsjátékosnak, ha minden csinos lány foglalt?

Azzal otthagyta Harryt, aki szintén felállt, szerzett magának egy szendvicset egy arra járó pincértől, és elindult a zsúfolt táncparkett széle mentén. Meg akarta keresni Ront, hogy beszámoljon neki a Gregorovics-dologról, de aztán látta, hogy barátja Hermionéval lejt a parkett közepén. Nekidőlt hát az egyik arany sátorrúdnak, elnézte Ginnyt – aki akkor épp Fredék barátjával, Lee Jordannel táncolt –, és igyekezett nem bánkódni túlságosan Ronnak tett ígérete miatt.

Soha nem volt még esküvőn, így hát nem tudta megítélni, miben különböznek a varázslók lakodalmi szokásai a muglikéitól, jóllehet gyanította, hogy az utóbbiakból hiányoznak az esküvői tortát díszítő műfőnixek, amelyek felrepülnek, mikor a tortát felvágják, csakúgy, mint a vendégek között szálldosó, önkínáló pezsgősüvegek. Ahogy esteledett és megjelentek az éjjeli lepkék az immár lebegő arany lámpásokkal kivilágított sátortető alatt, a vigasság egyre zajosabbá vált. Fred és George már régen eltűntek Fleur két nőnemű unokatestvére társaságában; Charlie, Hagrid és egy lapos lila nemezkalapot viselő, tömzsi varázsló a hős Odo balladáját zengték az egyik sarokban.

Harrynek – miközben a tömegbe vegyülve próbált megszökni Ron egyik kapatos bácsikája elől, aki komolyan fontolóra vette, hogy saját fiának tekintse őt – megakadt a szeme egy, az egyik asztalnál magányosan üldögélő idős varázslón. Felhőszerű fehér hajával az öreg épp úgy festett volna, mint egy hervadt pitypangernyő, ha a feje búbján ülő molyrágta fez nem zavar bele a képbe. Ismerős volt az arca Harrynek, s némi töprengés után rá is jött, ki ő: Elphias Doge, a Főnix Rendjének tagja, Dumbledore nekrológírója.

Harry odalépett az öreghez.

– Megengedi, hogy leüljek?

– Hogyne, hogyne. – Doge-nak vékony, sivító hangja volt.

Harry közel hajolt hozzá.

– Mr Doge, én Harry Potter vagyok.

Doge-nak elakadt a lélegzete.

– Drága fiam! Arthur mondta, hogy itt vagy, de inkognitóban... Igazán megtisztelsz, nagyon örvendek!

Doge-on lázas izgalom lett úrrá; gyorsan töltött Harrynek egy kupa pezsgőt.

– Akartam írni neked – suttogta –, miután Dumbledore... lesújtó volt... neked is, nem kétlem...

Doge apró szeme megtelt könnyel.

– Olvastam a nekrológját a Reggeli Prófétában – mondta Harry. – Nem is tudtam, hogy ennyire jól ismerte Dumbledore professzort.

– Nagyon jól ismertem – bólintott Doge, és megtörölte a szemét egy asztalkendővel. – Én ismertem a legrégebben, ha nem számítjuk Aberforth-t... márpedig az emberek általában nem számítják Aberforth-t.

– Ha már a Reggeli Prófétánál tartunk... nem tudom, Mr Doge olvasta-e...

– Drága fiam, kérlek, szólíts Elphiasnek!

– Elphias, nem tudom, olvasta-e az interjút, amit Rita Vitrol adott az újságnak.

Doge arca kipirult az indulattól.

– Olvastam, Harry, bizony hogy olvastam. Az a nőszemély – de szívesebben nevezném keselyűnek – egyenesen zaklatott engem, ki akarta kényszeríteni, hogy nyilatkozzam neki. Röstellem, de gorombaságra ragadtattam magam: kotnyeles némbernek neveztem őt. Ezek után ő becsmérlő megjegyzéseket tett az elmeállapotomra.

– Abban az interjúban – folytatta Harry – Rita Vitrol azt sejtette, hogy Dumbledore fiatalkorában fekete mágiával foglalkozott.

– Egy szavát se hidd el! – vágta rá Doge. – Egy szavát se! Ne engedd, hogy beszennyezze a Dumbledore-ról őrzött emlékeidet!

Harry Doge arcára nézett: őszinte sajnálkozást és fájdalmat látott rajta, de ez inkább bosszantotta, semhogy megnyugtatta volna. Doge komolyan azt hiszi, hogy ennyi az egész? Hogy az ember egyszerűen eldönti, mit hisz el és mit nem? Nem képes felfogni Doge, hogy ő bizonyságot akar; hogy tudnia kell az igazságot?

Az öreg talán megsejtette, mit érez Harry, mert aggódva pislogott, és gyorsan folytatta:

– Harry, az a Rita Vitrol egy borzalmas...

Egy éles kacaj azonban beléfojtotta a szót.

– Rita Vitrol? Imádom azt a nőt, elolvasom minden sorát!

Harry és Doge felkapták a fejüket. Muriel néni állt az asztaluknál; pezsgővel teli kelyhet tartott a kezében, süvegén táncoltak a tollak. – Írt egy könyvet Dumbledore-ról, ha nem tudnád!

– Szervusz, Muriel – köszönt Doge. – Igen, éppen arról beszéltünk, hogy...

– Kölyök! Add át a széked, százhét éves vagyok!

A megszólított, egy másik vörös hajú Weasley-unokatestvér riadtan felpattant. Muriel néni meglepően erőteljes mozdulattal odafordította magának a megszerzett széket, s egy szempillantás múlva már le is ült Doge és Harry közé.

– Lám, újra találkozunk, Barry, vagy mi a csuda a neved – vetette oda Harrynek. – Na halljam csak, Elphias, mit beszéltetek Rita Vitrolról? Tudtad, hogy megírta Dumbledore életrajzát? Alig várom, hogy megjelenjen! Apropó, el ne felejtsem megrendelni a Czikornyai és Patzától.

Doge erre hűvös hallgatásba burkolózott, de Muriel néni nem zavartatta magát. Kiitta pezsgőjét, majd nyomban csettintett egy arra járó pincérnek, hogy hozzon utánpótlást neki. Egy újabb korty pezsgő után böffentett, majd tovább beszélt:

– Hiába ültök itt úgy, mint két kitömött béka! Annak idején, mielőtt kikiáltották Albust fenenagy tekintélyű, tiszteletre méltó akárkicsodának, nagyon is furcsa pletykák keringtek róla!

– Azok tudatlanság és irigység szülte rágalmak voltak – szögezte le retekpiros arccal Doge.

– Hát persze, te mi mást mondanál? – vihogott Muriel. – A nekrológodban is feltűnt, hogy szépen elsiklasz a kínos ügyek fölött!

– Sajnálom, hogy ez a véleményed – mondta kimérten Doge. – Biztosíthatlak, hogy őszinte szívvel írtam, amit írtam.

– Ó, mindenki tudja, mennyire rajongsz Dumbledore-ért! Merem állítani, te még akkor is szentnek fogod tartani őt, ha kiderül, hogy eltette láb alól azt a kvibli húgát!

– De Muriel! – hüledezett Doge.

A jéghideg pezsgő nem indokolhatta azt a dermesztő hideget, ami most terjengeni kezdett Harry mellkasában.

– Miről beszél? – fordult Murielhez. – Ki mondta, hogy a húga kvibli volt? Én úgy tudom, sokat betegeskedett.

– Hát rosszul tudod, Barry! – Muriel kaján örömmel nyugtázta a szavaival elért hatást. – Egyébiránt honnan tudhatnál te bármit is? Amikor ez a dolog történt, téged, kedveském, még tervbe se vettek. Igazság szerint mi, akik már éltünk annak idején, mi se tudtuk meg soha, mi történt valójában. Ezért is vagyok roppant kíváncsi rá, mit sikerült Vitrolnak kiderítenie! Dumbledore évtizedeken át konokul hallgatott a húgáról!

– Igaztalan vád! – fakadt ki Doge. – Teljességgel igaztalan! – Nekem se mondta, hogy a húga kvibli volt – szaladt ki Harry száján. Még mindig ott fészkelt a hideg a mellkasában.

– Mi a sistergős ménkűért mondta volna épp neked!? – rikácsolta Muriel, s kissé megingott ültében, ahogy igyekezett pillantását Harryre élesíteni.

– Azt hittem, nyilvánvaló – szólt a felindultságtól remegő hangon Doge –, hogy Albus miért nem beszélt soha Arianáról. Húga halála oly mértékben megrázta...

– Miért nem látta soha senki azt a lányt? – kárált Muriel. – Volt, aki csak akkor tudta meg, hogy egyáltalán létezett, mikor koporsóban kivitték a házból, és temetést rendeztek neki! Amíg Ariana a pincébe zárva senyvedt, hol volt a szent életű Albus? A Roxfortban brillírozott, fittyet hányt rá, hogy otthon mi történik!

– Hogyhogy a pincébe zárva senyvedt? – hüledezett Harry. – Miről beszél?

Doge le volt taglózva. Muriel néni megint vihogott, és Harryhez fordulva folytatta:

– Dumbledore anyja rettenetes nőszemély volt, rémisztő perszóna. Mugliktól született, de azt mondják, ezt is tagadta...

– Eszében sem volt tagadni. Kendra derék asszony volt – suttogta megkínzottan Doge, de Muriel válaszra se méltatta.

– Rátarti és zsarnokoskodó volt, épp az a fajta boszorkány, aki bele is pusztulna, ha megtudnák, hogy kviblit szült...

– Ariana nem volt kvibli! – sivította Doge.

– Ezt állítod te, Elphias. De akkor mivel magyarázod, hogy nem küldték a Roxfortba? – Muriel megint Harryhez fordult. – A mi időnkben nem volt szokás nagydobra verni, ha egy családban kvibli született. No de hogy egy kislányt lakat alatt tartsanak, mint holmi bűnözőt, és úgy tegyenek, mintha nem is létezne...

– Hidd már el, hogy szó sem volt ilyesmiről! – tiltakozott Doge, de Muriel csak fújta a magáét Harrynek:

– A kvibliket általában mugli iskolába küldték, és arra biztatták őket, hogy igyekezzenek beilleszkedni a muglik társadalmába... Ez sokkal humánusabb megoldás, mint helyet keresni nekik a varázsvilágban, ahol mindenképp a másodvonalba szorulnak. De persze Kendra Dumbledore büszkébb volt annál, semhogy mugli iskolába járassa a gyerekét...

– Ariana érzékeny volt! – bizonygatta elkeseredetten Doge – Az egészsége túl törékeny volt ahhoz, hogy...

– Ahhoz, hogy kimenjen a házból? – kacagott Muriel. – Mégse vitték el a Szent Mungóba, és gyógyítót se hívtak hozzá soha!

– Megbocsáss, Muriel, de honnan tudhatod te...

– Tájékoztatásul közlöm, Elphias, hogy Lancelot unokaöcsém annak idején gyógyítóként dolgozott a Szent Mungóban. Bizalmasan elárulta a családunknak, hogy Ariana soha nem fordult meg náluk, és ezt felettébb gyanúsnak tartotta!

Doge már-már elsírta magát. Muriel néni szemlátomást pompásan szórakozott, és újabb pohár pezsgőt hozatott magának. Harry döbbenettől zsibbadt agyában felsejlett az emlék, hogy Dursleyék egykor bezárták, elrejtették őt csak azért, mert varázsló volt. Dumbledore húga ugyanígy járt volna az ellenkezőjéért? Fogságban tartották, mert nem volt varázsereje? És Dumbledore valóban nem törődött vele, inkább elment a Roxfortba, hogy mindenkit elkápráztasson a tehetségével?

– Ha nem Kendra halt volna meg előbb – folytatta eszmefuttatását Muriel –, gyanítanám, hogy ő végzett volna Arianával...

– Hogy mondhatsz ilyet!? – sopánkodott Doge. – Hogy egy anya megölje a saját lányát? Gondold meg, mit beszélsz!

– Ha az illető anya képes volt évekig lakat alatt tartani a lányát, miért ne? – vonogatta a vállát az öreg boszorkány. – De, mondom, nem így történt, hiszen Kendra előbb halt meg, mint Ariana... megjegyzem, az se derült ki soha, hogy miben halt meg...

– Bizonyára Ariana gyilkolta meg – próbált gúnyolódni Doge. – Miért is ne?

– Hát igen, elképzelhető, hogy Ariana végső elkeseredésében ki akart törni a fogságból, és dulakodás közben megölte Kendrát – morfondírozott Muriel. – Hiába csóválod a fejed, Elphias! Te is ott voltál Ariana temetésén, nem?

– Igen, ott voltam – felelte remegő szájjal Doge. – És a legszomorúbb esemény volt, amit életemben átéltem. Albus teljesen össze volt törve...

– Úgy bizony, főként az orra tört össze! Aberforth ugyanis a szertartás közepén orrba vágta!

Doge-ot az eddigiek se hagyták hidegen, de most mintha kést döftek volna belé. Muriel nagyot kacagott, és a szájához emelte a kelyhet. A pezsgő lecsorgott az állán.

– De hát honnan... – suttogta rekedten Doge.

– Anyám jóban volt az öreg Bathilda Bircsókkal – magyarázta nagy vidáman Muriel. – Bathilda az egészet elmondta anyámnak, én meg szépen kihallgattam őket. Ökölharc a koporsó fölött! Bathilda azt mondta, Aberforth Albus fejéhez vágta, hogy miatta halt meg Ariana, aztán behúzott neki egyet. Albus állítólag meg sem próbált védekezni, ami szintén elég furcsa, hiszen hátrakötött kézzel is le tudta volna győzni Aberforth-t.

Muriel újabb adag pezsgőt döntött magába. Minél inkább sikerült kiborítania Doge-ot a hajdani botrányok felemlegetésével, annál jobb kedve kerekedett. Harrynek már fogalma sem volt, mit gondoljon, mit higgyen: az igazságot akarja hallani, de Doge csak ül megsemmisülten, és annyit makog, hogy Ariana beteges volt... Harry nem tudta elképzelni Dumbledore-ról, hogy ne lépett volna közbe, ha efféle kegyetlenkedés folyik a szülőházában – de a történetben mégis volt valami nyugtalanító.

– Mondok én még mást is. – Muriel letette a kelyhét, és finoman csuklott egyet. – Szerintem Bathilda tálalt ki Rita Vitrolnak. Rita az interjúban a Dumbledore családhoz közel álló, jól értesült forrásra hivatkozik – márpedig Bathilda ott volt, végigcsinálta velük az Ariana-ügyet!

– Kizárt dolog, hogy Bathilda szóba állt Rita Vitrollal – suttogta Doge.

– Arról a Bathilda Bircsókról beszélnek, aki a Mágia történetét írta? – kérdezett közbe Harry. A név ott állt nagy betűkkel az egyik – igaz, nem a legszívesebben kézbe vett – iskolai könyve borítóján.

– Igen, róla. – Doge úgy kapaszkodott Harry kérdésébe, mint fuldokló az utolsó szalmaszálba. – Kiváló mágiatörténész és Albus régi barátja.

– Csak épp azt mondják, vénségére agyalágyult lett – jegyezte meg vidáman Muriel.

– Ha így van, annál felháborítóbb, hogy Rita Vitrol visszaél az állapotával – szögezte le Doge –, és semmiképp sem lehet tényként kezelni, amit állítólag mondott!

– Vannak jó módszerek a régi emlékek előcsalogatására – érvelt Muriel –, és Rita Vitrol nyilván tudja is alkalmazni őket. De még ha Bathilda teljesen használhatatlan is, biztosan őriz régi fényképeket vagy akár leveleket. Dumbledore hosszú évtizedeken át a barátja volt... Egy kiruccanást Godric’s Hollowba mindenképp megérhetett Vitrolnak a vénasszony.

Harry épp beleivott a vajsörébe, s most félrenyelt. Miközben Doge a hátát veregette, köhögve, pislogva bámult Murielre, s mikor megjött a hangja, megkérdezte:

– Bathilda Bircsók Godric’s Hollowban lakik?

– Hát persze, időtlen idők óta! Dumbledore-ék Percival bebörtönzése után költöztek oda, a szomszédai voltak.

– Dumbledore-ék Godric’s Hollowban laktak?

– Igen, Barry, ezt mondtam az előbb – vágta rá ingerülten Muriel.

Harry érezte, hogy rettenetes üresség költözik belé. Dumbledore hat év alatt még csak célzást sem tett rá, hogy mindketten Godric’s Hollowban laktak, és ott vesztették el szeretteiket. Miért? Lily és James egy temetőben pihenne Dumbledore anyjával és húgával? Lehet, hogy Dumbledore, valahányszor felkereste a sírjukat, elhaladt az ő szülei sírja mellett? És mégsem mondta egy szóval se... említésre se méltatta...

Harry magának se tudta megfogalmazni, miért lett volna ez annyira fontos, mégis úgy érezte, hazugsággal ér fel, hogy Dumbledore hallgatott a múltbeli közös helyről, az ott elszenvedett hasonló sorscsapásokról. Jó ideig összetörten meredt maga elé, fel se fogta, mi történik körülötte, s Hermionét is csak akkor vette észre, mikor a lány egy széket húzott az övé mellé.

– Kikészültem, nem tudok tovább táncolni – zihálta Hermione, azzal lerúgta cipőjét, és masszírozni kezdte a talpát. – Ron elment vajsörért... Furcsa, most láttam Viktort, úgy rohant el Luna apjától, mintha összevesztek volna... – Rábámult Harryre, és lehalkította a hangját: – Jól vagy?

Harry nem tudta, hol kezdje, de nem is volt ideje töprengeni rajta. Ekkor ugyanis ezüstös fényesség hatolt át a sátortető vásznán, s a következő pillanatban ragyogó hiúzalak landolt kecsesen a meglepett táncolók között. Minden fej arra fordult, s a legközelebb állók groteszk pózokba merevedtek, ahogy hirtelen abbahagyták a táncot. A patrónus kitátotta a száját, és Kingsley Shacklebolt zengő, mély hangján megszólalt:

– A minisztérium elesett. Scrimgeour meghalt. Jönnek.

Kilencedik fejezet

Búvóhely kell

A mozdulatok mintha lelassultak volna, s a képek egymásba mosódtak. Harry és Hermione felpattant, és mindketten pálcát rántottak. Sokan csak most fogták fel, hogy valami rendkívüli történt: még mindig újabb fejek fordultak a lassan semmivé foszló ezüstös nagymacska felé. Onnan, ahol leszállt jeges hullámként terjedt szét a döbbenet csöndje. Azután valaki felsikoltott.

Amint kitört a pánik, Harry és Hermione belevetették magukat a tömegbe. Mindenki rohant, amerre látott; sokan dehoppanáltak – sikerrel, ami azt jelezte, hogy az Odút védelmező biztonsági bűbájok hatástalanná váltak.

– Ron! Ron! – kiabált Hermione. – Hol vagy?

Miközben igyekeztek utat vágni maguknak a táncparketten át, Harry csuklyát és álarcot viselő alakokat látott felbukkanni a tömegben. Azután megpillantotta Lupint és Tonksot, akik előreszegezett pálcával, szinte egyszerre harsogták: – Protego! – s kiáltásukat sokan visszhangozták minden oldalon...

– Ron! Ron! – Hermione már majdnem zokogott. Őt és Harryt elkapta, magával sodorta a menekülő tömeg. Harry megragadta a lány kezét, nehogy elveszítsék egymást; közben egy fénycsík suhant el a fejük fölött – talán egy védő, talán egy ártó varázs...

Aztán egyszerre felbukkant Ron, és elkapta Hermione szabad kezét. Harry érezte, hogy a lány megpördül álltó helyében, s a következő pillanatban néma sötétség oltotta ki a fényeket és a lármát; nem maradt semmi más, csak Hermione keze a kezében, és ő repült a tér és idő nélküli űrben, hátrahagyva az Odút, az érkező halálfalókat és talán magát Voldemortot is...

– Hol vagyunk? – csendült Ron hangja.

Harry kinyitotta a szemét. Egy pillanatig azt hitte, mégse jöttek el az esküvőről: most is sokaság vette körül őket.

– A Tottenham Court Roadon – zihálta Hermione. – Ne álldogáljunk, menjünk, keresnünk kell egy helyet, ahol átöltözhettek.

Harry engedelmeskedett. A csillagfényes ég alatt bevették magukat az éjjeli szórakozást kereső emberek közé, s félig-meddig futva haladtak a bezárt üzletekkel szegélyezett, széles, sötét utcán. Emeletes busz robogott el mellettük, s egy víg kedélyű, kocsmaviselt társaság tagjai nagy szemeket meresztettek rájuk – hiszen Harry és Ron még mindig dísztalárban volt.

– Hermione, nincs nálunk semmi, amibe átöltözhetnénk – fordult a lányhoz Ron, miután egy fiatal nő harsány kacagásban tört ki a láttukra.

– Miért is nem vettem magamhoz a láthatatlanná tévő köpenyt? – bosszankodott Harry. – Tavaly mindenhova magammal cipeltem, és...

– Nyugi, itt van a köpeny, és ruhát is hoztam nektek – hadarta Hermione. – Próbáljatok természetesen viselkedni addig is, amíg... Ez jó lesz.

Bevezette a fiúkat egy mellékutcába, s onnan egy sötét sikátor rejtekébe.

– Azt mondod, elhoztad a köpenyt, meg ruha is van mindkettőnknek... – Harry a homlokát ráncolva nézett Hermionéra. A lánynál nem volt semmi, csak a gyöngyhímzett kis táskája, amiben most kotorászni kezdett.

– Igen, van minden – bizonygatta Hermione, és a két fiú őszinte csodálatára sorban elővett a táskából egy farmernadrágot, egy hosszú ujjú pólót, egy barna zoknigombócot, végül pedig az ezüstös varázsköpenyt.

– Hogy a fészkes fenébe...

– Álcázott tágítóbűbáj – magyarázta Hermione. – Nem volt könnyű összehozni, de szerintem egész jól sikerült. A lényeg az, hogy minden cucc belefért ebbe. – Óvatosan megrázta a könnyű kis táskát, mire az megdöndült, akár egy konténer, amiben súlyos tárgyak gördülnek ide-oda. – Ajaj, ezek a könyvek voltak – sopánkodott Hermione, és belepislogott a táskába. – Pedig szétválogattam őket téma szerint... Na mindegy... Harry, szerintem te vedd fel a köpenyt, te pedig, Ron, gyorsan öltözz át...

– Mikor volt időd mindezt összeszedni? – kérdezte Harry, miközben Ron igyekezett megszabadulni a dísztalárjától.

– De hisz mondtam nektek az Odúban: már napokkal ezelőtt összepakoltam a legszükségesebb dolgokat, hogy meglegyenek, ha gyorsan le kell lépnünk. Ma délelőtt, miután átöltöztél, betettem a holmidat a hátizsákodba, azt meg ide a táskába. Mintha megéreztem volna...

– Fantasztikus vagy! – dicsérte meg a lányt Ron, s átadta neki a levetett és gombócba gyűrt dísztalárt.

– Kösz. – Hermione összehozott egy soványka mosolyt, miközben a táskájába tömte a ruhát. – Vedd már fel azt a köpenyt, Harry!

Harry a vállára kanyarította, majd a fejére húzta a köpönyeget, s nyomban láthatatlanná vált. Most kezdte csak felfogni, mi is történt az Odúban.

– A többiek... az a sok vendég...

– Most nincs időnk velük foglalkozni – suttogta Hermione. – A halálfalók rád vadásznak, és csak még nagyobb veszélybe sodornánk a többieket, ha visszamennénk.

– Ez igaz – helyeselt Ron. Nyilván megérezte, hogy Harry ellenkezni akar, ha nem is látta az arcát. – Különben is, szinte mindenki ott van a rendből, majd ők vigyáznak a többiekre.

Harry bólintott, aztán rádöbbent, hogy barátai nem látják őt. – Persze – mondta, de azért, mikor Ginnyre gondolt, úgy érezte, mintha savat nyelt volna.

– Menjünk – indítványozta Hermione. – Szerintem jobb, ha mozgásban maradunk.

Kiléptek a mellékutcára, és visszasétáltak a széles útra. A túloldali járdán épp egy csapatnyi tántorgó férfi haladt, harsányan énekelve.

– Csak kíváncsiságból kérdem: miért épp a Tottenham Court Roadra jöttünk? – fordult Hermionéhoz Ron.

– Ez jutott hirtelen eszembe. De különben is, szerintem biztonságosabb a muglik között lennünk, pont, mert itt nem keresnek minket.

– Ez igaz – pillantott körül Ron –, de nem érzed úgy, hogy itt... túl sokan néznek?

– Szerinted hova mentünk volna? – kérdezett vissza Hermione; kicsit behúzta a nyakát, mert a túloldali férfiak füttyögni kezdtek felé. – Nem vehetünk ki szobát a Foltozott Üstben. A Grimmauld tér is ki van lőve, ha Piton be tud menni... A szüleim házába tulajdonképpen elmehetnénk, bár lehet, hogy oda is eljönnek... Jaj, miért nem fogják már be!?

– Helló, cicababa! – kurjantott át a túloldali férfitársaság legrészegebb tagja. – Gyere, meghívunk egy italra! Hagyd ott vöröskét, és igyál velünk egyet!

– Üljünk be valahova – sietett javasolni Hermione, mivel Ron már nyitotta a száját, hogy visszakiabáljon. – Nézzétek, ez pont jó lesz!

A kiszemelt menedék egy kicsi és piszkos non-stop kávézó volt. Jobb napokat látott asztalainak műanyag borítását egyenletes, vékony zsírréteg borította – de a helyiség legalább üres volt. Harry besurrant az egyik bokszba, Ron pedig leült mellé, szemben Hermionéval, akit azonban zavart, hogy nem látja a bejáratot, s olyan sűrűn tekingetett hátra a válla fölött, mintha rángógörcs kínozná. Harry se örült neki, hogy megálltak: amíg mozogtak, legalább az illúzióját őrizték annak, hogy van valami céljuk. A köpeny alatt lapulva érezte, hogy lassan elmúlik a Százfűléfőzet hatása; keze visszanyerte eredeti nagyságát és alakját, s újra szüksége volt a szemüvegére, amit most elő is vett a zsebéből.

Egy-két perc múltán Ron megszólalt:

– Különben a Foltozott Üst nincs messze innen, a Charing Crosson...

– Nem mehetünk oda, Ron! – vágott a szavába Hermione.

– Nem kell ott aludnunk, csak derítsük ki, mi a helyzet!

– Tudjuk, hogy mi a helyzet! Voldemort átvette a hatalmat a minisztériumban, mit kell még tudnunk?

– Jól van, jól van, csak egy ötlet volt!

Újra hallgatásba süppedtek. Kellemetlen, bizsergető volt ez a csönd. A rágógumizó pincérnő odabattyogott hozzájuk, és Hermione rendelt két kapucsínót – mivel Harry láthatatlan volt, neki nem kérhetett kávét. Nem sokkal később két tagbaszakadt munkás lépett a helyiségbe; a szomszédos bokszba préselték be magukat.

– Szerintem keressünk egy helyet, ahol dehoppanálhatunk – javasolta suttogva Hermione –, és menjünk valami lakatlan vidékre. Onnan aztán üzenhetünk a rendnek.

– Miért, te is tudod azt a beszélő patrónusos dolgot? – kérdezte Ron.

– Igen, gyakoroltam, és szerintem menni fog.

– Csak ne legyen bajuk belőle, bár lehet, hogy már rég elfogták őket... Fúj, ez ihatatlan! – fakadt ki Ron, miután beleszürcsölt a habos tetejű, szürkés kávéba. A pincérnő hallotta a kritikát; vetett is egy sértődött pillantást Ronra, miközben az új vendégek felé csoszogott. Az egyik munkás, aki – Harry most jobban megnézte őt magának – szőke, és a társánál is termetesebb volt, egy intéssel elküldte. A pincérnő megütközve bámult rá.

– Na jó, fizessünk és menjünk, én nem iszom meg ezt a löttyöt – fészkelődött Ron. – Van nálad mugli pénz, Hermione?

– Van. Mielőtt az Odúba jöttem, kivettem az összes pénzt a lakástakarék-számlámról. Fogadok, hogy legalul lesz az apró – sóhajtott Hermione, és a gyöngyös táska után nyúlt.

A két munkás egyforma mozdulatba kezdett, és Harry reflexszerűen utánozta őket: mindhárman előhúzták varázspálcájukat. Ron, aki egy szempillantással később eszmélt, átlendült az asztal fölött, és oldalt lenyomta Hermionét a padra. A halálfalók átka lyukat robbantott a csempézett falba azon a helyen, amit az előbb még eltakart Ron feje.

– Stupor! – kiáltotta a köpeny rejtekében Harry.

A piros fénynyaláb arcon találta a szőke halálfalót – az eszméletét vesztve a padra roskadt. Torz képű társa, aki nem láthatta, ki küldte az átkot, ismét Ronra támadt: a pálcája hegyéből kiröppenő fényes fekete kötél egy szempillantás alatt tetőtől talpig megkötözte a fiút. A pincérnő sikoltozni kezdett, és elszaladt az ajtó felé; Harry a torz képű halálfaló felé is küldött egy kábító átkot, de rosszul célzott – a varázs visszapattant az ablakról, és eltalálta a pincérnőt, aki a padlóra rogyott az ajtónál.

– Expulso! – bömbölte a halálfaló, s átka felrobbantotta az asztalt, ami mögött Harry állt. A detonáció ereje a falnak taszította Harryt – érezte, hogy kiesik a kezéből a pálca, s a köpeny lecsúszik a válláról.

– Petrificus totalus! – sikoltotta valahonnan fedezékből Hermione; a halálfaló szoborrá dermedt, és arccal előre rábukott a törött edények, az asztal darabjai és a kiömlött kávé alkotta romhalmazra. Hermione kimászott a pad alól; egész testében remegett, s egy üveg hamutartó cserepei potyogtak a hajából.

– Di-diffindo – nyögte, és Ronra szegezte pálcáját. A fiú felbődült fájdalmában: a bűbáj felhasította a farmernadrágját és mély sebet ejtett a térdén. – Jaj, bocsáss meg, remeg a kezem! Diffindo!

Ron lelökte magáról a szétvágott kötelet, feltápászkodott, és megrázta zsibbadt karját. Harry megkereste a pálcáját, majd a romokon átlépve odament a padhoz, amin a nagydarab, szőke halálfaló hevert.

– Ezt fel kellett volna ismernem, ott volt akkor este, amikor Dumbledore meghalt – mondta, majd odalépett a másik támadóhoz, és a hátára fordította a lábával. A férfi szeme szaporán járt Harry, Ron és Hermione között.

– Ez Dolohov – állapította meg Ron. – Emlékszem a képére a régi körözési plakátokról. A nagydarab meg szerintem Thorfinn Rovel.

– Kit érdekel a nevük!? – fakadt ki kissé hisztérikusan Hermione. – Azt mondd meg, hogy találtak ránk!? Most mit csináljunk?

A lány rémületétől kitiszult Harry feje.

– Zárd be az ajtót! – utasította Hermionét. – Te pedig sötétíts el, Ron!

Megint ránézett a megbénított Dolohovra, s miközben ő lázasan töprengett, kattant az ajtózár, s Ron önoltója beszippantott minden fényt a kávézóban. Odakintről távoli kiáltások szűrődtek be: a részeg férfiak, akik korábban leszólították Hermionét, most nyilván egy másik lánnyal próbálkoztak.

– Mit csinálunk velük? – súgta oda Ron a sötétben Harrynek, majd még halkabban folytatta: – Megöljük őket? Ők megölnének minket. Nemrég meg is próbálták.

Hermione megborzongott, és hátrált egy lépést. Harry a fejét rázta.

– Elég, ha emléktörlést végzünk rajtuk – mondta. – Az jobb megoldás, mert nem hagyunk nyomot. Ha megölnénk őket, egyértelmű lenne, hogy itt voltunk.

– Te vagy a főnök – sóhajtott nem kis megkönnyebbüléssel Ron. – De én még sose szórtam emléktörlő bűbájt.

– Én se – mondta Hermione –, de az elméletét megtanultam.

Összeszedte magát, vett egy nagy levegőt, aztán Dolohov homlokára szegezte pálcáját.

– Exmemoriam!

Dolohov tekintete álmataggá vált.

– Profi! – Harry hátba veregette Hermionét. – Intézd el a másikat is, meg a pincérnőt, addig mi Ronnal rendet csinálunk.

– Rendet csinálunk? – Ron körülnézett a részben romossá vált kávézóban. – Minek?

– Nem gondolod, hogy eléggé elcsodálkoznának, ha magukhoz térve egy kisebb bombamerénylet helyszínén találnák magukat?

– Mondasz valamit...

Ronnak csak némi nehézség árán sikerült kiszabadítania pálcáját a zsebéből.

– Naná, hogy alig bírom elővenni... A régi farmeromat hoztad el, Hermione. Ez már szűk rám.

– Bocsánatért esedezem – sziszegte a lány, s miközben elvonszolta a pincérnőt az ablak elől, Harry hallotta, hogy egy javaslatot motyog arra nézve, hova dugja Ron a pálcáját a zsebe helyett.

Miután felszámolták a csatatéri állapotot a kávézóban, visszacipelték a halálfalókat a bokszukba, és felültették őket a padra, egymással szemben.

Hermione homlokráncolva nézte a két mozdulatlan férfit.

– Csak tudnám, hogyan találtak ránk – tűnődött hangosan. – Honnan tudták, hogy itt vagyunk?

Harryhez fordult.

– Az... az nem lehet, hogy még mindig rajtad van a nyomjel ugye?

– Kizárt dolog – válaszolt Harry helyett Ron. – A varázslótörvény kimondja, hogy tizenhét éves korban a nyomjelnek meg kell szűnnie. Felnőttre nem lehet rátenni.

– Legalábbis te úgy tudod – mondta Hermione. – De mi van, ha a halálfalók kitalálták, hogyan lehet a nagykorúakat is megnyomjelezni?

– Az elmúlt huszonnégy órában egyetlen halálfaló se volt Harry közelében! Ki rakta volna vissza rá a nyomjelet?

Hermione nem válaszolt. Harry hirtelen fertőzöttnek, megbélyegzettnek érezte magát; valóban így találtak volna rájuk a halálfalók?

– Ha nem varázsolhatok, és ti se varázsolhattok a közelemben, mert eláruljuk vele a tartózkodási helyünket, akkor...

– Nem válunk szét! – szögezte le határozottan Hermione.

– Csak egy jó búvóhely kell – vélekedett Ron. – Gondoljuk át a lehetőségeket.

– A Grimmauld tér – mondta Harry.

Két barátja eltátotta a száját.

– Ne hülyéskedj, Harry, oda bármikor besétálhat Piton!

– Ron apja azt mondta, ártásokat helyeztek el ellene. De ha azok nem működnek – folytatta, elébe vágva Hermione ellenérvének –, akkor sincs semmi. Esküszöm, direkt örülnék, ha találkoznék Pitonnal!

– De...

– Tudsz jobbat, Hermione? Mert én nem. Piton csak egyetlen halálfaló, viszont ha tényleg rajtam van a nyomjel, bárhol másutt egy egész sereget kapunk a nyakunkba!

Hermione ezt nem tudta cáfolni, pedig látszott, hogy szívesen tenné. Miközben kinyitotta a kávézó bejárati ajtaját, Ron kattintott az önoltóval, és kibocsátotta a lámpák fényét. Azután Harry jelére egyszerre mindhárom áldozatukról levették az átkot, majd alighogy a pincérnő és a két halálfaló álmosan mocorogni kezdett, megpördültek álltó helyükben, s abban a szempillantásban újra magába rántotta őket a szorongató sötétség.

Másodpercek múltán Harry tüdeje megszabadult a nyomástól, hálásan kitágult, s ő kinyitotta a szemét. Egy mindhármuk számára ismerős, kicsi és szemetes városi tér közepén álltak. Minden oldalról málló vakolatú, magas házak néztek le rájuk sötét ablakaikkal. A tizenkettes számú épület látható volt számukra, hiszen magától Dumbledore-tól, a titokgazdától szereztek tudomást a létezéséről. Sietve elindultak a ház felé, de szinte lépésenként ellenőrizték, hogy nem követi vagy figyeli-e őket valaki. Felszaladtak a kőlépcsőn, és Harry rákoppintott a pálcájával a bejárati ajtóra. Fémes kattanások sorozatát és lánccsörgést hallottak, majd az ajtó nyikorogva kitárult, s ők gyorsan átlépték a küszöböt.

Miközben Harry becsukta az ajtót, kigyulladtak az ódivatú gázlámpák. Imbolygó lángjuk megvilágította a hosszú előszobát, amely pontosan olyan nyomasztó és pókhálós volt, mint legutóbb, amikor Harry ott járt. A falra akasztott manófejek bizarr árnyékokat vetettek a lépcsőre. Sirius anyjának portréját hosszú, fekete függöny takarta. Minden a szokott helyén volt, egyetlen tárgyat kivéve: a troll-lábból készült esernyőtartó felborítva feküdt a padlón, mintha Tonks újfent nekiment volna.

– Szerintem járt itt valaki – suttogta Hermione az esernyőtartóra mutatva.

– Ez akkor is feldőlhetett, amikor a rend kiköltözött – dörmögte válaszul Ron.

– Hol vannak a Piton ellen elhelyezett ártások? – tette fel a kérdést Harry.

– Lehet, hogy csak Piton megjelenésére lépnek működésbe – vélekedett Ron.

Ennek ellenére egyiküknek se akaródzott beljebb menni; vállt vállnak vetve álltak a lábtörlőn.

– Nem ácsoroghatunk itt a végtelenségig – mondta végül Harry, és tett egy lépést előre.

– Perselus Piton?

Rémszem Mordon suttogó hangja úgy rájuk ijesztett, hogy mindhárman hátrahőköltek. – Nem Piton vagyunk! – nyögte ki Harry az utolsó pillanatban, ezután ugyanis valami hideg suhant el fölötte, s egyidejűleg szoros tekercsbe csavarodott a nyelve, megnémítva őt. A dolog csak egy másodpercig tartott: mire a szájához emelte volna a kezét, el is múlt.

A jelek szerint barátainak is részük volt ebben a kellemetlen élményben: Ron öklendezett, Hermione pedig ezt dadogta:

– Ez bi-biztos a... ny-nyelvcsomó átok volt, amit Rém-Rémszem Pitonnak szánt!

Harry még egy óvatos lépést tett előre. Ekkor a folyosó végén valami megmozdult a homályban, s mielőtt bármelyikük egy szót is szólhatott volna, egy rémséges, magas, porszürke alak emelkedett ki a szőnyegből. Hermione felsikoltott, s Mrs Black ugyanígy tett, miután magától szétnyílt a portréját eltakaró függöny. A szürke alak megindult hármuk felé; egyre gyorsabban és gyorsabban siklott a szőnyeg fölött, derékig érő haja és szakálla uszályként követte. Egyszerre volt rémisztően ismerős és szörnyűségesen idegen beesett, sorvadt arcával, üresen sötétlő szemüregeivel és csonttá aszott kezével, amit most felemelt, hogy Harryre mutasson vele.

– Ne! – tört ki Harryből a kiáltás. Hiába szegezte előre pálcáját, egyetlen varázs se jutott eszébe. – Ne! Nem mi voltunk! Nem vagyunk gyilkosok...

Amint a gyilkos szó elhangzott, az alak porfelhővé robbant szét. Harry köhögve, könnyező szemmel körülnézett: Hermione két karjával védte a fejét, úgy kuporgott az ajtó tövében; Ron sután a vállát veregette, pedig neki is remegett keze-lába. – Se-semmi baj... má-má-már eltűnt.

A sűrű por ködként kavargott Harry körül, még a gázlámpa kék fényét is elhomályosította. Közben Mrs Black folyamatosan rikácsolt:

– Sárvérűek, mocskos aljanép, beszennyezitek atyáim házát...

– HALLGASS! – ordította Harry, és a festmény felé lendítette pálcáját. A függöny durranás és piros szikraeső kíséretében összezárult, elnémítva a portré kiállhatatlan lakóját.

– Ez... ez ő volt... – nyöszörögte Hermione, miközben Ron talpra segítette.

– Igen – bólintott Harry. – De nem ő maga... Csak azért csinálták, hogy elriassza Pitont.

Vajon sikerülte – tűnődött el egy pillanatra Harry –, vagy Piton a rémalakot is ugyanolyan hidegvérrel robbantotta szét, ahogy halálba küldte az igazi Dumbledore-t?

Bizsergett minden idegszála, mikor barátait vezetve továbbindult az előszobában: fel volt készülve rá, hogy mindjárt valami újabb rémség bukkan fel előtte. Ám semmi sem mozdult – csak egy egér iszkolt végig a padló szegélylécén.

– Ellenőrizzük a házat, mielőtt továbbmegyünk – suttogta Hermione, és felemelte pálcáját. – Homenum revelio!

Nem történt semmi.

– Biztos megviselt egy kicsit az előbbi – szólt vigasztalóan Ron. – Mit akartál csinálni?

– Nem csak akartam, csináltam is! – méltatlankodott Hermione. – Ez a varázs jelzi, ha ember van a közelben. Nincs senki a házban, csak mi.

– Meg Porpofa – dörmögte Ron a szőnyegnek azt a részét szemlélve, ahol a hulla-jelenés felbukkant.

– Menjünk fel! – indítványozta Hermione. Ő is vetett egy félős pillantást a szőnyegre, aztán a csapat élén elindult felfelé a nyikorgó lépcsőn. Meg sem állt, amíg az emeleti szalonba nem értek. Egy apró pálcamozdulattal meggyújtotta a gázlámpákat a hideg, huzatos helyiségben, majd letelepedett a kanapéra, és fázósan összehúzta magát. Ron az ablakhoz lépett, és kis rést nyitott a nehéz bársonyfüggöny szárnyai között.

– Senkit nem látok odakint – jelentette. – Elvileg, ha rajta lenne a nyomjel Harryn, ide is követtek volna minket. Tudom, hogy a házba nem tudnak bejönni, de... Mi a baj?

Harry fájdalmas kiáltást hallatott: megint felizzott a sebhelye, és sötét víztükörre vetődő éles fény gyanánt felvillant valami az agyában. Egy nagy árnyékot látott, és tőle idegen harag lüktetett át a testén áramütésszerű hirtelenséggel és erővel.

– Mit láttál? – szegezte neki a kérdést Ron, miközben odalépett hozzá. – Ott láttad őt nálunk?

– Nem, csak éreztem a haragját... nagyon dühös...

– Attól még lehet, hogy az Odúban van – emelte fel a hangját Ron. – Mit láttál még? Megátkozott valakit?

– Nem, csak a dühét éreztem... nem láttam...

Harry meg volt zavarodva; idegesítette Ron faggatózása, nemkülönben Hermione riadt sopánkodása:

– Megint a sebhelyed? Hogyhogy, mi történt? Azt hittem, megszakadt a kapcsolat köztetek!

– Egy időre igen – motyogta Harry. Még mindig sajgott a sebhelye, gondolkodni is alig tudott. – De most néha megint... amikor elveszti az önuralmát. Régen is mindig akkor jött...

– Akkor zárd le az elméd! – követelte szinte rikácsolva Hermione. – Dumbledore nem akarta, hogy használd a kapcsolatot, megmondta, hogy szakítsd meg, azért is kellett okklumenciát tanulnod! Különben Voldemort félrevezető képeket küldhet az agyadba, emlékezz csak...

– Kösz, tudom! – vágott a szavába fogcsikorgatva Harry. Magától is jól emlékezett rá, hogy Voldemort ugyanezt a csatornát kihasználva egyszer csapdába csalta őt, és a kaland Sirius életébe került. Már bánta, hogy elmondta barátainak, mit látott és érzett; egyszerre olyan volt, mintha Voldemort ott lenne köztük, mintha az ablaknak nyomná rémisztő arcát és bámulná őket.

Harry sebhelye egyre jobban fájt; úgy hadakozott a kín ellen, mintha hányingert próbálna leküzdeni. Hátat fordított két barátjának, s úgy tett, mintha a Black-családfát ábrázoló falikárpitot nézegetné. Aztán Hermione hirtelen felsikoltott; Harry pálcát rántott, s ahogy megfordult, egy ezüstös patrónust látott beröppenni a szalon ablakán. A jelenés leereszkedett előttük a padlóra, ott menyét alakját öltötte, és megszólalt Mr Weasley hangján:

– Család biztonságban, ne válaszolj, figyelnek minket.

A patrónus ezután semmivé foszlott. Ron nyöszörgést és morgást ötvöző hangot hallatva a kanapéra roskadt. Hermione leült mellé, és megszorította a karját.

– Jól vannak, hallod, jól vannak! – suttogta, mire Ron nevetésszerűen felnyögött, és átölelte őt.

– Harry – szólt Hermione válla fölött –, én...

– Semmi gond – motyogta rekedten Harry, aki már émelygett a hasogató fájdalomtól. – A családodról van szó, persze, hogy aggódsz. Én is aggódnék... – Eszébe jutott Ginny. – Aggódom is.

A fájdalom tetőfokára hágott; úgy lángolt a sebhelye, mint pár napja az Odú kertjében. Távoli, elmosódott susogásként hallotta Hermione hangját:

– Nem akarok egyedül lenni. Hoztam hálózsákokat, alhatnánk mindhárman ebben a szobában?

Ron felelt rá valamit. Harry érezte, hogy hiába küzd, a fájdalom másodperceken belül legyőzi őt.

– Kimegyek vécére – motyogta, és jószerével futva indult az ajtó felé.

Éppen csak sikerült elérnie a fürdőszobát; remegő kézzel magára zárta az ajtót, aztán lángoló homlokához kapott, s miközben a földre roskadt, robbanásszerűen elárasztotta a lelkét a rettenetes, idegen harag. Éles kép tolakodott az agyába: egy hosszú helyiségben, amit csak a tűz fénye világított meg, üvöltve vergődött a padlón a tagbaszakadt, szőke halálfaló; egy kisebb, karcsúbb alak ott állt mellette, és rászegezte a pálcáját, s közben Harry éles, jéghideg, könyörtelen hangon így beszélt:

– Többet, Rovel! Vagy hagyjuk abba, és etesselek meg Naginivel? Félek, hogy Voldemort nagyúr ezúttal nem fog megbocsátani... Csak ezért hívtál vissza? Elmondani, hogy Harry Potter megint megszökött? Draco, adj neki még egy kis kóstolót a kínból... Csináld, vagy te is megismered a haragom!

Egy fahasáb eldőlt a tűzben; a lángok felcsaptak, és fényük egy rémülettől falfehér, hegyes arcra hullott – Harry, mintha víz alól bukkanna fel, levegő után kapott, és kinyitotta a szemét.

Kezét-lábát szétvetve feküdt a hideg, fekete márványpadlón; a fürdőkád ezüst kígyófarkat mintázó lába centiméterekre volt csak az orrától. Felült. Malfoy rémült arcának képe mintha beleégett volna a szemébe. Émelygett attól, amit látott; attól, amire Voldemort Dracót használja.

Kopogtattak az ajtón; Harry összerezzent az éles zajra.

– Itt van nálam a fogkeféd, Harry – hallotta Hermionét. – Nem kéred?

– De, köszönöm – felelte Harry nyugalmat erőltetve a hangjára, és felállt, hogy ajtót nyisson.

Tizedik fejezet

Sipor története

Másnap hajnalban Harry hálózsákba burkolózva ébredt a szalon padlóján. Az ablak előtti nehéz függöny szárnyai között látszott az ég egy vékony csíkja: odakint az éj sűrű tintáját már hideg, tiszta kékké hígította a pirkadat. A csendet csak Ron és Hermione lassú, egyenletes szuszogása zavarta meg. Harry rápillantott a padlón kirajzolódó két sötét, hosszúkás kupacra. Ronra az este előzékenységi roham tört rá, és ragaszkodott hozzá, hogy Hermione aludjon a kanapé párnáin, így a lány sziluettje az övé fölé emelkedett. Hermione karja a padlóra lógott, keze centiméterekre volt csak Ronétól. Harrynek átfutott az agyában, hogy talán egymás kezét fogva aludtak el, s ez a gondolat a magány érzését ébresztette benne.

Felnézett a homályba burkolózó mennyezetre, a pókhálós csillárra. Kevesebb mint huszonnégy órája még a napfényben fürdő lakodalmas sátor bejáratánál állt, és várta a vendégeket. Mintha egy emberöltő telt volna el azóta... Mit tartogat számára a jövő? Feküdt a földön, és a horcruxokra gondolt, a csüggesztően nehéz feladatra, amit Dumbledore hagyott rá... Dumbledore...

Egyik napról a másikra megváltozott az a fájdalom, az a gyász, ami Dumbledore halála óta fogva tartotta a lelkét. A vádak, amelyeket az esküvőn Murieltől hallott, kórokozók módjára befészkelték magukat az agyába, megfertőzték a bálványozott varázslóról őrzött emlékeit. Valóban hagyta volna Dumbledore, hogy ilyesmik történjenek a családjában? Lehetséges volna, hogy úgy viselkedett, mint Dudley, akit mindaddig nem zavart a kegyetlenség, amíg más volt a szenvedő alanya? Tényleg képes volt rá, hogy részvétlenül elforduljon fogságban tartott, rejtegetett húgától?

Harry Godric’s Hollow-ra gondolt; sírokra, amelyekről Dumbledore sosem beszélt; magyarázat nélkül örökül hagyott rejtélyes tárgyakra – és érezte, hogy gyűlik benne a neheztelés, a harag. Miért hallgatott Dumbledore? Miért nem fedte fel a titkokat? Igazán a szívén viselte az ő, Harry sorsát, vagy nem tartotta többre őt puszta eszköznél, eleven fegyvernél, amit ápolni és tökéletesíteni kell, de ami nem érdemel bizalmat, őszinteséget?

Harrynek elege lett a tétlen heverésből és saját keserű gondolataiból. Elfoglaltságra vágyott, csinálni akart valamit, ami leköti a figyelmét. Kitornászta hát magát a hálózsákból, magához vette pálcáját, és lábujjhegyen elhagyta a szalont. Az előszobában elsuttogott egy Lumost, majd pálcafénynél elindult felfelé a lépcsőn.

A második emeleten volt az a szoba, ahol legutóbbi itt-tartózkodásukkor Ronnal laktak. Bekukkantott az ajtaján – odabent tárva-nyitva állt a szekrény, s a bevetett ágyról félig le volt rántva a takaró. Eszébe jutott a felborított troll-láb a földszinti folyosón. A rend kiköltözése óta valaki átkutatta a házat. Piton? Vagy talán Mundungus, aki Sirius halála előtt és után is amit tudott, elhordott? Harry pillantása arra a festményre esett, amelyen Sirius ük-ükapjának, Phineas Nigellus Blacknek a portréalakja tűnt fel néha. A kép most csak az üres, sárszínű hátteret mutatta – Phineas Nigellus nyilván a roxforti igazgatói szobában töltötte az éjszakát.

Harry továbbment a lépcsőn, fel egészen a legfelső emeletre, ahol csak két helyiség volt. A távolabbi ajtajára táblácska volt kitéve, s azon Sirius neve állt. Harry még sosem járt keresztapja szobájában. Belökte az ajtót, és magasra emelte pálcáját, hogy minél nagyobb teret világítson meg vele.

A szoba tágas volt, és egykor igen lakályos helyiség lehetett. Széles ágy terpeszkedett benne díszes, faragott fejlappal; magas ablaka hosszú bársonyfüggöny mögött rejtőzött, s az ujjnyi vastag porral lepett csilláron, melyen még ott voltak a régi gyertyacsonkok, megannyi kis jégcsap módjára lógott a kicsordult, majd megdermedt viasz. A falakon függő képeket és az ágy fejlapját vékony porréteg borította, a csillár és a nagy tömörfa szekrény között pókháló feszült, s Harry, mikor a szoba közepére lépett, megriadt egerek kaparászását hallotta.

A tizenéves Sirius annyi posztert és képet tett ki a falra, hogy csak itt-ott látszott ki köztük az ezüstös szürke selyemtapéta. Harrynek arra kellett következtetnie, hogy Sirius szülei nem tudták hatástalanítani a képeket rögzítő Eternifix ragasztóbűbájt, biztos volt benne ugyanis, hogy egyébként eltávolították volna az elsőszülött fiuk ízlését tükröző dekorációt. Sirius a jelek szerint szent feladatának tekintette szülei bosszantását. Minden falon több jókora, már megfakult skarlátvörös-arany griffendéles zászlót helyezett el, nyilván, hogy hangsúlyozza családja mardekáros hagyományaival való szembefordulását; emellett szép számban ragasztotta ki mugli motorkerékpárok képeit, de virított a falakon jó néhány (Harry ámulattal adózott Sirius bátorságának) bikinis muglilányokat ábrázoló poszter is. Hogy muglik, azt Harry onnan tudta, hogy meg se moccantak a kifakult képeken: mosolyba dermedt arcuk, üveges szemük mintha ráfagyott volna a papírra. Annál feltűnőbb volt közöttük az egyetlen kirakott mozgó varázslófénykép, amelyen négy összekapaszkodó roxforti diák nevetett bele a kamerába.

Harrynek nagyot dobbant a szíve, mikor felismerte a képen édesapját: a fiatal James is szemüveges volt, és kócos fekete haja hátul ugyanúgy felborzolódott, mint az övé. Mellette a hanyagul jóképű, kicsit gőgös Sirius állt; fiatal volt, s olyan gondtalanul vidám, amilyennek Harry, amíg ismerte, sosem látta. Sirius jobbján a nála több mint egy fejjel alacsonyabb, kövérkés, vizenyős szemű Pettigrew feszített; arca kipirult a büszkeségtől, hogy bevették őt e minden csapatok legjobbikába, barátkozhat a körülrajongott fenegyerekekkel, akik annak idején James és Sirius voltak. James balján a már akkor is kissé kopottas külsejű Lupin állt; az ő arcán is tükröződött a meglepett öröm, hogy ezek a fiúk szeretik és befogadják őt... vagy talán csak azért látja bele mindezt a képbe, tűnődött el Harry, mert tudja, hogy így volt? Megpróbálta levenni a fotót a falról – elvégre az övé volt, keresztapja mindent ráhagyott –, de a kép nem mozdult. Sirius semmit nem bízott a véletlenre, ha arról volt szó, hogy megakadályozza szobája átrendezését.

Harry most a padlót vette szemügyre. Odakint már világosodott az ég; egy beeső fénynyaláb szétszórt pergamendarabokat, könyveket és különféle apró tárgyakat világított meg a szőnyegen. Aki átkutatta a házat, nyilván Sirius szobájában is járt, bár az itt talált holmik többségét a jelek szerint értéktelennek ítélte. Az illető a könyvek némelyikével olyan durván bánt, hogy azokról leszakadt a borító, és különféle nagyságú, kiszakadt könyvlapok is hevertek a padlón.

Harry lehajolt, felemelt néhány pergament meg könyvlapot, és megvizsgálta őket. Az elsőről megállapította, hogy az Bathilda Bircsók A mágia története című könyvének egy régi kiadásából való, a második pedig egy motorkerékpár karbantartási útmutatójából kitépett lap volt. A harmadik, egy összegyűrt pergamen, nem nyomtatvány volt, hanem kézzel írt levél. Harry kisimította.

Kedves Tapmancs!

Nagyon-nagyon köszönjük az ajándékot, amit Harry születésnapjára küldtél! Mind közül annak örült a legjobban. Egyéves létére már játékseprűn röpdös, és ha látnád, hogy ragyog a boldogságtól – mellékelek is egy fényképet róla. Igaz, nem tud fél méternél magasabbra emelkedni, de már kis híján végzett a macskával, és összetörte azt a rém ronda vázát, amit Petunia küldött karácsonyra (a legkevésbé se sajnálom). James persze ezt rettentően viccesnek találta, azt mondja, híres kviddicsező lesz a fiából, de hát el kellett pakolnunk az összes dísztárgyat, és le se vehetjük a szemünket a gyerekről, mikor nekilódul.

A születésnapot szűk körben, csendesen ünnepeltük, csak mi voltunk itt meg az öreg Bathilda, aki kezdettől fogva nagyon kedves hozzánk, és imádja Harryt. Sajnáltuk, hogy nem tudtál eljönni, de persze első a Rend, és Harry amúgy is túl kicsi ahhoz, hogy felfogja, mi a születésnap. James nagyon rosszul viseli a bezártságot, igyekszik nem mutatni, de én látom rajta – a varázsköpenye még mindig Dumbledore-nál van, úgyhogy most kis kiruccanásokról se lehet szó. Gyere el, ha tudsz, nagyon örülne neki. A hétvégén járt nálunk Farki, kicsit levert volt, biztos megviselte, ami McKinnonékkal történt. Miután hallottam, én is végigsírtam az estét.

Bathilda majdnem mindennap benéz. Bűbájos öreg hölgy, és elképesztő dolgokat mesél Dumbledore-ról – Dumbledore nem repesne az örömtől, ha hallaná, miket! Nem is tudom, mit vegyek komolyan ezekből és mit nem, mert például annyira hihetetlen, hogy Dumbledore

Harrynek mintha porcelánná váltak volna a végtagjai. Csak állt, zsibbadt ujjai között a csodálatos papírlappal, s közben valahol belül egy csendesen kitörő vulkán öröm és fájdalom forró keverékével árasztotta el testének minden sejtjét. Maga sem tudta, hogyan, az ágyhoz botorkált, és leült.

Még egyszer elolvasta a levelet, de most sem tudott többet kihüvelyezni belőle, mint első olvasásra, s eztán már csak az írásra, a betűkre meredt. A „g”-k ugyanolyanok voltak, mint az övéi; az összeset kikereste, és mindegyik olyan volt számára, mint egy vékony függöny mögül átsejlő kedves integetés. Páratlan kincs volt ez a levél, annak a bizonyítéka, hogy Lily Potter valóban élt, valóban létezett; hogy eleven ujjai egykor ott mozogtak efölött a pergamen fölött, megrajzolták ezeket a betűket, ezeket a szavakat, amelyek a fiáról, róla, Harryről szólnak.

Türelmetlen mozdulattal kidörzsölte a nedvességet a szeméből, és megint elolvasta a levelet, ezúttal ismét a jelentésre koncentrálva. Úgy szólaltak meg benne a mondatok, mintha egy halvány emlékből felsejlő hangot hallgatna.

Volt egy macskájuk... talán azt is, mint a szüleit, Godric’s Hollowban érte a vég... vagy világgá ment, mikor már nem volt, aki etesse... Siriustól kapta az első seprűjét... a szülei ismerték Bathilda Bircsókot; vajon Dumbledore mutatta be őt nekik? A varázsköpenye még mindig Dumbledore-nál van... ez különös...

Harry megállt az olvasásban, eltöprengett anyja szavain. Miért vitte el Dumbledore James láthatatlanná tévő köpenyét? Harry világosan emlékezett rá, hogy Dumbledore egyszer azt mondta neki: Nekem nem kell köpönyeg ahhoz, hogy láthatatlanná váljak. Lehet, hogy a rend egy kevésbé jól felkészült tagjának volt szüksége a köpenyre, és Dumbledore az ő számára kérte kölcsön. Harry tovább olvasott.

Járt nálunk Farki... Féregfark, az áruló kicsit levert volt, hát persze. Talán már tudta, hogy utoljára látja élve Jamest és Lilyt.

És végül megint Bathilda, aki elképesztő dolgokat mesélt Dumbledore-ról: hihetetlen, hogy Dumbledore...

Hogy Dumbledore – micsoda? Dumbledore-ról persze sok hihetetlennek tűnő dolgot lehet elmondani: hogy egyszer elégtelent kapott átváltoztatástanból, hogy kecskéket bűvölt, mint Aberforth...

Harry felállt, és körülnézett a padlón: talán ott van valahol a levél másik fele is. Lázasan elkezdte felkapkodni a papírokat – mohóságában épp olyan durván bánt velük, mint az, aki előtte a szobában járt; fiókokat rángatott ki, könyveket rázott, székre állva végigtapogatta a szekrény tetejét, bekúszott az ágy és a karosszék alá.

Végül a padlón hasalva megpillantott a komód alatt egy szakadt papírnak tűnő valamit. Mikor kihalászta, kiderült, hogy az a Lily levelében említett fotó nagyobbik fele. Apró seprűn lovagoló, fekete hajú kisgyermek röpködött át a képen tele szájjal kacagva, s két – bizonyára Jameshez tartozó – láb loholt a nyomában. Harry zsebre dugta a fotót, és folytatta a kutatást Lily levelének másik fele után.

További negyedóra múlva azonban kénytelen volt megállapítani, hogy a levél második lapja valószínűleg nincs a szobában. Vagy egyszerűen elkallódott a megírása óta eltelt tizenhat év során, vagy az vitte el, aki átkutatta a házat. Harry még egyszer elolvasta az első lapot: ezúttal utalást keresett a szövegben arra, mi tehette esetleg értékessé a folytatást. A játékseprűje aligha izgatja a halálfalókat... Egyedül valami Dumbledore-t érintő információ kelthette fel az érdeklődésüket. Hihetetlen, hogy Dumbledore – mi?

– Harry! Harry! Harry!

– Itt vagyok! Mi történt?

Lábdobogás hangzott fel odakint, majd berontott az ajtón Hermione.

– Felébredtünk, és nem voltál sehol! – zihálta, majd hátrakiáltott: – Itt van, Ron! Megtaláltam!

Ron ingerült hangja több emelet mélységből szűrődött fel:

– Örülök! Mondd meg neki, hogy bunkó!

– Harry, légy szíves, máskor ne tűnj el, a szívbajt hoztad ránk! Minek jöttél fel ide egyáltalán? – Hermione csodálkozva nézett körül a felforgatott szobában. – Mit csinálsz itt?

– Nézd, mit találtam!

Harry átnyújtotta anyja levelét. Végig figyelte a lányt, miközben az olvasott. Az oldal aljára érve Hermione felpillantott rá.

– Jaj, Harry...

– És itt van ez is.

Megmutatta a hiányos fényképet. Hermione elmosolyodott a játékseprűn röpködő fiúcska láttán.

– Tűvé tettem a szobát a levél másik fele után, de nem találtam meg.

Hermione megint körülnézett.

– Előtte is rendetlenség volt itt, vagy ez mind a te műved?

– Valaki már kutatott itt előttem.

– Sejtettem. Felfelé jövet benéztem a szobákba, és mindegyik fel van forgatva. Szerinted mit kereshettek?

– Ha Piton volt az, információkat a rendről.

– De hát ő elvileg mindent tud, hiszen a rend tagja volt.

– Jó, akkor... – Harry örült, hogy vitára bocsáthatja legújabb elméletét. – Lehet, hogy az illető Dumbledore-ról akart megtudni valamit. Például azt, ami a levél második oldalán szerepel. Tudod, ki ez a Bathilda, akiről anyám ír, ugye?

– Ki?

– Bathilda Bircsók, ő írta...

– A mágia történetét. – Hermione érdeklődve felvonta a szemöldökét. – A szüleid ismerték őt? Zseniális mágiatörténész volt.

– Nem is csak volt, ma is él – közölte Harry. – És Godric’s Hollowban lakik. Ron nénikéje, Muriel beszélt róla az esküvőn. Bathilda Dumbledore családját is ismerte. Megérné elbeszélgetni vele, nem?

A mosoly, amit válaszul Hermionétól kapott, túlságosan együttérző volt. Harry visszakérte a levelet meg a fotót, és beledugta őket a nyakában lógó erszénybe. Közben végig lesütötte a szemét, hogy a lány ne olvashasson a tekintetében.

– Megértem, hogy szeretnél beszélgetni Bathilda Bircsókkal a szüleidről meg Dumbledore-ról is – mondta Hermione –, de elsősorban a horcruxokat kell keresnünk, és nem hiszem, hogy abban ő segíteni tud. – Harry hallgatott, így hát folytatta: – Tudom, hogy nagyon szeretnél elmenni Godric’s Hollowba, de félek... Tegnap is milyen könnyen megtaláltak minket a halálfalók! Most még inkább úgy érzem, hogy messze el kéne kerülnünk a szüleid sírját. Hidd el, számítanak rá, hogy előbb-utóbb felbukkansz ott!

– Más is van – mondta Harry, még mindig kerülve Hermione pillantását. – Muriel mondott dolgokat Dumbledore-ról az esküvőn. Meg akarom tudni az igazságot...

Elmondott mindent Hermionénak, amit Murieltől hallott. Mikor végzett, a lány így szólt:

– Jó, világos, hogy ez kiborított téged...

– Nem borított ki – hazudta Harry. – Csak tudni szeretném, hogy igaz vagy sem...

– Harry, Muriel egy rosszindulatú vénasszony, Rita Vitrol pedig Rita Vitrol! Hogy vagy képes hinni nekik? Ismerted Dumbledore-t!

– Legalábbis azt hittem, hogy ismerem – dörmögte Harry.

– Amit rólad írt Rita, abban mennyi igazság volt? Teljesen igaza van Doge-nak: nem engedheted, hogy ezek ketten beszennyezzék a Dumbledore-ról őrzött emlékeidet!

Harry elfordította a fejét, mert tudta, hogy az arcára van írva bosszúsága. Már megint a remek tanács: döntse el, mit hisz el és mit nem. Miért akarja mindenki lebeszélni róla, hogy kiderítse az igazságot?

– Menjünk le a konyhába – javasolta rövid hallgatás után Hermione. – Keressünk valamit reggelire.

Harry kelletlenül bólintott, s Hermione nyomában elhagyta a szobát. A lépcső felé baktatva vetett egy pillantást a másik ajtóra. Az erőteljes karistolás nyomait viselte, s volt rajta egy kis felirat, amit Sirius szobája felé tartva nem vett észre a sötétben. Most megállt, hogy elolvassa. Gyöngybetűkkel rótt, hivalkodóan csinos kiírás volt – Percy Weasley szobájának ajtajára illett volna:

Regulus Arcturus Black

kifejezett engedélye nélkül

BELÉPNI TILOS

Izgalom járta át Harryt, de maga se tudta, miért. Újra elolvasta a rövid szöveget. Hermione addigra már a lépcsőfordulóban járt.

– Hermione – szólt Harry, s maga is meglepődött, hogy milyen higgadtan beszél. – Gyere csak vissza!

– Mi baj?

– R. A. B. Azt hiszem, megvan a név.

Elakadó lélegzet hangja, s Hermione már rohant is felfelé.

– Édesanyád levelében? Hogyhogy én nem láttam...?

Harry a fejét rázta, és a kis feliratra mutatott. Hermione elolvasta, majd elkapta Harry karját, és olyan erősen megszorította, hogy Harry felszisszent.

– Sirius öccse? – suttogta.

– Halálfaló volt – világosította fel Harry. – Sirius mesélt róla, egészen fiatalon szervezték be, aztán később elege lett, ki akart szállni – úgyhogy megölték.

– Még logikus is! – mondta izgatottan Hermione. – Ha halálfaló volt, eleget tudhatott Voldemortról, és amikor kiábrándult belőle, a vesztére akart törni! – Elengedte Harryt, és a lépcsőkorláton áthajolva lekiáltott: – Ron! Ron! Gyere gyorsan!

Ron egy percre rá meg is érkezett, kifulladva, pálcával a kezében.

– Mi van? Ha megint óriási pókokat találtál, előbb inkább megreggeliznék...

Homlokráncolva elolvasta az ajtófeliratot, amire Hermione rámutatott.

– Na és? Ő Sirius öccse volt, nem? Regulus Arcturus... Regulus... R. A. B.! A medál! Lehet, hogy...?

– Derítsük ki – mondta Harry, és lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt. Hermione a kulcslyukra szegezte pálcáját.

– Alohomora.

Kattant a zár, és az ajtó kitárult.

A három jó barát együtt lépte át a küszöböt. Regulus szobája valamivel kisebb volt, mint Siriusé, de szintén a hajdani pompa emlékét hordozta. Míg Sirius a család többi tagjától való különbözőségét hirdette, Regulus ennek az ellenkezőjét igyekezett hangsúlyozni. A tekintet a szobában mindenütt a Mardekár színeivel, a smaragdzölddel és az ezüsttel találkozott: az ágytakarón, a falak díszein, a függönyökön. Az ágy fölött a Black család aprólékos gonddal megfestett címere díszelgett, s a jelmondat sem hiányzott: Toujours pur. Alatta megsárgult újságkivágásokból álló kollázs volt a falra ragasztva. Hermione odament az ágyhoz, hogy szemügyre vegye.

– Az összes cikk Voldemortról szól – jelentette. – Úgy fest, Regulus nem halálfalóként kezdett rajongani érte...

Kisebb porfelhő gomolygott fel az ágyterítőről, mikor Hermione leült, hogy elolvassa az újságkivágásokat. Harry időközben egy fotóra lett figyelmes, mely egy roxforti kviddicscsapat mosolygó, integető tagjait ábrázolta. Közelebbről nézve az is látszott, hogy az alakok talárját kígyó díszíti – mardekárosok voltak. Nem volt nehéz felismerni közöttük Regulust: ott ült az első sor közepén. Fekete hajával és kissé gőgös arcával némileg hasonlított a bátyjára, de véznább volt Siriusnál, s messze nem volt olyan jóképű.

– Fogó volt – állapította meg Harry.

– Mi? – kérdezte szórakozottan Hermione, aki még mindig Voldemort sajtószemléjének tanulmányozásába mélyedt.

– Az első sor közepén ül, az pedig a fogó... nem érdekes. – Harry rájött, hogy senki nem figyel rá: Ron négykézláb állva vizsgálta, van-e valami a szekrény alatt. Harry is körülnézett lehetséges rejtekhelyeket keresve, s végül odalépett az íróasztalhoz. Ebben a szobában is járt valaki előttük: a közelmúltban feltúrták a fiókokat, megbolygatva a mindent belepő port. A fiókok sem rejtettek azonban értékkel bíró holmikat: ócska pennák voltak bennük, félig szétszakított, régi tankönyvek, az egyikben pedig egy nemrég összetört tintásüveg ragaccsá sűrűsödött tartalma szennyezett be mindent.

– Van ennek egyszerűbb módja is – mondta Hermione, s miközben Harry a farmernadrághoz dörgölte tintás ujjait, felemelt pálcával így szólt: – Invito medál!

Nem történt semmi. Ron, aki addig a kifakult függöny ráncainak átvizsgálásával foglalatoskodott, csalódott képet vágott.

– Akkor ennyi volt? Nincs itt?

– Lehet, hogy itt van, csak ellenvarázs védi – felelte Hermione. – Mármint olyan bűbáj, ami megakadályozza a mágikus mozdítását.

– Voldemort olyat rakott a barlangbeli kőtálra is – jegyezte meg Harry. Emlékezett rá, hogy nem tudta magához hívni a hamis medált.

– Akkor hogy fogjuk megtalálni? – tárta szét a karját Ron.

– Tovább keressük manuálisan – vonta meg a vállát Hermione.

– Zseniális – motyogta szemforgatva Ron, azzal folytatta a függönyráncok átvizsgálását.

Négyzetcentiméterről négyzetcentiméterre haladva átkutatták a szobát, de egyórás megfeszített munkájukat nem koronázta siker. Addigra felkelt a nap; sugarai még a szürkére piszkolódott ablakokon átszűrődve is vakítóak voltak.

– Máshol is lehet a házban – győzködte a két fiút Hermione, miközben lefelé baktattak a lépcsőn. Miközben Harry és Ron lassan beletörődtek a kudarcba, ő egyre elszántabbá vált. – Akár sikerült elpusztítania a horcruxot, akár nem, az biztos, hogy mindenképp el akarta rejteni Voldemort elől, nem igaz? Emlékeztek arra a sok rémes kacatra, amit ki kellett dobnunk, amikor legutóbb itt voltunk? Volt az az óra, ami szegecseket lőtt ránk, meg az a régi talár, ami meg akarta fojtani Ront – lehet, hogy Regulus a medál rejtekhelyét akarta védeni ezekkel, csak mi akkor nem... nem...

Harry és Ron ránéztek a lányra. Hermione a levegőbe emelt lábbal megállt, és olyan arcot vágott, mint akin emléktörlést végeztek: még a tekintete is elhomályosult.

– ...nem jöttünk rá – fejezte be suttogva.

– Valami baj van? – kérdezte Ron.

– Volt egy medál.

– Mi? – hangzott fel a fiúkórus.

– A szalonbeli vitrinben. Egyikünk se tudta kinyitni. És... és...

Harry úgy érezte, mintha egy téglát nyomtak volna át a mellkasán, bele egyenesen a gyomrába. Most már emlékezett: ő maga is elbíbelődött a medállal, amikor körbeadták, és mindenki megpróbálta felfeszíteni. Végül az is egy zsákba került, csakúgy, mint a ragyaragasztó porral teli burnótos szelence meg a zenélő doboz, amitől mindenki elálmosodott...

– Sipor egy csomó dolgot visszalopott tőlünk – mondta Harry. Már csak ebben reménykedhetett, ez volt az utolsó szalmaszál, és csüggeni akart rajta, ameddig csak tehette. – Egész kis gyűjteménye volt a kamrájában. Gyertek!

Kettesével vette a lépcsőket, úgy rohant lefelé, és két barátja ott dübörgött a nyomában. Akkora zajt csaptak, hogy Sirius anyjának portréja felébredt, mire leértek a földszinti előszobába.

– Sárvérűek! Korcsok! Aljanép! – Még akkor is hallották Mrs Black rikácsolását, mikor berontottak az alagsori konyhába, és becsapták az ajtót maguk után.

Harry átrohant a helyiség túlsó végébe, csúszva lefékezett Sipor kamrája előtt, és felrántotta az ajtaját. Még ott volt a piszkos, ócska pokrócokból rakott fészek, ami egykor a házimanó vacka volt, de már nem csillogtak benne Sipor szerzeményei. Egy könyv hevert csak a kamrában, a Természetes nemesség – a varázslók származástana egy régi példánya. Harry nem akart beletörődni abba, amit látott – felkapta és megrázta a pokrócokat. Egy egértetem hullott ki belőlük, s gurult szomorúan a fal tövébe. Ron morgósat nyögött, és ledobta magát egy konyhai székre; Hermione behunyta a szemét.

– Még mindig van ötletem – mondta gyorsan Harry, és beleharsogta a levegőbe: – Sipor!

Hangos pukkanás hallatszott, s a kihűlt, üres tűzhely előtt előbukkant a semmiből a házimanó, amit Harry akarata ellenére megörökölt Siriustól: kicsi volt, feleakkora, mint egy ember, fakó bőre ráncokat vetve lógott csontjain, denevérfüleiből szürkés szőrpamacs állt ki. Ugyanazt a koszos rongyot viselte, amit mindig is, és a Harry felé küldött megvető pillantásából ítélve a tulajdonosváltással kapcsolatos álláspontja sem változott többet, mint a ruházata.

– Gazdám – szólt rekedt, brekegő hangján, majd mélyen meghajolt, és odadörmögte a térdének: – Visszajött úrnőm házába, és magával hozta a véráruló Weasleyt meg a sárvérű...

– Megtiltom, hogy bárkit is vérárulónak vagy sárvérűnek nevezz – mordult rá Harry. A malacorrú, véreres szemű Siportól akkor is irtózott volna, ha nem tudja, hogy a manó árulta el Siriust Voldemortnak.

– Kérdezni akarok tőled valamit. – Harry az izgalomtól kalapáló szívvel nézett a manóra. – És megparancsolom, hogy igazat mondj. Megértetted?

– Igen, gazdám – felelte újabb mély meghajlással Sipor. Harry látta, hogy hangtalanul mozog a szája – nyilván magában darálta el a sértéseket, amelyeket immár tilos volt kimondania.

– Két évvel ezelőtt – folytatta Harry, s a szíve most már a torkában dobogott – volt a fenti szalonban egy nagy aranymedál. Kidobtuk. Visszaloptad?

Sipor felegyenesedett, és belenézett Harry arcába.

– Igen – felelte.

– Most hol van? – kérdezte diadalmas örömmel Harry. Ronnak és Hermionénak is felderült az arca.

Sipor lehunyta szemét, mintha nem akarná látni válaszának hatását.

– Odalett.

– Odalett? – visszhangozta Harry. A szó hideg zuhanyként érte. – Mi az, hogy odalett?

A manó megborzongott. Látszott, hogy elbizonytalanodik.

– Sipor! – szólt rá indulatosan Harry. – Megparancsolom, hogy...

– Mundungus Fletcher – brekegte még mindig behunyt szemmel a manó. – Mundungus Fletcher mindent ellopott: Bella kisasszony és Cissy kisasszony képeit, az aranyfokozatú Merlin-rendet, a családi címerrel díszített kelyheket és és...

Sipor úgy zihált, mint egy fuldokló: mellkasa szaporán hullámzott, aztán egyszerre kipattant a szeme, és vérfagyasztó üvöltés tört fel a torkán.

– ...és a medált, Regulus gazdám medálját, Sipor rossz volt, Sipor nem teljesítette a parancsot!

Harry reflexszerűen reagált: mikor a manó a tűzhelynek támasztott piszkavas felé ugrott, rávetette magát, és a padlóra préselte. Sipor óbégatása most már Hermione sikolyával vegyült, de Harry mindkettejüknél hangosabban ordított:

– Sipor, megparancsolom, hogy ne mozdulj!

Érezte, hogy a manó elernyed, elengedte hát. Sipor úgy maradt, ahogy volt, elterülve a padlón. Táskás szeméből patakzott a könny.

– Engedd felállni! – suttogta Hermione.

– Hogy véresre verhesse magát a piszkavassal? Nem túl jó ötlet – morogta sötéten Harry, és letérdelt a manó mellé. – Jól van, Sipor, halljam az igazságot: honnan tudod, hogy Mundungus Fletcher lopta el a medált?

– Sipor látta! – zokogta a manó. Könnyei végiggördültek malacorrán, és belefolytak szürkülő fogakkal teli szájába. – Sipor látta őt kijönni Sipor kamrájából, és tele volt a keze Sipor kincseivel! Sipor rászólt a tolvajra, hogy álljon meg, de Mundungus Fletcher csak nevetett, és elf... elfutott...

– Regulus gazda medáljának nevezed az a holmit – folytatta a kihallgatást Harry. – Miért? Honnan származik a medál, és mi köze volt hozzá Regulusnak? Ülj fel, Sipor, és mondj el mindent, amit a medálról tudsz!

A manó felült, gömbölyűre összehúzta magát, a térde közé szorította könnyes arcát, és ringatózni kezdett előre-hátra. Mikor megszólalt, a hangja tompa volt, de tisztán érthető a néma, visszhangos konyhában.

– Sirius úrfi világgá ment, nem is baj, mert rossz gyerek volt, nem tisztelt semmit, csak fájdalmat okozott szegény úrnőmnek. De Regulus úrfi tudta, mi a büszkeség, tudta, mivel tartozik a Black névnek és ősei tiszta vérének. Éveken át beszélt a Sötét Nagyúrról, aki majd tesz róla, hogy a varázslóknak ne kelljen többé bujkálniuk, és uralkodhassanak a muglik meg a mugliivadékok fölött... és mikor tizenhat éves lett, a Sötét Nagyúr szolgálatába állt. Milyen büszke volt, milyen lelkes és odaadó...

– Egy évvel később egy napon Regulus gazdám lejött a konyhába Siporhoz. Regulus gazdám mindig kitüntette kegyével Siport. És Regulus gazdám azt mondta... azt mondta...

Az öreg manó egyre gyorsabban ringatózott.

– Azt mondta, a Sötét Nagyúrnak szüksége van egy házimanóra.

– Voldemortnak egy házimanó kellett? – csodálkozott Harry. Barátaira pillantott, de azok is értetlenkedve pislogtak.

– Úgy bizony – nyöszörögte panaszosan Sipor. – És Regulus gazdám felajánlotta Siport. Nagy megtiszteltetés ez, mondta Regulus gazdám, nagy megtiszteltetés neki és Sipornak is. Sipor tegye meg, amit a Sötét Nagyúr kíván, mondta, azután... azután jöjjön haza.

Sipor sebesen ringatta magát, és szaggatottan zihált.

– Így hát Sipor elment a Sötét Nagyúrhoz. A Sötét Nagyúr nem árulta el Sipornak, mi lesz a feladata, csak elvitte Siport egy tengerparti sziklához. És bementek egy nagy barlangba, és a barlangban volt egy hatalmas, fekete tó...

Harry tarkója libabőrös lett. Úgy érezte, mintha a sötét tó túlpartjáról zengene felé Sipor brekegő hangja. Olyan tisztán látta maga előtt, mi történt, mintha ott lett volna.

– ...és volt egy csónak...

Hát persze, hogy volt egy csónak; Harry jól tudta, miféle: kicsi, zöld, és arra való, hogy egy varázslót és egy áldozatot a tó közepén emelkedő szigetre szállítson. Így próbálta ki hát Voldemort a horcrux köré épített védelmi rendszert: szerzett egy feláldozható lényt, egy házimanót...

– Volt a szigeten egy tál, tele... tele bájitallal. A Sötét Nagyúr azt parancsolta Sipornak, igya meg...

A manó egész testében remegett.

– Sipor elkezdte inni, és ahogy itta, borzalmas dolgokat látott... Sipornak égett a teste... Sipor jajgatott, könyörgött Regulus gazdámnak, hogy segítsen rajta, könyörgött Black úrnőnek... de a Sötét Nagyúr csak nevetett... és Sipornak ki kellett innia az összes bájitalt a tálból... akkor a Sötét Nagyúr egy medált rakott bele... és megint megtöltötte bájitallal.

– És azután a Sötét Nagyúr elment a csónakkal, és otthagyta Siport a szigeten...

Harry maga előtt látta a jelenetet: Voldemort fehér kígyóarcát és vörösen égő szemét lassan elnyeli a sötétség; távolodtában részvétlen nyugalommal nézi a vergődő manót, aki perceken belül halott lesz: meghal, amint csillapítani próbálja a tüzes bájital okozta szomjúságát... De ezen a ponton elakadt Harry képzelete, mivel ötlete sem volt, hogyan maradhatott mégis életben Sipor.

– Sipornak víz kellett, a sziget szélére mászott, és ivott a fekete vízből... és akkor kezek, halott kezek nyúltak ki a tóból, és lehúzták Siport a víz alá...

– És hogy menekültél meg? – kérdezte Harry. Észrevette, hogy suttog, de nem csodálkozott rajta.

Sipor felemelte csúf fejét, és piros erekkel átszőtt, nagy szemét Harryre meresztette.

– Regulus gazdám azt parancsolta Sipornak, hogy jöjjön haza – válaszolta.

– Igen, tudom, de hogyan menekültél meg az inferusoktól?

Sipor szemlátomást nem tudta mire vélni a kérdést.

– Regulus gazdám azt parancsolta Sipornak, hogy jöjjön haza – ismételte.

– Ezt már mondtad, de...

– Mi nem világos, Harry? – szólt közbe Ron. – Dehoppanált!

– De hát... abból a barlangból nem lehetett dehoppanálni – rázta a fejét Harry. – Különben Dumbledore is...

– A manómágia más, mint az emberi – magyarázta Ron. – A manók ott is tudnak hoppanálni meg dehoppanálni, ahol mi nem, például a Roxfortban.

Harry próbálta megemészteni az információt. Hogy követhetett el ilyen hibát Voldemort? Miközben ezen töprengett, Hermione fagyosan megszólalt:

– Miért lett volna jobb Voldemort, mint azok az aranyvérűek, akik úgy bánnak a házimanókkal, mint az állatokkal? Nyilván méltóságán alulinak tartotta, hogy belegondoljon, miféle lények ezek. Fel se merült benne, hogy olyasmire lehetnek képesek, amire ő nem.

– A házimanó számára gazdája parancsa a legfőbb törvény – szögezte le ünnepélyesen Sipor. – Sipornak haza kellett jönnie. és Sipor hazajött...

– Akkor hát teljesítetted a parancsot, nem? – mondta neki gyengéden Hermione. – Nem voltál engedetlen!

Sipor szapora ringatózás közepette a fejét rázta.

– És mi történt, mikor hazajöttél? – faggatta Harry. – Mit szólt Regulus, mikor elmondtad neki, mi történt?

– Regulus gazdám nyugtalan lett, aggódni kezdett – brekegte Sipor. – Regulus gazdám megparancsolta Sipornak, hogy rejtőzzön el, ne menjen ki a házból. És aztán... ez később történt... Regulus gazdám egy este meglátogatta Siport a kamrájában. Regulus gazdám furcsa volt, nem olyan, mint máskor, Sipor látta rajta, hogy emészti magát... és megkérte Siport, hogy vigye el őt a barlangba, a barlangba, ahol Sipor a Sötét Nagyúrral járt...

Így indultak hát útnak. Harry tisztán maga elé tudta képzelni őket: a rémült manót és a vézna, fekete hajú fogójátékost, aki annyira hasonlított Siriusra... Sipor tudta, hogyan kell kinyitni a barlang álcázott bejáratát, tudta, hogyan kell felhúzni a kis csónakot; ezúttal a szeretett Regulus hajózott át vele a szigetre, ahol a méreggel teli tál állt...

– És megitatta veled a bájitalt? – kérdezte borzadva Harry.

Sipor a fejét rázta, és zokogott. Hermione a szája elé kapta a kezét, mint aki rádöbben valamire.

– Reg... Regulus gazdám kivett a zsebéből egy olyan medált, amilyen a Sötét Nagyúré volt – folytatta Sipor. Könnyei lecsordultak malacorra két oldalán. – Odaadta Sipornak, és azt mondta, ha kiürül a tál, Sipor cserélje ki a medálokat...

A manó zokogása reszelős hörgéssé erősödött – Harrynek nagyon kellett figyelnie, hogy megértse, mit mond.

– És azt parancsolta... hogy Sipor menjen el... nélküle. Azt mondta Sipornak... hogy menjen haza... és ne mondja el úrnőmnek... hogy mit tett... de semmisítse meg... a medált. És utána kiitta... az összes bájitalt... és Sipor kicserélte a medálokat... és végig kellett néznie, ahogy... Regulus gazdámat... a víz alá rántották... és...

– Szegény Sipor! – jajdult fel szánakozva Hermione. Már egy ideje ő is sírt; most térdre hullott a manó mellett, és át akarta ölelni. Erre azonban Sipor felpattant, és irtózva hátrálni kezdett.

– A sárvérű hozzáért Siporhoz! Sipor nem engedi, mit szólna úrnőm, ha megtudná?

– Megtiltottam, hogy sárvérűnek nevezd! – csattant fel Harry, de mire kimondta, a manó már meg is büntette magát: arcra bukott, és a kőpadlónak verte a homlokát.

– Ne engedd! Szólj rá! – sikoltotta Hermione. – Látod már, milyen borzalmas ez a engedelmességi kényszerük!?

– Sipor! – harsogta Harry. – Hagyd abba!

A manó remegve-zihálva hevert a padlón; malacorra körül zöld nyálka fénylett, szeme dagadt volt, véres, és könnyekben úszott, s önkínzása nyomán máris vöröslő púp nőtt fakó homloka közepén. Végtelenül szánalmas állapotban volt, de Harry most nem lehetett tekintettel erre: meg kellett ismernie a történet végét.

– Hazahoztad tehát a medált. És próbáltad megsemmisíteni?

– Sipor semmit nem tudott kezdeni vele – kesergett a manó. – Sipor mindent megpróbált, összeszedte minden tudását, de hiába, hiába... Sok-sok erős bűbáj védte a tokot, Sipor tudta, hogy benne van, amit el kell pusztítani, de nem tudta kinyitni... Sipor megbüntette magát, aztán tovább próbálkozott, megint megbüntette magát, és megint tovább próbálkozott. Sipor nem teljesítette a parancsot, nem tudta megsemmisíteni a medált! És úrnőmnek majd eszét vette a fájdalom, mert Regulus gazdám eltűnt, és Sipor nem mondhatta el neki, mi történt, nem, mert Regulus gazdám meg... megtiltotta, hogy Sipor bárkinek a családból elmondja, mi... mi történt a barlangban...

Sipor üvöltve felzokogott, képtelen volt tovább beszélni. Hermionénak potyogtak a könnyei, ahogy nézte, de már nem mert hozzáérni. Ron cseppet sem rajongott a manóért, de még ő is sűrűn pislogott. Harry leült a sarkára, és megrázta a fejét, hogy elméje kitisztuljon.

– Nem értelek, Sipor – szólt végül. – Voldemort az életedre tört, Regulus meghalt, csak hogy megállítsa őt, te mégis elárultad neki Siriust. Elmentél Narcissához meg Bellatrixhoz, és rajtuk keresztül informáltad Voldemortot...

– Sipor nem így gondolkodik, Harry – szólt közbe Hermione, kézfejével törölgetve az arcát. – Ő rabszolga... Sok házimanóval bánnak durván, sőt brutálisan. Amit Voldemort csinált Siporral, az egyáltalán nem rendkívüli dolog. Mi köze Sipornak a varázslók háborúskodásához? Ő készségesen szolgálja azokat, akik kedvesek vele – gondolom, Mrs Black az volt, Regulus pedig egészen biztosan, így hát Sipor hű volt hozzájuk, és feltétel nélkül hitt abban, amiben ők. Tudom, mit akarsz mondani – folytatta Harry ellenvetését megelőzve. – Azt, hogy Regulus a végén Voldemort ellen fordult... de ha jól értettem, ezt nem mondta el Sipornak. És azt hiszem, tudom is, miért. Sipor és Regulus családja is csak addig voltak biztonságban, amíg kitartottak az aranyvérűek elvei mellett. Regulus a hallgatásával meg akarta védeni őket.

– Sirius...

– Sirius borzalmasan bánt Siporral, és ne nézz így rám, Harry, mert tudod, hogy ez az igazság. Mikor Sirius ideköltözött, Sipor már hosszú idő óta magányosan élt a házban: ki volt éhezve rá, hogy valaki barátságosan szóljon hozzá. Biztos vagyok benne, hogy Cissy kisasszony és Bella kisasszony ajnározták Siport, amikor megjelent náluk, és ő hálából elmondott nekik mindent, amit tudni akartak. Mindig is mondtam, hogy a varázslók meg fognak fizetni azért, ahogy a manókkal bánnak. Voldemort megfizetett érte... és Sirius is.

Harry nem tudott felelni erre. Ahogy elnézte a padlón zokogó Siport, eszébe jutott, mit mondott neki Dumbledore néhány órával Sirius halála után: Attól tartok, Sirius nem tudta elfogadni, hogy Sipor ugyanolyan érző lény, akár egy ember...

– Sipor – szólalt meg hosszú szünet után Harry –, próbálj megnyugodni, és... légy szíves, ülj fel.

Hosszú percek teltek el, mire a manónak sikerült zokogását csöndes csuklásokká szelídítenie. Akkor ülő helyzetbe tornázta magát, és öklével dörzsölgetni kezdte a szemét, akár egy kisgyerek.

– Sipor, most meg foglak kérni valamire... – Harry támogatást várva pillantott Hermionéra. Kedvesen akarta kiadni a parancsot, de nem tehetett úgy, mintha az nem volna parancs. Hermione biztatóan mosolygott; úgy tűnt, a szelídebb hangnem kielégíti az elvárásait.

– Arra szeretnélek megkérni, hogy menj és keresd meg Mundungus Fletchert. Ki kell nyomoznunk, hol van a medál... Regulus gazdád medálja. Nagyon fontos, hogy megtaláljuk. Be akarjuk fejezni a munkát, amit Regulus gazdád elkezdett, meg akarjuk... szóval, jó volna, ha elmondhatnánk, hogy Regulus nem halt meg hiába.

A manó leeresztette a kezét, és Harryre nézett.

– Sipor keresse meg Mundungus Fletchert? – brekegte.

– Igen, és hozd ide a Grimmauld térre. Meg tudod ezt tenni nekünk?

Miközben Sipor bólogatva felállt, Harrynek támadt még egy ötlete. Kinyitotta Hagridtól kapott erszényét, és elővette belőle a hamis horcruxot, amibe Regulus a Voldemortnak szánt levelet rejtette.

– Tessék, ezt... ezt neked adom – szólt, és a manó kezébe nyomta a medált. – Regulusé volt, és azt hiszem, ő is úgy akarná, hogy megkapd, jutalmul azért, amit...

– Túlzásba viszed, öregem – csóválta a fejét Ron, mivel Sipor a medálra pillantva keservesen felüvöltött, és megint a padlóra vetette magát.

Közel fél órán át kellett nyugtatgatniuk a manót, akit sokk-közeli állapotba taszított az élmény, hogy ajándékba kapja Blackék egy igazi családi ereklyéjét; jó ideig fel se bírt állni, úgy remegett keze-lába. Mikor végül összeszedte magát annyira, hogy képes volt betámolyogni a kamrájába, Harry, Ron és Hermione díszkíséretet adtak neki; végignézték, ahogy koszos pokrócai közé rejti a kincset, és biztosították róla, hogy távollétében kiemelt fontosságú feladatuknak fogják tekinteni a medál őrzését. Ezután Sipor mélyen meghajolt nemcsak Harry, de Ron előtt is – mi több, összehozott egy furcsa kis fejrándítást Hermione irányába, amit lehetett akár a tisztelet kifejezésére tett kísérletként is értelmezni –, majd a jól ismert hangos pukkanással dehoppanált.

Tizenegyedik fejezet

Lopás és vesztegetés

Harry úgy okoskodott, hogy ha Sipor meg tudott szökni egy inferusokkal teli tóból, akkor Mundungus becserkészése nem tarthat neki néhány óránál tovább – ezért egész délelőtt fel-alá járkált a házban, és várt. Sipor azonban nem tért vissza délig, de még délután se. Estére Harryn csüggedés és nyugtalanság vett erőt, s nem javított a kedélyállapotán a vacsorára felszolgált penészes kenyér sem, amit Hermione átváltoztató bűbájok sorozatával sem tudott élvezhetőbbé tenni.

Sipor nem adott hírt magáról se másnap, se harmadnap. Megjelent viszont két köpönyeges ember kint a Grimmauld téren; éjszakába nyúlóan ott maradtak, és kitartóan bámultak a számukra láthatatlan ház irányába.

– Tuti, hogy halálfalók – jelentette ki Ron, miközben barátaival kifelé néztek a szalon ablakán. – Szerintetek tudják, hogy itt vagyunk?

– Nem hiszem – rázta a fejét Hermione, de ezzel együtt korántsem látszott nyugodtnak. – Különben beküldenék értünk Pitont, nem?

– Nem lehet, hogy járt már itt, de Mordon átka csomót kötött a nyelvére? – találgatott Ron.

– De, valószínű – mondta Hermione –, máskülönben elmondta volna ezeknek, hogyan lehet bejönni ide. Szerintem azt figyelik, nem bukkanunk-e fel. Végül is tudják, hogy Harryé a ház.

– Honnan...? – kezdte Harry.

– A minisztérium megvizsgálja a varázslók végrendeletét. Ez kiderült, nem? Tehát tudják, hogy Sirius rád hagyta a házát.

A halálfalók jelenléte kint az utcán csak erősítette Harryék balsejtelmeit. Mr Weasley patrónusa hozta nekik az utolsó hírt a Grimmauld téren kívüli világból, s a feszültség lassan mindhármukon kiütközött. Ron nyughatatlan és ingerlékeny lett, s felvette azt a bosszantó szokást, hogy a zsebében tartott önoltóval játszadozott. Ez különösen Hermionét idegesítette, aki, hogy Sipor visszatértéig se töltse haszontalanul az időt, Bogar bárd meséit tanulmányozta, és cseppet sem örült neki, hogy újra meg újra vaksötétség borul a szobára.

– Hagyd már abba! – fakadt ki a Sipor távozása utáni harmadik estén, mikor a szalon váratlanul megint elsötétedett.

– Bocs, bocs! – kapott észbe Ron, és egy kattintással visszaküldte a lámpákba a fényt. – Ne haragudj, nem direkt csinálom.

– Nem tudnál valami hasznosabb elfoglaltságot találni magadnak?

– Például? Olvassak én is meséket?

– Ezt a könyvet Dumbledore hagyta rám...

– Rám meg az önoltót hagyta, biztos azért, hogy használjam!

Harrynek semmi kedve nem volt a civakodást hallgatni, feltűnés nélkül kisomfordált hát a szobából. Az alagsori konyha felé vette útját – rendszeresen lejárt oda, mert úgy vélte, visszatértekor Sipor nagy valószínűséggel ott fog felbukkanni. Még csak a földszinti előszobába vezető lépcsősoron járt azonban, amikor a bejárati ajtó felől koppantást, majd fémes kattanásokat és lánccsörgést hallott.

Minden idegszála megfeszült; előkapta a pálcáját, a levágott manófejek között nekisimult a sötét falnak, és várt. Kinyílt az ajtó. Harry egy pillanatig látta a lámpavilágos Grimmauld tér egy szeletét, aztán egy köpönyeges alak surrant be az ajtón, amely ezután nyomban becsukódott. A jövevény tett egy lépést előre, mire felzendült Mordon hangja: – Perselus Piton? – Ezután a porkísértet is feltűnt az előszoba végén, hogy halott kezét kinyújtva meginduljon a betolakodó felé.

– Nem én vagyok a gyilkosod, Albus – mondta halkan az ismeretlen.

A varázs megtört: a kísértet szétrobbant, és az utána maradó sűrű porfelhő elnyelte a köpenyes alakot.

Harry megcélozta pálcájával a szürke gomolygás közepét.

– Ne mozdulj!

Mrs Blackről megfeledkezett: kiáltására szétrebbent a festményt takaró függöny, és felhangzott a portréalak rikácsolása:

– Sárvérű csőcselék szennyezi be a házamat...

Ron és Hermione rohanvást közeledett a lépcsőn, és, akárcsak Harry, pálcájukat az ismeretlenre szegezték, aki feltett kézzel állt az előszobában.

– Lassan a pálcákkal, én vagyok az, Remus!

– Jaj, hála istennek – sóhajtott fel Hermione, és Mrs Blackre fordította pálcáját. Egy dörrenés nyomán a függöny összezárult és csend lett. Ron is leeresztette pálcáját, Harry ellenben nem mozdult.

– Mutasd magad! – kiáltotta vissza.

Lupin belépett az első lámpa fénykörébe, két kezét még mindig a megadás pózában tartva.

– Remus John Lupin vagyok, vérfarkas, Holdsáp néven is ismernek, egyike vagyok a Tekergők Térképe négy alkotójának, a feleségem Nymphadora, ismertebb nevén Tonks, és tőlem tanultad meg, Harry, megidézni a patrónusodat, ami szarvas alakú.

– Jó, jó... – Harry leeresztette a pálcáját. – Ne haragudj, de óvatosnak kell lennünk.

– Ezzel teljes mértékben egyetértek, úgy is, mint egykori sötét varázslatok kivédése tanárod. Ron, Hermione, máskor ti se siessetek annyira eltenni a fegyvert.

Harry, Ron és Hermione odaszaladtak Lupinhoz. A vastag fekete utazóköpenybe burkolózó varázsló kimerülten, de őszinte örömmel nézett rájuk.

– Perselus ezek szerint nem bukkant fel? – tudakolta.

– Nem – felelte Harry. – Mi a helyzet odakint? Mindenki jól van?

– Igen – nyugtatta meg Lupin. – De mindannyiunkat megfigyelés alatt tartanak. Itt kint a téren is álldogál két halálfaló...

– Igen, tudjuk...

– ...ügyelnem kellett rá, hogy a legfelső lépcsőfokra hoppanáljak, csak úgy kerülhettem el, hogy meglássanak. Felteszem, nem tudják, hogy itt vagytok, különben több embert küldtek volna ide. Ott vannak az őrszemeik minden olyan helyen, aminek köze van hozzád, Harry. Menjünk le, rengeteg mondanivalóm van, és persze meghallgatnám, mi történt veletek, mióta eljöttetek az Odúból.

Lesiettek a konyhába, ahol Hermione gyorsan rábökött pálcájával a tűzhelyre. Nyomban fellobbantak a lángok; fényük táncot lejtett a hosszú asztalon, s mintha meglágyította volna a komor kőfalakat. Leültek, s Lupin jóvoltából az asztalra is került valami: a varázsló néhány üveg vajsört vett elő a köpenye alól.

– Jöttem volna már három nappal ezelőtt, de előbb le kellett ráznom a halálfalót, akit rám állítottak – magyarázta Lupin. – Ti egyenesen ide indultatok az esküvőről?

– Nem – válaszolta Harry –, előbb összeakadtunk két halálfalóval egy kávézóban a Tottenham Court Roadon.

Lupin a talárjára löttyintette vajsöre jelentős részét.

– Micsoda!?

A három jó barát beszámolt a kalandról; Lupin döbbenten hallgatta őket.

– De hát hogy találtak rátok ilyen gyorsan? Aki hoppanált, azt csak úgy lehet követni, ha belekapaszkodsz, amikor eltűnik!

– És az se valószínű, hogy éppen akkor pont a Tottenham Court Roadon sétáltak – tette hozzá Harry.

– Arra is gondoltunk, hogy Harryn talán még rajta van a nyomjel – kockáztatta meg Hermione.

– Az képtelenség – jelentette ki Lupin, s ezzel önelégült fintort csalt Ron arcára. Harrynek nagy kő esett le a szívéről. – Már csak azért is, mert ha rajta volna a nyomjel Harryn, most is tudnák, hogy itt van. De valahogy mégis rátok találtak a Tottenham Court Roadon, és ez rendkívül aggasztó.

Harry úgy gondolta, ezt a problémát később is ráérnek megvitatni.

– Mondd el, mi történt, miután elmentünk! Ron apja megüzente, hogy a család biztonságban van, de csak ennyit tudunk, semmi többet.

– Kingsley figyelmeztetése sokakat megmentett – mondta Lupin. – A vendégek többsége dehoppanált, mire a razzia elkezdődött.

– Halálfalók jöttek, vagy a minisztérium emberei? – kérdezett közbe Hermione.

– Ezek is, azok is – felelte Lupin. – Egyébként, ha a céljaikat nézzük, a két társaság ma már egy és ugyanaz. Úgy tucatnyian lehettek, de nem tudták, hogy ott vagy, Harry. Arthur hallotta rebesgetni, hogy mielőtt megölték Scrimgeourt, kínzással próbálták kiszedni belőle, merre vagy. Ha ez igaz, Scrimgeour nem tört meg.

Harry rápillantott barátaira, s arcukon a döbbenetnek és a hálának azt a keverékét látta tükröződni, amit ő is érzett. Sose rajongott Scrimgeourért, de ha úgy volt, ahogy Lupin mondja, a miniszter élete utolsó perceiben megvédte őt.

– A halálfalók a pincétől a padlásig átkutatták az Odút – folytatta beszámolóját Lupin. – Megtalálták a padlásszellemet, de egyikük se vállalkozott rá, hogy a közelébe menjen – azután órákon át faggattak minket, ottmaradottakat. Rólad kérdezősködtek, Harry, de persze a rend tagjain kívül senki nem tudta, hogy ott voltál az esküvőn.

– Ezzel egy időben a halálfalók országszerte minden olyan helyet felkerestek, ami valamilyen módon a rendhez kötődik. Senkit nem öltek meg – tette hozzá gyorsan Lupin, elébe vágva a kérdésnek –, igaz, nem is voltak túl kíméletesek. Dedalus Diggle házát felgyújtották – mint tudjuk, szerencsére épp nem volt otthon –, Tonks szüleire pedig Cruciatus-átkot szórtak. Őket is rólad faggatták, meg akarták tudni, hova mentél, miután meglátogattad őket. Jól vannak – persze megviselte őket a dolog, de komoly bajuk nem esett.

– A halálfalóknak sikerült áttörniük azt a rengeteg védőbűbájt? – csodálkozott Harry. Eszébe jutott, hogy aznap este, mikor bezuhant a Tonks-ház kertjébe, a mágikus burok tökéletesen működött.

– Ne feledd, Harry, hogy minden hatalom, ami a minisztérium kezében van, most őket szolgálja – mutatott rá Lupin. – Brutális varázslatokat hajthatnak végre anélkül, hogy a leleplezéstől kellene tartaniuk. Az összes védőbűbájunkat hatástalanították, és miután bejutottak, egy percig se titkolták, mi hozta őket oda.

– Arra se vették a fáradságot, hogy megindokolják, miért kell nekik annyira Harry, hogy embereket kínozzanak meg érte? – kérdezte keserű éllel Hermione.

– Hát igen... – Lupin egy pillanatig habozott, aztán előhúzta talárja alól a Reggeli Próféta egy összehajtogatott példányát, és letette Harry elé. – Tessék. Előbb vagy utóbb úgyis megtudnád. Íme az ürügy, amit kitaláltak.

Harry széthajtotta az újságot. A címoldalon a tulajdon arcát pillantotta meg, nagyméretű fénykép formájában. A fotó fölött az alábbi szalagcím állt:

KI AKARJÁK HALLGATNI POTTERT

ALBUS DUMBLEDORE

HALÁLÁNAK ÜGYÉBEN

Ron és Hermione nem titkolta felháborodását, Harry azonban hallgatott. Eltolta maga elől az újságot, nem volt kíváncsi rá, kitalálta, mi áll a tudósításban. Csak azok tudták, ki ölte meg Dumbledore-t, akik fent voltak aznap este a toronyban, és – mint arra Rita Vitrol már felhívta a varázsvilág figyelmét – Harryt többen is látták távozni onnan közvetlenül Dumbledore lezuhanása után.

– Sajnálom, Harry – mondta Lupin.

– Szóval már a Reggeli Próféta is a halálfalók kezében van – sopánkodott Hermione.

Lupin bólintott.

– De az emberek tudják, mi folyik körülöttük, nem?

– A puccsot simán és zajtalanul hajtották végre – magyarázta Lupin. – A hivatalos verzió szerint Scrimgeour lemondott, nem pedig meggyilkolták. Pius Thicknesse került a helyére, aki az Imperiusátok hatása alatt áll.

– Miért nem önmagát nevezte ki Voldemort mágiaügyi miniszternek? – csodálkozott Ron.

Lupin felnevetett.

– Mert semmi oka nem volt rá, hogy azt tegye. A miniszteri hatalmat így is ő gyakorolja, minek ülne hát be egy íróasztal mögé? A napi ügyeket intézi helyette a bábja, Thicknesse, neki így nincs más dolga, mint tovább növelni a hatalmát a minisztériumon kívül.

– Persze sokan kikövetkeztették, mi történt. Az elmúlt néhány napban gyökeres változáson ment át a minisztérium politikája, és egyre többen suttogják, hogy emögött csak Voldemort állhat. De a kulcsszó itt ez: suttognak. Nem mernek őszinték lenni egymással, fogalmuk sincs, kiben bízhatnak. Félnek hangosan kimondani, amit gondolnak, mert ha a sejtelmük igaz, célponttá válnak családostól. Voldemort agyafúrtan játszik. Ha hivatalosan is átveszi a hatalmat, az nyílt ellenálláshoz vezethetett volna, ez az álcázott puccs ellenben zavart, bizonytalanságot és félelmet szült.

– És a minisztériumi politika gyökeres változásának az is a része, hogy Voldemort helyett velem riogatják a varázsvilágot? – kérdezte Harry.

– Ahogy mondod – bólintott Lupin –, és ez mesteri húzás. Dumbledore halálával te, a kis túlélő lettél a Voldemorttal szembeni ellenállás jelképe és hivatkozási pontja. Voldemort viszont azt sejteti, hogy közöd volt a régi hős halálához, ami egyrészt ürügyet ad rá, hogy körözzenek, másrészt kétségeket és félelmet kelt sokakban, akik egyébként védelmükbe vennének téged.

– A minisztérium ezzel párhuzamosan megindította a mugli születésűek elleni támadást is. – Lupin az újságra mutatott. – Nézzétek meg a második oldalt!

Miközben az újságot lapozta, Hermionénak ugyanaz az undor ült az arcára, mint mikor A legfeketébb mágia titkai volt a kezében.

– Mugliivadék-nyilvántartás – olvasta fel. – A Mágiaügyi Minisztérium felmérést készít az úgynevezett mugliivadékok körében annak tisztázása céljából, hogyan juthattak mágiai titkok az említettek birtokába.

– A Rejtélyés Misztériumügyi Főosztály nemrégiben végzett kutatásai kimutatták, hogy a varázserő továbbadása emberek között csak örökítéssel lehetséges. A varázsló felmenőkkel számot adni nem tudó mugliivadékok esetében valószínűsíthető tehát, hogy lopással vagy erőszakos eszközökkel jutottak mágikus képességekhez.

– A minisztérium határozott lépéseket kíván tenni a mágia jogtalan felhasználóinak kiszűrésére, ezért valamennyi úgynevezett mugliivadéknak meg kell jelennie meghallgatáson az újonnan felállított Mugliivadék-ellenőrző Bizottság előtt.

– Ezt biztos nem fogják megcsinálni – rázta a fejét Ron. – Ebbe nem mennek bele az emberek.

– Már csinálják is – mondta Lupin. – Ezekben a percekben is folyik a mugli születésűek begyűjtése.

– Egyáltalán mi ez a duma a lopott mágiáról? – háborgott Ron. – Ha lehetne varázserőt lopni, nem lennének kviblik!

– Hát persze – bólintott Lupin. – De hiába, aki nem tud felmutatni legalább egy olyan vér szerinti rokont, aki varázsló, azt jogtalan mágiahasználónak bélyegzik, és büntetést kell elszenvednie.

Ron ránézett Hermionéra, majd így szólt:

– És mi van, ha egy aranyvérű vagy egy félvér megesküszik, hogy egy mugli születésű a családjához tartozik? Mindenkinek azt mondom majd, hogy Hermione az unokatestvérem...

Hermione megszorította Ron kezét.

– Köszönöm, Ron, de nem engedhetem...

– Nincs választásod – jelentette ki elszánt hévvel a fiú. – Majd megtanulod a családfánkat, hogy kikérdezhessenek...

Hermione reszketős nevetést hallatott.

– Mivel együtt bujkálunk Harry Potterrel, aki az első helyen áll a körözöttek listáján, nem hinném, hogy most ez a legnagyobb probléma. Ha visszamentem volna a Roxfortba, akkor más volna a helyzet... Tényleg, mi a terve Voldemortnak a Roxforttal? – fordult Lupinhoz a lány.

– Tegnap kihirdettek egy rendeletet, mely szerint minden iskolás korú boszorkánynak és varázslónak kötelező a Roxfortban tanulnia. Ez változás, mert bár Nagy-Britanniában eddig is majdnem mindenki oda íratta be a gyerekét, elvileg lehetett külföldön vagy akár otthon is tanulni. Így viszont Voldemort fiatal korától kezdve ellenőrzése alatt tarthat minden varázslót és boszorkányt. Emellett ez is egy módszer a mugli születésűek kiszűrésére, ugyanis a beiratkozás csak vérvizsgálat után lehetséges – vagyis minisztériumi igazolás kell arról, hogy a gyerek felmenői varázslók.

Düh és undor kavargott Harryben; ott az a sok tizenegy éves kisgyerek, aki most izgatottan nézegeti újonnan vásárolt varázskönyveit, és nem is sejti, hogy sose fog eljutni a Roxfortba, de talán a szüleit se látja viszont soha többé.

– Ez... ez... – dadogta, alkalmas szavakat keresve borzalmas gondolatainak kifejezésére. Lupinnak azonban ennyi is elég volt, hogy megértse.

– Igen – mondta csendesen, majd rövid tétovázás után így folytatta: – Tudomásul veszem, ha nem vagy hajlandó megerősíteni ezt, Harry, de a rend gyanítja, hogy Dumbledore valamiféle feladattal bízott meg téged.

– Igen – felelte Harry. – Ron és Hermione is be vannak avatva, és velem tartanak.

– Elmondhatod nekem, milyen feladatról van szó?

Harry belenézett a sűrű, de már őszülő hajjal keretezett, korai ráncok szabdalta arcba, és azt kívánta, bár igenlő választ adhatna a kérdésre.

– Sajnálom, Remus, de nem. Ha Dumbledore nem mondta el neked, én sem tehetem.

– Sejtettem, hogy ezt fogod felelni – bólintott csalódott arccal Lupin. – Ettől függetlenül talán hasznomat tudjátok venni. Tisztában vagytok vele, mi vagyok, és mire vagyok képes. Ha magatokkal visztek, védelmet nyújthatok nektek. Nem kellene elmondanotok, pontosan mire készültök.

Harry habozott. Az ajánlat csábító volt, habár nemigen tudta elképzelni, hogyan őrizhetnék meg titkukat, ha Lupin mindenhova velük tartana.

Hermione viszont zavartan ráncolta a homlokát.

– És akkor mi lesz Tonksszal? – kérdezte.

– Mi lenne vele? – kérdezett vissza Lupin.

Hermione arcára megütközés ült ki.

– Házasember vagy! Mit szólna hozzá a feleséged, ha minket kísérgetnél?

– Tonks biztonságban lesz – felelte Lupin. – A szüleihez költözik.

Volt valami furcsa abban, ahogy ezt a kijelentést tette: tartózkodó, majdhogynem hűvös volt a hangja. Meghökkentő volt az is, hogy Tonks a szülei házában akar bujkálni: elvégre a rend tagja volt, és amennyire Harry tudta, kimondottan szeretett az események sűrűjében lenni.

– Remus – szólalt meg óvatosan Hermione –, mondd, minden rendben van... közted és...

– Köszönöm kérdésed, minden a legnagyobb rendben van – felelte kissé élesen Lupin.

Hermione elpirult. Kínos csönd következett, amelynek végén Lupin úgy szólalt meg, mint aki egy kellemetlen dolgot kénytelen bevallani:

– Tonks gyereket vár.

– Jaj, de csodálatos! – sikkantott fel Hermione.

– Szuper! – lelkendezett Ron.

– Gratulálok – mondta Harry.

Lupin összehozott egy erőltetett, grimaszszerű mosolyt, aztán megkérdezte:

– Akkor hát... elfogadjátok az ajánlatomat? Bevesztek negyediknek? Nem hiszem, hogy Dumbledore ellenezné, elvégre hajdan engem bízott meg vele, hogy sötét varázslatok kivédésére oktassalak titeket. Egyébként pedig az a gyanúm, hogy a mágia olyan formáival kell majd szembenéznünk, amelyekhez foghatóval még álmunkban sem találkoztunk soha.

Ron és Hermione is Harryre nézett.

– Csak... csak hogy tisztázzuk – kezdte óvatosan Harry –, ott akarod hagyni Tonksot a szüleinél, és velünk akarsz jönni?

– Biztonságban lesz, a szülei vigyáznak rá – jelentette ki Lupin olyan szenvtelen tárgyilagossággal, hogy az már a közönyösséget súrolta. – James is azt akarná, hogy melletted legyek, Harry, ebben biztos vagyok.

Harry alaposan megrágott minden szót, amikor válaszolt:

– Én nem... Igazából én abban vagyok biztos, hogy apám kíváncsi lenne rá, miért nem maradsz inkább a saját gyereked mellett.

Lupin arca elvértelenedett. A konyhában mintha hirtelen tíz fokot zuhant volna a hőmérséklet. Ron úgy nézegetett jobbra-balra, mint aki feladatul kapta, hogy vésse emlékezetébe a fal minden négyzetcentiméterét, Hermione szeme pedig ide-oda ugrált Harry és Lupin között.

– Te ezt nem értheted – morogta végül Lupin.

– Megértem, ha elmagyarázod – felelte Harry.

Lupin nyelt egyet.

– Súlyos... súlyos hiba volt feleségül vennem Tonksot. Jobb meggyőződésem ellenére tettem, és azóta már nagyon megbántam.

– Értem – mondta Harry. – Szóval el akarod hagyni őt meg a gyereket, és le akarsz lépni velünk.

Lupin úgy pattant fel az asztaltól, hogy a széke is felborult. Olyan vad tűz lobbant a tekintetében, hogy Harry most először látni vélte a farkast az arcán.

– Hát nem érted, mit tettem a feleségemmel és a születendő gyermekemmel!? Páriát csináltam belőlük!

Lupin félrerúgta a felborult széket.

– Te mindig csak a rend tagjai között láttál engem, meg a Roxfortban, ahol Dumbledore védelme alatt álltam. Fogalmad sincs róla, hogy bánik a varázslók többsége a magamfajtákkal! Akik tudják, miféle vagyok, alig akarnak szóba állni velem! Még mindig nem érted, mit tettem? Tonks szülei borzadva gondolnak a vejükre! Nincs ember, aki egy vérfarkashoz akarná adni az egyetlen lányát! És a gyerekem... a gyerekem...

Lupin két kézzel tépte a haját, akár egy tébolyodott.

– A magamfajták nem szoktak utódokat nemzeni! A gyerekem is olyan lesz, mint én, érzem – hogy bocsássak meg magamnak, pontosan tudtam, mit csinálok, mégis kockáztattam, hogy átörökítem a kórságomat egy ártatlan gyermekre! És ha a gyerek valamely csoda folytán mégsem lesz olyan, mint én, ezerszer jobban jár, ha meg sem ismeri az apját, aki miatt élete végéig szégyenkeznie kellene!

– Remus! – suttogta könnyes szemmel Hermione. – Ne mondj ilyet... hogy is szégyellhetne téged a gyereked?

– Hát, nem is tudom, Hermione – vágott közbe Harry. – Én biztos szégyellném őt.

Harry nem tudta, mi szült benne ekkora indulatot, de ő is felpattant a székéről. Lupin úgy nézett rá, mintha Harry pofon vágta volna.

– Ha az új rezsim még a mugli születésűeket is elítéli – folytatta Harry –, nem sok jót jósolok egy fél-vérfarkasnak, akinek az apja ráadásul a rend tagja. Az apám a halála percéig védelmezett engem és anyámat – te mégis úgy gondolod, arra biztatna téged, hogy hagyd sorsára a gyerekedet, és indulj el velünk kalandot keresni?

– Hogy... hogy feltételezhetsz ilyet!? – hápogott Lupin. – Szó sincs róla, hogy én... hogy a veszélyt vagy a dicsőséget keresném... Hogy mersz ilyet feltételezni rólam?

– Szerintem igenis vakmerősködni akarsz – folytatta könyörtelenül Harry. – Úgy érzed, Sirius nyomdokába kell lépned...

– Harry, ne! – sikoltott Hermione, de Harry továbbra is dühösen bámult Lupin villogó szemébe.

– Sose hittem volna, hogy az az ember, aki megtanított legyőzni a dementorokat – egy gyáva alak.

Lupin olyan gyorsan rántotta ki a pálcáját, hogy Harrynek megfogni se volt ideje a magáét. Nagy durranást hallott, és érezte, hogy hátrafelé repül, mintha irgalmatlan erővel megtaszították volna. Nekiesett a konyha falának, és miközben összeroskadt, még épp látta Lupin köpenyének a sarkát eltűnni az ajtóban.

– Remus, Remus, gyere vissza! – kiabált a varázsló után Hermione, de Lupin még csak nem is válaszolt. Néhány másodperccel később hallották, hogy csapódik a bejárati ajtó.

– Harry! – sápítozott Hermione. – Hogy tudtál így beszélni vele!?

– Könnyen. – Harry feltápászkodott. Érezte, hogy már nő a púp azon a helyen, ahol beverte a tarkóját a falba. Még mindig olyan dühös volt, hogy remegett a keze.

– Ne bámulj így rám! – förmedt rá Hermionéra.

– Ne beszélj így vele! – csattant fel Ron.

– Ne, ne – nem szabad összevesznünk! – Hermione rémülten beugrott a két fiú közé.

– Nem kellett volna ilyeneket vágnod Lupin fejéhez – morogta Ron.

– Magának köszönheti – felelte Harry. Képek kergették egymást az agyában: Sirius, amint eltűnik a fátyol mögött; Dumbledore zuhanó, élettelen teste; egy zöld villanás és Lily könyörgése...

– Egy szülőnek... nem szabad elhagynia a gyerekét, csak – csak ha kényszerítik rá.

– Harry... – Hermione vigasztalóan megérintette a karját, de ő lerázta a lány kezét, elhúzódott, és belebámult a Hermione gyújtotta tűzbe. Egyszer beszélt Lupinnal ebből a tűzhelyből, megnyugtató szavakat várt tőle Jamesről, és meg is kapta a vigasztalást. Most beúszott lelki szeme elé Lupin elkínzott, falfehér arcának képe, és iszonyatos bűntudat tört rá. Se Ron, se Hermione nem szólalt meg, de Harry biztosra vette, hogy néma párbeszéd folyik a háta mögött.

Megfordult, és valóban: barátai gyorsan lekapták a szemüket egymásról.

– Nem kellett volna gyávának neveznem őt.

– Nem bizony – vágta rá Ron.

– De úgy viselkedik.

– Akkor se – csóválta a fejét Hermione.

– Tudom... De ha emiatt visszamegy Tonkshoz, akkor már megérte, nem?

Harry hiába igyekezett magabiztosan beszélni, érezte, hogy ott cseng az esdeklés a hangjában. Hermione együttérzően, Ron bizonytalanul nézett rá, ő pedig lehorgasztotta a fejét, és apjára gondolt. James vajon helyeselné, amit tett, vagy dühös lenne rá, amiért így megbántotta régi barátját?

A néma konyha levegője mintha zümmögött volna a nemrég lezajlott jelenet feszültségétől és Ron meg Hermione kimondatlan szemrehányásaitól. A Lupintól kapott Reggeli Próféta még mindig az asztalon feküdt; címoldalán a fényképarc a mennyezetet bámulta. Harry az asztalhoz lépett, leült, és maga elé emelte az újságot. Ránézett valami cikkre, de egyetlen szót se fogott fel belőle: a Lupinnal folytatott párbeszéd visszhangzott a fejében. Biztos volt benne, hogy Ron és Hermione tovább folytatták néma eszmecseréjüket – ez bosszantotta, zajosan lapozott hát, és akkor Dumbledore nevén akadt meg a szeme. Egy családi fényképet is látott, de másodpercekbe telt, mire felfogta, kiket ábrázol. A fotóhoz az alábbi képaláírás tartozott: A Dumbledore család. Balról jobbra: Albus, Percival, karján az újszülött Arianával, Kendra és Aberforth.

Ez már elég érdekes volt ahhoz, hogy számot tartson a figyelmére. Alaposabban megnézte a képet. Dumbledore apja, Percival rokonszenves arcú férfi volt; szeme a megsárgult fotón is derűsen csillogott. A csecsemő Ariana alig volt nagyobb egy vekninél, és nem is volt sokkal figyelemre méltóbb annál. Az anya, Kendra kontyba kötve viselte koromfekete haját. Az arca olyan volt, mintha szobrász faragta volna, s jóllehet hosszú, magas nyakú selyemruhát viselt, fekete szemével, markáns arccsontjával és egyenes orrával indiánasszony benyomását keltette Harryben. Albusnak és Aberforthnak is vállig ért a haja, és a képen egyforma csipkegalléros kabátot viseltek. Albus jó pár évvel idősebbnek tűnt, de amúgy nagyon hasonlítottak egymásra – akkoriban Albus még nem volt szemüveges, és ép volt az orra.

A kép derűs mosolyú embereket, egy normális, boldog családot ábrázolt. A kis Ariana úgy mozgatta a pólyából kidugott kezecskéjét, mintha integetne. Harry tekintete a fotó fölötti címre ugrott:

CSAK A PRÓFÉTÁBAN: RÉSZLET RITA VITROLNAK

A KÖZELJÖVŐBEN MEGJELENŐ

DUMBLEDORE-ÉLETRAJZÁBÓL

Harry úgy gondolta, a hangulatát már semmi sem ronthatja el jobban, olvasni kezdte hát az írást:

Férjének, Percivalnak a sajtóban is tárgyalt letartóztatása és elítélése után a büszke, gőgös Kendra Dumbledore-nak nem volt maradása Commpost-Dompfordban. Felszámolta hát a családi otthont, és gyermekeit a megszokott környezetből kiszakítva Godric’s Hollowba költözött, abba a faluba, amely később Tudjukki és a gyermek Harry Potter különös kimenetelű találkozásának helyszíneként vált híressé.

Commpost-Dompfordhoz hasonlóan Godric’s Hollow-t is népes varázslókolónia lakta, de mivel Kendra senkit sem ismert az ottaniak közül, bízhatott benne, hogy nem tapasztalja majd azt a fajta közfigyelmet, ami férje bűntette után előző lakhelyükön a családra irányult. Az új varázslószomszédok barátságos közeledésének következetes visszautasítása árán sikerült is elérnie, hogy mindenki békén hagyja őt és a családját.

„Az arcomba csapta az ajtót, amikor egy sütet magam készítette kondéros keksszel átmentem hozzá ismerkedő látogatásra – idézi fel a hajdan történteket Bathilda Bircsók. – Az első évben csak a két fiút láttam közülük. Meg se tudtam volna, hogy van egy kislány is, ha az odaköltözésük utáni első télen nem indulok el egy este holdfénynél sirámvirágot szedni. Akkor véletlenül megláttam Kendrát, amint épp kivitte Arianát a hátsó kertbe. Sétált vele egy kört a gyepen – végig fogta a karját –, azután visszakísérte őt a házba. Nem tudtam mire vélni a dolgot.”

Minden jel arra mutat, hogy Kendra a költözésben kitűnő alkalmat látott rá, hogy megtegye azt, amit valószínűleg évek óta tervezett: örökre eltüntesse Arianát a világ szeme elől. Itt az időzítés is jelentőséggel bír. Ariana alig múlt hétéves, amikor eltűnt, márpedig számos szakértő egybehangzó véleménye szerint hétéves korig mindenkinél megmutatkoznak a mágikus képességek – mindenkinél, akik rendelkeznek ilyenekkel. Nincs élő ember, aki fel tudná idézni, hogy Ariana valaha is akár csak a legcsekélyebb jelét mutatta volna annak, hogy boszorkány. Ezek után kézenfekvőnek tűnik, hogy Kendra úgy döntött, inkább eltitkolja lánya létezését, semhogy szégyenszemre bevallja: kviblit szült. Az Arianát ismerő barátok és szomszédok hátrahagyása természetesen megkönnyítette Kendra számára a gyermek otthoni bebörtönzését. Az a maroknyi ember pedig, aki még tudott Ariana létezéséről, hűségesen őrizte a titkot. A lány bátyjai például mindig az anyjuktól tanult válasszal hárították el a kínos kérdéseket: „A húgunk túl törékeny ahhoz, hogy iskolába járjon.”

A jövő héten: Albus Dumbledore a Roxfortban – csillogás és csalás.

Harrynek be kellett látnia, hogy tévedett: amit olvasott, igenis rá tudott tenni még egy lapáttal a rosszkedvére. Még egyszer megnézte a boldognak tűnő család fényképét. Igazak a vádak? Ki tudná megmondani? El kell mennie Godric’s Hollowba, még ha Bathilda nincs is olyan állapotban, hogy érdemes legyen beszélni vele; fel kell keresnie a helyet, ahol neki is és Dumbledore-nak is haltak meg szerettei. Harry épp leeresztette az újságot, hogy kikérje Ron és Hermione véleményét, amikor visszhangzó durranás hangzott fel a konyhában.

Három nap óta ez volt az első olyan félóra, amikor Harry nem gondolt Siporra. Először azt hitte, Lupin rontott be az ajtón, és csak egy másodperc késéssel vette észre a széke közvetlen közelében materializálódó összegabalyodott, kalimpáló végtagokat. Mire felállt, Sipor már ki is szabadította magát, és mély meghajlással jelentést tett:

– Gazdám, Sipor elhozta a tolvaj Mundungus Fletchert.

Mundungus talpra vergődött, és előrántotta pálcáját. Hermione azonban gyorsabb volt nála.

– Capitulatus!

A felröppenő pálca épp Hermione kezében landolt, a lefegyverzett Mundungus pedig már iszkolt volna az ajtó felé, de Ron bodicsekkel a kőpadlóra küldte, majd lefogta.

– Mit akartok!? – bömbölte Ron kezei között vergődve Mundungus. – Micsinátam én, hogy egy veszett házimanót küttök a nyakamra!? Mi? Micsinátam!? Erissz má’, a mindenedet, erissz el, vagy...

– Szerintem nincs abban a helyzetben, hogy fenyegetőzzön – jegyezte meg Harry. Félredobta az újságot, néhány hosszú lépéssel átvágott a konyhán, és letérdelt Mundungus mellé. Az erre abbahagyta a vergődést, és helyette rémülten pislogott. Ron zihálva felállt, de csak miután Harry rászegezte a pálcáját Mundungus orrára. Az öregből savanyú verejtékés dohánybűz áradt; a haja ragacsos csomókban lógott, a talárja koszfoltos volt.

– Sipor bocsánatot kér, amiért ilyen sokára hozta meg a tolvajt – brekegte a manó. – Fletcher tudja, hogy kell meglapulni, rengeteg búvóhelyet ismer, és sok cimborája van. De Sipornak végül sikerült sarokba szorítania a tolvajt.

– Szép munka volt, Sipor – dicsérte meg Harry, mire a manó megint földig hajolt. Harry ezután Mundungushoz fordult: – Pár kérdésünk lenne magához...

– Bepánikóttam, na! – kezdte újra a hangoskodást az öreg. – A fene se kívánkozott oda, má’ ne is haraguggy, pajtás, de én nem akartam fűbe harapni miattad, aztán meg egyenest felém röpűt az a nyavalyás Tuggyukki, más is elhúzta vóna a csíkot, én megmondtam, hogy nem akarok...

– Csak hogy tudja: maga volt az egyetlen, aki dehoppanált – szólt közbe Hermione.

– Hát akkó’ ti hősök vagytok, vagy mi, de én sose mondtam, hogy hagyom kinyiffantani magamat...

– Nem az érdekel minket, hogy miért hagyta cserben Rémszemet – mondta Harry, és még közelebb tolta pálcáját Mundungus táskás, bevérzett szeméhez. – Mindig tudtuk, hogy maga egy gyáva féreg.

– Akkó’ meg miér’ küdtétek rám azt a manót? Csak nem má’ megin’ a kelyhek miatt? Egy sincs má’ nálam, különben bizisten odaadnám...

– Nem is a kelyhek érdekelnek minket, de már melegszik – mondta Harry. – Fogja be a száját, és figyeljen!

Csodálatos érzés volt, hogy végre feladata van; hogy végre a keze közé került valaki, akiből kiszedheti az igazság legalább egy kis részét. Pálcája most már olyan közel volt Mundungus orrához, hogy az öreg csak kancsalítva tudta továbbra is szemmel tartani.

– Amikor elvitte innen a házból az értéktárgyakat – kezdte Harry, de Mundungus megint a szavába vágott:

– Siriust nem érdekelték a kacatok...

Apró, szapora léptek zaja hallatszott, azt pedig rézszínű villanás, visszhangzó kondulás és fájdalmas ordítás követte: Sipor nekirontott Mundungusnak, és fejbe kólintotta egy serpenyővel.

– Szólj rá, szólj rá, zárd be a kis bestiát! – óbégatott az öreg, és gömbölyűre összehúzta magát, mikor Sipor újabb csapásra emelte a vastag fenekű edényt.

– Sipor! Ne! – kiáltotta Harry.

A manó vékony karja remegett a súlytól, de nem eresztette le a serpenyőt.

– Csak még egyet, Harry gazdám, párosan szép a pofon.

Ron jót nevetett.

– Ha elájul, nem tudjuk kihallgatni – mondta Harry –, de ha további biztatásra lesz szükség, számítok rád.

– Köszönöm szépen, gazdám. – Sipor meghajolt, s egy lépéssel hátrébb húzódott, de továbbra is gyűlölködve fixírozta Mundungust.

– Amikor elhordta az értéktárgyakat a házból – kezdte újra Harry –, a konyhai kamrából is elvitt egy csomó mindent. Volt köztük egy medál. – Harrynek hirtelen kiszáradt a szája, s érezte, hogy Ron és Hermione is izgatottak. – Azzal mit csinált?

– Miért? – kérdezett vissza Mundungus. – Értékes?

– Nála van! – kiáltott fel Hermione.

– Nem, nincs már nála – következtetett remek emberismerettel Ron. – Csak az érdekli, hogy több pénzt is kaphatott-e volna érte.

– Többet? – dörmögte Mundungus. – Csak többet kaphattam volna érte... Mer’ hogy ingyér’ oda kellett adnom. Nem vót mit tenni.

– Hogyhogy?

– Az Abszol úton próbáltam elpasszolni a holmikat, erre odajön hozzám a banya, kérdezi, van-e engedélyem mágikus tárgyakat árulni. Hogy verte volna ki a ragya a pimasz képit... Meg is vágott vóna rendesen, de megtetszett neki a medál, aszonta, adjam neki, akkó’ elenged, és örüjjek, hogy most a’ eccer megúsztam.

– Ki volt az a nő? – kérdezte Harry.

– Nem t’om, valami minisztériumi banya...

Mundungus összeráncolt szemöldökkel kutatott az emlékezetében.

– Alig lógott ki a fődből. A feje tetején meg vót egy masni.

Mordult egyet, és még hozzátette:

– Úgy nézett ki, minn egy béka.

Harry pálcája lehanyatlott – közben a hegye nekiütközött Mundungus orrának, attól piros szikrákat kezdett szórni, azok pedig felgyújtották az öreg szemöldökét.

– Aguamenti! – sikoltotta Hermione, s a pálcájából kilövellő vízsugárnak hála Mundungus egy másodperc múlva már nem lángolt, hanem fuldoklott.

Harry felpillantott, és tulajdon döbbenetét látta tükröződni Ron és Hermione arcán. Talán csak képzelte, de mintha újra szúrni kezdett volna a betűket mintázó heg a jobb kézfején.

Tizenkettedik fejezet

A mágia hatalom

Ahogy múltak az augusztusi hetek, a nap sugarai lassan elfonnyasztották s végül barna szénává aszalták a Grimmauld tér közepén szomorkodó, gondozatlan gyepet. A teret körülvevő épületek lakói soha egy pillanatig se látták a tizenkettes számú házban tartózkodókat, ahogy nem láthatták magát a tizenkettes számú házat sem – de a Grimmauld téri muglik már rég beletörődtek a mulatságos számozási hibába, melynek következtében a tizenegyes szám után rögtön a tizenhármas következett.

Sajátos módon a tér ezekben a hetekben mégis rendszeresen odavonzott néhány látogatót, akik viselkedésükből ítélve roppant érdekesnek találták a fenti anomáliát. Alig telt el úgy nap, hogy ne jelent volna meg a téren egy vagy két olyan ember, akinek látszólag nem volt egyéb célja, mint hogy a tizenegyes és a tizenhármas számmal szemközti korlátnak támaszkodva a két ház találkozásának vonalát figyelje. A háznézők napról napra cserélődtek, közös vonásnak tűnt azonban bennük a normális ruháktól való idegenkedés. Az arra járók, többségükben londoniak lévén, hozzá voltak szokva az extravagáns öltözékek látványához, így nemigen törődtek velük, bár néha egyik-másik járókelő visszafordult egy pillantás erejéig, nyilván mert szöget ütött a fejébe, hogy mi oka lehet bárkinek is kánikulában hosszú fekete köpenybe burkolózni.

Úgy tűnt, a megfigyelőknek tevékenységük nem hozza meg a várt sikert. Előfordult néha, hogy egyikük-másikuk izgatottan megindult előre, mintha végre látott volna valami érdekeset – de aztán ezek is megálltak, és csalódottan visszatértek a korláthoz.

Szeptember elsején több ember jelent meg a téren, mint előtte bármikor. Féltucat hosszú köpenyes férfi meredt némán a tizenegyes és a tizenhármas számú ház érintkező sarkára, de a dolog, amire vártak, látszólag ezen a napon sem akart bekövetkezni. Estefelé, mikor váratlan, hideg zápor formájában megérkezett a hetek óta hiányolt csapadék, sor került az egyik olyan rejtélyes pillanatra, amikor úgy tűnt, mintha végre látnának valamit. Egy torz képű férfi előremutatott, erre a mellette álló köpcös, sápadt társa nyomban nekiindult, de aztán csalódottság ült ki mindkettőjük arcára, és visszasüppedtek addigi tétlenségükbe.

Ezzel egy időben Harry belépett a tizenkettes számú házba. Kis híján elvesztette az egyensúlyát, mikor a bejárat előtti legfelső lépcsőre hoppanált, és gyanította, hogy a halálfalók megpillanthatták a könyökét, ami egy másodpercre fedetlenné vált. Gondosan becsukta maga mögött az ajtót, aztán levette és a karjára hajtotta a láthatatlanná tévő köpenyt, majd elindult a nyomasztó hangulatú előszobában az alagsori lépcsőre nyíló ajtó felé. Jobbjában a Reggeli Próféta egy lopott példányát szorongatta.

Útközben a szokásos elsuttogott kérdés köszöntötte – Perselus Piton? –, aztán meglegyintette a jeges fuvallat, és egy pillanatra hátracsavarodott a nyelve.

– Nem én öltelek meg – mondta, mikor újra meg tudott szólalni, majd visszatartott lélegzettel átkelt a szétrobbanó porkísértet felhőjén. Mikor elérte a konyhába vezető lépcsősor közepét, ahol már hallótávolságon kívül tudhatta magát Mrs Blacktől, lekiáltott:

– Híreim vannak, de nem fogtok örülni nekik!

A konyhára jószerével rá sem lehetett ismerni. Minden látható felület makulátlanul tiszta volt: a rézlábosok és – serpenyők ragyogtak, az asztal lapja fénylett, a vacsorához kitett serlegek és tányérok meg csillogtak-villogtak a teli kondér alatt vidáman lobogó tűz fényében. A legfeltűnőbb változáson azonban vitathatatlanul a házimanó ment át: hófehér konyharuhába öltözve, vattaszerűen tiszta, bolyhos fülszőrzettel sietett Harry elé. Sovány mellkasán vidáman táncolt Regulus medálja.

– Harry gazdám, kérlek, vedd le a cipődet, és moss kezet vacsora előtt! – brekegte, azzal elvette Harrytől a láthatatlanná tévő köpenyt, és elcsoszogott, hogy felakassza egy fali kampóra néhány frissen mosott, ódivatú talár mellé.

– Mi történt? – kérdezte szorongva Ron. Ő és Hermione jegyzetekkel telefirkált lapok és kézzel rajzolt térképek fölé görnyedve ültek a hosszú asztal végén. Most mindketten várakozva néztek a közeledő Harryre, aki a pergamenkupac tetejére dobta a magával hozott Reggeli Prófétát.

Az újságból egy ismerős, kampós orrú, fekete hajú férfi nézett rájuk. A fénykép alatt ez állt: PERSELUS PITONT NEVEZTÉK KI A ROXFORT IGAZGATÓJÁNAK.

– Nem! – kiáltott kórusban Ron és Hermione.

A lány volt a gyorsabb; felkapta az újságot, és hangosan olvasni kezdte a cikket.

– A bájitaltan tanításában jelentős érdemeket szerzett Perselus Pitont ma kinevezték a Roxfort Boszorkányés Varázslóképző Szakiskola igazgatójának. Egyidejűleg valamelyest megváltozott a nagy múltú iskola tanári karának összeállítása is: az előző mugliismeret tanár távozása nyomán megüresedett posztot ezentúl Alecto Carrow tölti be, fivére, Amycus pedig a sötét varázslatok kivédése tantárgy oktatását veszi át.

– Örömmel vállalkozom rá, hogy a dicső varázslóhagyományok és -értékek megőrzésén munkálkodjam... Szép kis hagyomány a gyilkolás meg az emberek fülének a levágása! Piton mint igazgató! Piton Dumbledore szobájában... Merlin gatyája! – Hermione sikoltott egyet, alaposan ráijesztve a két fiúra. Azután felpattant az asztaltól, s miközben az ajtó felé rohant, hátrakiáltott: – Mindjárt jövök!

– Merlin gatyája? – visszhangozta somolyogva Ron. – Nagyon ki lehet akadva. – Maga elé húzta az újságot, és elolvasta a Pitonról szóló cikket.

– A többi tanár nem fog belemenni ebbe. McGalagony, Flitwick, Bimba... mind tudják az igazságot, tudják, hogyan halt meg Dumbledore. Nem fogják elviselni, hogy Piton legyen az igazgató. És kik ezek a Carrow-ék?

– Halálfalók – közölte Harry. – Van kép róluk az újságban. Ott voltak a toronyban, amikor Piton megölte Dumbledore-t, úgyhogy most együtt van a díszes társaság. És szerintem – folytatta keserűen Harry, miközben odahúzott magának egy széket – a tanároknak nemigen van más választásuk, mint maradni. Ha Piton mögött a minisztérium meg Voldemort áll, a tanárok vagy tovább tanítanak a suliban, vagy mehetnek pár évre hűsölni az Azkabanba – ha ugyan megússzák annyival. Szerintem maradnak, és igyekeznek megvédeni a gyerekeket.

A tüsténkedő Sipor letett az asztalra egy jókora tálat, és levest mert belőle a kikészített csészékbe. Közben jókedvűen fütyörészett.

– Köszönjük, Sipor – mondta Harry, és címlappal lefelé fordította az újságot, hogy ne kelljen a bájitaltan tanár fejét nézniük. – Legalább most már tudjuk, hol tölti az idejét Piton.

Hozzálátott a leveshez. Sipor főzőtudománya bámulatos mértékben fejlődött, mióta a manó megkapta Regulus medálját: az aznapi francia hagymaleves a legjobb volt, amit Harry ebben a műfajban valaha kóstolt.

– Ma egy csomó halálfaló lesi a házat – jegyezte meg evés közben Ron. – Több, mint máskor. Szerintem azt remélik, hogy kisétálunk a házból az iskolai ládáinkkal, és elindulunk a Roxfort Expresszhez.

Ron megnézte az óráját.

– Egész nap az a vonat jár az eszemben. Lassan hat órája, hogy elindult. Fura, hogy nem vagyunk rajta, nem?

Harry lelki szemei előtt feltűnt a piros gőzmozdony, de úgy, ahogy egyszer Ronnal a levegőből látták: zöld mezőkön és szürke hegyek között kígyózó piros hernyóként. Le merte volna fogadni, hogy Ginny, Neville és Luna ezekben a percekben együtt ülnek valamelyik kupéban, és talán azon tanakodnak, milyen módszereket vessenek be az új, Piton-féle rezsim meggyengítésére.

– Majdnem megláttak most, mikor bejöttem – mesélte Harry. – Rosszul érkeztem a lépcsőre, és félrecsúszott a köpeny.

– Nálam ez mindennapos... Hopp, megjött. – Ron hátracsavart nyakkal nézett a visszatérő lányra. – Merlin trottyos tangájára, Hermione, mi volt ez a kirohanás?

– Eszembe jutott ez – zihálta Hermione.

Egy nagy, bekeretezett festményt cipelt; most letette a földre, majd a konyhakredencről magához vette gyöngyhímzett táskáját, kinyitotta, és nekilátott, hogy beletuszkolja a képet. Ez a méreteket tekintve képtelenségnek tűnt, ennek ellenére a festmény, mint korábban annyi más, egykettőre eltűnt a kis táska feneketlen bendőjében.

– Phineas Nigellus – mondta magyarázatul Hermione, és a konyhaasztalra dobta a táskát, amiből ezúttal is visszhangos puffanások szűrődtek ki.

– Tessék? – nézett a lányra Ron, Harry viszont már értette, miről van szó. Phineas Nigellus Black festett képmása szabadon közlekedhetett a Grimmauld téri portré és a másik vászon között, ami a Roxfort igazgatói szobájának falán lógott – a kerek toronyszobában, amit Piton nyilván diadalittasan vett birtokba Dumbledore mágikus ezüst szerkezeteivel, a merengővel, a Teszlek Süveggel és – ha azt nem vitték el onnan – Griffendél kardjával együtt.

– Piton ideküldheti Phineas Nigellust kémkedni – magyarázta Hermione, miután visszaült a helyére. – De most már nyugodtan küldheti, Phineas csak a táskám belsejét fogja látni.

– Okos húzás – mondta őszinte elismeréssel Ron.

– Kösz – mosolygott rá Hermione, és maga elé húzta a levesét. – Mesélj, Harry, mi történt még ma?

– Semmi. Hét órán keresztül figyeltem a minisztérium bejáratát. A nőnek nyoma sem volt. Viszont láttam az apádat, Ron. Úgy néztem, jól van.

Ron bólintással nyugtázta a hírt. Korábban megegyeztek abban, hogy túl veszélyes lenne megszólítani Mr Weasleyt, amikor érkezik vagy távozik a minisztériumból, hiszen ilyenkor mindig kollégák vették körül. Már az is megnyugtató volt azonban, hogy néha vethettek rá egy pillantást, még ha többnyire nyugtalannak, feszültnek látták is őt.

– A legtöbb dolgozó a Hop-hálózaton jár be a minisztériumba, ezt apa sokszor mondta – jegyezte meg Ron. – Biztos azért nem látjuk soha Umbridge-et. Rátartibb ő annál, semhogy gyalog menjen be.

– Na és az a fura öreg boszorkány meg a tengerészkék taláros pöttöm varázsló? – tudakolta Hermione. – Ők jöttek?

– Ja igen, a pasas a Mágikus Gondnokságtól – bólogatott Ron.

Hermione kezében megállt a kanál.

– Honnan tudod, hogy a Mágikus Gondnokságon dolgozik?

– A tengerészkék talárból. Apa mondta, hogy azok mind olyat hordanak.

– Ezt még sose mondtad!

Hermione letette a kanalat, és maga elé húzta a jegyzetlapokat, amelyeket Harry érkezéséig Ronnal tanulmányoztak.

– Itt egy szó sincs tengerészkék talárokról! – sopánkodott a feljegyzéseket lobogtatva. – Egy szó sincs!

– Miért, ez annyira fontos?

– Minden fontos! A minisztériumba készülünk, Ron, az ország legszigorúbban őrzött épületébe! Ha nem akarunk lelepleződni, minden apróságra ügyelnünk kell! Ezt már ezerszer megbeszéltük! Mi értelme felderítőutakat tennünk, ha közben arra se veszed a fáradságot, hogy elmondd...

– Jaj, Hermione, miért kell felfújni...

– Tisztában vagy vele, hogy számunkra jelen pillanatban a Mágiaügyi Minisztérium a világ legveszélyesebb...

– Szerintem holnap menjünk – szólt közbe Harry.

Hermionénak tátva maradt a szája, Ron pedig beleköhögött a levesébe.

– Holnap? – visszhangozta Hermione. – Komolyan beszélsz?

– Igen. Szerintem akkor se leszünk sokkal felkészültebbek, ha még egy hónapig ólálkodunk a minisztérium bejárata körül. Minél tovább halogatjuk a cselekvést, annál kisebb az esélye, hogy a medál még Umbridge-nál lesz. Lehet, hogy már meg is szabadult tőle, hiszen nem lehet kinyitni.

– Vagy éppenséggel sikerült kinyitnia – találgatott Ron –, és megszállott lett tőle.

Harry vállat vont.

– Meg se látszana rajta, eleve olyan gonosz.

Hermione az ajkát harapdálva töprengett.

– Minden fontos dolgot megtudtunk – folytatta Harry, a lányhoz intézve szavait. – Tudjuk, hogy letiltották a hoppanálást és a dehoppanálást a minisztériumban. Ron kihallgatta azt a két panaszkodó hallhatatlant, ebből tudjuk, hogy már csak legmagasabb rangú tisztviselők köthetik rá a házukat a Hop-hálózatra. És tudjuk, hogy nagyjából merre van Umbridge szobája, mert a szakállas pasas a füled hallatára mondta a társának, hogy...

– Fent leszek az első szinten, Dolores beszélni akar velem – idézte nyomban a mondatot Hermione.

– Pontosan – bólintott Harry. – Azt is tudjuk, hogy a bejutáshoz kellenek olyan fura tantuszok vagy nemtudommik, mert láttam, mikor az egyik boszorkány kölcsönkért egyet a barátnőjétől...

– És nekünk nincs olyan tantuszunk!

– Ha működik a terv, majd lesz – hárította el az ellenérvet Harry.

– Nem tudom, Harry, nem tudom... borzasztóan sok a buktató, túl sok múlik a szerencsén...

– Ez akkor is így lesz, ha még három hónapig készülődünk – jelentette ki Harry. – Eljött az idő, most már lépnünk kell.

Látta barátai arcán, hogy félnek; ő se áltatta magát azzal, hogy tervük bombabiztos, de érezte, tudta, hogy eljött a cselekvés ideje.

Az elmúlt négy hetet azzal töltötték, hogy a láthatatlanná tévő köpeny rejtekében felváltva eljártak figyelni a minisztérium hivatalos bejáratát, amit Ron, apja jóvoltából, gyerekkora óta ismert. Követték a munkába érkező minisztériumi dolgozókat, kihallgatták a beszélgetéseiket, s kifigyelték, kik azok, akik következetesen egyedül és mindennap pontosan ugyanabban az időpontban érkeznek. Olykor, ha alkalom kínálkozott rá, csentek maguknak egy Reggeli Prófétát. Ily módon gyűlt össze lassan az a halomnyi jegyzet és vázlatos térkép, ami most Hermione előtt hevert.

– Jól van – szólalt meg vontatottan Ron –, tegyük fel, hogy holnap belevágunk... de azt mondom, ketten menjünk Harryvel.

– Jaj, ne kezdd már megint! – sóhajtott Hermione. – Azt hittem, ezen már túl vagyunk.

– Ez nem ugyanaz, mint láthatatlanul ólálkodni a bejáratnál. – Ron rábökött a Reggeli Próféta tíz nappal korábbi számára. – Rajta vagy azoknak a mugli születésűeknek a listáján, akik nem jelentek meg kihallgatáson!

– Neked meg ragyaszóródásod van, és az Odúban haldokolsz! Ha valakinek itthon kéne maradnia, az Harry, akinek tízezer galleont tűztek ki a fejére...

– Helyes, itthon maradok – vágta rá Harry. – Majd ne felejtsetek üzenni, ha elintéztétek Voldemortot.

Miközben Ron és Hermione nevettek, belehasított a fájdalom Harry homlokába. Odakapta a kezét; látta, hogy Hermione szeme összeszűkül, gyorsan hátrasimította hát a haját, hogy álcázza a mozdulatot. Ron közben folytatta a tervezgetést:

– Ha mindhárman megyünk, két menetben kell dehoppanálnunk. Már nem férünk el hárman a köpeny alatt.

Harry fájdalma egyre fokozódott. Felállt, mire nyomban odasietett hozzá Sipor.

– Gazdám nem ette meg a levesét. Kínálhatom gazdámat fűszeres becsinálnál, vagy hozzak a gyümölcslepényből, amit annyira kedvel?

– Köszönöm, Sipor, de majd később... ki kell mennem a mosdóba.

Hermione gyanakvó tekintetét a hátán érezve kisietett a konyhából, felszaladt a lépcsőn az előszobába, majd onnan tovább az első emeletre, ahol is berontott a fürdőszobába, és magára zárta az ajtót. A fájdalomtól nyögve rábukott a kígyót mintázó csapokkal szerelt fekete mosdókagylóra, és becsukta a szemét...

Zajtalanul siklott az alkonyi fényben egy utcán, magas, favázas ormú, mesebeli mézeskalács házat idéző épületek között.

Odament az egyik házhoz, és meglátta saját hosszú, fehér ujjait – az ajtó felé nyúlt, és bekopogott. Fokozódó izgalom töltötte el...

Az ajtó kitárult, és megjelent egy nevető nő. Mikor Harryre nézett, nyomban elkomorodott, majd rémület ült ki az arcára...

– Gregorovics? – csendült egy éles, jéghideg hang.

A nő a fejét rázta, és be akarta csukni az ajtót. A fehér kéz tulajdonosa erősebb volt; nem engedte kizárni magát...

– Vezess Gregorovicshoz!

– Er wohnt nicht hier mehr! – kiabálta a fejét rázva a nő. – Nem lakik már itt! Nem lakik itt! Nem ismerek!

Már nem is próbálta becsukni az ajtót, helyette hátrálni kezdett a sötét előszobában. Harry követte; hosszú ujjai között már ott volt a pálca.

– Hol van?

– Das weiß ich nicht! Elköltöz! Nem tudok, nem tudok!

A pálca felemelkedett. A nő sikított. Két kisgyerek futott ki az előszobába. A nő a karjaival próbálta védelmezni őket. Zöld fény villant...

– Harry! Harry!

Kinyitotta a szemét. Már nem a fekete mosdót látta – időközben leroskadt a padlóra. Hermione tovább dörömbölt az ajtón.

– Nyisd ki, Harry! Nyisd ki!

Biztosan kiabált az imént... Felállt a padlóról, és kinyitotta az ajtó tolózárját. Hermione jószerével bezuhant a fürdőszobába, s mikor visszanyerte egyensúlyát, gyorsan körülnézett. A nyomában érkező Ron szorongó képpel és előreszegezett pálcával vizsgálta végig a hűvös helyiség sarkait.

– Mit csináltál itt? – kérdezte szigorúan Hermione.

– Szerinted mit csináltam? – kérdezett vissza erőtlen daccal Harry.

– Úgy ordítottál, mint egy sakál! – mondta Ron.

– Ja, lehet... biztos elbóbiskoltam...

– Szépen kérlek, Harry, ne nézz hülyének minket. – Hermione mélyeket lélegzett, hogy lehiggadjon. – Észrevettük, hogy megfájdult a sebhelyed, most meg falfehér vagy.

Harry leült a fürdőkád szélére.

– Oké. Az előbb végignéztem, ahogy Voldemort megölt egy nőt. Valószínűleg mostanra kiirtotta az egész családot. Csak úgy, ok nélkül. Annyi volt a bűnük, mint Cedricnek: egyszerűen csak ott voltak...

– Nem engedheted, hogy ilyeneket láss! – fakadt ki Hermione. A hangja élesen visszhangzott a fürdőszobában. – Dumbledore megmondta, hogy használj okklumenciát! Elmagyarázta, hogy ez a kapcsolat veszélyes – Voldemort ellened fordíthatja! Mi értelme végignézned, ahogy embereket gyilkol és kínoz? Mire jó az neked!?

– Arra, hogy megtudom, mit csinál – felelte fáradtan Harry.

– Jól értem? Meg se próbálod kizárni őt a fejedből?

– Nem tudom kizárni, Hermione. Nem megy az okklumencia, képtelen voltam megtanulni.

– Nem is nagyon erőltetted meg magad! – dühöngött a lány. – Nem értelek, Harry... Jólesik neked, hogy van ez a furcsa kapcsolat köztetek, vagy...?

Harry felállt, és olyan tekintettel nézett Hermionéra, hogy a lány elnémult a mondat közepén.

– Hogy jólesik-e? – kérdezett vissza halkan. – Neked jólesne?

– Én... nem... ne haragudj, Harry, nem akartalak...

– Irtózom tőle, gyűlölöm, hogy belém tud mászni, hogy látnom kell őt, amikor a legkegyetlenebb. De ha már így van, kihasználom.

– Dumbledore...

– Ne törődj Dumbledoreral. Erről én döntök, senki más. Tudni akarom, miért keresi Gregorovicsot.

– Kicsodát?

– Gregorovics egy külföldi pálcakészítő. Ő csinálta Krum pálcáját, és Krum szerint nagyon érti a dolgát.

– Te magad mondtad, hogy Voldemort elfogta Ollivandert – vetette közbe Ron. – Ha van már egy pálcakészítője, minek neki még egy?

– Lehet, hogy neki is az a véleménye, mint Krumnak: hogy Gregorovics sokkal profibb... Vagy azt reméli, hogy Gregorovics tudja a magyarázatot arra, amit a pálcám csinált, amikor Voldemort üldözött. Ollivander nem tudta.

Harry belenézett a mosdó fölötti repedt, poros tükörbe, és látta, hogy Ron és Hermione összenéznek a háta mögött.

– Harry, megint azt mondod, hogy azt a pálcád csinálta – csóválta a fejét Hermione –, pedig te voltál! Miért nem vagy hajlandó tudomásul venni a képességeidet?

– Mert tudom, hogy nem én voltam! És Voldemort is tudja! Mindketten tudjuk, hogy mi történt!

Egy hosszú pillanatig farkasszemet néztek egymással: Harry tisztában volt vele, hogy nem sikerült meggyőznie Hermionét, s hogy a lány makacsul keresi az ellenérveket, mert nem ért egyet se az öntevékeny pálcáról alkotott elmélettel, se azzal, hogy Harry továbbra is kirándulásokat tegyen Voldemort fejébe. Szerencsére azonban Ron szólalt meg előbb:

– Ejtsük most ezt a témát – tanácsolta Hermionénak. – Ez Harry dolga, azt csinál, amit akar. Viszont ha tényleg már holnap bemegyünk a minisztériumba, akkor véglegesítenünk kéne a tervet.

Hermione, ha kelletlenül is, de beletörődött a vita elnapolásába, ugyanakkor Harrynek kétsége sem volt afelől, hogy az első adandó alkalommal újabb támadást fog indítani. Most viszont mindhárman visszatértek a konyhába, ahol Sipor becsináltat és gyümölcslepényt szolgált fel nekik.

Aznap késő este kerültek csak ágyba. Előtte hosszú órákon át újra meg újra végigmentek a terven, s azt végül már szóról szóra fel tudták mondani egymásnak. Harry, aki már egy ideje Sirius szobájában aludt, lefekvéskor az apját, Siriust, Lupint és Pettigrew-t ábrázoló régi fotóra irányított pálcája fényét, és további tíz percig ismételgette magában a terv egyes lépéseit. Mikor azonban végül eloltotta pálcáját, már nem Százfűléfőzet, Rókázó Rágcsa és a Mágikus Gondnokság munkatársainak tengerészkék talárja járt a fejében: Gregorovicsra, a pálcakészítőre gondolt, és eltűnődött, vajon mennyi ideig remélhet rejtekben maradni egy ember, akit Voldemort ilyen elszántan keres.

Az éjfél után bántó sietséggel érkezett a pirkadat.

– Borzalmasan nézel ki – így köszöntötte Harryt Ron, mikor becsattogott a szobájába, hogy felkeltse.

– Már nem sokáig – ásított Harry.

Hermionét a konyhában találták. A lány ügyet sem vetett a Sipor felszolgálta kávéra és meleg péksüteményre, s szemében az a kissé eszelős csillogás ült, amit Harry a vizsgák előtti hajrával társított nála.

– Talárok – motyogta az orra alatt, s miután ideges biccentéssel köszöntötte a fiúkat, tovább turkált gyöngyhímzett táskájában. – Százfűléfőzet... láthatatlanná tévő köpeny... csalizajgépek... vegyetek magatokhoz egyet-kettőt szükség esetére... Rókázó Rágcsa... Orrvérzés Ostya... telefül...

Gyorsan befalták a reggelit, aztán már indultak is fel a földszintre. Sipor szapora hajlongással és azzal az ígérettel búcsúzott tőlük, hogy hazatértükkor tésztában sült hússal fogja várni őket.

– Egy áldás ez a manó – mondta ellágyulva Ron. – És én nemrég még arról fantáziáltam, hogy levágom a fejét, és kiakasztom a falra.

Minden mozdulatukra gondosan ügyelve osontak ki a bejárati lépcsőre: látták, hogy a ködlepte tér túloldaláról két dagadt szemű halálfaló figyeli a házat. Hermione előbb dehoppanált Ronnal, azután visszajött Harryért.

A szokásos rövid, de fullasztó térenkívüliséget követően Harry abban a sikátorban találta magát, ahol tervük első fázisát készültek végrehajtani. A szűk köz néptelen volt, csak két jókora kuka terpeszkedett benne; az első minisztériumi dolgozók rendszerint csak nyolc óra tájt bukkantak fel.

– Jól van – nézett az órájára Hermione. – Kábé öt perc múlva kéne érkeznie. Ha elkábítottam...

– Tudjuk, Hermione – mondta nyomatékosan Ron. – Viszont nem úgy volt, hogy kinyitjuk az ajtót, mielőtt megjön?

Hermione sikkantott.

– Majdnem elfelejtettem! Menjetek távolabb...

Pálcáját a mellettük sötétlő, firkákkal borított vasajtóra szegezte, mely a következő pillanatban ledobta magáról a lakatot, és döngve kitárult. A mögötte ásító sötét folyosó, amint azt korábban kiderítették, egy elhagyott színházba vezetett. Hermione behúzta az ajtót, hogy úgy tűnjék, mintha zárva volna.

– Most pedig – fordult ismét a fiúkhoz – újra felvesszük a köpenyt...

– És várunk – fejezte be a mondatat Ron. Úgy dobta a lány fejére a köpenyt, ahogy leplet szokás bőbeszédű papagájra, közben pedig a szemét forgatta Harry felé.

Alig több mint egy perccel később finom pukkanás hallatszott, s alig egy méterre tőlük egy kis termetű minisztériumi boszorkány hoppanált. A nap épp akkor bújt elő egy felhő mögül, s az őszülő, borzas hajú nő pislogott párat a hirtelen, éles fényben. Sok ideje azonban nem volt a sütkérezésre, mert Hermione néma kábító átka az álmok birodalmába küldte.

– Ez flottul ment – szólt elismerően Ron, miután előbújt a színház ajtaja melletti kuka mögül. Harryvel becipelték a sovány kis boszorkányt a színházba vezető sötét folyosóra. Hermione kitépett néhány szálat a nő hajából, és hozzáadta a gyöngyös táskából előkerült, sárszínű Százfűlé-főzethez. Ron ezalatt átkutatta a boszorkány kézitáskáját.

– A neve Mafalda Hopkirk – olvasta fel egy kis alakú kártyáról, ami a Varázshasználati Főosztály munkatársaként azonosította áldozatukat. – Ezt is vidd magaddal, Hermione, és itt vannak a tantuszok.

Átnyújtotta a lánynak a boszorkány pénztárcájából származó maroknyi aranyérmét, melyek mindegyikén két domborodó nagy M betű volt látható.

Hermione megitta a Százfűlé-főzetet, amely addigra kellemes lilás rózsaszínűvé vált, és másodpercek múltán már Mafalda Hopkirk másolataként állt a fiúk előtt. Miközben lehajolt az igazi Mafaldához, hogy kölcsönvegye a szemüvegét, Harry az órájára nézett.

– Késésben vagyunk, a mágikus gondnok úr bármelyik pillanatban itt lehet.

Kisiettek a sikátorba, és rácsukták az ajtót az igazi Mafaldára; Ron és Harry a köpeny alá bújtak, Hermione viszont ezúttal nem rejtőzött el, csak állt és várt. Néhány másodperc múlva újabb pukkanás kíséretében megjelent előtte egy alacsony, menyétképű varázsló.

– Á, szervusz, Mafalda!

– Jó reggelt! – köszönt kissé remegő hangon Hermione. – Hogy vagyunk?

– Nem túl jól, ami azt illeti – felelte a kis ember letörten.

Harry és Ron lopva követték Hermionét és a varázslót, akik most a széles utca felé indultak.

– Sajnálattal hallom, hogy rossz passzban vagy – fojtotta bele a szót Hermione a varázslóba, mikor az rátért volna problémái részletezésére. Meg kellett akadályoznia, hogy kiérjenek a nyílt utcára. – Kapj be egy cukrot, jót fog tenni.

– Tessék? Ja, nem, nem kérek...

– Kapj be egyet! – csattant fel Hermione, és megrázta a cukorkás zacskót a varázsló orra előtt. A férfi riadtan engedelmeskedett.

A hatás kirobbanó volt. Amint az édesség a nyelvéhez ért, a varázsló sugárban hányni kezdett, és másodpercek alatt elárasztotta gyomortartalmával a sikátort. Olyan cudarul volt, hogy meg sem érezte, mikor Hermione kitépett egy maroknyi hajat a feje búbjáról.

– Jaj, te szegény! – kiáltott fel szánakozva a lány. – Azt hiszem, jobb lesz, ha mára beteget jelentesz!

– Ne... nem! – A varázsló felváltva fulladozott és öklendezett, s bár fel se bírt egyenesedni, hősiesen lépkedett tovább. – Muszáj... ma... be kell... mennem...

– Ne is mondj ilyet! – Hermione kezdett valóban megrémülni. – Ilyen állapotban nem tudsz dolgozni! Nem, nem, be kell menned a Szent Mungóba elsősegélyt kérni!

A varázsló az öklendezéstől elgyengülve a földre rogyott, de még négykézláb is próbált a minisztérium bejárata felé mászni.

– Értsd meg, így nem mehetsz be dolgozni! – győzködte Hermione.

Szerencsére úgy tűnt, hogy ezt a beteg is hajlandó végre belátni. Az irtózó Hermionéba csimpaszkodva nagy nehezen feltápászkodott, majd fordult egyet álltó helyében, és eltűnt. Nem maradt utána más, csak néhány röppenő hányadékdarabka meg a táskája, amit Ron az utolsó pillanatban kirántott a kezéből.

– Fúj! – Hermione felhúzta talárja alját, nehogy az belelógjon a hányadéktócsákba. – Tisztább megoldás lett volna őt is elkábítani.

Ron kibújt a köpeny alól, kezében a varázsló táskájával.

– Az biztos – válaszolta –, viszont egy rakás ájult ember túl gyanús lenne... A pasas imádhat dolgozni, hogy még így is be akart menni! Na, hoci a hajszálakat meg a főzetet!

Két perccel később Ron már alacsony és menyétképű volt, s a varázsló táskájában talált tengerészkék talárt viselte.

– Fura, hogy ma nem ebben jött be, pedig hogy buzogott benne a munkakedv! Na mindegy, a címke szerint engem most Reg Cattermole-nak hívnak.

– Te maradj itt – fordult Hermione a láthatatlanná tévő köpeny alatt rejtőző Harryhez. – Mi elmegyünk hajat szerezni neked.

Harrynek csak tíz percet kellett várnia, de az összehányt sikátorban, az elkábított Mafaldát rejtő ajtó mellett ácsorogva ezt is nagyon hosszú időnek érezte. Megkönnyebbült, mikor Ron és Hermione végre visszatértek.

– Nem tudjuk, ki a pasas – mondta Hermione, miközben Harry kezébe nyomott pár göndör fekete hajszálat –, de haza kellett mennie, mert szörnyen elkezdett vérezni az orra. Viszont elég magas, úgyhogy nagyobb talárra lesz szükséged...

A gyöngyös táskából kihúzott egyet a régi talárok közül, amelyeket Sipor kimosott számukra, Harry pedig elvonult, hogy megigya a főzetet, és átöltözzön.

A fájdalmas átváltozás befejeztével Harry közel 190 centi magas, és – izmos karjainak tanúsága szerint – igen erős testalkatú volt. Miután megtapogatta az arcát, és konstatálta, hogy szakálla van, új talárja alá rejtette a láthatatlanná tévő köpenyt meg a szemüvegét, és visszatért barátaihoz.

– Hú, de ijesztő vagy – kerekedett el Ron szeme, mikor a fölé tornyosuló Harryre nézett.

– Adok egy tantuszt Mafalda készletéből – hadarta Hermione –, aztán induljunk, mindjárt kilenc óra.

Együtt léptek ki a sikátorból a széles utca zsúfolt járdájára. Ötven méterrel odébb két, fekete korláttal kerített lépcsősor vezetett le a föld alá, „Urak”, illetve „Hölgyek” feliratú tábla alatt.

– Akkor hát, viszlát odabent – mondta izgalomtól remegő hangon Hermione, és ingadozó léptekkel megindult a női vécébe vezető lépcsőn. Harry és Ron furcsa öltözetű férfiak közé vegyülve a másik lépcsőn ment le, ami egy közönséges nyilvános vécének látszó, fekete-fehér csempés, föld alatti helyiségbe vezetett.

– Jó reggelt, Reg! – köszönt rá Ronra egy szintén tengerészkékbe öltözött varázsló, aki most az egyik vécéfülkéhez lépett, és egy aranytantuszt dobott be az ajtón levő nyílásba. – Szép kis vircsaft, mi? Kitalálják, hogy mindenkinek így kell munkába járnia! Mitől félnek ezek, hogy idejön Harry Potter?

A varázsló harsányan hahotázott a saját viccén. Ron is kipréselt egy kis nevetést.

– Hát igen – felelte –, nem normálisak.

Ezután ő és Harry tantuszaikkal utat nyitottak maguknak két szomszédos fülkébe.

Harry jobbról is, balról is öblítés zaját hallotta. Lekuporodott a padlóra, és a fülke fala alatti résen átlesett a szomszédba. Ott két csizmás láb gazdája éppen belelépett a vécékagylóba. Harry ezután átfordította fejét a másik irányba, ahonnan barátja pislogott vissza rá.

– Le kell húznunk magunkat? – suttogta Ron.

– Nagyon úgy tűnik – suttogta vissza Harry. Mélynek és reszelésnek hallotta a saját hangját.

Mindketten felálltak. Harry legyőzte ellenérzését, és beleállt a vécébe.

Azonnal tudta, hogy nem hibázott: jóllehet vízbe lépett, a cipője, a zoknija és a talárja csontszáraz maradt. Hátranyúlt, meghúzta a vécéláncot, és mire kettőt pislogott, már maga mögött hagyott egy rövid csúszdát, s egy kandallóból kigurulva a Mágiaügyi Minisztériumban találta magát.

Esetlenül állt fel; a megszokottnál sokkal nagyobb testet kellett mozgatnia. A hatalmas Átrium sötétebb volt, mint ahogy az emlékeiben élt. Azelőtt a csarnok közepén aranyló szökőkút magasodott, s arról táncoló fényfoltok szóródtak a tükrös fapadlóra és a falakra. Most viszont egy gigantikus fekete kőszobor uralta a termet. Meglehetősen ijesztő volt: egy varázslót és egy boszorkányt mintázott, akik egy-egy díszes, faragott trónszéken ültek, s onnan néztek le a kandallókból kilépő minisztériumi dolgozókra. A szobor talapzatába harminc centi magas betűkkel ez a felirat volt vésve: A MÁGIA HATALOM.

Harry jókora ütést érzett a vádliján: nem lépett elég messze a kandallótól, s a nyomában érkező varázsló nekiütközött.

– Menjen már odébb, a fene... jaj, bocsásson meg, Runcorn!

Az illető, egy kopaszodó férfi rémülten eliszkolt. A Runcorn nevű, akit Harry megszemélyesített, félelmetes alak lehetett.

– Pszt! – hallotta Harry, s mikor körülnézett, megpillantotta a borzas kis boszorkányt meg a menyétképű varázslót. A szobor mellől integettek neki, s ő odasietett hozzájuk.

– Ezek szerint rendben bejutottál? – súgta oda neki Hermione.

– Nem, beszorult a kanyarban – mondta Ron.

– Nagyon vicces... Hát nem szörnyű? – sopánkodott Hermione, látva, hogy Harry a szobrot bámulja. – Láttad, hogy min ülnek?

Harry most vette csak észre, hogy amit ő díszes, faragott trónusnak nézett, az valójában emberek sokasága: száz meg száz csúf képű, bamba férfi, nő és gyerek kicsavarodott és egymásra préselt meztelen teste szolgált ülőhelyül a pompás öltözékű varázsló és boszorkány számára.

– Muglik – magyarázta suttogva Hermione. – A megérdemelt helyükön. Gyertek, menjünk!

A többi érkező boszorkányhoz és varázslóhoz hasonlóan most ők is elindultak a csarnok végén nyíló aranykapu felé; menet közben is pásztázták a csarnokot, de nyomát sem látták Dolores Umbridge jellegzetes alakjának. A kapun áthaladva egy kisebb csarnokba értek, ahol a munkába igyekvők sorban állva várták, hogy beszállhassanak a mintegy húsz, aranyrácsos felvonó valamelyikébe. Harryék beálltak a legközelebbi sorba.

– Cattermole!

Mindhárman megfordultak, s Harrynek görcsbe rándult a gyomra. Egy halálfaló közeledett feléjük, mégpedig az egyik, aki jelen volt Dumbledore halálakor. A körülöttük ácsorgó minisztériumi dolgozók elnémultak és lesütötték a szemüket: a félelem hulláma söpört végig rajtuk. A közeledő férfi mogorva, némileg állatias ábrázata sajátos ellentétben állt arannyal hímzett, pompás talárjával. A liftek előtti sokaságból valaki behízelgően odaköszönt neki: – Jó reggelt, Yaxley! –, de Yaxley ezt elengedte a füle mellett.

– Szóltam, hogy küldjenek valakit a Mágikus Gondnokságtól. Még mindig esik az irodámban.

Ron körülnézett, mintha azt remélné, hogy valaki a segítségére siet, de senki nem szólalt meg.

– Esik... az irodájában? Hát, az bizony kellemetlen.

Ron feszengve nevetett. Yaxley szeme elkerekedett.

– Maga ezt viccesnek tartja, Cattermole?

Két boszorkány kivált a lift előtti sorból, és elsietett.

– Nem, nem, dehogy – hebegte Ron.

– Tudhatná, hogy épp most készülök kihallgatni a nejét, Cattermole! Ami azt illeti, csodálkozom is, hogy itt van, nem pedig az asszony kezét fogja odalent. Talán belátta a hibáját, és máris lemondott róla? Lehet, hogy ez a legbölcsebb, amit tehet. Meg az, hogy legközelebb aranyvérű nőt vesz el.

Hermione borzadó kis nyikkanást hallatott. Yaxley ránézett, mire a lány köhécselt, és elfordult.

– Én-én... – dadogta Ron.

– Mindenesetre ha az én feleségemet vádolnák azzal, hogy sárvérű – folytatta Yaxley –, nem mintha elvennék olyan nőt, aki akár csak szóba állt valaha azzal az aljanéppel –, és a Varázsbűn-üldözési Főosztály vezetője utasítana valamire, akkor én nem késlekednék végrehajtani azt az utasítást. Értjük egymást, Cattermole?

– Igen – suttogta Ron.

– Akkor lásson neki, és egy órán belül legyen csontszáraz az irodám, különben már most borítékolhatja a felesége vérvizsgálatának az eredményét!

A felvonó aranyrácsa zörögve kinyílt. Yaxley biccentett és undok mosolyt villantott Harryre – akinek nyilván értékelnie kellett volna Cattermole legorombítását –, majd sarkon fordult, és elvonult egy másik lift felé. Harry, Ron és Hermione beléptek a magukéba, de senkinek nem akaródzott beszállni melléjük: mintha leprások lettek volna. A rács fémes csattanással becsukódott, és a fülke elindult felfelé.

– Most mi lesz? – Ron rémült és tanácstalan volt. – Ha nem csinálom meg, amit mondott, a feleségemet – mármint Cattermole feleségét...

– Veled megyünk, együtt kell maradnunk... – kezdte Harry, de Ron vadul rázta a fejét.

– Az hülyeség lenne, nincs annyi időnk. Ti keressétek meg Umbridge-et, én addig rendet csinálok Yaxley irodájában – de hogy tudom elállítani az esőt?

Hermione tüstént hadarni kezdte:

– Próbáld meg a Finite incantatemet, attól eláll az eső, ha rontás vagy ártás okozza. Ha nem, akkor valamelyik klimatizáló bűbáj bolondult meg, és az már keményebb dió. Annyit mindenképp megtehetsz, hogy Leperexet szórsz a holmijaira, hogy legalább ne ázzanak el teljesen...

– Most mondd el újra, de lassabban. – Ron penna után kutatott a zsebében, de ekkor a lift hirtelen megállt, és egy testetlen női hang közölte: – Négyes szint, Varázslény-Felügyeleti Főosztály: Bestia, Értelmes Lény és Szellem tagozatok, Mágus-Kobold Kapcsolatok Hivatala, Kártevőügyi Tanácsadó Iroda. – Kinyílt a rács, és beszállt két varázsló meg egy raj halványlila papírrepülő; utóbbiak csapongva röpdösték körül a fülke mennyezeti lámpáját.

– Jó reggelt, Albert – mosolygott rá Harryre az egyik új utastárs, egy bozontos bajszú férfi. Közben a lift újra mozgásba lendült. A bajuszos vetett egy oldalpillantást Ron és Hermione felé – Hermione suttogva darálta az instrukciókat Ronnak –, majd közelebb hajolt Harryhez, és cinkos vigyorral odadörmögte neki: – Dirk Cresswell, a koboldosoktól, mi? Zsíros fogás, Albert. Lefogadom, hogy most végre megkapom a posztját!

Azzal jelentőségteljesen kacsintott. Harry képességei szerint viszonozta a vigyort, remélve, hogy ez megteszi válasz helyett. Közben a lift ismét megállt, és kinyílt a rács.

– Kettes szint, Varázsbűn-üldözési Főosztály, Varázshasználati Főosztály, Auror Parancsnokság, Wizengamot Végrehajtási Szolgálat – tájékoztatott a boszorkányhang.

Harry látta, hogy Hermione finoman meglöki Ront, aki erre gyorsan kiszállt a liftből, csakúgy mint a másik két varázsló. Harry és Hermione így magukra maradtak. Amint becsukódott az aranyrács, Hermionéból kitört a szó:

– Figyelj, Harry, azt hiszem, mégiscsak utána kellene mennem, nem fog boldogulni, és ha lebukik, akkor az egész akció...

– Egyes szint, mágiaügyi miniszter és Miniszteri Hivatal.

A rács újfent kinyílt, s a zörgést Hermione elakadó lélegzetének hangja követte. Négy ember állt előttük, s ketten közülük elmélyülten beszélgettek: egy hosszú hajú varázsló pompás fekete-arany talárban és egy tömzsi, békaképű boszorkány, aki rövid hajában bársonymasnit viselt, és egy csiptetős írótáblát ölelt magához.

Tizenharmadik fejezet

A Mugliivadék-ellenőrző Bizottság

– Ah, Mafalda! – nézett rá Umbridge Hermionéra. – Travers küldte magát, igaz?

– I-igen – cincogta Hermione.

– Helyes, helyes, maga tökéletesen megfelel. – Umbridge ismét a fekete-arany taláros varázslóhoz fordult: – Ezzel meg is oldódott a probléma, miniszter úr. Ha Mafalda vezeti a jegyzőkönyvet, akár azonnal kezdhetünk. – Tekintete elidőzött az írótáblára csíptetett pergamenen. – Tíz emberünk van mára, és az egyikük egy minisztériumi alkalmazott felesége! Ejnye, ejnye... hát még ide is beférkőztek!

E szavakkal Umbridge belépett a liftbe Hermione mellé, s így tett az a két varázsló is, akik még jelen voltak a miniszterrel folytatott beszélgetése közben.

– Egyenesen lemegyünk, Mafalda, a tárgyalóteremben mindent megtalál, amire szüksége lesz. Jó reggelt, Albert, nem száll ki?

– De igen – felelte Runcorn mély hangján Harry, és kilépett a fülkéből.

A háta mögött csattanva bezárult a rács, s a fülke elindult lefelé. Harry hátranézett a válla fölött, és még egy pillanatig látta Hermione megszeppent arcát, mellette a két megtermett varázslót, és a válla magasságában Umbridge bársonymasniját.

– Mi járatban van, Runcorn? – kérdezte a mágiaügyi miniszter. Hosszú fekete haja és szakálla volt, amibe ősz szálak vegyültek; megcsillanó szemét széles, kiugró homlok árnyékolta be, s ettől Harrynek némileg olyan érzése támadt, mintha egy szikla alól kikukucskáló rákkal állna szemben.

– Váltanom kell egy szót... – Harry egy pillanatra elakadt. – Arthur Weasleyvel. Valaki azt mondta, idefent van.

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Pius Thicknesse. – Csak nem rajtakapták, hogy kapcsolatba lépett egy nemkívánatos személlyel?

– Nem – felelte kiszáradt torokkal Harry. – Nem, szó nincs semmi ilyesmiről.

– Majd lesz, csak idő kérdése – legyintett Thicknesse. – Az én szememben a vérárulók semmivel se jobbak a sárvérűeknél. Na minden jót, Runcorn!

– Minden jót, miniszter úr.

Harry a folyosó vastag szőnyegén távolodó miniszter után nézett. Amint Thicknesse eltűnt a szeme elől, előhúzta nehéz, fekete köpönyege alól a láthatatlanná tévő köpenyt, magára öltötte, és elindult a folyosón az ellenkező irányba. Runcorn olyan magas volt, hogy görnyedten kellett járnia, másként kilátszott volna óriási cipője a köpeny alól.

Rémület lüktetett a gyomrában. Ahogy sorban elhaladt a fényes faajtók előtt – melyek mindegyikén kis tábla hirdette, ki és milyen beosztás birtokában használja a mögötte levő helyiséget –, nyomasztani kezdte a minisztériumnak, ennek az áttekinthetetlen és legyőzhetetlen óriásgépezetnek a hatalma, s a tervet, amit négy héten át csiszolgattak Ronnal és Hermionéval, egyszerre nevetségesnek és gyermetegnek érezte. Barátaival kizárólag arra koncentráltak, hogyan tudnak észrevétlenül bejutni az épületbe; egy pillanatig se gondolkoztak el azon, mi lesz, ha el kell válniuk. És lám, most Hermionét lecipelték egy tárgyalóterembe, ahonnan nyilván hosszú órákig nem tud majd elszabadulni; Ronra rábíztak egy feladatot, ami messze meghaladja a képességeit, s aminek a teljesítésétől egy nő szabadsága függhet; ő, Harry pedig a legfelső emeleten kóvályog annak ellenére, hogy a embere az imént ment le a lifttel.

Megállt, a falnak támaszkodott, és törte a fejét, hogy mitévő legyen. A csend is nyomasztotta: nem hallatszott se beszélgetés, se léptek zaja; a vörös szőnyeges folyosók olyan némák voltak, mintha Disaudio-bűbájt szórtak volna rájuk.

Ezen az emeleten kell lennie a szobájának, gondolta Harry.

Valószínűtlennek tűnt, hogy Umbridge a munkahelyén tárolná az ékszereit, ugyanakkor botorság lett volna ellenőrzés nélkül kizárni ennek a lehetőségét. Harry folytatta hát útját a folyosón; egyetlen emberrel találkozott csak, egy homlokát ráncoló varázslóval, aki menet közben utasításokat mondott tollba az előtte lebegő pennának, amely szaporán rótta a betűket egy hosszú pergamentekercsre.

Harry most már figyelmesen elolvasott minden ajtófeliratot. Befordult egy sarkon, és mikor a következő folyosószakasz közepére ért, oldalt egy tágas, nyitott részt pillantott meg, ahol tucatnyi boszorkány és varázsló ült több oszlopban felállított, iskolapadokhoz hasonló, de azoknál szebb kidolgozású és firkálmánymentes kis asztalok mögött. Harry megtorpant és megbámulta őket, a látvány ugyanis nem mindennapi volt: az asztaloknál dolgozók tökéletesen egyszerre billegették és lengették pennáikat, és a fejük körül négyzet alakú színes lapok röpködtek kicsi, rózsaszín papírsárkányok módjára. Harrynek néhány másodperc után feltűnt a folyamatot jellemző ritmikusság, s hogy a papírlapok mind hasonló röppályát írnak le; további pár másodperc múlva pedig rájött, hogy az itt dolgozók brosúrákat készítenek: a repülő papírok, ezeknek a lapjai, megírásuk után egymásra szálltak, összehajtották magukat, és elfoglalták helyüket az egyes dolgozók melletti csinos rakásokon.

Harry lábujjhegyen odaosont a legközelebbi asztalhoz, melynél egy fiatal boszorkány dolgozott – óvatossága fölöslegesnek tűnt, mert a padlót itt is vastag szőnyeg borította, így a tollnokok akkor se hallhatták volna meg a lépteit, ha nem kötötte volna le teljesen a figyelmüket a munkájuk –, és elcsent egy kész brosúrát a nő melletti rakás tetejéről. A köpeny rejtekében aztán szemügyre vette a füzetet, melynek rózsaszínű borítóján az alábbi cím állt cikornyás arany betűkkel:

A SÁRVÉRŰEK

Értekezés az aranyvérűek békés társadalmát

fenyegető veszedelemről

A cím alatti rajzon egy piros, szirmaival szenvelgő arcot mintázó rózsát fojtogatóan körülfont egy ádázul vicsorgó zöld gyomnövény. A borítón a szerző neve nem volt feltüntetve, de most, hogy a brosúrát nézegette, Harry ismét érezte, hogy szúrni kezd a heg a jobb kézfején. Gyanúja hamar megerősítést nyert, mert a fiatal boszorkány, aki mellett állt, szaporán billegő pennáját fel sem emelve így szólt:

– Nem tudja valaki, a vén banya ma is egész nap sárvérűeket fog kihallgatni?

– Csendesebben... – A szomszédos asztalnál körmölő varázsló szorongva körbepislogott, s közben véletlenül lesodorta az egyik lapot, amin dolgozott.

– Miért, már varázsfüle is van, nemcsak mágikus szeme?

A fiatal boszorkány felnézett a brosúragyártók asztalaival szemközti fényes mahagóniajtóra. Harry követte pillantását, s mint gejzírből a forró gőz, úgy tört fel benne a harag. Azon a helyen, ahol a mugli házak bejáratán a kémlelőlyuk van, egy nagy, ragyogó kék íriszű szemgolyót foglaltak bele az ajtó fájába – egy szemet, ami megrendítően ismerős lehetett mindenkinek, aki valaha találkozott Alastor Mordonnal.

Harry egy percre megfeledkezett róla, hol van és mi dolga itt; sőt azt is elfelejtette, hogy láthatatlan. Odacsörtetett az ajtóhoz, hogy közelebbről megnézze a szemet. Az mozdulatlan volt; üvegesen, vakon meredt felfelé. Alatta egy kis réztáblán ez állt:

Dolores Umbridge

miniszteri hivatali államtitkár

Ez alatt egy fényesebb, új tábla kapott helyet:

A Mugliivadék-ellenőrző Bizottság elnöke

Harry hátranézett a brosúramásolók felé; bármilyen elmélyülten dolgoztak, aligha bízhatott abban, hogy nem veszik észre, ha az orruk előtt kinyílik egy üres iroda ajtaja. Elővett hát az egyik belső zsebéből egy furcsa tárgyat: olyan volt, mint egy régi bicikliduda, ami kapálózó kis lábakat növesztett. Ezután a köpeny rejtekében leguggolt, és útjára engedte a csalizajgépet.

A fürge kis masina egy szempillantás alatt eltűnt az asztal-, szék-és emberi lábak erdejében. Harry felállt, megfogta az ajtó gombját, és várt. Néhány másodperc elteltével jókora durranás remegtette meg a levegőt, majd csípős, fekete füst gomolygott fel az egyik sarokban. Az első sorban ülő fiatal boszorkány rémülten felsikoltott, majd kollégáihoz hasonlóan ő is felugrott az asztalától, és a rózsaszín papíresőben forgolódva meresztgetni kezdte a szemét a zaj és a füst forrását keresve. Harry elfordította az ajtógombot, besurrant Umbridge irodájába, és becsukta maga után az ajtót.

Hirtelen úgy érezte, mintha visszarepült volna az időben. A helyiség Umbridge roxforti szobájának szakasztott mása volt: minden vízszintes felületet csipketerítő takart, csipkealátéteken száraz virággal teli vázák erdeje állt, s a falakon lógó tarka dísztányérokon émelyítően aranyos, masnis cicák ugrabugráltak. Az íróasztalon fodros-virágos terítő díszelgett. Mordon szemére hátulról teleszkópszerű eszköz volt szerelve: ez lehetővé tette, hogy Umbridge megfigyelhesse beosztottait a csukott ajtón át. Harry belenézett a távcsőbe – a tollnokok egytől egyig a csalizajgép körül álltak –, azután kirántotta az ajtóból, amin így egy kerek lyuk maradt. Kivette a teleszkópból a mágikus szemgolyót, és a zsebébe süllyesztette. Azután hátat fordított az ajtónak, felemelte pálcáját, és eldörmögte a varázsigét:

– Invito medál!

Nem történt semmi, de ez nem lepte meg Harryt: tisztában volt vele, hogy Umbridge ismeri és alkalmazza a védőbűbájokat. Besietett hát az íróasztal mögé, és nekilátott a fiókok módszeres átkutatásának. Talált pennákat, noteszeket és Magifixet; elvarázsolt gemkapcsokat, amelyek kukacok módjára kimásztak a fiókjukból, és vissza kellett pöckölni őket; talált egy csipkével borított dobozt, tele masnikkal és hajcsatokkal – de a medál nem került elő.

Az íróasztal mögött egy kartotékszekrény állt. Harry most ennek a fiókjait húzogatta ki. Frics roxforti kartotékszekrényeinek fiókjaihoz hasonlóan ezek is tele voltak füles dossziékkal, s mindegyik fülre egy-egy név volt írva. A legalsó fiókban aztán Harry talált valamit, ami átmenetileg feledtette vele a házkutatás eredeti célját: Mr Weasley dossziéján akadt meg a szeme.

Elővette a fiókból, és kinyitotta.

ARTHUR WEASLEY

Vérminőség: Aranyv., erős muglibarát hajlam. Bizonyítottan tagja a Főnix Rendjének.

Család: Feleség (aranyvérű), 7 gyermek, 2 Roxfortban tanul. NB. Legkisebb fia jelenleg otthon, súlyos beteg, miniszt. ellenőrizve.

Biztonsági besorolás: MEGFIGYELENDŐ. Folyamatos megf. szükséges. 1. sz. nemkívánatos személy nagy valószínűséggel kapcsolatot keres vele (előzőleg megszállt W. házában).

– Egyes számú nemkívánatos személy – motyogta maga elé Harry, miközben visszacsúsztatta helyére Mr Weasley dossziéját, és betolta a fiókot. Volt egy biztos tippje arra, hogy ki lehet az, és valóban, mikor felegyenesedett és további lehetséges rejtekhelyeket keresve körülnézett a szobában, megpillantott a falon egy plakátot, amit az ő képe töltött ki. A mellkasát nagybetűs felirat szelte át: 1. SZ. NEMKÍVÁNATOS SZEMÉLY. A plakátra rá volt ragasztva egy kiscicával díszített rózsaszín cetli. Harry odalépett, hogy elolvassa. A cetlin Umbridge kézírásával ez állt: megbüntetendő.

Harry dühe ettől újra felizzott, de azért folytatta a kutatást: sorban belekotort minden egyes szárazvirágos vázába és kosárba, de – mint azt előre sejtette – egyikben sem talált rá a medálra. Ezután még egyszer végignézett a szobán – s egy pillanatra elállt a szívverése. Dumbledore nézett rá egy kis tükörből, ami az íróasztal melletti könyvespolcon állt.

Harry odarohant a polchoz, és lekapta róla a tükröt – de amint hozzáért, rádöbbent, hogy az nem tükör. Dumbledore egy könyv fényes borítójáról nézett rá szomorkás mosollyal. Harry most látta csak meg a varázsló süvegét részben eltakaró, kacskaringós zöld betűket: Hírnév és hazugságok – Albus Dumbledore élete. Lejjebb, Dumbledore mellkasán árnyalatnyival kisebbel szedve ez állt: írta: Rita Vitrol, az Armando Dippet – Bölcs vagy bolond? c. sikermű szerzője.

Harry véletlenszerűen felcsapta a könyvet, s egy egész oldalas fotót pillantott meg benne. Az két tinédzserfiút ábrázolt, akik egymás vállát átkarolva álltak, és teli szájjal kacagtak. Dumbledore-nak itt könyékig érő haja volt és pamacsnyi kis szakálla, hasonló ahhoz, ami Krum állán annyira bosszantotta Ront. A Dumbledore mellett némán hahotázó fiú aranyló haja csigákban hullott a vállára, s arca szertelenül vidám természetet sejtetett. Harryben felmerült, hogy talán a fiatal Doge lehet az, de mielőtt elolvashatta volna a képaláírást, kinyílt a szoba ajtaja.

Ha Thicknesse nem hátrafelé nézve lépett volna be, Harrynek nem lett volna ideje összehúzni magán a láthatatlanná tévő köpenyt. A miniszter valószínűleg még így is elkapott egy villanásnyi mozgást a szeme sarkával, mert pár másodpercre megdermedt, és arra a helyre bámult, ahol Harry eltűnt. Végül arra juthatott, hogy biztos csak Dumbledore vakarta meg az orrát a könyvborítón – Harry ugyanis sebtében visszarakta a kötetet a polcra –, mert ezután az íróasztalhoz lépett, és pálcájával rábökött a tintatartóba készített pennára. Az írószerszám kiugrott, és nekiállt leírni egy Umbridge-nak szóló üzenetet. Harry eközben lassú, nesztelen léptekkel, lélegzését is elnémítva kihátrált a szobából a folyosóterembe.

A brosúramásolók azóta se mozdultak a használt csalizajgép mellől, ami még mindig füstölgött és néha fáradtan dudált egyet-egyet. Harry sietve visszaindult a folyosón, de még hallotta a fiatal boszorkány sopánkodását:

– Lefogadom, hogy a kísérleti bűbájosoktól szökött meg. Szörnyen gondatlan társaság, emlékeztek arra a múltkori mérgező kacsára?

A lift felé siettében Harry újra fontolóra vette a lehetőségeket. Kezdettől fogva valószínűtlennek tartotta, hogy a medál a minisztériumban van; azzal is tisztában volt, hogy mivel Umbridge egy zsúfolt tárgyalóteremben ül, pillanatnyilag esélyük sincs rá, hogy kibűvöljék belőle a medál hollétét. Az elsődleges céljuk tehát csak az lehet, gondolta, hogy kijussanak a minisztériumból, mielőtt leleplezik őket – pár nappal később majd újra eljönnek. Először is meg kell keresnie Ront, aztán majd együtt kitalálják, hogyan szabadítsák ki Hermionét a tárgyalóteremből.

A lift üresen érkezett. Harry beugrott a fülkébe, s amint az elindult, levetette a láthatatlanná tévő köpenyt. Mikor aztán a lift csikorogva megállt a kettes szinten, hatalmas megkönnyebbülésére nem más szállt be mellé, mint a bőrig ázott, kétségbeesett arcú Ron.

– J-jó reggelt – dadogta oda Harrynek, miközben rájuk csukódott a rács.

– Én vagyok az, Ron! Harry!

– Harry! Jaj, persze, elfelejtettem, hogy nézel ki... Hermione mért nincs veled?

– Umbridge elkapta, le kellett mennie vele egy tárgyalóterembe, és...

Mielőtt Harry befejezhette volna a mondatot, a lift megint megállt. Kinyílt a rács, és Mr Weasley lépett a fülkébe egy éltes, szőke boszorkány oldalán, akinek a haja olyan magasra fel volt fésülve, hogy hangyavárhoz hasonlított.

– ...értem én, mit mond, Wakanda, de ebbe én nem...

Amint észrevette Harryt, Mr Weasley elnémult. Harry nagyon furcsán érezte magát, mert Ron apja még sosem nézett rá olyan haragosan és megvetően, mint most. A lift rácsa becsukódott, és a fülke továbbindult lefelé négy utasával.

– Jó napot, Reg – köszönt Mr Weasley, miután Ron talárjának csöpögését hallva odafordult. – Nem ma hallgatják ki a feleségét? Öhm... mi történt magával? Hol ázott így el?

– Yaxley szobájában esik – felelte Ron. Mr Weasley vállához beszélt, Harry gyanúja szerint azért, mert félt, hogy apja ráismer, ha egymás szemébe néznek. – Nem tudtam elállítani, ezért leküldtek, hogy keressem meg Bernie... Pillsworth-t, ha jól emlékszem a nevére...

– Igen, mostanában több szobában is esett – bólogatott Mr Weasley. – Próbálta a Meteoronto recantót? Bletchleynél működött.

– Meteoronto recanto? – motyogta Ron. – Nem, azt nem próbáltam. Kösz, ap... illetve, köszönöm, Arthur.

A rács kinyílt, s a hangyavár-hajú boszorkány kiszállt. Ron elviharzott mellette, és eltűnt. Harry követni akarta, de elállta az útját Percy Weasley, aki úgy lépett be a liftbe, hogy fel se nézett az iratból, amit épp olvasott.

A rács már újra zárva volt, mikor Percy észrevette, hogy a fülkében ott van az apja: felpillantott, meglátta Mr Weasleyt, erre piros lett, mint a retek, és a következő emeleten pánikszerűen távozott a liftből. Harry most is megpróbált kiszállni, de ezúttal Mr Weasley karjába ütközött.

– Egy pillanat, Runcorn.

A rács becsukódott, s miközben a következő szint felé haladtak, Mr Weasley így szólt:

– Hallom, jelentést tett Dirk Cresswellről.

Harrynek az volt az érzése, hogy Mr Weasley még a Percyvel való találkozásért is rajta készül elverni a port. Úgy döntött, legjobb lesz, ha értetlenkedik.

– Tessék?

– Ne játssza meg magát, Runcorn! – mérgelődött Mr Weasley. – Maga nyomozta le a varázslót, aki meghamisította a családfáját, nem?

– És ha igen?

– Vegye tudomásul, hogy Dirk Cresswellnek a kisujja is többet ér magánál – mondta fojtott hangon Mr Weasley, miközben a lift tovább haladt lefelé. – És ha túléli az Azkabant, meg fogja találni magát, ahogy a felesége, a fiai és a barátai is...

– Arthur – szakította félbe Harry –, tud róla, hogy megfigyelés alatt áll?

– Csak nem fenyeget, Runcorn? – emelte fel a hangját Mr Weasley.

– Nem, csak tájékoztatom. Minden lépését figyelik...

Kinyílt a rács. Az Átriumba érkeztek. Mr Weasley vetett még egy lesújtó pillantást Harryre, aztán kifordult a liftből. Harry megrendülten állt. Miért épp ennek a Runcornnak a bőrébe kellett bújnia?... A rács becsukódott.

Harry elővette és magára öltötte a láthatatlanná tévő köpenyt. Úgy döntött, lemond az esőverte irodával bajlódó Ron segítségéről, és megpróbálja egyedül kihozni Hermionét. A következő megállásnál kilépett a liftből, és fáklyákkal megvilágított kőfalak között találta magát. A fenti faburkolatos falú, szőnyegezett folyosók után ez a hely különösen barátságtalannak tűnt. Harry megborzongott, s az induló lift csikorgásával a fölében elnézett a Misztériumügyi Főosztály termeibe vezető fekete ajtó felé.

Elindult, de nem a távoli ajtót vette célba, hanem egy másikat a bal oldalon, amiről tudta, hogy a tárgyalótermekhez vezető lépcsőre nyílik. Miközben lefelé lépkedett, ötletek, lehetőségek kergették egymást az agyában. Volt még nála két csalizajgép; vagy egyszerűen kopogjon be a tárgyalóterembe, és Runcornként kérje, hogy szót válthasson Mafaldával? De vajon Runcorn elég fontos ember-e ahhoz, hogy ezt megtehesse? És ha sikerülne is, ha Hermione nem megy vissza hamar, hajtóvadászat indulhat ellenük, még mielőtt idejük lenne kijutni a minisztériumból...

Harry úgy elmerült gondolataiban, hogy nem is vette észre rögtön a hideget. Olyan volt, mintha láthatatlan ködbe ereszkedne, minden megtett lépéssel fagyosabb és fagyosabb lett körülötte a levegő. A hideg lekúszott a torkán, belemart a tüdejébe, és már érezte is, hogy belopja magát a lelkébe, a szívébe a reménytelenség, az alattomos, bénító kétségbeesés...

Dementorok, gondolta.

Mikor leért a lépcsőn és elfordult jobbra, borzalmas jelenet tárult a szeme elé. A sötét folyosó, amelyről a tárgyalótermekbe vezető ajtók nyíltak, tele volt kámzsába rejtett arcú, fekete alakokkal. Szaggatott hörgésük volt az egyetlen hang a komor kőfalak között. A kihallgatásra beidézett mugliivadékok holtra váltan, dideregve ültek a számukra kijelölt kemény fapadokon. Többségük a tenyerébe rejtette arcát – talán ösztönösen így próbálták megvédeni magukat a dementorok mohó szájától. Voltak köztük, akik kísérővel érkeztek, mások egyedül voltak. A dementorok fel-alá siklottak előttük, s a folyosó minden zugát betöltő hideg, a végtelen reménytelenség és kétségbeesettség úgy csapta meg Harryt, akár egy gonosz átok...

Győzd le, biztatta magát, de tudta, hogy ha rejtve akar maradni, patrónust nem idézhet meg. Megindult hát, amennyire tudott, zajtalanul; lépésről lépésre jobban elzsibbadt az agya, de erejét összeszedve Hermionéra és Ronra gondolt, arra, hogy barátainak szükségük van rá.

Rémületes érzés volt átkelni a tornyosuló fekete alakok között. A kámzsa rejtette, szem nélküli arcok utána fordultak, ahogy elhaladt előttük; biztosra vette, hogy érzik a jelenlétét, érzik, hogy ott van egy ember, aki még tartja magát, akiben még pislákol a remény...

Aztán egy ijesztő hirtelenséggel feltámadó zaj törte szét a folyosó fagyos csöndjét: a bal oldali ajtók egyike kitárult, és visszhangzó kiabálás áradt ki rajta.

– Ne, ne, én félvér vagyok! Értsék meg, félvér vagyok! Apám varázsló volt, esküszöm, nézzenek utána, Arkie Alderton, híres seprűtervező volt, könnyen utána lehet nézni, mondom... Eresszetek el, eresszetek!

– Utoljára figyelmeztetem – csendült Umbridge hangja. Lágyan beszélt, a mágikus erősítésnek köszönhetően hangja mégis elnyomta a férfi kétségbeesett tiltakozását. – Ha ellenáll, megkapja a dementorcsókot.

A férfi abbahagyta a kiabálást, s már csak száraz zokogása visszhangzott a folyosón.

– Elvezetni! – adta ki az utasítást Umbridge.

Az ajtóban kisvártatva felbukkant két dementor, akik egy félájult varázslót fogtak közre. Oszló, cafatos kezükkel a karját markolták, úgy vonszolták el prédájukat a folyosón, s a sötétség, mely uszályként követte őket, egykettőre elnyelte a szerencsétlent.

– Jöjjön a következő! – zendült Umbridge hangja. – Mary Cattermole!

Egy alacsony nő, akinek már addig is minden porcikája remegett, most felállt. Egyszerű, dísztelen talárt viselt, fekete haja hátul kontyba csavarodott. Holtsápadt volt. Bizonytalanul elindult az ajtó felé, s mikor áthaladt a dementorok között, Harry látta, hogy didergés fut végig a tagjain.

Harry hirtelen elhatározásból, szinte önkéntelenül lendült előre; talán csak az hajtotta, hogy a nőnek ne kelljen egyedül bemennie – mikor csukódni kezdett az ajtó Mary Cattermole mögött, gyorsan besurrant rajta.

Ez nem az a tárgyalóterem volt, amelyikben egyszer felelősségre vonták jogtalan bűbájgyakorlás miatt; sokkal kisebb volt annál, de magas mennyezete a sötétbe veszett, így a benn tartózkodónak olyan érzése támadt, mintha egy mélységes kút fenekén állna.

Idebent is voltak dementorok, itt is érezhető volt jeges kisugárzásuk; arctalan őrszemekként álltak a teremnek azokban a sarkaiban, amelyek a legtávolabb estek a magas bírói emelvénytől. Ez utóbbin, balusztrád mögött, ott ült Umbridge, egyik oldalán Yaxleyvel, a másikon a Mrs Cattermole-nál nem kevésbé sápadt Hermionéval. Az emelvény lábánál egy ezüstösen ragyogó, hosszú szőrű macska sétált fel és alá; az ő feladata volt – amint azt Harry nyomban kitalálta – megóvni az emelvényen ülőket a dementorok okozta reményvesztettségtől: azt a vádlottnak kellett éreznie, nem a vádlóknak.

– Üljön le – szólt lágy, selymes hangon Umbridge.

Mrs Cattermole odabotorkált a terem közepén, a bírói emelvénnyel szemben álló magányos székhez. Amint leült rá, láncok bújtak elő a karfából: a szék magához bilincselte foglyát.

– Maga Mary Elizabeth Cattermole? – kérdezte Umbridge.

Mrs Cattermole remegősen bólintott.

– A férje Reginald Cattermole, a Mágikus Gondnokság munkatársa?

Mrs Cattermole elsírta magát.

– Nem tudom, hol marad, itt kellene lennie!

Umbridge ezt válaszra se méltatta.

– Gyermekei: Maisie, Ellie és Alfred Cattermole?

Mrs Cattermole erre még keservesebben zokogott.

– Annyira megrémültek, félnek, hogy nem megyek haza...

– Hiába sápítozik – mordult rá Yaxley. – Sárvérűek kölykei nem keltenek szánalmat bennünk.

Mrs Cattermole sírása elnyomta az emelvény felé tartó Harry lépéseinek zaját. Mikor átlépte azt a vonalat, amelyen a patrónusmacska cirkált, hirtelen hőmérsékletváltozást érzett: az emelvényen kellemes meleg volt. Biztos volt benne, hogy a patrónus Umbridge-é, s azt is sejtette, hogy a macska azért ragyog olyan fényesen, mert Umbridge pompásan érzi magát, elemében van, élvezi, hogy érvényt szerezhet a közreműködésével kiagyalt torz törvényeknek. Harry lassan, óvatosan Umbridge, Yaxley és Hermione háta mögé araszolt az emelvényen, és leült egy székre az utóbbi mögött. Nem merte megszólítani a lányt, nehogy megijessze. Felvetődött benne, hogy Disaudio-bűbájt szór Umbridge-re és Yaxleyre, de félt, hogy Hermione az elmotyogott varázsigétől is összerezzen. Mikor azonban Umbridge felemelte hangját, hogy tovább faggassa Mrs Cattermole-t, Harry kihasználta az alkalmat.

– Itt vagyok mögötted – súgta Hermione fülébe.

Óvatossága helyénvalónak bizonyult: Hermione ijedtében úgy összerándult, hogy kis híján feldöntötte a tintásüveget, amibe a kihallgatási jegyzőköny vezetéséhez használt pennát mártogatta. Umbridge és Yaxley azonban Mrs Cattermole-ra koncentráltak, így a heves mozdulat elkerülte figyelmüket.

– Mikor ma reggel a minisztériumba érkezett, egy pálcát koboztak el magától – mondta Umbridge. – Nyolc és háromnegyed hüvelyk hosszú, cseresznyefa, a magja egyszarvúszőr. Pontos a leírás?

Mrs Cattermole bólintott, és megtörölte a szemét talárja ujjával.

– Közölné velünk, mely boszorkánytól vagy varázslótól tulajdonította el azt a pálcát?

– Hogy mit...? – szipogott Mrs Cattermole. – Én nem... nem tulajdonítottam el senkitől. Vettem, tizenegy éves koromban. A pálcám... választott engem.

Az asszony újra keserves zokogásban tört ki.

Umbridge finom, kislányos kacagást hallatott, amitől Harry annyira felbőszült, hogy legszívesebben átokkal némította volna el őt. Umbridge előredőlt, hogy még jobban lássa áldozatát, s ahogy áthajolt a balusztrád fölött, egy aranyló tárgy lendült előre a nyakában: a medál.

Hermione észrevette, és halkat sikkantott, de két szomszédja csak a prédát figyelte, süket volt minden egyébre.

– Nem, nem – mondta Umbridge. – Az ki van zárva, Mrs Cattermole. A pálcák csak boszorkányt vagy varázslót választanak. Maga nem boszorkány. Nézzük csak meg, miket írt a kérdőívre, amit kiküldtünk magának – legyen szíves, adja ide, Mafalda.

Umbridge kinyújtotta apró kezét – egész lénye annyira békaszerű volt, hogy Harry elcsodálkozott, hogy nem lát úszóhártyát az ujjai között. Hermionénak remegett a keze a felháborodástól. Turkálni kezdett a szomszédos széken tornyosuló irathalomban, s végül kiemelt belőle egy pergamenköteget, amin Mrs Cattermole neve állt. Miután átadta Umbridge-nak, rámutatott a nő blúzának fodrai között csillogó nyakláncdíszre.

– Nagyon... nagyon szép darab – jegyezte meg.

– Mi? – vakkantotta Umbridge, és lenézett a mellére. – Ja igen... régi családi ékszer. – Kedvtelve megveregette a dús keblén pihenő medált. – Az „S” a Selwyn családra utal... a rokonaim... megjegyzem, alig akad olyan aranyvérű család, akikkel ne állnék rokonságban... Nagy kár – folytatta emeltebb hangon, Mrs Cattermole kérdőívét lapozgatva –, hogy magáról nem mondható el ugyanez. Szülők foglalkozása: zöldségkereskedő.

Yaxley gúnyosan felkacagott. Az emelvény tövében kitartóan cirkált a hosszú szőrű ezüstmacska, a sarkokban mozdulatlanul várakoztak a dementorok.

Umbridge hazugsága volt az utolsó csepp a pohárban; hogy a medált, amivel egy pitiáner tolvaj megvesztegette, képes arcátlan módon aranyvérűsége legújabb bizonyítékaként beállítani – ez több mint elég volt hozzá, hogy Harrynek az agyába szökjön a vér és minden óvatosságát sutba dobja. Előreszegezte a pálcáját – még arra se ügyelt, hogy kezét a köpeny alatt tartsa –, és kimondta az átkot:

– Stupor!

Piros fény villant. Umbridge előrebukott, feje nagyot koppant a balusztrádon; Mrs Cattermole iratai az öléből a padlóra csúsztak, és a cirkáló ezüstmacska eltűnt. Abban a minutumban jéghideg levegő árasztotta el az emelvényt, mintha szél támadt volna. Yaxley megzavarodva kapkodta a fejét, kereste a baj okozóját, és egyszerre meg is pillantotta a lebegő kezet s abban a rámeredő pálcát. Megpróbált ő is pálcát rántani, de elkésett vele.

– Stupor!

Yaxley összegörnyedve bukott le a székről, és fektében is úgy maradt.

– Harry!

– Hermione, nem bírtam elviselni, hogy itt ül, és...

– Harry! Mrs Cattermole!

Harry megpördült, s ugyanazzal a lendülettel ledobta magáról a láthatatlanná tévő köpenyt. Az eddig a sarkokban strázsáló dementorok most megindultak a székhez láncolt nő felé; valahogyan – vagy mert a patrónus eltűnt, vagy mert megérezték, hogy parancsolóik már nem urai a helyzetnek – rájöttek, hogy szabad a préda, nem kell tovább türtőztetniük magukat. Mrs Cattermole velőtrázóan felsikoltott – egy nyálkás, undok kéz az állára tapadt és hátraszorította a fejét.

– Expecto patronum!

Harry pálcájának hegyéből kirobbant az ezüstös szarvas, és már ugrott is a dementorok felé. Azok meghátráltak, és újra beleolvadtak a sötétbe. A szarvas körülvágtatott a tárgyalóteremben, s a macskáénál erősebb, több meleget adó fénye a helyiség minden zugából kikergette a sötét hideget.

– Vedd magadhoz a horcruxot! – szólt még oda Hermionénak Harry, aztán leugrott az emelvény lépcsőjén, gyorsan a táskájába tömte a láthatatlanná tévő köpenyt, majd odasietett Mrs Cattermole-hoz.

– Maga? – suttogta az asszony Harry arcába meredve. – De hát... Reg azt mondta, hogy maga adta le a nevemet, maga miatt hívtak be ide!

– Tényleg? – dörmögte Harry, miközben az asszony karjára csavarodott láncokat rángatta. – Időközben meggondoltam magam. Diffindo! – Nem történt semmi. – Hermione, hogy lehet leszedni ezt a láncot?

– Várj, még meg kell itt csinálnom valamit...

– Hermione, körül vagyunk véve dementorokkal!

– Tudom, Harry, de ha Umbridge magához tér és nem találja a medált... le kell másolnom... Geminio! Így ni... ez jó lesz helyette...

Hermione leszaladt az emelvényről.

– Na lássuk... Relaxo!

A láncok csörögve visszahúzódtak a szék karfájába. Mrs Cattermole azonban épp olyan rémültnek tűnt, mint annak előtte.

– Semmit sem értek – suttogta.

Harry talpra segítette őt, és közben magyarázott neki:

– Kivisszük magát innen. Menjen haza, fogja a gyerekeit, és tűnjenek el, ha kell, utazzanak külföldre! Vegyenek álruhát, és meneküljenek! Láthatta, mi folyik itt, nem számíthat tisztességes eljárásra.

– Hogy fogunk kijutni, Harry? – aggodalmaskodott Hermione. – A folyosón nyüzsögnek a dementorok.

– Patrónusokkal – felelte Harry, és a magáéra szegezte pálcáját. A vágtató szarvas lépésre lassított, és – még mindig ragyogó fényt sugározva – az ajtó felé indult. – Megidézünk, ahányat csak tudunk. Hívd a tiédet, Hermione!

– Expec... expecto patronum – próbálkozott a lány. Nem történt semmi.

– Minden más bűbájban profi – magyarázta Harry az értetlenül pislogó Mrs Cattermole-nak. – Pech, hogy pont ez az egy nem megy neki... Na mindegy, gyerünk!

– Expecto patronum!

Hermione pálcájából kiröppent egy ezüst vidra; leírt egy kecses ívet, majd megállt a szarvas mellett.

– Gyerünk – mondta Harry, s kis csapatuk élére állva elindult az ajtó felé.

Mikor a patrónusok kiröppentek a tárgyalóteremből, meglepett kiáltások hangzottak fel odakint. Harry az ajtón kilépve körülnézett. A dementorok mindkét oldalon visszavonultak: szétrebbentek az ezüstös fénylények előtt, és bemenekültek a sötétségbe.

– Az a döntés született, hogy mindnyájan menjenek haza, és rejtőzzenek el családostól – szólította meg Harry a várakozó mugliivadékokat, akiket elkápráztatott a patrónusok vakító fénye, s egyelőre moccanni sem mertek. – Ha tehetik, utazzanak külföldre. Kerüljenek el minden helyet, aminek köze van a minisztériumhoz. Ez az... öhm... az új hivatalos álláspont. Most pedig, kérem, kövessék a patrónusokat az Átriumba.

A lépcsőn és a liftekhez vezető folyosón senki nem állta útjukat, de hogy a továbbiakban is minden ilyen simán megy majd, afelől Harrynek komoly kétségei voltak. Feltűnés nélkül át kellett volna juttatnia az Átriumon egy ezüst szarvast, egy repülő vidrát meg vagy húsz embert, akiknek a fele vád alá helyezett mugliivadék, és kénytelen volt belátni, hogy ez nem lehetséges. Azonban alighogy levonta magában ezt a kellemetlen következtetést, már meg is érkezett a lift.

– Reg! – sikoltott fel Mrs Cattermole, és Ron karjaiba vetette magát. – Runcorn kiszabadított, megtámadta Umbridge-et és Yaxleyt, és azt mondta, meneküljünk külföldre! Azt hiszem, igaza van, Reg, siessünk haza, fogjuk a gyerekeket, és... mitől vagy ilyen vizes?

– Víztől – dörmögte Ron, és kiszabadította magát a nő öleléséből. Harry, rájöttek, hogy behatolók vannak a minisztériumban, valami lyukat emlegetnek Umbridge ajtaján, szerintem kábé öt percünk van, ha...

Hermione arcára rémület ült ki, s patrónusa abban a pillanatban pukkanva szertefoszlott.

– Harry, ha csapdába esünk itt...!

– Nem fogunk, ha sietünk – vágta rá Harry, a néma tanácstalanságban álldogáló csapathoz intézve szavait. – Kinél van pálca?

Nagyjából minden második ember feltette a kezét.

– Rendben. Mindenki, akinek nincs pálcája, csatlakozzon valakihez, akinek van, és maradjon együtt vele. Sietnünk kell, különben feltartóztatnak minket. Gyerünk!

Az egész társaságnak sikerült két fülkébe bepréselődnie. Miközben Harry patrónusa őrt állt az aranyrács előtt, az becsukódott, és a fülkék emelkedni kezdtek.

– Nyolcas szint – jelentette a női hang. – Átrium.

Harry azonnal rájött, hogy bajban vannak. Az Átriumban nagy csapatnyi ember mozgott: sorban odaléptek a kandallókhoz, és lezárták őket.

– Harry! – cincogta Hermione. – Most mi lesz?

– Állj! – harsogta Harry. Runcorn basszusa bezengte az Átriumot; a kandallók lezárását végző varázslók megdermedtek.

– Utánam – súgta oda Harry a megrettent mugliivadékoknak, akik nyáj módjára el is indultak mögötte. Ron és Hermione voltak a sereghajtók.

– Mi történt, Albert? – kérdezte idegesen az a kopaszodó varázsló, aki korábban Harry nyomában ugrott ki a kandallóból.

– Ennek a csapatnak távoznia kell, mielőtt lezárják a kijáratokat – jelentette ki a tőle telhető legnagyobb határozottsággal Harry.

Az előtte álló varázslók megzavarodva összenéztek.

– Azt az utasítást kaptuk, hogy senkit ne engedjünk...

– Ellentmond nekem? – mennydörögte Harry. – Azt akarja, hogy a maga családfáját is megvizsgáltassam, ahogy Dirk Cresswellét?

A kopaszodó varázsló ijedten hátrálni kezdett.

– Nem, dehogy! Csak megjegyeztem, mert... mert úgy tudom, hogy őket kihallgatásra hívták be, és...

– Tiszta a vérük – jelentette ki dörgő hangon Harry. Szavai égi szózatként visszhangzottak az Átriumban. – Merem állítani, hogy tisztább, mint sokaké maguk közül. Távozzanak! – fordult a mugliivadékokhoz, akik nem is kérették magukat: odasiettek a még működő kandallókhoz, és párosával eltűntek bennük. A minisztériumi varázslók nem avatkoztak közbe; egy részük megzavarodva, mások ijedten vagy épp bosszús képpel álltak. És akkor...

– Mary!

Mrs Cattermole hátrapillantott a liftek felé. Az egyik fülkéből az igazi Reg Cattermole szállt ki, hamuszín arccal, de már nem öklendezve.

– R-Reg?

Az asszony tekintete Ronra ugrott, aki cifrán elkáromkodta magát.

A kopaszodó varázsló eltátotta a száját, és fejét groteszk módon jobbra-balra forgatva, felválta bámulta a két Reg Cattermole-t.

– Hé... mi folyik itt? Mi ez!?

– Lezárni a kijáratot! Lezárni!

Egy másik liftből most Yaxley rontott ki. Rohanni kezdett a minisztériumi varázslók felé, akik azoknál a kandallóknál csoportosultak, amelyekben Mrs Cattermole kivételével immár minden mugliivadék eltűnt. A kopaszodó varázsló fel akarta emelni a pálcáját, de mielőtt megtehette volna, Harry hatalmas öklének egy jól irányzott ütése nyomán a levegőbe repült.

– Mugliivadékokat segített a szökésben, Yaxley! – bömbölte Harry.

A kopaszodó varázsló kollégái felháborodott tiltakozásba kezdtek, s ezt kihasználva Ron elkapta Mrs Cattermole-t, berántotta őt egy még működő kandallóba, és eltűnt vele. Yaxley megzavarodva kapkodta pillantását Harry és az orrba vágott varázsló között, az igazi Reg Cattermole pedig kiáltozni kezdett:

– A feleségem! Ki volt az az ember a feleségemmel!? Mi folyik itt!?

Yaxley állatias arcán Harry az igazság sejtelmét látta felderengeni.

– Gyere! – kiáltott rá Hermionéra, és rögtön el is kapta a lány kezét. Yaxley átka a feje fölött suhant el, mikor Hermionéval beugrottak a kandallóba. Ezután néhány másodperc pörgés következett, majd kiköpte őket magából egy vécékagyló. Harry felrántotta a fülke ajtaját, és megpillantotta Ront, aki még mindig Mrs Cattermole-lal birkózott.

– Nem értem, Reg...

– Eresszen el! Nem én vagyok a férje! Menjen haza!

Harry zajt hallott a háta mögötti fülkéből, és odanézett. Yaxley ugrott ki a vécékagylóból.

– Indulás! – Harry elkapta Hermione kezét, azután Ron karját, és megpördült a sarkán.

A sötét űr beszippantotta őt, jött a tüdőszorongató nyomás, de valami nem volt rendjén... Hermione keze kezdett kicsúszni a markából...

Úgy érezte, másodperceken belül megfullad: nem látott, nem kapott levegőt, és nem volt körülötte semmi, amibe belekapaszkodhatott, csak Ron karja és Hermione ujjai, amelyek kijjebb és kijjebb csúsztak...

És akkor felbukkant a szeme előtt a Grimmauld tér 12. szám bejárata a kígyó alakú kopogtatóval; mielőtt azonban levegőt vehetett volna, sikoly hangzott fel és vörös fény villant. Hermione keze egyszerre satuként szorult az övére, és ismét elsötétült a világ.

Tizennegyedik fejezet

A tolvaj

Mikor Harry kinyitotta a szemét, arany és zöld ragyogás kápráztatta el. Fogalma sem volt, mi történt vele, s csak annyit érzett, hogy avaron és gallyakon fekszik. Igyekezett levegőt szívni laposra préselt tüdejébe, közben pislogott, és hamarosan rájött, hogy a rikító ragyogás nem más, mint magas fák lombkoronáján átszűrődő napfény. Ekkor valami megmozdult közvetlenül az arca mellett. Gyorsan négykézlábra tornászta magát, arra számítva, hogy egy apró fenevaddal találja szemben magát, de kiderült, hogy a mozduló valami Ron lába volt. Harry körülnézett: ő, Ron és Hermione egy erdő fái alatt feküdtek, és látszólag egyedül voltak.

Harry első gondolata az volt, hogy a Tiltott Rengetegbe kerültek; jól tudta, milyen veszélyes lenne a roxforti birtokon mutatkozniuk, mégis megdobogtatta a szívét az ötlet, hogy a fák rejtekén odalopózhatnának Hagrid kunyhójához. Ekkor azonban Ron halkan felnyögött, s mire Harry négykézláb megindult felé, már rájött, hogy mégsem a Tiltott Rengetegben vannak: ez egy fiatal és ritka erdő volt, gyér aljnövényzettel.

Hermionéval, aki szintén négykézláb állt, Ron fejénél találkozott. A lány pillantását követve ránézett barátjára, s a látvány minden egyéb gondolatot száműzött a fejéből: Ron bal karját és oldalát vér áztatta, s az arca hamuszürke foltként derengett az avaron. A Százfűléfőzet hatása múlni kezdett: Ron nem volt már egészen Cattermole, de nem volt még egészen önmaga sem. A haja egyre vörösebb lett – úgy tetszett, mintha abba menne át a szín fakuló arcából.

– Mi történt vele?

– Amputoportált. – Hermione már nekilátott, hogy feltépje Ron inge ujját; azon volt a legtöbb és a legsötétebb a vér.

Harry elborzadt a látványtól. Az amputoportálást valamiért vicces dolognak képzelte, de ez... a zsigerei kellemetlenül mocorogni kezdtek, mikor Hermione szabaddá tette Ron vérző felkarját, amiből mintha éles késsel kikanyarítottak volna egy öklömnyi darabot.

– Gyorsan, Harry, ott van a táskám, van benne egy kis üveg boszorkányfű-kivonat...

– Táska... hozom...

Harry egy ugrással azon a helyen termett, ahol Hermione földet ért, felkapta a kis táskát, és belenyúlt. Azon nyomban tárgyak tódultak a keze alá: bőrkötésű könyvek gerincét tapintotta, gyapjúpulóverek ujját, cipősarkakat...

– Hozd már!

Harry felkapta a földről a pálcáját, és hegyét a varázstáska szájába dugta.

– Invito boszorkányfű!

Kis barna üveg röppent ki a táskából; Harry elkapta, és már ugrott is vele Hermionéhoz. Ron szeme időközben résnyire csukódott, csak a szeme fehérjéből látszott egy-egy vékony csík.

– Elvesztette az eszméletét – mondta Hermione, aki maga is falfehér volt. Mafalda vonásai már eltűntek az arcáról, csak a haja volt még itt-ott őszes. – Kinyitnád az üveget, Harry? Nagyon remeg a kezem.

Harry kihúzta az apró dugót. Hermione átvette tőle az üveget, és a tartalmából három cseppet a sebre öntött. Zöldes füst gomolygott fel, s mire eloszlott, a vérzés elállt. A seb úgy festett, mintha már vagy pár napos lenne, az eleven hús fölött kialakulóban volt az új bőr.

– Ejha – szólt elismerően Harry.

– Csak ennyit merek csinálni – mondta reszketősen Hermione. – Van olyan bűbáj, amitől teljesen meggyógyulna, de nem merek próbálkozni, mert ha elrontom, még rosszabbul lesz... Már így is nagyon sok vért vesztett...

– Hogy sérült meg? Úgy értem... – Harry megrázta a fejét, hátha attól észhez tér, és megérti, mi történt. – Hogy kerültünk ide? Azt hittem, a Grimmauld térre megyünk!

Hermione vett egy nagy levegőt. Látszott, hogy könnyekkel küszködik.

– Harry, attól félek, oda nem mehetünk vissza többet.

– Micsoda...?

– Amikor dehoppanáltunk, Yaxley belém kapaszkodott. Nem tudtam lerázni, túl erősen fogott, és még akkor is rajtam csimpaszkodott, amikor megérkeztünk a Grimmauld térre. Aztán ott – nem tudom, biztos látta az ajtót, és úgy gondolta, megérkeztünk –, szóval, éreztem, hogy már nem fog olyan erősen, és akkor sikerült megszabadulnom tőle, és gyorsan ide hoztam magunkat.

– Jó, de akkor ő most hol van? Várj csak... ugye, nem lehet a Grimmauld téren? Oda nem tud bejutni, ugye?

Hermione könnyes szemmel bólintott.

– De, sajnos azt hiszem, igen. Az... az undorártásom működött, elengedett engem, de addigra már bevittem őt a Fidelius bűbáj hatókörébe. Mivel Dumbledore halála óta mind titokgazdák vagyunk, ezzel elárultam neki a titkot, nem?

Nem volt értelme vitatkozni; Harry tudta, hogy Hermione helyesen következtet. Ha pedig Yaxley szabad bejárást nyert a házba, nem mehetnek vissza oda. A halálfaló talán már erősítést is vitt magának társas hoppanálással. Bármily barátságtalan és nyomasztó volt is a Black-ház, biztonságos menedéket nyújtott számukra, sőt a lelkes és gondoskodó szolgává vedlett Sipor jóvoltából az utóbbi időben már-már otthonuknak érezték. Harrynek belefájdult a szíve, mikor a tésztában sült húst készítő házimanóra gondolt, és korántsem az elmaradt ebédet sajnálta.

– Ne haragudj, Harry, bocsáss meg!

– Ne hülyéskedj, nem te tehetsz róla! Ha valaki, akkor én szúrtam el..

Harry belekotort a zsebébe, és elővette Mordon szemét. Hermione borzadva hőkölt hátra.

– Umbridge a szobája ajtajára szerelte, ezzel leskelődött. Nem hagyhattam ott, kiszedtem... ebből tudták meg, hogy behatolók vannak az épületben.

Mielőtt Hermione válaszolhatott volna, Ron felnyögött és kinyitotta a szemét. Az arca még mindig szürke volt, és verejték csillogott rajta.

– Hogy vagy? – kérdezte suttogva Hermione.

– Vacakul – válaszolta rekedten Ron. Mikor megtapintotta sérült karját, megvonaglott az arca. – Hol vagyunk?

– Abban az erdőben, ahol a kviddics világkupa döntőjét tartották – világosította fel Hermione. – Eldugott helyre akartam hozni magunkat, és...

– Ez ugrott be hirtelen – fejezte be helyette a mondatot Harry, körülpillantva a néptelennek tűnő tisztáson. Akaratlanul is az jutott eszébe, hogy legutóbb, mikor Hermione arra a helyre vitte őket, ami elsőre beugrott neki, a halálfalók perceken belül rájuk leltek. Legilimenciát alkalmaznának? Lehetséges, hogy Voldemort és csatlósai most is tudják, hova hozta őket Hermione?

Ron arckifejezése arról árulkodott, hogy neki is hasonló aggályai vannak.

– Nem kéne továbbmennünk innen? – kérdezte Harrytől.

– Nem t’om.

Ron arca még mindig sápadt és nyirkos volt. Megpróbált felülni, de nem volt elég ereje hozzá. Kockázatosnak tűnt újabb utazásnak kitenni őt.

– Egyelőre maradjunk itt – mondta Harry.

Hermione megkönnyebbülten talpra ugrott.

– Hova mész? – nézett rá Ron.

– Ha maradunk, nem árt biztosítanunk a helyet pár védőbűbájjal – magyarázta Hermione, azzal elővette a pálcáját, és széles sugarú kört leírva sétálni kezdett Harry és Ron körül. Menet közben varázsigéket mormolt, és Harry látta, hogy a nyomában vibrálni kezd a levegő, mintha hőfüggöny alakulna ki a kis tisztás körül.

– Salvio hexia... Protego totalum... Repudio muglicum... Disaudio... Elővehetned a sátrat, Harry...

– A sátrat?

– A táskából!

– A tás... ja persze.

Harry ezúttal nem is próbálkozott kotorászással, hanem rögtön a begyűjtő bűbájt alkalmazta. Ennek eredményeképpen előbukkant egy vászonból, zsinórokból és cövekekből álló kaotikus halom, amiben Harry – részben a macskaszag miatt – felismerte a kviddics világkupa döntője után használt sátrukat.

– Azt hittem, ez azé a Perkinsé, a minisztériumból – jegyezte meg, miután nekilátott a zsinórok kibogozásának.

– Neki most nem kell, mert kijött a lumbágója – magyarázta Hermione, aki épp végzett egy nyolc pálcamozdulatból álló bonyolult varázslattal –, úgyhogy Ron apja azt mondta, elhozhatom. Erecto! – A varázsszóra a gyűrött vászon elegánsan a levegőbe emelkedett, ugyanazzal a lendülettel kisimult, s már felvert sátor alakjában ereszkedett vissza a talajra. A meghökkent Harry kezéből kiugrott a cövek, amit épp fogott, és egy feszülő zsinór végén a földbe fúródott, jelezve a mű elkészültét.

– Cave malicium! – Hermione az ég felé tett pálcalendítéssel lezárta a bűbáj sorozatot. – Kész, ennyit tehetek. Így biztosan észrevesszük majd, ha jönnek, de azt nem garantálom, hogy ezek távol tudják tartani tőlünk Vol...

– Ne mondd ki a nevét! – mordult rá nyersen Ron.

Harry és Hermione összenéztek.

– Bocs – szabadkozott Ron; nyögve feltámaszkodott, hogy barátaira nézhessen –, de olyan ez a név, mint... mint egy rontás vagy ilyesmi. Légyszi, nevezzük inkább Tudjukkinek.

– Dumbledore azt mondta, ha félünk a névtől... – kezdte Harry.

– Nem t’om, észrevetted-e, haver, hogy Dumbledore hiába nevezte mindig a nevén Tudjukkit, attól nem lett neki jobb a végén – ömlött a szó Ronból. – Csak annyit kérek, hogy tiszteljük kicsit jobban Tudjukkit.

– Tiszteljük? – visszhangozta megütközve Harry, de Hermione szúrós pillantása figyelmeztette rá, hogy nem volna kíméletes dolog összevesznie legyengült barátjukkal.

Félig cipelték, félig vonszolták Ront, úgy sikerült csak nagy nehezen bevinniük őt a sátorba, ami belülről is pontosan úgy festett, mint legutóbbi használatakor: komplett kis lakás volt, fürdőszobával és fülkényi konyhával. Harry félretolt egy kopott karosszéket, és óvatosan lefektette a sebesültet az egyik emeletes ágy alsó matracára. Ront még ez a rövid út is nagyon megviselte: még sápadtabb lett, s miután elhelyezték az ágyon, behunyta a szemét és jó ideig hallgatott.

– Főzök egy teát – tüsténkedett Hermione, s már indult is a konyha felé a gyöngyös táskából előbányászott teáskannával és bögrékkel.

A forró ital most ugyanolyan jólesett Harrynek, mint a Lángnyelv-whisky Mordon halálának estéjén: mintha feloldotta volna a mellkasában terpeszkedő félelem egy részét. Néhány perc hallgatás után Ron törte meg a csendet:

– Szerintetek mi lett Cattermole-ékkal?

– Kis szerencsével sikerülhetett megszökniük. – Hermione úgy szorongatta bögréjét, mintha attól várna megnyugtatást. – Ha Mr Cattermole-nak volt egy kis esze, társas hoppanálással elvitte onnan a feleségét, és ha a nő hallgatott Harryre, akkor már árkon-bokron túl vannak a gyerekeikkel együtt.

– Bár úgy lenne – dörmögte Ron, és visszadőlt a párnájára. A tea neki is jót tett: mintha már egy árnyalatnyival jobb színben lett volna. – De sajnos ahogy az emberek velem beszéltek, amikor Reg Cattermole voltam, abból úgy tűnt, hogy a pasas nem egy észlény. Tényleg remélem, hogy sikerült megszökniük... mert ha mind a ketten az Azkabanban kötnek ki miattunk...

Harry Hermionéra nézett; meg akarta tudakolni tőle, hogy Mrs Cattermole pálca nélkül is képes lehetett-e együtt hoppanálni a férjével – de a kérdés a torkára forrt. Hermione olyan ellágyult arccal hallgatta a Cattermole-ékért aggódó Ron monológját, hogy Harry jószerével úgy érezte, mintha azon kapta volna, hogy megcsókolja a fiút.

– Na és nálad van? – kérdezte, részben hogy emlékeztesse jelenlétére a lányt.

Hermione összerezzent.

– Mi... micsoda?

– Hát miért csináltuk az egészet? A medál! Hol van a medál?

– Megtaláltátok!? – kiáltott fel Ron, és kicsit feljebb tornászta magát az ágyon. – És ezt így kell megtudnom? Mért csak most mondjátok?

– Mert eddig nagyjából azzal voltunk elfoglalva, hogy életben maradjunk – emlékeztette Hermione. – Tessék, itt van.

Azzal elővette talárja zsebéből a medált, és Ron kezébe nyomta.

Az aranyfüggő tyúktojás nagyságú volt, s a sátorba beszűrődő tompa fényben apró zöld ékkövekből kirakott, díszes S betű csillant meg rajta.

– Nem lehet, hogy valakinek már sikerült hatástalanítania, mióta Sipornál volt? – vetette fel reménykedve Ron. – Úgy értem, biztos, hogy még mindig horcrux?

– Szerintem az – felelte Hermione, miután visszakérte a medált, hogy alaposabban szemügyre vehesse. – Biztos lenne rajta valamilyen nyoma annak, ha mágikus úton kiürítették volna.

E szavakkal továbbadta a függőt Harrynek, aki forgatni kezdte az ujjai között. A medál sértetlennek tűnt, egy karcolás se volt rajta. Harry emlékezett az átlyukasztott naplóra és a horcrux-gyűrű kövére, ami eltört, mikor Dumbledore semlegesítette a varázsát.

– Egyetértek Siporral – jelentette ki. – Valahogy ki kell nyitnunk, csak utána tudjuk elpusztítani, ami benne van.

Most, hogy ezt kimondta, hirtelen tudatosult benne, mit tart a kezében, mi lakik az aranyajtók között – és olyan heves undor fogta el, hogy legszívesebben elhajította volna a sok viszontagság árán megszerzett horcruxot. Miután lecsillapította magában ezt a késztetést, megkísérelte körömmel felfeszíteni a medált, majd kimondta rá azt a bűbájt, amivel Hermione kinyitotta Regulus szobájának ajtaján a zárat. Egyik módszer se működött. Visszaadta hát az ékszert barátainak, hogy ők is próbálkozhassanak, de se Ron, se Hermione nem járt sikerrel.

– De ti is érzitek, nem? – kérdezte fojtott hangon Ron, összezárt markában tartva az aranyfüggőt.

– Mit?

Ron átadta Harrynek a horcruxot, s ő pár másodperc múlva már értette, mire gondol barátja. Nem tudta volna megmondani, hogy saját ereinek lüktetését érzi-e, vagy tényleg dobog valami – talán egy apró fémszív – a medálban.

– Mit csinálunk vele? – tette fel a kérdést Hermione.

– Őrizzük, és közben kitaláljuk, hogyan tudjuk elpusztítani – felelte Harry, és irtózását legyőzve a nyakába akasztotta az aranyláncot, a medált pedig bedugta talárja alá, a Hagridtól kapott erszény mellé. Azután felállt, kinyújtóztatta tagjait, majd Hermionéhoz fordulva folytatta: – Szerintem felváltva őrködjünk a sátor előtt. És valami kaját is kéne szerezni. Te nyugton maradsz – szólt rá Ronra, aki megpróbált felülni, és ettől arcszíne a zöld egy csúf árnyalatába váltott.

A gyanuszkópot, amit Harry a születésnapjára kapott Hermionétól, kitették a sátorbeli asztal közepére, emellett a nap hátralevő részében Harry és Hermione felváltva őrt álltak. A gyanuszkóp azonban mindvégig néma és mozdulatlan maradt, s az erdőnek azon a részén, ahol tábort ütöttek – vagy Hermione mugliriasztó bűbájainak köszönhetően, vagy mert amúgy is ritkán tévedtek arra emberek – egész nap nem tűnt fel más, csak néhány madár és mókus. Ebben az este sem hozott változást – Harry tíz órakor, mikor átvette az őrséget Hermionétól és fényt gyújtott pálcája hegyén, kihalt erdőt látott maga körül, s csupán a csillagos égnek a tisztásról látszó kis foltjára tekintve pillantott meg néhány csapongva vadászó denevért.

Most már nagyon éhes volt, kicsit szédült is tőle. Hermione nem pakolt ételt a varázstáskába, mivel úgy tervezték, hogy este már ismét a Grimmauld téren lesznek. Egész nap nem ettek mást, csak azt a pár gombát, amit Hermione a közeli fák alatt gyűjtött és megfőzött egy csajkában. Ron két falat után émelyegni kezdett, és lemondott az adagjáról, s Harry is csak azért gyűrte le a magáét, mert nem akarta Hermionét megsérteni.

Az erdő csöndjét néha furcsa zörgés és gallyak roppanása törte meg. Harry szinte biztos volt benne, hogy állatok járnak a sötétben, nem emberek, de azért készenlétben tartotta pálcáját. A gyomra, mely amúgy is hevesen jelezte igényét valamilyen, a kevéske gumiszerű gombánál méltóbb tartalomra, szúrni kezdett a nyugtalanságtól.

Arra számított, hogy öröm és megkönnyebbülés fogja eltölteni, ha sikerül visszalopniuk a horcruxot, de csalódnia kellett; most, ahogy ott ült és nézte a sötétséget, amiből pálcája csak egy kis foltot világított meg, nem volt semmi más a szívében, csak aggodalom és a kérdés, hogy hogyan tovább. Úgy érezte magát, mint akinek heteken, hónapokon, sőt éveken át tartó rohanás után hirtelen meg kell torpannia, mert kifogyott az út a lába alól.

További horcruxok várnak rá valahol, de hogy hol, arról halvány fogalma sincs. Még azt sem tudja pontosan, hogy miféle dolgokat keres. A tetejébe ott a kérdés, hogy miként pusztíthatná el az egyetlen horcruxot, amit már megtalált, azt, ami most a bőrén pihen. A medál furcsamód nem vette át teste melegét, olyan hideg maradt, mintha abban a percben vették volna ki jeges vízből. Harry időről időre érezni vélte – ha nem csupán képzelte – az apró szív szabálytalan lüktetését a magáé mellett.

Ahogy ott ült a sötétben, homályos balsejtelmek ébredtek benne; próbálta elnyomni, elkergetni őket, de azok makacsul újra meg újra visszatértek. Nem élhet az egyik, míg él a másik. Ronra és Hermionéra gondolt, a barátaira, akik most halkan beszélgettek a háta mögött a sátorban. Ők, ha akarnak, bármikor kiszállhatnak ebből – de ő nem. És miközben próbált úrrá lenni félelmén és kimerültségén, úgy érezte, a lüktető horcrux ott a mellén óraként méri az időt, ami még hátravan neki... Ez hülyeség, szólt rá magára, ne gondolj ilyet...

A sebhelye finoman szúrni kezdett. Ezt sötét gondolatainak számlájára írta, igyekezett hát más dolgokon töprengeni. Eszébe jutott szerencsétlen Sipor, aki őket várta haza, de helyettük Yaxleyt kapta. Vajon hallgatni fog a manó, vagy elmond a halálfalónak mindent, amit tud? Hinni akarta, hogy Sipor iránta táplált érzései megváltoztak az elmúlt egy hónapban, de hát bármi történhet... Mi lesz, ha a halálfalók kínvallatásnak vetik alá Siport? Rémséges képek sora tódult Harry fejébe, de ezeket is próbálta elkergetni, hiszen úgyse tehetett semmit a manóért. Hermionéval már beszéltek erről, és úgy döntöttek, jobb, ha Harry nem hívja magához Siport, hisz megtörténhetett, hogy egy minisztériumi ember is felbukkan vele együtt. Nem volt rá garancia, hogy a manók hoppanálása tökéletesebb az emberekénél, mentes attól a hibától, ami lehetővé tette, hogy Yaxley Hermione ruhájába kapaszkodva a Grimmauld térre repülhessen velük.

Harrynek most már izzott a sebhelye. Arra gondolt, hogy milyen sok mindent nem tudnak – Lupinnak igaza volt, amikor a mágia olyan formáit emlegette, amelyekkel álmukban sem találkoztak még. Miért nem mondott többet Dumbledore? Talán mert azt hitte, lesz még rá ideje bőven? Azt hitte, hosszú évekig fog még élni, akár évszázadokig is, mint a barátja, Nicholas Flamel? Ha azt hitte, hát tévedett... Piton tett róla... Piton, az alattomos kígyó, aki lesújtott a torony tetején...

És Dumbledore zuhant... és zuhant...

– Add ide, Gregorovics!

Harry hangja magas volt, éles és jéghideg. Hosszú fehér ujjakkal tartotta a pálcáját. A férfi, akire rászegezte, fejjel lefelé lógott a levegőben, pedig nem tartotta semmi; ott lengett láthatatlan kötelek fogságában, borzalmas módon a teste köré csavart végtagokkal. Rettegés torzította arca, mely egy magasságban volt Harryével, vöröslött a fejébe tódult vértől. Hófehér hajával és sűrű, bozontos szakállával olyan volt, mint egy gúzsba kötött Mikulás.

– Már nincs nálam! Nincs nálam! Réges-régen, sok-sok éve ellopták tőlem!

– Ne hazudj Voldemort nagyúrnak, Gregorovics. Ő rájön arra... mindig rájön.

A fellógatott ember pupillája tág volt, kitágult a félelemtől, s még egyre nőtt és nőtt, mígnem feketesége teljesen elnyelte Harryt...

Sötét folyosón sietett most végig a tömzsi Gregorovics mögött, akinek lámpa lengett a kezében. Gregorovics berontott a folyosó végén nyíló szobába, s a lámpa fénye egy műhelyt világított meg; gyaluforgács és arany csillogott a lengő fénykörben, s az ablakpárkányon, hatalmas madár módjára egy aranyszőke hajú fiatalember kuporgott. Abban a fél másodpercben, amíg a lámpa fénye ráesett, Harry örömöt látott ragyogni a csinos arcon, aztán a behatoló kilőtt pálcájából egy kábító átkot, majd diadalmas kacajjal kiugrott az ablakon.

És Harry már száguldott is vissza, kirepült a széles, alagútszerű pupillából, és meglátta Gregorovics rettegő arcát.

– Ki volt a tolvaj, Gregorovics? – kérdezte az éles, jéghideg hang.

– Nem tudom, sose tudtam meg, egy fiatalember... ne... könyörgök... Neee!

Hosszan elnyúló ordítás következett, aztán egy zöld villanás...

– Harry!

Harry zihálva kinyitotta a szemét. A homloka lüktetett a fájdalomtól. Mikor elvesztette az öntudatát, nekidőlt a sátor falának, de lecsúszott a vászonról, s most elterülve feküdt a földön. Felnézett Hermionéra, aki bozontos hajával eltakarta az égnek a sötét ágak között kilátszó kis foltját.

– Álmodtam. – Harry gyorsan felült, és igyekezett ártatlan tekintettel viszonozni a lány haragos pillantását. – Biztos elbóbiskoltam, bocsánat.

– Tudom, hogy a sebhelyed volt! Látom az arcodon! Megint belenéztél Vol...

– Ne mondd ki a nevét! – hallatszott Ron dühös mordulása a sátor mélyéről.

– Jól van! – csattant fel Hermione. – Belenéztél Tudodki fejébe!

– Nem szándékosan tettem! – védekezett Harry. – Álom volt! Te talán tudsz parancsolni az álmaidnak, Hermione?

– Ha megtanultad volna az okklumenciát...

De Harrynek most nem volt türelme szidalmakat hallgatni; arról akart beszélni, amit az imént látott.

– Megtalálta Gregorovicsot, és azt hiszem, meg is ölte, de előtte behatolt Gregorovics elméjébe, és láttam...

– Jobb lesz, ha átveszem az őrséget – vágott a szavába fagyosan Hermione –, ha annyira fáradt vagy, hogy elalszol.

– Tudok őrködni!

– Nem, nyilván kimerült vagy. Menj, feküdj le!

Hermione konok képpel leült a sátor elé. Harry dühös volt, de nem akart veszekedést, bebújt hát a sátorba.

Az alsó ágyról kikandikált Ron sápadt ábrázata. Harry felmászott fölé, lefeküdt, és a sötét vászonmennyezetre bámult. Néhány másodperc múltán Ron megszólalt, de olyan halkan, hogy a bejárat előtt ülő Hermione ne hallhassa szavait:

– Mit csinál Tudodki?

Harry homlokráncolva igyekezett felidézni a részleteket, majd belesuttogta a sötétbe:

– Megtalálta Gregorovicsot. Megkötözte és kínozta.

– Hogy akar új pálcát csináltatni vele, ha megkötözi?

– Nem t’om... furcsa az egész.

Harry behunyta a szemét, végiggondolta, amit látott és hallott. Minél több részletet idézett fel, annál érthetetlenebb volt számára az egész... Voldemort egy szóval sem említette az ő, Harry pálcáját, nem beszélt ikerpálcákról, se arról, hogy Gregorovicsnak készítenie kellene egy erősebb, Harryét legyőző pálcát...

– Valamit meg akart kapni Gregorovicstól – suttogta csukott szemmel Harry. – Követelte tőle, de Gregorovics azt mondta, ellopták... és aztán... aztán...

Újra látta, amint Voldemortként berepül Gregorovics szemébe, az emlékeibe...

– Olvasott Gregorovics elméjében... láttam egy srácot, aki egy ablakpárkányon guggolt, és kilőtt egy átkot Gregorovicsra, aztán leugrott és eltűnt. Ő volt a tolvaj, ő lopta el, amit Voldemort keres. És ismerős volt, láttam már valahol...

Harry sokért nem adta volna, ha még egy pillantást vethet a nevető fiú arcára. Gregorovics azt mondta, a lopás réges-régen történt. Hogy lehet olyan ismerős neki a hajdani fiatal tolvaj?

A sátor fala kizárta az erdő halk zörejeit; Harry nem hallott mást, csak Ron légzését.

– Nem láttad, mi volt a tolvajnál? – kérdezte kisvártatva Ron.

– Nem... valami apró tárgy lehetett.

– Harry?

Ron matraca alatt megreccsentek a deszkák, ahogy megfordult az ágyon.

– Harry, nem lehet, hogy Tudodki megint bűvölni akar egy horcruxot, és ahhoz keres valamit?

– Nem tudom – felelte töprengve Harry. – Lehet. De nem lenne túl veszélyes még egyet csinálnia? Hermione azt mondja, már ennyit is alig bír el egy ember lelke.

– Igen, de lehet, hogy ő ezt nem tudja.

– Hát igen – dünnyögte Harry. – Az lehet.

Mindeddig abból indult ki, hogy Voldemort az ikerpálcák problémáját próbálja kikerülni, arra vár megoldást az öreg pálcakészítőtől... és mégis megölte őt – anélkül, hogy akár csak egyetlen kérdés erejéig firtatta volna a pálcavarázstan titkait.

Mit keres Voldemort? Miért van az, hogy bár hatalma alá hajtotta a Mágiaügyi Minisztériumot és a fél varázsvilágot, most mégis messze jár, és elszántan keres valamely tárgyat, ami egykor Gregorovics birtokában volt, s amit a titokzatos tolvaj ellopott?

Harry maga előtt látta a szőke ifjú arcát – a ravaszság diadala tükröződött rajta, az a vásott, csúfondáros vidámság, ami a Fred-George párost is jellemezte. Úgy rugaszkodott el az ablakpárkányról, mint egy madár, és Harry már látta őt valahol, de hol, vajon hol...

Gregorovics már halott, így most a vásott képű tolvaj volt veszélyben; körülötte forogtak Harry gondolatai, mikor az alsó ágyról felhangzott Ron horkolása, s még akkor is, mikor ő maga lassan újra álomba merült.

Tizenötödik fejezet

A kobold bosszúja

Harry másnap kora reggel, mikor barátai még aludtak, kilopózott a sátorból, és megkereste a környező erdőrész legöregebb, leggöcsörtösebb és legszívósabbnak látszó fáját. Annak az árnyékában aztán eltemette Rémszem Mordon szemét, majd megjelölte a helyet egy kis kereszttel, amit pálcájával vésett a fa kérgébe. Nem volt valami díszes a sír, de mindenképp méltóbb volt Rémszemhez, mint egy lyuk Dolores Umbridge ajtaján. Ezután Harry visszament a sátorhoz; várta, hogy barátai felébredjenek és megvitassák vele, mi legyen a következő lépés.

Harry és Hermione azon az állásponton voltak, hogy nem biztonságos túl sokáig egy helyen időzniük; Ron egyetértett velük, csak az volt a kikötése, hogy legközelebb egy sonkás szendvics közvetlen közelében hoppanáljanak. Miután ebben megegyeztek, Hermione feloldotta a tisztás körüli védőbűbájokat, Harry és Ron pedig eltüntettek a talajról minden nyomot, ami az ottlétükről árulkodhatott. Eztán dehoppanáltak, és a mágikus utazás végén egy városka határában találták magukat.

Miután egy kis facsoport rejtekén sátrat vertek és megfelelően körülvették a táborhelyet védőbűbájokkal, Harry magára öltötte a láthatatlanná tévő köpenyt, és elindult élelmet szerezni. Szándékáról azonban le kellett tennie, ugyanis alighogy beért a városkába, hirtelen elsötétült az ég, köd szállt le, és természetellenes hideg csapta meg őt – s egy lépést sem tudott továbbmenni.

– De hisz csodálatos patrónust tudsz megidézni! – kiáltott fel méltatlankodva Ron, miután Harry üres kézzel, kifulladva beesett a sátorba, s némán eltátogta a „dementorok” szót.

– Nem tudtam... nem ment – zihálta Harry szúró oldalát szorongatva. – Nem... sikerült.

Barátai döbbent és csalódott arca láttán elszégyellte magát. Akár egy lidérces álom, olyan volt az élmény: a tüdejébe markoló hideg, a távoli sikolyok a fülében, a ködből előbukkanó dementorok látványa és a tudat, hogy képtelen a védekezésre. Minden akaraterejére szüksége volt ahhoz, hogy egyáltalán mozdulni tudjon, el tudjon menekülni, otthagyva a vak dementorokat a muglik között, akik nem láthatták a parazitákat, de biztosan érezték kisugárzásukat, a bénító reménytelenséget.

– Szóval még mindig nincs kaja – dörmögte Ron.

– Szűnj meg! – pirított rá Hermione. – Mi történt, Harry? Mi lehetett az oka, hogy nem tudtál patrónust megidézni? Tegnap még gond nélkül sikerült!

– Nem tudom.

Harry magába roskadva ült Perkins egyik kopott karosszékén, s percről percre jobban szégyellte magát. Ijedt is volt, attól félt, valami elromlott benne. A tegnapi nap végtelenül távolinak tűnt, úgy érezte, mintha egyszerre megint az a tizenhárom éves gyerek lenne, aki elájult a Roxfort Expresszen.

Ron belerúgott egy szék lábába.

– Mi nem tetszik? – mordult rá Hermionéra. – Kilyukad a gyomrom! Összesen két mérgesgombát ettem tegnap reggel óta, és közben félig elvéreztem!

– Akkor menj, verekedd át magad a dementorokon – vetette oda neki sértetten Harry.

– Ha nem látnád, fel van kötve a karom!

– Kifogást találni könnyű.

– Micsoda!? Ezt meg...

– Hát persze! – csapott a homlokára Hermione, s ezzel elérte, hogy a fiúk meghökkenten elhallgassanak. – Add ide a medált, Harry! Add már! – ismételte türelmetlenül csettintgetve, mikor Harry nem reagált. – A horcruxot, Harry, add ide, ott lóg a nyakadban!

Harry átemelte a fején az aranyláncot, s az ékszert a lány feléje nyújtott tenyerére helyezte. Amint a medál elvált a testétől, egyszerre szabadnak és furcsán könnyűnek érezte magát. Addig észre se vette, hogy verejtékezik, és a szorító érzés a gyomrában is csak most tudatosodott benne, amikor már elmúlt.

– Jobban vagy? – tudakolta Hermione.

– Ezerszer jobban!

– Harry... – A lány leguggolt elé, és úgy beszélt hozzá, ahogy nagybetegekhez szokás. – Nem elképzelhető, hogy megszállott állapotban voltál?

– Micsoda? Dehogy! – tiltakozott Harry. – Tudom, mi történt, amíg rajtam volt, mindenre emlékszem. Ha megszállt volna valami, nem emlékeznék rá, mit csináltam, nem? Ginny azt mondta, bizonyos időszakok teljesen kiestek neki.

– Hm. – Hermione elgondolkodva szemlélte a nehéz medált. – Lehet, hogy nem kéne magunkon viselnünk. Tartsuk inkább a sátorban.

– Nem hagyjuk csak úgy itt heverni – szögezte le határozottan Harry. – Elveszhet, ellophatják...

– Jól van, jól van – vágta rá Hermione, azzal a nyakába akasztotta a láncot, és az inge alá dugta a függőt. – De felváltva fogjuk hordani, hogy senkin ne legyen túl sokáig.

– Szuper – morogta ingerülten Ron. – Most, hogy ezt a problémát is megoldottuk, szerezhetnénk végre valami kaját?

– Igen, de próbálkozzunk inkább máshol. – Hermione vetett egy oldalpillantást Harryre. – Nincs értelme egy olyan helyhez ragaszkodnunk, ahol tudjuk, hogy dementorok vannak.

Végül egy tágas mezőn vertek tábort éjszakára, egy magányos tanya közelében, ahonnan sikerült tojást és kenyeret szerezniük.

– Ez nem volt lopás, ugye? – aggodalmaskodott Hermione, miközben magukba tömték a kenyérre halmozott rántottát. – Hagytam egy kis pénzt a tyúkketrecben.

Ron telepakolt szájjal forgatta a szemét.

– De aggódj bár biddenen, Herbione! Gyugi!

Teli hassal valóban sokkal könnyebb volt megnyugodniuk. Aznap este nevetés feledtette a dementorokról folytatott vitát; Harry jókedvű volt, s még a jövőt is biztatóbbnak látta, mikor elsőként kiült a sátor elé őrködni.

Most szembesültek először a ténnyel, hogy a jóllakottság derűs hangulatot, az éhség pedig csüggedést és civakodást jelent. Ez Harryt lepte meg a legkevésbé, hiszen ő már Dursleyéknál megismerkedett az éhezés élményével; Hermione is viszonylag jól viselte azokat az estéket, amikor csak néhány erdei bogyó vagy pár dohos keksz került vacsorára – talán kicsit zsémbesebb volt olyankor, és a hallgatásai mogorvábbnak tűntek. Ront viszont, aki gondos édesanyja és a roxforti házimanók jóvoltából napi három kiadós étkezéshez volt szokva, ingerlékennyé és kiszámíthatatlanná tette az éhség. Ha pedig a kényszerű böjtre olyankor került sor, mikor épp nála volt a horcrux, egyenesen kiállhatatlan volt.

– Na mi lesz, mit csinálunk? – ez vált a szavajárásává. Ő maga egy fia ötlettel se állt elő, barátaitól viszont elvárta, hogy terveket kovácsoljanak, amíg ő ül és a sovány koszt miatt búslakodik. Harry és Hermione a maguk részéről többórás, meddő eszmecseréket folytattak arról, hogy merre lehet a többi horcrux, és hogy miként kellene elpusztítaniuk azt az egyet, ami már a birtokukban van; új információk híján azonban mindinkább csak ismételni tudták magukat.

Dumbledore-nak abból a megjegyzéséből kiindulva, hogy Voldemort bizonyára számára fontos helyeken rejtette el a horcruxokat, Harry és Hermione bús litánia módjára újra meg újra végigmentek Voldemort életének fontosabb állomásain. Töprengéseik kiindulópontjai az alábbi helyek voltak: az árvaház, ahol Voldemort született és nevelkedett, a Roxfort, ahol tanult, a Borgin & Burkes, ahol az iskola után dolgozott, és Albánia, ahol száműzetése éveit töltötte.

– Helyes, irány Albánia! – gúnyolódott Ron. – Ha rászánunk egy délutánt, biztos át tudunk kutatni egy egész országot.

– Ott semmit se találnánk – vélekedett Hermione. – Amikor száműzetésbe kényszerült, már túl volt öt horcrux elkészítésén, és Dumbledore-nak meggyőződése volt, hogy a kígyó a hatodik. Az pedig nem Albániában van, hanem mindig ott, ahol Vol...

– Megkértelek, hogy ne mondd ki a nevét!

– Jó, jó! Mindig ott van, ahol Tudjukki – most boldog vagy?

– Nem felhőtlenül.

– Nem hiszem, hogy bármit is elrejtett volna a Borgin & Burkesben – jelentette ki sokadszorra is Harry, csak hogy megtörje a feszült csendet. – Borgin és Burke a sötét varázstárgyak szakértői voltak, első látásra felismertek volna egy horcruxot.

Ron színpadiasan ásított. Harry legyőzte késztetését, hogy hozzávágjon valamit, és tovább beszélt:

– Még mindig azt mondom, hogy eldugott valamit a Roxfortban.

Hermione sóhajtott.

– Dumbledore azt megtalálta volna, Harry!

Erre Harry is megismételte az érvet, amit elmélete megtámogatására mindig bevetett.

– Dumbledore sose áltatta magát azzal, hogy ismeri a Roxfort összes titkát. Ezt ő maga mondta nekem. Higgyétek el, ha van olyan hely, ami igazán fontos volt Vol...

– Hé!

– Jó, Tudjukkinek! – harsogta Harry, kifogyva a béketűrésből. – Ha van olyan hely, ami igazán fontos volt Tudjukkinek, az a Roxfort!

– Jaj, nee – fintorgott Ron. – Pont az iskola?

– Igen, pont az iskola! Az volt az első igazi otthona, az első hely, ahol különleges valakinek érezhette magát. Ragaszkodott a Roxforthoz, és amikor végzett...

– Most Tudjukkiről beszélsz, nem magadról, ugye? – vetette közbe Ron, a nyakában lógó horcrux láncát húzogatva. Harry erős kísértést érzett, hogy elkapja a láncot, és megfojtsa vele barátját.

– Mesélted, hogy Tudjukki tanári állást kért Dumbledore-tól, miután végzett – kanyarodott vissza a témához Hermione.

– Igen – bólintott Harry.

– És Dumbledore szerint csak azért akart visszatérni a Roxfortba, hogy megkeressen valamit, feltehetőleg valamelyik alapító hagyatékát, hogy abból is horcruxot csináljon.

– Pontosan.

– De nem kapta meg a tanári állást – hangsúlyozta Hermione. – Tehát nem is volt alkalma megkeresni azt a tárgyat és elrejteni a Roxfortban!

– Jó, oké – adta meg magát Harry. – A Roxfort kipipálva.

Ezután, jobb ötletük nem lévén, elutaztak Londonba, és kutatni kezdtek az árvaház után, ahol Voldemort nevelkedett. Hermione besurrant egy könyvtárba, és az ott talált nyilvántartásból kiderítette, hogy az épületet rég lebontották. A megadott címen egy toronymagas irodaházat találtak.

– Kezdjünk el ásni a pincében? – vetette fel csekély lelkesedéssel Hermione.

– Eszében se volt idehozni a horcruxát – szögezte le Harry, amit mindvégig tudott: Voldemort menekült a gyűlölt árvaházból, távol állt tőle, hogy ott rejtse el lelke egy részét. Dumbledore azt mondta, Voldemort előkelő vagy éppen titokzatos helyeket választott horcruxai számára, márpedig Londonnak ezt a barátságtalan, szürke szegletét össze sem lehetett hasonlítani a Roxforttal, a minisztériummal vagy például egy olyan aranyajtós-márványpadlós épülettel, mint a Gringotts, a varázslóbank.

Bár ekkorra teljesen kifogytak az ötletekből, folytatták vidéki körútjukat, s biztonsági megfontolásokból sehol nem maradtak egy éjszakánál tovább. Reggelenként rutinszerűen eltüntették a nyomaikat, aztán áthoppanáltak egy másik néptelen, félreeső helyre. Aludtak erdőkben, sziklahasadékokban, hangafüves pusztákon, sünzanóttal benőtt hegyoldalakon és egyszer egy kavicsos aljú barlangban. Nagyjából tizenkét óránként továbbadták az épp soron következőnek a horcruxot, mintha egy perverz, lassított „megy a gyűrű”-játékot játszanának, amiben tizenkét óra szorongás a nyeremény.

Harry sebhelye rendszeresen sajgott, leggyakrabban akkor, ha nála volt a horcrux. Néha előfordult, hogy megfeledkezett magáról, és elárulta fájdalmát.

– Mi van? Mit láttál? – faggatta Ron, valahányszor észrevette, hogy Harry összerándul.

– Egy arcot – motyogta minden ilyen alkalommal Harry. – Megint ugyanazt. A tolvajt, aki meglopta Gregorovicsot.

Ron ilyenkor szó nélkül elfordult – nem is próbálta titkolni csalódottságát. Harry tudta, hogy barátja a családjáról vagy a Főnix Rendjéről szeretne híreket hallani, de hát ő, Harry végső soron nem tévéantenna volt, amit tetszés szerinti csatornára lehet hangolni. Csak azt láthatta, ami Voldemortot éppen foglalkoztatta, márpedig a jelek szerint a nagyúr gondolatainak tárgya ez idő tájt szinte mindig a csúfondáros képű ismeretlen volt, akinek a nevét és hollétét Harry meggyőződése szerint Voldemort éppoly kevéssé sejtette, mint ő. Idővel megtanulta, hogy ha felizzik a sebhelye és feltűnik a fejében a szőke ifjú képe jobb, ha jelét sem adja fájdalmának, mert a tolvaj említésére barátai mindig ingerült elutasítással reagáltak. Ezt nem is vehette zokon tőlük, hiszen sokkal fontosabb lett volna, hogy végre megtudjanak valamit a horcruxokról.

Ahogy a napok hetekké gyűltek, Harryben felébredt a gyanú, hogy Ron és Hermione rendszeresen kitárgyalják őt a háta mögött. Többször is előfordult, hogy hirtelen elhallgattak, mikor Harry a sátorba lépett, és két ízben rajtakapta őket, amint félrevonulva összedugták a fejüket, és lázasan sugdolóztak – mindkét alkalommal elnémultak, mikor észrevették Harry közeledtét, és úgy tettek, mintha fáért vagy vízért indultak volna.

Harryben újra meg újra felmerült, hogy barátai talán csak azért vállalkoztak erre az immár céltalan tévelygésnek tűnő útra, mert arra számítottak, hogy neki van valamiféle kidolgozott terve, amibe idővel ők is beavatást nyernek. Ron nem is próbálta titkolni rosszkedvét, s Harry kezdett attól tartani, hogy Hermionéban is csalódást kelt vezéri teljesítménye. Kétségbeesésében újabb lehetséges horcrux-rejtekhelyeken törte a fejét, de mindig csak a Roxfort jutott eszébe, s mivel barátai ez ügyben már többször leszavazták, feleslegesnek tűnt erőltetnie a dolgot.

A tájat, amit keresztülkasul beutaztak, lassan meglepte az ősz: sátrukat immár többnyire lehullott levelek puha szőnyegén verték fel; ha ködöt láttak, már nem feltétlenül gyanakodtak dementorok jelenlétére, és megpróbáltatásaikat egyre gyakrabban tetézte szeles, esős időjárás. Az a különben örvendetes tény, hogy Hermione egyre biztosabb szemmel ismerte fel az ehető gombákat, nemigen tudta kárpótolni őket a hosszúra nyúló elszigeteltségért, a nyomasztó összezártságért és azért, hogy nem kaptak semmiféle hírt a Voldemort elleni háború állásáról.

– Az anyám – jegyezte meg Ron egyik este, mikor egy walesi folyó partján felvert sátrukban ücsörögtek – a semmiből is tud ehető kaját varázsolni.

Kedvetlenül turkálta a tányérján heverő kissé szenes, szürke haldarabot. Harry önkéntelenül barátja nyakára nézett, és ott várakozásának megfelelően meg is pillantotta a horcrux aranyláncát. Így könnyebb volt válasz nélkül hagynia a morgolódást – tudta, hogy Ron hozzáállása némiképp javulni fog, amint leveszi a medált.

– A semmiből édesanyád se tud ennivalót csinálni – mondta Hermione. – Arra senki sem képes. Az étel az első számú az elemi transzformáció Gamp-féle törvényében említett öt kivétel közül...

– Megkérhetlek, hogy emberi nyelven beszélj? – dörmögte Ron, miközben kipiszkált egy szálkát a foga közül.

– A semmiből nem lehet ehető ételt csinálni! Lehet begyűjtő bűbájt alkalmazni, ha tudod, hol az ennivaló, lehet növelni a mennyiségét, ha van valamennyi...

– Ezt az undort eszedbe ne jusson szaporítani – undokoskodott Ron.

– A halat Harry fogta, én pedig elkészítettem, ahogy tudtam! Érdekes módon valahogy mindig rám marad ez a feladat, gondolom, azért, mert lány vagyok!

– Nem, azért, mert állítólag te varázsolsz a legjobban! – replikázott Ron.

Hermione felpattant, úgyhogy a bádogtányérján szomorkodó sültcsukadarabok a földön kötöttek ki.

– Helyes, akkor holnap te főzöl, Ron, te szerzed meg a hozzávalókat, és te próbálsz ehető kaját bűvölni belőlük! Én meg majd ülök és nyavalygok meg pofákat vágok, és majd meglátjuk, hogy fog esni neked...

– Csend! – Harry felugrott, és mindkét kezét felemelte. – Fogd be a szád!

Hermione elsápadt a felháborodástól.

– Hogy állhatsz mellé, mikor sose csinál semmit...

– Maradj már csöndben, hallok valamit!

Harry meg se moccant, csak állt figyelmeztetően felemelt kézzel, és fülelt. Pár másodpercig csak a sötét folyó zúgását hallotta, aztán ismét felcsendültek a hangok. Ránézett a gyanuszkópra. Az meg se mozdult.

– Van körülöttünk Disaudio-bűbáj, ugye? – kérdezte suttogva Hermionét.

– Minden van – érkezett az elsuttogott válasz. – Disaudio, mugliriasztó és kiábrándító bűbájok, a szokásos koktél. Akárkicsodák is, nem hallhatnak és nem is láthatnak minket.

A megcsúszó cipőtalpak meg a legördülő kövek és ágak keltette zaj elárulta, hogy kisebb csapatnyi ember igyekszik lefelé azon a fákkal benőtt, meredek lejtőn, ami levezetett a Harryéknek sátorhelyül szolgáló keskeny lapos partsávra. Mindhárman előhúzták a pálcájukat, és vártak. A maguk köré vont bűbájoknak elegendőnek kellett lenniük hozzá, hogy muglik és hétköznapi boszorkányok meg varázslók ne vehessék észre őket a sötétben. Ha a jövevények halálfalók voltak, akkor csak reménykedhettek benne, hogy védelmi rendszerük a fekete mágia próbáját is kiállja.

Mire a csoport leért a partra, beszélgetésük már tisztábban hallatszott, mégsem lett érthetőbb. Harry úgy becsülte, hogy nem lehetnek távolabb tőlük öt méternél, de a folyózúgásban nem mert volna megesküdni erre. Hermione felkapta a gyöngyös táskát, kotorászni kezdett benne, és kisvártatva előhúzott három telefület. Dobott egyet-egyet Harrynek és Ronnak, akik sebtében a fülükbe illesztették a hússzínű zsineg egyik végét, a másikat pedig kidugták a sátor bejáratán.

Másodpercekkel később Harry már meg is hallotta egy férfi fáradt hangját:

– Itt szoktak lenni lazacok, bár lehet, hogy még nincs szezonjuk. Invito lazac!

Távoli loccsanások sorozata, majd tenyérbe csapódó haltestek zaja hallatszott. Valaki elégedetten morgott. Harry még jobban belenyomta a mágikus fület a magáéba: zavarta a folyó keltette háttérzaj, de azért ki tudta venni, hogy mások is beszélnek, mégpedig olyan nyelven, amihez foghatót még sosem hallott. Az idegenek beszéde durva és dallamtalan volt, reszelős torokhangok sorából állt. Úgy tűnt, ketten használják ezt a nyelvet: egyikük egy árnyalatnyival mélyebb hangon és lassabban beszélt.

A vászonfal túloldalán tűz lobbant fel; nagy árnyékok mozogtak ide-oda a sátor és a lángok között, s a hallgatózók orrát hamarosan sülő lazac ínycsiklandozó illata csapta meg. Azután tányérok és evőeszközök csörgése hangzott fel, majd újra megszólalt az első hang tulajdonosa:

– Ampók, Gornuk, tessék, egyetek!

– Koboldok! – tátogta oda Hermione Harrynek, aki rábólintott.

– Köszönjük – mondta a két kobold emberi nyelven.

– Na szóval, ti hárman mióta bujdostok? – kérdezte egy új, kellemesen bársonyos hang. Halványan ismerős volt Harrynek; pocakos, mosolygós ábrázatú férfit képzelt hozzá.

– Hat hete... vagy hét? Már nem is tudom – válaszolt a fáradt hang gazdája. – Ampókkal az első napok valamelyikén futottunk össze, és Gornukkal se sokkal később. Jobb így, mint egyedül.

Pár másodpercnyi hallgatás következett, azalatt kések csikordultak fémtányérokon és bádogbögrék koppantak a köveken.

– Neked miért kell menekülnöd, Ted? – kérdezte a fáradt férfi.

– Tudtam, hogy el fognak jönni értem – felelte a bársonyos hangú Ted, és Harry hirtelen rádöbbent, ki ő: Tonks apja. – A múlt héten hírét vettem, hogy halálfalók járják a környéket, és akkor úgy döntöttem, jobb lesz, ha kereket oldok. Miután elvből nem jelentkeztem a mugliivadékok összeírásakor, tisztában voltam vele, hogy csak idő kérdése, és menekülnöm kell. A feleségemet nem fogják bántani, ő aranyvérű. Aztán találkoztam Deannel, mikor is, fiam, pár napja?

– Igen – mondta rá egy újabb hang, és a három jó barát izgatottan összenézett: mindhárman felismerték griffendéles társuk, Dean Thomas hangját.

– Mugliivadék vagy, mi? – kérdezte az első hang.

– Nem tudom – felelte Dean. – Apám már kiskoromban elhagyta anyámat. Nem tudom bizonyítani, hogy varázsló volt.

A szájak egy darabig megint némán őrölték a falatokat. Azután ismét Ted szólalt meg:

– Meg kell hogy mondjam, Dirk, csodálkozom, hogy találkoztunk. Örülök, de csodálkozom. Úgy hírlett, elkaptak téged.

– El is kaptak – hagyta rá Dirk. – Már vittek az Azkabanba, amikor úgy döntöttem, próba szerencse: elkábítottam Dawlisht, és elhappoltam a seprűjét. Könnyebb volt, mint gondolnád; az volt az érzésem, nincs teljesen magánál. Lehet, hogy kapott egy adag konfúziós bűbájt. Ha igen, adósa vagyok annak, aki rászórta, mert megmentette vele az életemet.

Újabb szünet következett; a tűz pattogott, a folyó halkan, de kitartóan zúgott. Azután megint Ted hangja hallatszott:

– És maguk hogy kerültek ilyen helyzetbe? Hiszen, öhm... mintha úgy hallottam volna, hogy a koboldok mind Tudjukki oldalára álltak.

– Rosszul hallotta – válaszolt a magasabb hangú kobold. – Mi egyik oldalt se támogatjuk. Ez a varázslók háborúja, nem a miénk.

– Tanácsosnak ítéltem elrejtőzni – szólt a mélyebb hangú. – Kénytelen voltam belátni, hogy a biztonságom nem garantált többé, minekutána visszautasítottam egy arcátlan kívánságot.

– Akkor miért bujkálnak?

– Mit kértek magától? – tudakolta Ted.

– Fajunk méltóságát sértő feladatok elvégzését – felelte a kobold az előbbinél érdesebb, kevésbé emberi hangon. – Nem vagyok házimanó.

– És maga miért bujdosik, Ampók?

– Hasonló okokból – felelte a magasabb hangú kobold. – Fajomtól megvonták a Gringotts feletti kizárólagos ellenőrzés jogát. Én pedig varázslót nem ismerek el parancsolómnak.

Valamit még hozzátett reszelős anyanyelvén, mire Gornuk felnevetett.

– Mi volt a vicc? – érdeklődött Dean.

– Azt mondta – vette át a tolmács szerepét Dirk –, hogy a varázslók pedig nem ismernek fel bizonyos dolgokat.

Rövid csönd.

– Még mindig nem értem – mondta Dean.

– Mielőtt eljöttem, a magam módján bosszút álltam – magyarázta embernyelven Ampók.

– Derék ember... akarom mondani, kobold – sietett helyesbíteni Ted. – Csak nem sikerült bezárnia egy halálfalót valamelyik régimódi páncélterembe?

– Ha úgy teszek, nem sokra ment volna a karddal – válaszolta Ampók. Gornuk megint felkacagott, és Dirk is megeresztett egy rövid, száraz nevetést.

– Attól tartok, Dean meg én elvesztettük a fonalat – jelezte Ted.

– Perselus Piton is elvesztett valamit, ha nem is tud róla – mondta Ampók, és most már mindkét kobold jobbra-balra dőlt a kacagástól.

Bent a sátorban Harry zihált az izgalomtól. Hermionéval egymásra meredtek, úgy hegyezték a fülüket.

– Nem is hallottad a sztorit, Ted? – A kérdést Dirk tette fel. – Nem hallottad, hogy pár gyerek megpróbálta kilopni Griffendél kardját Piton roxforti szobájából?

Harry úgy érezte, mintha áramot vezettek volna a testébe: bizsergett minden egyes idegszála.

– Nem, nem hallottam – felelte Ted. – A Próféta, gondolom, nem írta meg.

– Hát az nem – kacagott sötéten Dirk. – Nekem Ampók mesélte, ő pedig Bill Weasleytől hallotta, még a bankban. Bill húga volt az egyik a kardvadász gyerekek közül.

Harry rápillantott Ronra és Hermionéra, akik úgy kapaszkodtak a telefülbe, mintha az életük függne tőle.

– A kislány meg a barátai besurrantak Piton szobájába, és kivették a kardot valamilyen üvegdobozból. Már vitték lefelé a lépcsőn, amikor Piton elkapta őket.

– Szegénykéim... – sajnálkozott Ted. – Mit képzeltek, kit fognak legyőzni azzal a karddal, talán Tudjukkit? Vagy Pitont akarták felaprítani vele?

– Nem tudom... de tény, hogy Piton ezek után jobbnak látta eltávolítani a kardot az iskolából – folytatta Dirk. – Pár nappal később, gondolom, miután Tudjukki rábólintott, felküldte a kardot Londonba, és azóta a Gringottsban őrzik.

A koboldokból megint kitört a nevetés.

– Még mindig nem értem, hol itt a vicc – mondta Ted.

– Hamisítvány – recsegte Ampók.

– Griffendél kardja?!

– Úgy bizony. Másolat – mestermunka, azt meg kell hagyni, de varázsló műve. Az eredetit sok-sok évszázada koboldok kovácsolták, márpedig a koboldkéz készítette fegyvereknek vannak bizonyos utánozhatatlan tulajdonságaik. Nem tudom, hol van Griffendél eredeti kardja, de az biztos, hogy nem egy Gringotts-beli széfben.

– Értem – mondta Ted. – És felteszem, maga ezt elfelejtette közölni a halálfalókkal.

– Nem láttam okot rá, hogy elvegyem az örömüket – kajánkodott Ampók, s most már Ted és Dean is együtt nevettek Gornukkal és Dirkkel.

Bent a sátorban Harry behunyta a szemét, és gondolatban biztatta a beszélgetőket, hogy valamelyikük tegye fel a számára legfontosabb kérdést. Úgy egy perc múlva – amit ő tíznek érzett – kívánsága teljesült is annak a Deannek a jóvoltából, aki – Harrynek rosszulesett erre gondolni – egy időben szintén gyengéd viszonyt ápolt Ginnyvel.

– És Ginny meg a társai? Velük mi lett?

– Természetesen kegyetlenül megbüntették őket – felelte közönyösen Ampók.

– De azért egyben vannak, ugye? – kérdezte gyorsan Ted. – Weasleyéknek nem hiányzik, hogy még egy gyereküknek baja essék.

– Tudomásom szerint nem szenvedtek komolyabb sérülést.

– Akkor nagy szerencséjük volt – szögezte le Ted. – Piton bűnlajstromát nézve annak is örülhetünk, hogy még élnek.

– Szóval te elhiszed, amit pletykálnak? – kérdezte Dirk. – Elhiszed, hogy Piton ölte meg Dumbledore-t?

– Hát persze – vágta rá Ted. – Nehogy te is megpróbáld bemesélni nekem, hogy Harry Potter tette!

– Manapság nem tudja az ember, hogy mit higgyen – dünnyögte Dirk.

– Én ismerem Harry Pottert – jegyezte meg Dean. – És szerintem ő tényleg az, akinek mondják – a Kiválasztott, vagy nevezzék, aminek akarják.

– Hát igen – sóhajtott Dirk –, sokan szeretnék hinni, hogy az, köztük én is. No de hol van? Nagyon úgy tűnik, hogy olajra lépett. Gondolj bele, ha tudna valamit, amit mi nem, vagy ha volna valamilyen különleges képessége, akkor bujkálás helyett harcolna, szervezné az ellenállást. Mellesleg a Próféta érvei elég meggyőzőek...

– A Próféta érvei? – visszhangozta megvetően Ted. – Ha te még olvasod azt a szennylapot, akkor megérdemled, hogy a bolondját járassák veled. Ha az igazságra vagy kíváncsi, lapozz bele a Hírverőbe.

Kirobbanó köhögés és öklendezés hangzott fel, szapora lábdobogástól kísérve: a zajból ítélve Dirk lenyelt egy szálkát. Végül ez bukott ki belőle:

– A Hírverőt olvassam? Annak a pihent agyú Xeno Lovegoodnak a sületlenségeit?

– Újabban nem csak sületlenségek vannak a lapban – magyarázta türelmesen Ted. – Érdemes belenézni. Xeno azt írja meg, amiről a Próféta hallgat. A legutóbbi számban például már egy szó se volt a morzsás szarvú szapirtyókról. Megjegyzem, kész csoda, hogy eddig megúszta, amit csinál. Ezt hallgasd meg: Xeno kiírja minden szám címoldalára, hogy aki nem kér Tudjukki uralmából, az minden erejével segítse Harry Pottert.

– Elég nehéz segíteni neki, ha egyszer eltűnt a fold színéről – jegyezte meg Dirk.

– Ide hallgass, már az is nagy szó, hogy eddig nem fogták el – mutatott rá Ted. – Sokért nem adnám, ha kapnék tőle pár tippet. Elvégre mi se csinálunk mást, csak próbálunk szabadlábon maradni.

– Ebben, látod, igazad van – dörmögte Dirk. – Ahhoz képest, hogy az egész minisztérium meg az összes besúgójuk őt keresi, tényleg csoda, hogy még szabad. Persze ki tudja, lehet, hogy már elfogták és megölték, csak nem kürtölik világgá.

– Ilyet ne is mondj, Dirk – dünnyögte Ted.

A beszélgetésben hosszú szünet állt be, amit kések és villák zaja töltött ki. Utána folytatódott a társalgás, de már csak arról, hogy a parton aludjanak-e, vagy húzódjanak vissza a fák közé. Miután megegyeztek abban, hogy az erdősáv nagyobb oltalmat nyújt, eloltották a tüzet, aztán felkapaszkodtak a meredeken, és hangjuk a távolba veszett.

Harry, Ron és Hermione behúzták telefüleiket. Harry, aki a hallgatózás ideje alatt egyre nehezebben tudta megállni, hogy ne szólaljon meg, most csak ennyit bírt kinyögni: – Ginny... a kard...

– Tudom már! – kiáltott fel Hermione.

Felkapta a gyöngyös táskát, és ezúttal nemcsak a kezét dugta bele, hanem a karját is, egészen hónaljig.

– Már... meg is... van – szűrte ki összeszorított fogai között, s közben emelt kifelé valamit, ami nyilván a táska legmélyén volt. Kisvártatva előtűnt egy díszes képkeret sarka. Harry gyorsan odalépett, hogy segítsen a lánynak, aki végig varázsvetésre készen tartotta pálcáját, miközben együttes erővel kihúzták Phineas Nigellus üres portréját a táska száján.

– Ha Dumbledore szobájában cserélték ki az igazi kardot a másolatra – zihálta Hermione, mikor a festmény már a sátor oldalának támasztva állt –, akkor Phineas Nigellus biztosan tanúja volt a dolognak, hiszen ott lóg közvetlenül a kard doboza mellett!

– Hacsak nem aludt éppen – morogta Harry, de azért ő is visszafojtotta a lélegzetét, mikor Hermione letérdelt az üres vászon elé, rászegezte a pálcáját, és így szólt:

– Öhm. Phineas! Phineas Nigellus!

Nem történt semmi.

– Phineas Nigellus! – próbálkozott tovább Hermione. – Black professzor! Beszélhetnénk magával? Legyen szíves!

– Ha szépen kérnek, az mindjárt más – csendült egy alamuszi hang, s Phineas Nigellus becsusszant a portréjába.

– Obscuro! – kiáltotta rögtön Hermione.

Fél másodperc múlva már sötét kendő takarta Phineas Nigellus ravasz fekete szemét, aminek következtében a portréalak beleütközött a képkeretbe, és felvisított fájdalmában.

– Hé! Mi ez? Mit merészelsz...?

– Bocsásson meg, Black professzor – szabadkozott Hermione –, de ez szükséges óvintézkedés.

– Azonnal távolítsd el ezt az ízléstelen rámázolást! Távolítsd el, nem hallod? Remekművet teszel tönkre! Hol vagyok? Mi történik velem?

– Ne izgassa, hogy hol vagyunk – szólt Harry, mire Phineas Nigellus nyomban mozdulatlanná dermedt. Már a festett szemkendőt sem próbálta levakarni magáról.

– Lehetséges volna, hogy az elveszett Potter úrfi hangját hallom?

– Talán – felelte Harry. Tudta, hogy ezzel ébren tudja tartani Phineas Nigellus érdeklődését. – Lenne pár kérdésünk magához Griffendél kardját illetően.

– Hát igen... – Phineas Nigellus billegetni kezdte a fejét, hátha sikerül valahogy megpillantania Harryt. – Az az ostoba leányzó igen meggondolatlanul cselekedett...

– Le lehet szállni a húgomról! – fortyant fel Ron.

Phineas Nigellus gőgösen felvonta a szemöldökét.

– Ki van még itt? – kérdezte a fejét forgatva. – Cseppet sem tetszik ez a hangnem! A leány és a barátai esztelen vakmerőségre vetemedtek! Meglopni az igazgatót, hallatlan!

– Amit tettek, nem lopás volt – szögezte le Harry. – Az a kard nem Pitoné.

– Az a kard a Piton professzor úr vezette iskoláé. Mégis milyen alapon formál jogot rá a Weasley-lány? Megérdemelte a büntetését, akárcsak a féleszű Longbottom meg a hóbortos Lovegood!

– Neville nem féleszű, Luna pedig nem hóbortos! – méltatlankodott Hermione.

– Hol vagyok? – ismételte Phineas Nigellus, és újfent rángatni kezdte a szemkendőjét. – Hová vittetek engem? Miért szállítottatok el őseim házából?

– Ne törődjön vele! – mordult rá türelmetlenül Harry. – Azt mondja meg, mivel büntette Piton Ginnyt, Nevillet és Lunát!

– Piton professzor úr a Tiltott Rengetegbe küldte őket, hogy a mamlasz Hagridnak dolgozzanak.

– Hagrid nem mamlasz! – csattant fel Hermione.

– Piton csak hitte, hogy ez büntetés nekik – vigyorgott Harry. – De közben Ginny, Neville meg Luna egy jót buliztak Hagriddal. A Tiltott Rengeteg, jó vicc... százszor veszélyesebb helyeken is jártak már!

Nagy kő esett le Harry szívéről; azt hitte, borzalmas dolgokról fog hallani – minimum a Cruciatus-átokról.

– Igazából arra lennénk kíváncsiak, Black professzor, hogy... nem nyúlt-e más is a kardhoz. Nem vitték el... nem is tudom, megtisztítani vagy ilyesmi?

Phineas Nigellus megint abbahagyta a kendőcibálást, és gúnyosan felkacagott.

– Mugliivadék – nyekeregte. – Tudd meg, együgyű leányzó: a koboldok kovácsolta fegyver nem igényel tisztítást. A koboldezüst magába szív mindent, ami erősíti, de a közönséges piszok lepereg róla.

– Ne mondja Hermionéra, hogy együgyű – szólt rá a portréra Harry.

– Kezd fárasztani a pimaszságotok – kényeskedett Phineas Nigellus. – Jobb lesz, ha visszatérek az igazgatói szobába.

Bekötött szemmel tapogatózni kezdett a kép kerete mentén, keresve a roxforti festménybe vezető utat. Harrynek hirtelen támadt egy ötlete.

– Dumbledore! Nem tudja elhozni Dumbledore-t?

– Parancsolsz? – hökkent meg a portréalak.

– Dumbledore professzor portréját – nem tudja magával hozni ide, a képébe?

Phineas Nigellus arra fordította a fejét, amerről Harry hangját hallotta.

– Te vagy a fényes bizonyíték rá, Potter, hogy a tudatlanság nem a mugliivadékok kiváltsága. A roxforti portrék meglátogathatják egymást, de a kastélyt csak az őket ábrázoló más festmények felkeresése céljából hagyhatják el. Dumbledore nem jöhet el velem ide, és azok után, hogy ilyen mostoha bánásmódban részesültem, biztosíthatlak benneteket, hogy magam sem jövök el többé!

Harry kissé lelombozódva nézte Phineas ismételt próbálkozásait a festmény elhagyására.

– Black professzor – próbálkozott tovább Hermione –, legyen szíves, legalább annyit áruljon el nekünk, hogy mikor vették ki utoljára a kardot a dobozából. Mármint Ginny előtt.

Phineas ingerülten horkantott.

– Ha jól emlékszem, legutóbb akkor láttam Griffendél kardját a dobozon kívül, amikor Dumbledore professzor feltört vele egy gyűrűt.

Hermione megpördült, hogy Harry szemébe nézhessen. Egyikük sem mert megszólalni Phineas Nigellus előtt, aki most végre megtalálta a kijáratot.

– Jó éjszakát a tisztelt társaságnak – köszönt el nem minden él nélkül, azzal elindult kifelé a képből. Már csak süvege karimája látszott, amikor Harry utánakiáltott:

– Várjon! Beszélt erről a dologról Pitonnak?

Phineas Nigellus visszadugta szemkendős fejét a képbe.

– Piton professzort fontosabb dolgok foglalkoztatják Albus Dumbledore hóbortos ügyeinél. Agyő, Potter!

Azzal a portréalak eltűnt, csak a homályos háttér maradt utána.

– Harry! – kiáltott fel Hermione.

– Igen, tudom! – rikkantotta Harry. Nem tudta fékezni magát, diadalmasan belebokszolt a levegőbe: remélni se mert ilyen értékes információt. Felajzva járkálni kezdett fel-alá a sátorban, úgy erezte, körbe tudná futni a földgolyót; még az éhsége is elmúlt. Hermione közben visszatuszkolta a mágikus raktárba Phineas Nigellus portréját; miután bezárta és félredobta a táskát, ragyogó arccal Harryre nézett.

– A karddal el lehet pusztítani a horcruxokat! A koboldezüst magába szív mindent, ami erősíti – Harry, az a kard át van itatva baziliszkuszméreggel!

– És Dumbledore azért nem adta ide nekem, mert még szüksége volt rá, azzal akarta kinyitni a medált!

– És mivel tudta, hogy nem adják oda neked, ha beleveszi a végrendeletébe...

– Csinált egy másolatot...

– Azt tette bele az üvegdobozba...

– És az igazit... hova tette?

Egymásra bámultak; Harry érezte, hogy a válasz tébolyítóan közel van, ott lebeg köztük a levegőben. Miért nem mondta meg neki Dumbledore? Vagy lehet, hogy megmondta, de ő nem fogta fel a szavak értelmét?

– Gondolkodj! – suttogta Hermione. – Gondolkodj! Hol rejthette el a kardot?

– Biztos nem a Roxfortban. – Harry folytatta a fel-alá járkálást.

– Talán valahol Roxmortsban? – vetette fel Hermione.

– A Szellemszálláson? – morfondírozott Harry. – Ott nem jár soha senki.

– De Piton ismeri az odavezető utat. Nem lett volna túl rizikós oda tennie?

– Dumbledore bízott Pitonban – jelezte Harry.

– Annyira nem, hogy meséljen neki a kardcseréről – vetette ellen Hermione.

– Ez igaz! – kapta fel a fejét Harry. Megörült a gondolatnak, hogy Piton megbízhatóságát illetően Dumbledore-nak mégiscsak voltak fenntartásai. – Szóval akkor mégsem Roxmortsban rejtette el a kardot? Te mit gondolsz, Ron? Ron!

Harry körülnézett. Egy pillanatig azt hitte, Ron nincs is a sátorban, aztán látta, hogy barátja a sötétbe burkolózó alsó ágyon hever – mogorva képpel.

– Nocsak, eszetekbe jutottam? – szólt élesen.

– Micsoda?

Ron horkantott, és tovább bámulta a felső ágy deszkáit.

– Folytassátok csak! A világért sem akarok zavarni.

Harry elképedve pislogott, majd Hermionéra nézett, de a lány csak rázta a fejét, hogy ezt ő sem éri fel ésszel.

– Mi a gond? – kérdezte Harry.

– Gond? Nincs semmi gond. – Ron még mindig nem volt hajlandó Harry szemébe nézni. – Legalábbis szerintetek.

Finom pattogás hangzott fel a sátor tetején. Szemerkélni kezdett az eső.

– Nekem úgy tűnik, hogy van valami gondod – mondta Harry. – Megtennéd, hogy kinyögöd végre?

Ron a földre lendítette hosszú lábait, és felült. Olyan rosszindulat ült az arcán, ami távol állt a természetétől.

– Rendben, kinyögöm. Ne várjátok el, hogy örömtáncot lejtsek a sátorban, csak mert kitaláltátok, hogy milyen kacatot kell még megkeresnünk. Írd össze, hogy mi mindent nem tudsz, és ezt is vedd fel a listára!

– Hogy mi mindent nem tudok? – visszhangozta Harry. – Hogy én mi mindent nem tudok?!

Kopp, kopp, kopp: az eső most jobban rákezdett; zörgette a part köveire hullott leveleket, és belelocsogott a sötétben hömpölygő folyó morajába. Harry örömét rémület árnyékolta be: Ron pontosan azt mondta ki, amit gyanított, amitől félt, hogy barátja gondol.

– Nem mintha nem érezném magam baromi jól itt – folytatta maró gúnnyal Ron. – Meg van csonkítva a karom, éhezünk, szétfagyok minden éjjel, tök jó. Csak, tudod, azt reméltem, hogy ha már heteken át rohangászunk, akkor lesz is valami eredménye.

– Ron – szólt Hermione, de olyan halkan, hogy a fiú úgy tehetett, mintha nem hallotta volna a sátortetőn doboló esőtől.

– Azt hittem, tudod, mire vállalkozol – mondta Harry.

– Én is azt hittem.

– Na és a dolog melyik része nem felel meg az elvárásaidnak? – kérdezte Harry, dühét hívva segítségül a védekezéshez. – Azt hitted, ötcsillagos szállodákban fogunk aludni? És minden másnap találunk egy horcruxot? Az hitted, karácsonyra otthon leszel anyucinál?

– Azt hittük, tudod, hogy mit csinálsz! – kiabálta talpra ugorva Ron. Szavai késként fúródtak Harry lelkébe. – Azt hittük, Dumbledore megmondta, mit kell tenned, azt hittük, van valamilyen terved!

– Ron! – Hermione most már túlharsogta a sátorra zuhogó eső zaját, de Ron most se figyelt rá.

– Sajnálom, ha csalódást okoztam – mondta Harry. Nyugodt volt a hangja, pedig rémisztően üresnek és értéktelennek érezte magát. – Kezdettől fogva őszinte voltam veletek, mindent elmondtam, amit Dumbledore-tól megtudtam. És ha esetleg elfelejtetted volna, egy horcruxot már meg is szereztünk...

– Ja, és kábé annyit bírunk kezdeni vele, amennyit a többiről tudunk – vagyis pontosan semmit!

– Vedd le a medált, Ron – szólt meglepően magas és éles hangon Hermione. – Kérlek szépen, vedd le! Nem mondanál ilyeneket, ha nem lett volna rajtad egész nap.

– De, mondana – Harryt most nem érdekelt semmiféle mentség. – Azt hiszitek, nem vettem észre, hogy kibeszéltetek a hátam mögött? Azt hiszitek, nem jöttem rá magamtól is, hogy ilyenek járnak a fejetekben?

– Harry, mi nem...

– Ne hazudj! – förmedt rá Hermionéra Ron. – Te is mondtad! Azt mondtad, csalódtál, nem hitted volna, hogy Harry a vaksötétbe akar fejest ugrani...

– De én azt nem így mondtam – Harry, hidd el! – zokogta Hermione.

Az eső gorombán püfölte a sátrat, és Hermione szeméből patakzott a könny; a pár perccel korábbi mámoros öröm tovatűnt, csak fakuló emléke maradt meg, mint holmi tűzijátéké, ami fellobbant, majd kialudt, és hideg, nedves sötétségben hagyta őket. Griffendél kardja elrejtve pihen, fogalmuk sincs, hol. Ok pedig itt ülnek egy sátorban, három tinédzser, akik csak arra lehetnek büszkék, hogy még élnek.

– Akkor mit keresel még itt? – kérdezte Rontól Harry.

– Dunsztom sincs.

– Nyugodtan hazamehetsz.

– Igen, lehet, hogy az lesz! – kiabálta Ron, és fenyegetően megindult Harry felé, aki azonban egy lépést se hátrált. – Nem hallottad, mit mondtak a húgomról? Persze mi neked a Tiltott Rengeteg, semmi, „Százveszélyttúléltem” Harry Pottert nem izgatja, mi lesz Ginnyvel az óriáspókok meg a többi agyament vadállat között, hát képzeld, engem izgat...

– Én csak azt mondtam... Együtt volt a többiekkel, és velük volt Hagrid...

– ...de világos, hogy te tojsz rá! És a többiek, a családom? Weasleyéknek nem hiányzik, hogy még egy gyereküknek baja essen, hallottad ezt a kis megjegyzést?

– Igen, de...

– De kit érdekel, igaz!?

– Ron! – Hermione befurakodott a két fiú közé. – Szerintem nem azért mondták ezt, mert történt valami, amiről nem tudunk. Gondolj bele, Ron, Bill ezerszer megsebesült már, egy csomóan láthatták már George-ot, mióta elvesztette a fülét, rólad meg úgy tudják, hogy készülsz belehalni a ragyaszóródásba. Biztos vagyok benne, hogy csak ezek miatt mondta...

– Biztos vagy benne? Igen? Jó, akkor nem aggódok. Nektek persze könnyű, a szüleitek remek helyen vannak...

– Az én szüleim meghaltak! – ordította Ron arcába Harry.

– És lehet, hogy az enyémeket is utánuk küldik! – ordított vissza Ron.

– Akkor mire vársz, menj el! Menj vissza hozzájuk, terjeszd el, hogy felépültél a ragyakórból, és kérd meg anyucit, hogy hizlaljon fel...

Ron hirtelen mozdulatot tett, s szinte ugyanabban a pillanatban Harry is. Mielőtt azonban akár az egyik pálca is előbukkant volna gazdája zsebéből, Hermione felemelte a magáét.

– Protego! – sikoltotta, mire láthatatlan pajzs feszült ki hármuk között: a lány és Harry voltak az egyik oldalán, Ron a másikon. A bűbáj ereje ellökte őket, néhány lépést hátrálniuk kellett. Harry és Ron úgy meredtek egymásra az átlátszó falon keresztül, mintha most először látnák egymás igazi arcát. Harry emésztő gyűlöletet érzett Ron iránt – és tudta, hogy valami végleg megszakadt köztük.

– A horcruxot hagyd itt – mondta.

Ron lerángatta magáról a láncot, és medálostól az egyik székre dobta. Azután Hermionéhoz fordult.

– Na mi lesz?

– Hogyhogy mi lesz?

– Jössz vagy maradsz?

– Nekem... – Hermione arca eltorzult a gyötrelemtől. – Nekem maradnom kell, Ron, megígértük, hogy kitartunk mellette, hogy segítünk neki...

– Világos. Őt választod.

– Nem, Ron, kérlek... Gyere vissza! Gyere vissza!

Saját bűbája állt Hermione útjába. Mire megszüntette a varázst, Ront már elnyelte a sátor bejáratán túli sötétség. Harry csak állt, mozdulatlanul, és hallgatta, hogyan kiáltozik zokogva Hermione a fák között.

Néhány perc múlva a lány visszatért. Haja csuromvizesen tapadt az arcára.

– El-eltűnt! Dehoppanált!

Hermione leroskadt egy székre, összegömbölyödött és tovább zokogott.

Harry úgy érezte, mintha köd gomolyogna az agyában. Lehajolt a horcruxért, a nyakába akasztotta, majd lehúzott két pokrócot Ron ágyáról, és betakarta velük Hermionét. Azután felmászott a saját ágyába, s attól kezdve csak bámulta a sötét vászontetőt, és hallgatta az cső dörömbölését.

Tizenhatodik fejezet

Godric’s Hollow

Mikor Harry másnap reggel felébredt, csak hosszú másodpercek múltán rémlettek fel benne az esti események. Utána egy darabig gyermeteg reménykedéssel arra gondolt, hogy talán álom volt az egész; hogy Ron ott van, nem ment sehova. Csakhogy elég volt elfordítania a fejét a párnán, és már látta is Ron elárvult fekhelyét. A hiány az ágyon úgy vonzotta a pillantását, akár egy holttest: mikor leugrott a saját matracáról, kényszerítenie kellett magát, hogy ne nézzen oda. Hermione, aki akkor már a konyhában tett-vett, nem kívánt neki jó reggelt, sőt még a fejét is gyorsan elfordította a közeledtére.

Elment, gondolta Harry. Elment. Kényszeresen ezt mondogatta magában mosakodás és öltözés közben, mintha az ismétlés gyengíthette volna a szó sokkoló hatását. Elment, és nem jön vissza. Ez immár tény volt, cáfolhatatlan igazság, hiszen Harry tudta, hogyha továbbállnak a folyópartról, Ronnak a védőbűbájok miatt esélye se lesz többé rájuk találnia.

Szótlanul fogyasztották el a reggelit Hermionéval. A lány szeme vörös és dagadt volt, mintha egész éjjel virrasztott volna. Mikor szedelőzködésre került a sor, Hermione hosszan elpiszmogott mindennel, s Harry nagyon jól tudta, miért húzza az időt. Számtalanszor látta, hogy a lány felkapja a fejét – nyilván mindannyiszor azt képzelte, hogy lépések zaját hallja az esőben –, de mindig csalódnia kellett: a várt magas, vörös hajú alak nem bukkant fel a fák között. Valahányszor Harry utánozta Hermionét (mert nem tudta megállni, hogy ne reménykedjen ő is egy kicsit), valahányszor körülnézett és nem látott mást, csak esőverte fákat, mindannyiszor felrobbant benne egy újabb kis harag-bomba. Olyankor felcsengett a fülében Ron mondata: „Azt hittük, tudod, hogy mit csinálsz!” – és folytatta a csomagolást a keserűség gombócával a gyomrában.

A sáros folyó gyorsan áradt, és látható volt, hogy hamarosan víz alá kerül a lapos part. Már egy jó órával túl voltak a szokásos indulási időn. Hermione addigra háromszor ki-és bepakolta a gyöngyös táska teljes tartalmát, de több ürügyet nem talált a késlekedésre: Harryvel megfogták egymás kezét, dehoppanáltak, és néhány másodperc múlva már egy hangával benőtt, széljárta domboldalon álltak.

Hermione a földet érés után tüstént elengedte Harry kezét, és sétára indult a dombon. Valamivel odébb aztán letelepedett egy sziklatömbre, és felhúzott térdére hajtotta arcát. Meg-megránduló válla elárulta, hogy sír. Harry elnézte őt; felmerült benne, hogy oda kellene mennie, vigasztalnia kellene Hermionét, de mintha a földbe gyökerezett volna a lába. Hidegnek és keménynek érezte egész bensőjét, s megint maga előtt látta Ron megvető arcát. Azután mégis elindult: nagy kört írt le a síró Hermione körül, s kiszórta helyette a táborhely védelmét biztosító szokásos bűbájokat.

A következő napokban egyetlen szó sem esett köztük Ronról. Harry eltökélte, hogy többet nem említi volt barátja nevét, s úgy tűnt, Hermione belátta, hogy nincs értelme erőltetnie a témát. Mindazonáltal Harry néha éjszaka, mikor Hermione azt hitte róla, hogy alszik, hallotta a lány sírását. Ilyenkor ő maga többnyire épp a Tekergők Térképét vizsgálgatta pálcája fényénél: várta a napot, amikor a Ron nevével jelzett pötty végre felbukkan a Roxfort folyosóin, bizonyítékul arra, hogy Ron az aranyvérűek védett státusát kihasználva visszatért a kastélybeli kényelmes életbe. Ron azonban nem tűnt fel, s Harry hamarosan már csak azért vette elő újra meg újra a térképet, hogy megbámulja a Ginny Weasley feliratú pöttyöt a lányok hálójában, s közben elmélázzon azon, vajon állhatatos pillantása képes-e behatolni a lány álmába, képes-e tudatni Ginnyvel, hogy ő, Harry most épp őrá gondol, és csupa jót kíván neki.

A nappalokat annak szentelték Hermionéval, hogy próbálták kitalálni, mely helyeket tarthatta alkalmasnak Dumbledore Griffendél kardjának elrejtésére. Minél többet beszéltek azonban róla, hol lenne érdemes keresniük a fegyvert, annál irreálisabb, légből kapottabb ötletek születtek a fejükben. Harry hiába erőltette az agyát, nem tudta felidézni, hogy Dumbledore valaha is beszélt volna neki olyan helyről, ahol esetleg elrejtene valamit. Voltak pillanatok, amikor nem is tudta eldönteni, hogy kire haragszik jobban: Ronra vagy Dumbledorera. Azt hittük, tudod, hogy mit csinálsz... Azt hittük, Dumbledore megmondta, mit kell tenned... azt hittük, van valamilyen terved!

Nem tagadhatta többé, hogy Ron teljes joggal mondta, amit mondott. Gyakorlatilag semmiféle támpontot nem kapott Dumbledore-tól. Az egy horcruxot, amit megszerzett, nem tudja elpusztítani, a többihez pedig egy lépéssel sem került közelebb. Bénító csüggedés környékezte meg a lelkét. Immár őt magát is felháborította, hogy milyen felelőtlen volt, amikor beleegyezett, hogy barátai elkísérjék őt erre a céltalan bolyongásra. Úgy érezte, nem tud semmit, nem voltak ötletei, és feszült, önkínzó éberséggel leste, mikor adja Hermione a legkisebb jelét annak, hogy ő is közölni készül vele: elege van, hazamegy.

Számos estét töltöttek el anélkül, hogy pár szónál többet szóltak volna egymáshoz. Hermionénak szokásává vált, hogy kitette Phineas Nigellus portréját egy székre, mintha vele próbálná legalább részben kitölteni a tátongó űrt, ami Ron távozásával keletkezett. Phineas Nigellus korábbi fogadkozása és a szemkendőviselési kényszer dacára hajlandó volt pár naponként megjelenni – nyilván csábította annak az esélye, hogy megtudhat egyet s mást Harry szándékairól. Harry kimondottan örült a felbukkanásainak, mert a semminél még egy ilyen alamuszi és kötekedő beszélgetőtárs is jobb volt. Hermione és az ő számára is ajándék volt mindenfajta hír a Roxfortbeli életről, habár Phineas Nigellust nem lehetett ideális informátornak nevezni. Szentként tisztelte Pitont mint az első mardekáros igazgatót saját regnálása óta, s Harryéknek óvakodniuk kellett attól, hogy kritizálják az új igazgatót, vagy akár csak tiszteletlen kérdést tegyenek fel vele kapcsolatban, mert Phineas Nigellus ilyen esetekben haladéktalanul távozott.

Ezzel együtt a portréalak rendszeresen elejtett egy-egy információmorzsát. Kiderült, hogy a diákság egy kemény magja csendesen, de kitartóan lázad Piton ellen. Ginnytől megvonták a roxmortsi kiruccanásokon való részvétel jogát. Piton újra hatályba helyezte Umbridge-nek azt a régi rendeletét, ami megtiltotta három és annál több diák rendszeres találkozását, illetve diákegyeletek működését.

Mindezekből Harry azt a következtetést vonta le, hogy Ginny – talán Neville és Luna segítségével – megpróbálta újraszervezni Dumbledore Seregét. Erre a gondolatra olyan heves vágy ébredt benne Ginny után, hogy belefájdult a gyomra – egyúttal azonban eszébe jutott Ron is, meg Dumbledore és maga a Roxfort, ami majdnem annyira hiányzott neki, mint volt barátnője. Ezt az is jelezte, hogy mikor Phineas Nigellus az új igazgató drákói intézkedéseiről beszélt, Harryben – afféle pillanatnyi elmezavarként – felötlött, hogy egyszerűen visszamegy az iskolába, és csatlakozik a Piton-rezsim megingatásán dolgozó csapathoz: a rendszeres étkezés lehetőségét, egy puha ágy birtoklását és a kínzó felelősségtől való megszabadulást abban a pillanatban álmai netovábbjának érezte. Azután eszébe jutott, hogy ő az egyes számú nemkívánatos személy, hogy tízezer galleonos vérdíjat tűztek ki a fejére, és hogy a Roxfortba besétálnia pontosan olyan öngyilkos dolog lenne, mint egy tisztelgő látogatás a Mágiaügyi Minisztériumban. Ez utóbbi körülményeket Phineas Nigellus akaratlanul is hangsúlyozta azzal, hogy időnként egy-egy Harryék hollétét firtató kérdést csempészett beszélgetéseikbe. Valahányszor így tett, Hermione se szó, se beszéd, besuvasztotta őt a gyöngyös táskába, amit viszont Phineas Nigellus következetesen egyhetes távolmaradással bosszult meg.

Az időjárás egyre hidegebbre fordult. Harryék nem mertek hosszabban időzni egy-egy vidéken, így ahelyett, hogy Anglia déli részén maradtak volna, ahol talaj menti fagynál rosszabb sosem érte őket, folytatták az egész országra kiterjedő kóborlásukat: aludtak hegyoldalon havas esőben, lápon, ahol fagyos víz árasztotta el a sátrat, sőt egy skóciai tó közepén álló apró szigeten is, ahol reggelre félig betemette őket a hó.

Egy este, napokkal azután, hogy egy ház nappali szobájának ablakán bepillantva meglátták az első karácsonyfát, Harry végre elszánta magát rá, hogy újra megemlítse azt az egyetlen helyet, amit a maga részéről még felkeresésre érdemesnek tartott. Aznap este kivételesen kiadós vacsora került az asztalukra: Hermione a láthatatlanná tévő köpeny alá rejtőzve bevásárolt egy szupermarketben (az áruk ellenértékét lelkiismeretesen elhelyezte egy nyitva talált kasszában). Harry úgy okoskodott, hogy bolognai spagettivel és körtebefőttel a hasában a lány bizonyára könnyebben meggyőzhető; emellett, előrelátó módon, javasolta, hogy néhány órán át egyikük se viselje a horcruxot, így az most az emeletes ágy végére akasztva lógott.

– Hermione...

– Hm?

A lány az egyik roskatag karosszékben gubbasztott, és a Bogar bárd meséit bújta. Harry nemigen tudta elképzelni, mit remél még Hermione a vékony könyvecskétől, de valami megfejtenivalót nyilván még talált benne, mert a szék karfáján ott feküdt nyitva a Spellman Szótagképtár.

Harry megköszörülte a torkát. E percben pontosan úgy érezte magát, mint azon a hajdani napon, amikor megkérdezte McGalagony professzort, hogy nem mehetne-e le Roxmortsba annak ellenére, hogy Dursleyék nem írták alá az engedélyét.

– Hermione, gondolkodtam, és...

– Tudnál segíteni egy kicsit, Harry?

Hermione szemlátomást nem fogta fel, hogy Harry mondani akart valamit. Előredőlt, és felé tartotta a nyitott mesekönyvet.

– Nézd meg ezt a jelet! – mondta a lap tetejére mutatva. Afölött, amit Harry egy mese címének vélt (biztosan nem tudhatta, hisz nem ismerte a rúnákat), egy függőleges vonallal áthúzott, háromszögletű szemet idéző ábra díszelgett.

– Nem jártam rúnaismeretre, Hermione.

– Tudom, de ez nem rúna, és a szótagképtárban sincs benne. Sokáig azt gondoltam, hogy egy szemet ábrázol, de most már kétlem. Nézd meg jobban, nem is tartozik a könyvhöz, hanem tintával rajzolta valaki. Gondoltam, megkérdezlek, hátha te találkoztál már valahol ilyen ábrával.

– Nem... vagyis, várj csak! – Harry közelebb hajolt a könyvhöz. – Nem egy ilyen alakú valamit viselt a nyakában Luna apja?

– Én is pont erre gondoltam!

– Akkor ez Grindelwald jele.

Hermionénak leesett az álla.

– Micsoda?

– Krum mondta...

Azzal elmesélte Hermionénak a történetet, amit Viktor Krumtól hallott az esküvőn. A lány elképedve hallgatta.

– Grindelwald jele?

Harryről a furcsa ábrára, majd megint Harryre nézett.

– Sose hallottam róla, hogy Grindelwaldnak lett volna jele. Olvastam egy pár könyvet életemben, de erről egyik se írt egy árva szót se.

– Szóval ahogy mondtam, Krum azt mesélte, hogy Grindelwald felvéste ezt a jelet a falra a Durmstrangban.

Hermione hátradőlt a széken és a homlokát ráncolta.

– Ez nagyon furcsa. Ha a jelet a feketemágia használja, akkor hogy kerül egy mesekönyvbe?

– Jó kérdés – csóválta a fejét Harry. – És azt se értem, hogyhogy nem szúrt szemet Scrimgeournak. Egy miniszternek értenie kell a sötét dolgokhoz.

– Igen... de lehet, hogy ő is szemnek nézte. A többi mesecím fölött is van egy-egy kis ábra.

Hermione elhallgatott, és tovább bámulta a furcsa jelet. Harry úgy érezte, ideje újra próbálkoznia.

– Hermione...

– Hm?

– Gondolkodtam, és... szeretnék elmenni Godric’s Hollowba.

A lány felemelte a fejét, de kósza tekintete arról árulkodott, hogy még mindig a jel titkán töpreng.

– Jó – felelte szórakozottan. – Menjünk.

– Értetted, amit mondtam?

– Persze. El akarsz menni Godric’s Hollowba. Egyetértek, szerintem is ott a helyünk. Nekem sincs ötletem, hogy hol másutt lehetne. Veszélyes kirándulás lesz, de minél többet gondolkodom rajta, annál valószínűbbnek tartom, hogy ott van.

– Öhm... mármint micsoda?

Most Hermionén volt az értetlenkedés sora.

– Micsoda? Hát a kard! Dumbledore-ban biztos felmerült, hogy el akarsz majd menni oda, és mivel Godric’s Hollow Griffendél Godrik szülőhelye...

– Tényleg? Griffendél Godric’s Hollowban született?

– Harry, kinyitottad te valaha is A mágia történetét?

– Hát... – Harry, talán hónapok óta először, elmosolyodott. Időközben egészen berozsdásodtak az arcizmai. – Igen, rémlik, hogy egyszer kinyitottam... amikor megvettem...

– Mivel a falu Griffendélről kapta a nevét – mutatott rá a lány –, erre akár magadtól is rájöhettél volna. – A kioktató hang végre a régi Hermionét idézte. Harry már-már azt várta, hogy felálljon, és bejelentse, hogy indul a könyvtárba. – Na szóval A mágia történetében van egy rész a faluról. Várj csak...

Hermione keze eltűnt a gyöngyös táskában, s mikor kisvártatva újra felbukkant, benne volt Bathilda Bircsók A mágia története című műve. Némi lapozgatás után meg is találta a keresett részt:

– A Nemzetközi Varázstitok-védelmi Alaptörvény 1689-es aláírásával megkezdődött a varázslók mai napig tartó rejtőzködése. Eleink ettől kezdve, talán magától értetődő módon, igyekeztek csoportokba tömörülni egy-egy közösségen belül. Számos olyan kisebb-nagyobb települést jegyeztek fel, amely egyidejűleg több, egymást kölcsönösen támogató és védelmező varázslócsaládnak adott otthont. A cornwalli Rosslick, a yorkshire-i Tickall és az Anglia déli partvidékén fekvő Widra St. Capdel ismert helyszínei voltak varázslócsalád-csoportok és toleráns, esetenként konfundált muglik békés együttélésének. Az ilyen, részben varázslók lakta települések talán legnevezetesebbike a nyugati országrészbeli Godric’s Hollow: ott született a nagy Griffendél Godric és ott készítette el Bowman Wright varázslókovács az első aranycikeszt. A falu temetője tele van ősi varázslócsaládok nevét hirdető sírkövekkel, s nyilván ezzel függ össze, hogy a kis templom környéke évszázadok óta kísértetjárta hely hírében áll.

– Rólad meg a szüleidről nem ír – csukta be a könyvet Hermione. – Bircsók professzor csak a tizenkilencedik század végéig dolgozza fel az eseményeket. De érted már? Godric’s Hollow – Griffendél Godrik – Griffendél kardja... Dumbledore szerintem úgy gondolta, hogy te is végigmész ezen a logikai láncon.

– Hát igen...

Harrynek nem akaródzott bevallani, hogy eszébe sem jutott a kard, amikor javasolta, hogy menjenek el Godric’s Hollowba. Őt három dolog vonzotta a faluba: a szülei sírja, a ház, ahol megmenekült a halál torkából és Bathilda Bircsók személye.

– Emlékszel, mit mondott Muriel? – kérdezte végül.

– Kicsoda?

– Tudod... – Harry habozott: nem akarta kimondani Ron nevét. – Ginny nagy-nagynénje. Az esküvőn. Az, aki azt mondta rád, hogy csontos a bokád.

– Ja igen.

Kínos pillanat volt ez; Harry tudta, hogy Hermione kiérezte Ron nevét az utalásból. Gyorsan folytatta hát:

– Muriel azt mondta, Bathilda Bircsók mind a mai napig Godric’s Hollowban lakik.

– Bathilda Bircsók – ismételte tűnődve Hermione, s közben mutatóujjával végigsimított A mágia történetének borítóján, ott, ahol domború betűkkel Bathilda neve állt. – Végül is...

A következő pillanatban olyan látványosan elakadt a lélegzete, hogy Harrynek összerándult a gyomra; pálcát rántott, és a sátor bejárata felé nézett, arra számítva, hogy egy behatoló kezét fogja megpillantani – de nem volt ott semmi.

– Mi van!? – kérdezte félig mérgesen, félig megkönnyebbülten. – Miért csináltad ezt? Már azt hittem, egy halálfaló mászik befelé a sátorba, vagy valami...

– Lehet, hogy Bathildánál van a kard! Lehet, hogy Dumbledore őt bízta meg az őrzésével!

Harry elgondolkodott ezen a lehetőségen. Bathilda már biztosan nagyon-nagyon öreg, ráadásul Muriel szerint „agyalágyult”. Mennyire valószínű, hogy Dumbledore épp nála rejtette el a kardot? Ha úgy tett, akkor elég sokat bízott a véletlenre, gondolta Harry: nemhogy a kard kicserélését nem említette neki, de azt sem, hogy baráti szálak fűzik Bathildához. Harry mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy most, mikor Hermione ilyen meglepő lelkesedéssel támogatja leghőbb kívánságának teljesülését, hiba lenne kétségeket hangoztatnia a lány elméletét illetően.

– Igen, tényleg, lehet! Szóval akkor elmegyünk Godric’s Hollowba?

– Igen, de ezt a kirándulást gondosan elő kell készítenünk. – Hermione kihúzta magát a széken; Harry örömmel látta, hogy a lányt legalább annyira felvillanyozza az újabb akció kilátása, mint őt magát. – Először is gyakorolnunk kell a társas dehoppanálást a láthatatlanná tévő köpeny alatt, és talán alkalmaznunk kellene kiábrándító bűbájt is, hacsak nem választjuk a klasszikus Százfűléfőzetes megoldást. Akkor viszont szereznünk kell hajszálakat. Igazából szerintem azt kellene csinálnunk, mert minél tökéletesebb az álcánk, annál jobb...

Harry hagyta, hadd beszéljen Hermione. Ő szaporán bólogatott, és a lélegzetvételnyi szünetekben helyeselt, de a gondolatai már máshol jártak. Végre ismét izgatott várakozás töltötte el, először azóta, hogy megtudták, hogy a Gringotts-beli kard hamisítvány.

Haza fog menni, vissza fog térni arra a helyre, ahol még volt családja. Ha nincs Voldemort, Godric’s Hollowban nőtt volna fel, ott töltött volna minden vakációt. Barátokat hívhatott volna el a házukba... talán kistestvérei is lettek volna... a tizenhetedik születésnapjára az édesanyja sütötte volna a tortát. Még sosem érezte annyira valóságosnak az elvesztett életét, mint most, mikor végre készült visszatérni a helyre, ahol azt elrabolták tőle. Aznap este, miután Hermione lefeküdt, kilopta a gyöngyös táskából a hátizsákját, és elővette belőle a Hagridtól kapott fotóalbumot. Hosszú hónapok után először megint hosszasan nézegette szüleit, akik mosolyogva integettek neki a fényképekről – arról a pár papírdarabról, ami megmaradt neki belőlük.

Legszívesebben már másnap elindult volna Godric’s Hollowba, de ez a szándéka nem találkozott Hermionééval. A lány, mivel meggyőződése volt, hogy Voldemort számít Harry felbukkanására szülei halálának színhelyén, határozottan kijelentette, hogy addig nem kelhetnek útra, amíg nem biztosították maguknak a lehető legtökéletesebb álcázást. A nap, amikor Hermione végre kielégítőnek ítélte felkészültségüket – azaz birtokukban volt pár hajszál, amit karácsonyi bevásárlásukat végző ártatlan mugliktól zsákmányoltak, valamint már álmukból felverve is tudtak láthatatlanná tévő köpeny alatt hoppanálni meg dehoppanálni –, egy héttel később érkezett el.

A sötétség leple alatt szándékoztak a faluba hoppanálni, ezért csak késő délután itták meg a Százfűlé-főzetet. Attól Harry egy középkorú, kopaszodó férfinak, Hermione pedig az illető mugli alacsony és jellegtelen külsejű feleségének a másává vedlett. A gyöngyhímzett táska, amibe minden holmijukat bepakolták (a horcrux kivételével, mert azt Harry a nyakában viselte), Hermione állig begombolt kabátjának egyik belső zsebébe került. Ezután Harry kettejükre borította a láthatatlanná tévő köpenyt, és késlekedés nélkül belevetették magukat a fullasztó sötétségbe.

Harry a torkában dobogó szívvel nyitotta ki a szemét. Egy behavazott úton álltak kéz a kézben. A fejük fölött a sötétkék égen már pislákoltak az első csillagok. A keskeny utat mindkét oldalon falusi házak sora szegélyezte. Az ablakokon karácsonyi lámpafüzérek világítottak. Rövid sétányira tőlük, ott, ahol a falu központja lehetett, utcalámpák aranyló fénye hullott a házakra.

– Ez a vacak hó! – suttogta Hermione a köpeny alatt. – Miért nem gondoltunk a hóra!? Hiába minden óvintézkedés, ha a lábnyomaink elárulnak minket! Muszáj eltüntetnünk őket. Te menj elöl, én majd csinálom...

Harrynek nem fűlött hozzá a foga, hogy pantomimlovat játszva araszoljanak végig a falun – márpedig úgy festettek volna, ha egyszerre próbálnak a köpeny rejtekében maradni és mágikus nyomtalanítást végezni.

– Vegyük le a köpenyt – indítványozta, majd Hermione riadalmát látva hozzátette: – Felismerhetetlenek vagyunk, és nem is néz minket senki.

Levetették a köpenyt, Harry a kabátja alá dugta, s ettől kezdve minden figyelmüket a falunak szentelhették. A jeges levegő az arcukba csípett, ahogy sorban elhaladtak a házak mellett – talán amellett is, amelyikben Lily és James Potter élt egykor, vagy amellett, amelyikben Bathilda lakott. Harry megbámulta a bejárati ajtókat, a hóborította tetőket, a tornácokat; titkon remélte, hogy felismeri valamelyiket, jóllehet tudta, hogy ez lehetetlen, hiszen alig múlt egyéves, mikor végleg elvitték innen. Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán meglátná a házukat – nem tudta, mi történik abban az esetben, ha a Fidelius-bűbáj alanyai meghalnak. Végül a szűk utca, amin haladtak, elkanyarodott balra, és feltűnt a szemük előtt egy kis tér, a falu főtere.

A tér közepén, egy szélfútta karácsonyfa szomszédságában, színes lámpafüzérek között háborús emlékműnek tűnő oszlop meredt az ég felé. Köröskörül boltok kirakatai világítottak, de volt ott postahivatal, kocsma és egy kis templom is, melynek ólomüveges ablakai színes drágakövekkel kirakott ékszerekként ragyogtak.

A nagyobb forgalomnak köszönhetően itt keményre és csúszósra volt taposva a hó. Harryék útját most már számos járókelő keresztezte, sétáló alakjukat egy-egy pillanatra aranyba vonta az utcalámpák fénye. A kocsma ajtaja kinyílt majd becsukódott: egy másodpercig nevetés és popzene áradt ki rajta. Azután a kis templomban felcsendült egy karácsonyi ének.

– Figyelj, Harry, szerintem szenteste van – mondta Hermione.

– Gondolod?

Harry már rég nem tartotta számon a dátumot; hetek óta nem volt a kezükben újság.

– Igen, biztos vagyok benne. – Hermione tekintete a templomon időzött. – Akkor ők is... ők is odabent vannak, nem? A szüleid. Nézd, ott a temető a templom mögött.

Harry torkát megremegtette egy érzés, ami jobban hasonlított félelemhez, mint izgalomhoz. Most, közvetlenül a cél előtt, elbizonytalanodott. Hermione kitalálhatta, mit érez, mert átvette az irányítást: megfogta a kezét, és húzni kezdte őt előre. Mikor azonban a tér közepére értek, a lány egyszerre megtorpant.

– Harry! Nézd!

Hermione a háborús emlékműre mutatott. Most, hogy a közelébe értek, a nevekkel teleírt obeliszk átalakult, s immár három ember szobra volt: egy kócos, szemüveges férfié, egy hosszú hajú, kedves és csinos arcú nőé és egy kisfiúé, aki anyja karján ült. Fejük tetejét bolyhos, fehér sapka módjára belepte a hó.

Harry közelebb ment, és felnézett szülei arcára. Sose hitte volna, hogy szobrot állítottak nekik... Nagyon furcsa volt kőből kifaragva, sebzetlen homlokú, boldog kisfiúként látnia önmagát.

– Gyerünk – szólt, mikor már eleget nézte a szobrokat, s Hermione mellett továbbindult a templom irányába. Az úttesten átkelve még egyszer hátrapillantott: a tér közepén már ismét a háborús emlékmű állt.

A templomhoz közeledve egyre hangosabban zengett a fülükbe az énekszó. Harrynek elszorult a torka, olyan erővel tódultak fel benne a roxforti emlékek: a lovagi páncélokból karácsonyi dalok trágár paródiáit harsogó Hóborc, a nagyterem tizenkét karácsonyfája, Dumbledore, fején a pukkantós bonbonban talált sipkával, Ron az anyja kötötte legújabb pulóverben...

A templomkertbe nyikorgó lengőkapu vezetett. Hermione óvatosan s csak annyira nyitotta ki, hogy oldalazva beférjenek rajta. A kaput síkosra taposott ösvény kötötte össze a templom bejáratával, de attól jobbra és balra térdig érő szűzhó borította a talajt. Harryék belegázoltak; mély árok jelezte útjukat, ahogy a ragyogó ablakok fénye elől a fal árnyékába húzódva megkerülték az épületet.

A templom mögött sötét sírkövek sorai emelkedtek ki a sápadtkék hómezőből, melyet elszórtan tűzpiros, arany és zöld foltokkal pettyezett az ólomüveges ablaktáblákon kivetülő fény. Harry a kabátzsebében rejtőző pálcát szorongatva odalépett a legközelebbi sírhoz.

– Nézd, ez egy Abbott! Lehet, hogy rokona Hannah-nak.

– Halkabban... kérlek – könyörgött Hermione.

Lábaik nyomán sötét lyukak maradtak a hóban, ahogy elindultak a sírok között. Lassan gázoltak egyre beljebb, meg-megálltak, régi sírkövek fölé hajoltak, hogy kibetűzzék felirataikat, s időről időre hunyorogva fürkészték a környező sötétséget, hogy megbizonyosodjanak róla, egyedül vannak.

– Harry, gyere!

Hermione két sorral odébb járt; Harry kalapáló szívvel gázolt vissza hozzá a hóban.

– Megvan a...?

– Nem, de nézd!

A lány egy zuzmófoltos gránitsírkőre mutatott. Harry lehajolt, hogy jobban szemügyre vehesse. Kendra Dumbledore, ez állt a sötét kövön, alatta a születés és az elhalálozás dátuma, az alatt pedig: és lánya, Ariana. Még lejjebb egy idézetet véstek a sírkőbe:

Ahol a kincsed, ott a szíved is.

Rita Vitrol és Muriel tehát bizonyos dolgokat jól tudtak. A Dumbledore család valóban itt élt, és több tagja itt is halt meg.

A sírt látni rosszabb volt, mint csupán hallani róla. Harrynek megint a fejébe tolakodott a gondolat, hogy Dumbledore-nak és neki is az élete egy része van ebben a temetőben elhantolva, s hogy Dumbledore ezt eltitkolta, pedig beszélnie kellett volna róla. Felkereshették volna a temetőt – Harry belegondolt, milyen jó lett volna, ha együtt eljönnek ide, milyen jó lett volna, ha megtudja, hogy ilyen fontos dolog köti össze kettejüket. Csakhogy Dumbledore a jelek szerint nem tulajdonított semmiféle jelentőséget annak, hogy családjaik egy temetőben nyugszanak; talán puszta véletlennek tartotta ezt, mellékes körülménynek, ami a Harrynek szánt feladat szempontjából lényegtelen.

Hermione őt nézte, s Harry örült, hogy a sötétség elrejti az arcát. Újra elolvasta a kőbe vésett mondatot: Ahol a kincsed, ott a szíved is. Ötlete sem volt, mire utalhatnak ezek a szavak. Az idézetet bizonyára Dumbledore választotta, hisz anyja halálával ő lett a családfő.

– Biztos, hogy sosem említette...? – kezdte óvatosan Hermione.

– Nem – vágta rá Harry. – Menjünk tovább.

Otthagyta a sírt, és azt kívánta, bár ne is látta volna. Elege volt ebből a nehezteléssel vegyülő, zaklatott izgalomból.

– Itt van! – kiáltott fel néhány pillanattal később Hermione. – Jaj, nem, bocsánat. Azt hittem, Potter van ráírva.

A lány a homlokát ráncolva hajolt egy szétfagyott, mohos sírkő fölé.

– Gyere csak ide egy percre!

Harry unta már a kitérőket, kelletlenül indult vissza a hóban.

– Mi van?

– Nézd!

A sírkő nagyon régi volt, felirata már jószerével olvashatatlan. Hermione a név alatti ábrára mutatott.

– Itt az a jel, ami a könyvben volt!

Harry alaposabban megszemlélte a kopott vésetet, és megállapította, hogy az valóban egy háromszögnek tűnik.

– Igen... lehet...

Hermione fényt gyújtott pálcája hegyén, és megvilágította vele a nevet a sírkövön.

– Ig... Ignotus, ha jól látom...

– Én tovább keresem a szüleimet, nem baj? – mondta nem minden ingerültség nélkül Harry, és otthagyta a régi sírkő mellett guggoló Hermionét.

Időről időre látott egy-egy vezetéknevet, amit, az Abbotthoz hasonlóan, ismert a Roxfortból. Egyes varázslócsaládoknak több nemzedéke is itt volt eltemetve, de a régi dátumok arról árulkodtak, hogy ezek a családok vagy már kihaltak, vagy azóta elköltöztek Godric’s Hollow-ból. Harry egyre mélyebbre hatolt a kőtáblák erdejében, és minden egyes újabb sírhoz a reménykedés és a szorongás vegyes érzésével lépett oda.

Aztán egyszerre mintha hirtelen sűrűbbé vált volna a sötétség és még mélyebbé a csend. Harry nyugtalanul körülnézett. Dementorok? Aztán rádöbbent, hogy csak a templom lámpái aludtak ki; időközben véget ért a karácsonyi éneklés, s lassan a térre visszatérő emberek zsibongása is a távolba veszett.

Azután harmadszor is felcsendült a sötétben Hermione hangja, élesen, tisztán, néhány méteres közelségből.

– Gyere ide... itt vannak.

Harry rögtön tudta, hogy most tényleg elérkezett a pillanat. Ahogy elindult Hermione felé, ugyanazt az iszonyú nyomást érezte a mellkasán, amit Dumbledore halálakor: a gyász fájdalma összepréselte a szívét, a tüdejét.

A sírkő csupán két sorral volt Kendráé és Arianáé mögött. Fehér márványból készült, akárcsak a Dumbledore-oké, s mivel szinte világított a sötétben, felirata könnyen olvasható volt. Harrynek nem kellett letérdelni, de még csak túl közel se mennie hozzá, hogy lássa, mi áll rajta.

James Potter, szül. 1960. március 27., megh. 1981. október 31.

Lily Potter, szül. 1960. január 30., megh. 1981. október 31.

Utolsó ellenségként a halál semmisül meg.

Harry lassan, szinte betűről betűre olvasta el a feliratot, mintha ez volna az egyetlen alkalma rá, hogy felfogja az értelmét. Az utolsó sort fennhangon olvasta fel.

– Utolsó ellenségként a halál semmisül meg. – Borzalmas gondolat ötlött fel benne, szinte páni rémület fogta el tőle. – Ez a halálfalók eszméje, nem? Hogy kerül ez ide?

– Harry, ez nem az a legyőzés, amit a halálfalók akarnak – magyarázta szelíden Hermione. – Ez azt jelenti, hogy... hisz tudod... hogy túlélni a halált. Élni a halál után.

De ők nem élnek, gondolta Harry. Ők megszűntek létezni. Mit érnek az üres szavak, ha egyszer a szülei kihunyt tudattal porladnak a hó és a kő alatt? És könnyei, mielőtt visszafojthatta volna őket, forró patakként feltörtek, hogy kiáradva nyomban az arcára fagyjanak. Minek törölje le, minek rejtse el őket? Hagyta, hadd hulljanak, összepréselte ajkát, és rámeredt a hóra, ami alatt ott fekszenek a szülei, Lily és James, akik már csak málló csontok, akik nem tudják, nem is törődnek vele, hogy ő, a fiuk itt áll fölöttük elevenen, az ő áldozatuk árán nyert élettel a szívében, és e percben már-már azt kívánja, bár ő is ott pihenne velük a hó alatt.

Hermione megint megfogta a kezét, és megszorította. Harry képtelen volt ránézni a lányra, de viszonozta a kézszorítást. Erőteljes, mély sóhajokkal beszívta az éjszakai levegőt, próbálta visszanyerni önuralmát, próbált magához térni. Hoznia kellett volna valamit a szüleinek, de most gondolt csak rá, és a temetőben minden növény csupasz és fagyott volt. Hermione azonban felemelte pálcáját, kört írt le vele, s bűbája nyomán fekete hunyorból font koszorú virult ki a levegőben. Harry elkapta, és ráhelyezte a sírra.

Mikor felállt, rögtön menni akart: úgy érezte, nem tud egy másodperccel se tovább ott maradni. Átkarolta Hermione vállát, a lány pedig az ő derekát, azután némán megfordultak, s a Dumbledore-ok sírja mellett elhaladva a sötét templom és a lengőajtó felé vették útjukat.

Tizenhetedik fejezet

Bathilda titka

– Állj meg, Harry!

– Mi a baj?

Az ismeretlen Abbott sírjánál jártak.

– Van ott valaki. Valaki figyel minket. Ott, a bokrokon túl.

Mozdulatlanná dermedtek úgy, ahogy voltak, egymást átkarolva, és a temetőt határoló sűrű fekete sövény felé meresztették a szemüket. Harry nem látott semmi gyanúsat.

– Biztos vagy benne?

– Mozgást láttam, esküdni mernék rá...

Hermione elhúzódott Harrytől, hogy szabaddá tegye pálcás kezét.

– Mugliknak látszunk – emlékeztette Harry.

– Mugliknak, akik épp most tettek virágot a szüleid sírjára. Harry, biztos vagyok benne, hogy van ott valaki!

Harrynek eszébe jutott, mit írt A mágia története: a temetőt kísértetek járják. Lehet, hogy...? De ekkor zördülést hallott, és egy kevés hó hullott le a bokorról, amire Hermione mutatott. A kísértetek nem tudják lerázni a havat.

– Biztos egy macska – mondta egy-két másodperc múltán –, vagy valami madár. Ha egy halálfaló lenne, már nem élnénk. De gyere, menjünk ki innen, aztán odakint majd újra felvesszük a köpenyt.

Továbbindultak, de nem mulasztottak el pár lépésenként hátra-hátranézni. Harry, aki korántsem volt olyan magabiztos, amilyennek Hermione megnyugtatása céljából tettette magát, igencsak megkönnyebbült, mikor becsukódott mögöttük a lengőajtó, és újra a csúszós járdán álltak. Gyorsan magukra kanyarították a láthatatlanná tévő köpenyt. A kocsmában most jóval nagyobb volt a forgalom: megannyi hang zengte odabent azt a karácsonyi éneket, amit a templom felé közeledve hallottak. Harryben felmerült, hogy a kocsmában kellene menedéket keresniük, azonban mielőtt megszólalhatott volna, Hermione odasúgta neki: – Gyere, menjünk arra –, és már be is húzta őt egy sötét utcába, ami kifelé vezetett a faluból, épp az ellenkező irányban, mint amerről jöttek. Harry jól ki tudta venni a távolban a helyet, ahol elfogytak a házak és az utca dűlőútba ment át. Olyan gyorsan lépkedtek, amilyen gyorsan csak a csúszós úton mertek; további fényfüzéres ablakok mellett haladtak el, függönyök mögött karácsonyfák körvonalait látták.

– Hogy fogjuk megtalálni Bathilda házát? – aggodalmaskodott Hermione. Didergett egy kicsit, és menet közben nyugtalanul tekingetett hátra a válla fölött. – Van ötleted, Harry? Harry!

Meghúzogatta Harry kabátujját, de a fiú nem figyelt rá. Tekintete a házsor legvégén magasodó sötét tömegre tapadt. Egyszerre megszaporázta lépteit, Hermionét is magával vonszolva. A lány meg is csúszott a jégen.

– Harry...

– Nézd... nézz oda, Hermione...

– Ne olyan... oh!

Látható volt számára – a Fidelius-bűbáj tehát együtt halt Jamesszel és Lilyvel. A sövény teljesen elvadult a tizenhat év alatt, ami azóta eltelt, hogy Hagrid kihozta őt a most derékig érő gazban rejtőző törmelékeken át. A falak többsége ép volt, igaz, belepte őket a sötét repkény és a hó, de az emelet jobb oldala leomlott: Harry biztosra vette, hogy a visszapattanó átok rombolta le. Hermionéval megálltak a kapu előtt, és rámeredtek a házra, mely egykor ugyanolyan csinos épület lehetett, mint a többi az utcában.

– Vajon miért nem építették újjá? – suttogta Hermione.

– Talán nem lehet – válaszolta Harry. – Lehet, hogy úgy van, mint a sötét varázslat okozta sérülésekkel, hogy az a rész nem nő vissza.

Kidugta a kezét a köpeny alól, és megfogta a hólepte, rozsdás kaput. Nem akarta kinyitni, csak vágyott megérinteni valamit, ami a házhoz tartozik.

– Csak nem akarsz bemenni? Szerintem veszélyes lenne, lehet, hogy... odanézz!

Nyilván attól, hogy Harry megérintette a kaput, egy fatábla emelkedett ki előttük a sűrű gazból, mint holmi gyorsan növő, bizarr virág. Aranyló betűkkel az alábbi szöveg állt rajta:

Ezen a helyen vesztette éleiét 1981. október 31-e estéjén Lily és James Potter.

Fiuk, Harry minden idők egyetlen varázslója, aki túlélte a gyilkos átkot.

Ez a muglik számára láthatatlan ház romos állapotában hagyva állít emléket a Potter házaspárnak, s felidézi a család tragédiáját okozó gyilkos erőszakot.

A táblán nemcsak a díszes betűkkel írt sorok álltak, hanem még megannyi ilyen-olyan felirat: azoknak a boszorkányoknak és varázslóknak a keze nyoma, akik elzarándokoltak a helyre, ahol a kis túlélő a csodát művelte. Voltak, akik a nevüket írták fel öröktintával, mások a monogramjukat vésték a fába, megint mások szöveget firkantottak fel. A tizenhat év varázsgrafitti-termésének legújabb, még fényesen világító darabjai mind hasonló tartalmúak voltak: Sok szerencsét, Harry, bármerre jársz! Melletted állunk, Harry! Éljen Harry Potter!

– Milyen dolog így összefirkálni a táblát! – sopánkodott Hermione.

Harry azonban vigyorgott.

– Én örülök neki. Ez fantasztikus. Nekem...

A torkára forrt a szó. A távoli főtér lámpáinak fénye egy közeledő ember sziluettjét derengte körül. Harry, maga sem tudta, miért, de szinte biztosra vette, hogy a vastag ruhákba burkolózó alak egy nő. Az illető lassan lépkedett, talán félt, hogy elcsúszik a havon; merev, görnyedt tartása és csoszogó járása arra utalt, hogy nagyon öreg. Harry és Hermione némán figyelték, ahogy közeledett az utcán. Harry várta, hogy befordul-e valamelyik házba, de ösztöne azt súgta, nem fog. Az alak végül tőlük néhány méterre megállt, feléjük fordult, és úgy maradt, mozdulatlanul, a havas utca közepén.

Harrynek nem volt szüksége Hermione figyelmeztető csípésére. Tudta, hogy az öregasszony semmiképp sem lehet mugli, elvégre egy olyan házat nézett, amit, ha nem boszorkány, nem láthatott volna. Ugyanakkor még egy boszorkány részéről is meglepő viselkedés volt egy ilyen hideg estén csak azért kijönni az utcára, hogy megnézzen egy romos házat. Az, hogy lássa őt és Hermionét, a normális mágia szabályai szerint lehetetlen volt, Harry furcsamód mégis úgy érezte, hogy az öregasszony tud a jelenlétükről, s azt is tudja, kik ők. Alighogy ez a nyugtalanító sejtelem tudatosult benne, az anyóka felemelte kesztyűs kezét, és hívólag feléjük intett.

Hermione Harryéhez nyomta karját, ahogy közelebb húzódott hozzá a köpeny alatt.

– Honnan tudja?

Harry a fejét rázta. Az öregasszony újra intett, kicsit sürgetőbben. Harry számos érvet fel tudott volna hozni amellett, hogy miért ne engedjenek a hívásnak, ugyanakkor ahogy ott álltak egymással szemben a kihalt utcán, lassan minden kétsége eloszlott az öregasszony kilétét illetően.

Lehetséges, hogy hosszú hónapok óta vár rájuk? Azt mondta volna neki Dumbledore, hogy tartson ki, mert Harry végül meg fog érkezni? Talán az öregasszony figyelte őket a sötét temetőben, az ő mozgását vették észre? És aztán követte őket idáig? Harry titokzatos, dumbledore-i hatalmat érzett az öregasszonynak abban a képességében is, hogy érzékeli a jelenlétüket.

Végül – Hermione nem kis rémületére – Harry megszólalt:

– Bathilda?

A bebugyolált alak bólintott, majd megismételte hívó intését.

Harry és Hermione összenéztek a köpeny alatt. Harry kérdőn felvonta a szemöldökét; Hermione szorongós kis bólintással felelt.

Tettek egy lépést az öregasszony felé, mire az nyomban megfordult, és elcsoszogott arra, amerről jött. Harryék követték. Jó néhány ház mellett elhaladtak már, mikor az öregasszony végre bement az egyik kapun. Harryék átvágtak a nyomában az előkerten, ami majdnem olyan gazos volt, mint a romházé. Az öregasszony kulcsot vett elő, kicsit ügyetlenkedett vele, azután kitárta a bejárati ajtót, és félrehúzódott, hogy beengedje Harryéket.

Mikor az öreg mellett elhaladva beléptek az ajtón, erős és kellemetlen szag csapta meg Harry orrát – vagy a ház bűzlött, vagy a lakója, akin Harry most, a közvetlen közelében állva látta csak igazán, hogy mennyire kicsi és töpörödött: a mellkasáig is alig ért fel. Harryék ledobták magukról a láthatatlanná tévő köpenyt, s az öregasszony közben becsukta a hámló festékű ajtót – májfoltos kezén kéken dudorodtak az ízületek. Azután megfordult, és Harryre nézett. Hályogtól elszürkült szeme mélyen ült papírvékony szemhéjának ráncai mögött, s egész arcát megszakadt erecskék és barna foltok pöttyözték. Harry eltűnődött, vajon az öregasszony látja-e őt egyáltalán; ha igen, gondolta, akkor sem az igazi arcába, hanem a kopaszodó mugliéba néz.

Az öregség, a por, a szennyes ruhák és a romlott étel szagát ötvöző bűz csak erősödött, mikor az asszony letekerte magáról molyrágta, fekete nagykendőjét. Most már az is látszott, hogy jószerével kopasz: megritkult fehér haja nem tudta eltakarni fejbőrét.

– Bathilda? – kérdezte újra Harry.

Az öregasszony megint bólintott. Harry egyszerre érezni kezdte a mellén a medált: annak lakója felébredt, és lüktetésétől szinte remegett a hideg arany. Talán tudja, megérezte, hogy közel van a fegyver, ami elpusztítja majd?

Bathilda elcsoszogott mellettük – Hermionét meglökte, mintha nem vette volna észre, hogy ott van –, és eltűnt egy helyiségben, ami talán a nappali szoba volt.

– Nem tetszik ez nekem, Harry – mondta suttogásnál is halkabban Hermione.

– Nézz rá... Nem hiszem, hogy ne tudnánk legyőzni, ha arra kerülne a sor. Még nem mondtam neked, de tudtam, hogy valószínűleg nincs minden rendben Bathilda fejében. Muriel azt mondta róla, hogy agyalágyult.

– Ide! – szólt ki Bathilda a szobából.

Hermione összerezzent, és elkapta Harry karját.

– Nyugi, nem lesz baj – mondta Harry, és magával húzta Hermionét a nappaliba.

Bathilda ide-oda csoszogott odabent, és gyertyákkal bajlódott, de a szobában még mindig sűrű sötétség volt – és hatalmas kosz. Csikorgott a por a talpuk alatt, és Harry a doh mellett érezni vélt egy még rosszabb szagot: a romlott hús bűzét. Évek telhettek el azóta, hogy utoljára ránézett valaki Bathildára. Az öregasszony minden bizonnyal megfeledkezett róla, hogy tud varázsolni, mert nehézkesen, kézzel gyújtotta a gyertyákat, lógó csipkekézelőjét a lángra lobbanás folyamatos veszélyének téve ki.

– Szívesen segítek – ajánlkozott Harry. Átvette a gyufát, s az öregasszony pillantásától kísérve meggyújtotta a még hátralevő gyertyacsonkokat, melyek ingatag könyvkupacok tetején és csorba, penészes bögrékkel teli asztalkákon elhelyezett csészealjakon álltak.

Az utolsó hely, ahol Harry gyertyát talált, egy hasas komód fényképekkel telerakott teteje volt. Mikor fellobbant a lángocska, fényében poros üveglapok és ezüstkeretek derengtek fel. Harry mozgást vélt látni a fotókon. Amíg Bathilda a kandallóba való fahasábokkal bajlódott, titkon elővette a pálcáját, és ezt suttogta: – Tergeo. – A fényképekről egy szempillantás alatt eltűnt a por, s Harry azonnal észrevette, hogy a legnagyobb és legdíszesebb keretek közül fél tucat üresen áll. Eltűnődött, hogy vajon Bathilda távolította-e el azokat a képeket, vagy valaki más. Azután megakadt a szeme a gyűjtemény hátsó sorában meghúzódó egyik fotón, és már nyúlt is érte.

Az ezüstkeretből az aranyszőke, vidám képű tolvaj nézett rá lusta mosollyal: az a fiatalember, aki az ablakpárkányon kuporgott Gregorovics emlékében. És Harry most végre rájött, honnan volt ismerős neki a fiú: a Hírnév és hazugságok című könyvben látott fényképről, amin ő meg a tizenéves Dumbledore egymás vállát átkarolva álltak, és aminek az eredetije ugyanott lehetett, ahol a többi hiányzó fotó: Rita Vitrolnál.

– Mrs... Miss... Bircsók – szólalt meg az izgalomtól kissé remegő hangon Harry. – Ez kicsoda?

Bathilda a szoba közepén állt, és nézte, hogyan rakja meg helyette Hermione a tüzet.

– Miss Bircsók! – ismételte Harry, s a képpel a kezében elindult az öregasszony felé. A kandallóban épp akkor lobbantak fel a lángok. Bathilda ránézett Harryre, s ő érezte, hogy a mellén pihenő horcrux lüktetése felgyorsul.

– Ki ez az ember? – kérdezte, és előrenyújtotta a fotót.

Bathilda kifejezéstelen arccal ránézett a képre, majd ismét Harryre emelte a tekintetét.

– Tudja, hogy ki ez? – ismételte a kérdést Harry, lassan és hangosan ejtve a szavakat. – Ismeri ezt az embert? Tudja a nevét?

Bathilda azonban csak nézett, s Harry izgalma csalódott ingerültségnek adta át a helyét. Hogyan sikerülhetett Rita Vitrolnak megnyitni Bathilda emlékezetét?

– Ki ez az ember? – harsogta el újra a kérdést.

– Mit csinálsz, Harry? – kérdezte megütközve Hermione.

– Ez itt a képen, Hermione, ez a tolvaj! Ő lopta meg Gregorovicsot! – Harry megint Bathildához fordult. – Szépen kérem, mondja meg! Ki ez az ember?

Meredt tekintet volt a válasz.

– Miért hívott minket ide, Mrs... Miss... Bircsók? – kérdezte Hermione, már szintén emelt hangon. – Közölni akar velünk valamit?

Az öregasszony nem adta jelét, hogy hallotta volna Hermione kérdését. Helyette közelebb csoszogott Harryhez, majd a fejével az előszoba felé intett.

– Menjünk el? – találgatott Harry.

Bathilda megismételte a fejmozdulatot, aztán rámutatott Harryre, majd önmagára s végül a mennyezetre.

– Ja, értem... szerintem azt akarja, hogy menjek fel vele az emeletre.

– Jól van, menjünk – mondta Hermione, de mikor indult volna, az öregasszony meglepő hevességgel megrázta a fejét, aztán ismét Harryre, majd önmagára mutatott.

– Azt akarja, hogy csak én menjek.

– Miért? – Hermione hangja élesen és tisztán csendült a gyertyafényes szobában. Az öregasszony kicsit megrázta a fejét a hangoskodásra.

– Dumbledore talán a lelkére kötötte, hogy csak nekem adja át a kardot.

– Komolyan azt hiszed, hogy tudja, ki vagy?

– Igen – felelte Harry az arcára meredő opálos szempárba nézve. – Szerintem tudja.

– Jól van, menj, de ne időzz sokáig.

– Mutassa az utat! – mondta Bathildának Harry.

Az öregasszony ezt nyilván megértette, mert Harryt megkerülve elindult az ajtó felé. Harry még egyszer hátranézett, és küldött egy megnyugtató mosolyt Hermione felé, de a lány ezt valószínűleg nem látta: saját vállát fázósan átölelve állt a gyertyavilágos koszfészek közepén, és a könyvespolc felé bámult. Harry, miközben kifelé ment a szobából, kihasználta, hogy se Bathilda, se Hermione nem figyeli őt, és kabátja belső zsebébe süllyesztette a tolvaj ezüstkeretes fényképét.

A lépcső keskeny és meredek volt; Harrynek megfordult a fejében, hogy neki kellene feküdnie Bathilda hátsó felének, nehogy az öregasszony visszazuhanjon rá, amire komoly esély volt. Bathilda lassan és kissé sípoló tüdővel felkapaszkodott az emeletre, ott rögtön befordult jobbra, és bevezette Harryt egy alacsony mennyezetű hálószobába.

A helyiség koromsötét és rettenetesen büdös volt. Harry csak annyit látott, hogy az ágy alól kilóg egy éjjeliedény, de mikor Bathilda becsukta az ajtót, azt is elnyelte a sötétség.

– Lumos.

Fény gyúlt Harry pálcájának hegyén, és ő összerezzent: a teljes sötétség röpke másodperceiben Bathilda észrevétlenül odaállt elé.

– Potter vagy? – suttogta az öregasszony.

– Igen.

Bathilda lassan, ünnepélyesen bólintott. Harry érezte, hogy a horcrux a mellén már szaporábban lüktet, mint a tulajdon szíve – ez kellemetlen, zaklató érzés volt.

– Adni akar nekem valamit? – kérdezte Harry, de az öregasszony figyelmét a világító pálca kötötte le.

– Adni akar nekem valamit?

Bathilda behunyta a szemét, s ekkor egyszerre több dolog történt: Harry homlokába belehasított a fájdalom: a horcrux akkorát vonaglott, hogy a ruha is megmozdult fölötte; és egy pillanatra eltűnt a sötét, bűzös szoba. Harry vad örömöt érzett, és éles, jéghideg hangon parancsolta: – Tartsd ott!

Harry megtámolyodott. A sötét szoba és a bűz visszatért: Harry nem értette, mi történt vele.

– Adni akar nekem valamit? – kérdezte harmadszor is, már szinte kiáltva.

– Arra – suttogta Bathilda, és a sarokba mutatott. Harry magasabbra emelte világító pálcáját: elfüggönyözött ablakot látott, ami előtt egy telerakott öltözőasztal állt.

Bathilda ezúttal nem mutatta az utat. Harry magasra tartott pálcával átoldalazott közte és a vetetlen ágy között, de egy pillanatra sem vette le a szemét az öregasszonyról.

– Mi van itt? – kérdezte, mikor odaért az öltözőasztalhoz, ahol szagra és küllemre is szennyesnek tűnő ruhák hevertek rendetlen halomban.

– Ott. – Bathilda a ruhahalomra mutatott.

Abban a pillanatban, amikor Harry elfordította a fejét, hogy megnézze, villan-e kardmarkolat, csillan-e rubintkő valahol a szennyes között, az öregasszony furcsán megmozdult – Harry észrevette ezt a szeme sarkából, s előbb összerándult az ijedségtől, aztán megbénult a borzalomtól, mert azt látta, hogy az elaggott test, mint egy üres zsák, a padlóra roskad, s onnan, ahol a nyaka volt, elősiklik a hatalmas kígyó.

Harry pálcás keze lefelé lendült, de a hüllő villámgyorsan odakapott, megmarta az alkarját, s a pálca forogva a mennyezet felé röppent; fénye körbeszáguldott a falakon, majd kihunyt. Ugyanabban a pillanatban a kígyófarok hatalmas ütést mért Harry mellkasára, s ő elakadó lélegzettel az öltözőasztalra zuhant, egyenesen a koszos ruhák közé...

Tüstént oldalra gördült, így elkerülte a farok újabb csapását: az az asztal üvegére sújtott le. Harry a padlóra zuhantában érezte, hogy cserepek záporoznak rá, és hallotta Hermione hangját odalentről:

– Harry!

Nem sikerült annyi levegőt szívnia a tüdejébe, hogy vissza tudjon kiáltani, a következő pillanatban pedig egy súlyos, sima valami nekiütközött, s hanyatt lenyomta őt a földre. Erős, vastag izomköteg siklott a testére...

– Ne – nyögte a padlóra szögezve Harry.

– Igen – suttogta a hang. – Igen... itt tartom... itt tartom...

– Invito... Invito pálca...

De nem történt semmi, és Harrynek szüksége volt mindkét kezére: le kellett löknie a törzsére tekeredő kígyót, ami kiszorította a levegőt a tüdejéből, és belepréselte a mellébe a horcruxot, azt az élettől lüktető jéggombócot, ott, centiméterekre a szívétől; hideg, fehér fény árasztotta el az agyát, eltűnt minden gondolata... távoli lépések... minden kavarog...

Fémszív dübörgött a mellkasán kívül, és ő repült és repült, nem kellett hozzá se seprű, se thesztrál, és a diadal mámora tombolt benne...

Arra riadt, hogy újra savanyú szagú sötétség veszi körül. Nagini elengedte őt. Harry talpra vergődött, és megpillantotta a kígyót az előszobai lámpa fényében: a hüllő támadott, és Hermione sikoltva félreugrott; célt tévesztett átka szétrobbantotta a lefüggönyözött ablakot. Harry elfordult, hogy megvédje arcát az újabb üvegcserép-záportól, és közben rálépett egy ceruzaszerű tárgyra... A pálca!

Lehajolt és felkapta, de a sarokba szorította őt a kígyó széltében-hosszában csapkodó farka. Hermione nem volt sehol; Harry már a legrosszabbtól tartott, de ekkor piros fénnyel kísért durranás hallatszott, és a kígyó felrepült a levegőbe; súlyos tekervényei sorban emelkedtek a mennyezet felé, s felcsapódó farka pofon ütötte Harryt. Ő előreszegezte pálcáját, de ekkor olyan iszonyatos fájdalom hasított a sebhelyébe, amihez foghatót évek óta nem érzett.

– Jön! Hermione, jön!

Miközben ezt ordította, a kígyó sziszegve visszazuhant a padlóra. A szobában teljes volt a káosz: a hüllő nehéz teste polcokat tépett le a falról; mindenfelé porceláncserepek röpködtek, mikor Harry átugrott az ágyon, hogy megfogja a sötét kupacot, amiben Hermionét sejtette.

A lány sikított a fájdalomtól, mikor Harry áthúzta őt az ágy túloldalára. A kígyó újra támadásba lendült, de Harry tudta, hogy valami, ami rosszabb a hüllőnél, közeledik, talán már a kapuban jár; úgy érezte, menten szétrobban a feje a fájdalomtól...

A kígyó akkor csapott le, mikor Harry futtában ugrott, magával rántva Hermionét. – Confringo! – sikította a lány, és átka körberepülte a szobát, szétrobbantotta a ruhásszekrény tükrös ajtaját, aztán visszaröppent Harryék felé, pattogott a padló és a mennyezet között – Harry a kézfején érezte perzselő melegét. Üvegcserepek vágtak az arcába, ahogy Hermionét magával húzva átugrott az ágyról a szétzúzott tetejű öltözőasztalra, majd onnan tovább a tátongó ablakon keresztül ki az éjfekete semmibe, hogy ott a lány visszhangzó sikolyával a fülében megpördüljön a levegőben...

És akkor feltárult a sebhelye; ő maga volt Voldemort, rohant a bűzös hálószobán keresztül, fehér keze megmarkolta az ablakpárkányt, és egy villanásnyi ideig még látta a kopaszodó férfit meg a kicsi asszonyt, ahogy pördülve semmivé foszlanak, és akkor felüvöltött dühében; üvöltése keveredett a lány sikolyával, mely együtt szállt a sötét kertek fölött a karácsony napját köszöntő harangszóval...

Az üvöltése Harry üvöltése volt, a fájdalma Harry fájdalma... hogy ez újra megtörténhetett, és éppen itt, ahol már egyszer megtörtént... itt, egy kőhajításnyira attól a háztól, ahol olyan közel került hozzá, hogy megtudja, milyen meghalni... meghalni... borzalmas volt az a fájdalom... kiszakadni a testéből... de ha nincs teste, hogyan fájhat annyira a feje, ha meghalt, miért nem múlik el a kín, talán a halál se szünteti meg a gyötrelmet, nem hoz gyógyulást...

Szeles és nyirkos este volt; két töknek öltözött gyerek billegett át a téren, s a boltok kirakatai tele voltak papírpókokkal, annak a világnak a csicsás műkellékeivel, amiben a muglik nem is hisznek... Ő siklott előre, s mint ilyen alkalmakkor mindig, eltöltötte önmaga fontosságának, erejének és igazának szilárd tudata... harag nem volt benne... az a gyenge lelkek fegyvere... de diadalmámor, az igen... régóta várt erre a napra, sóvárgott utána...

– Jó a jelmeze, uram!

Közelebb ért a kisfiúhoz, és annak lehervadt a mosolya, mert már látta, mi van a csuklya alatt; festett arcára kiült a félelem, s már fordult is, és szaladt... Ő ujja hegyével kitapintotta a pálcát a talárja alatt... elég volna egyetlen apró mozdulat, és a kisfiú sosem érne oda az anyjához... de felesleges, teljesen felesleges...

És már egy másik, egy sötétebb utcában haladt. Végre kibontakozott a szeme előtt a cél... megtört a Fidelius-bűbáj, csak ők még nem tudják... lába annyi zajt sem keltett, mint a járdán csúszó száraz levelek, amikor a sötét sövényhez lépett, hogy átnézzen fölötte...

Nem húzták össze a függönyt, jól látta őket a kis nappaliban: a magas, szemüveges, fekete hajú férfi színes kis füstfelhőket eregetett a pálcájából a kék pizsamás, fekete hajú fiúcska szórakoztatására. A gyerek nevetett, s apró kezével a füst után kapkodott...

Kinyílt egy ajtó, és belépett rajta az anya; mozgott a szája, valamit mondott, és sötétvörös hajfürtök hullottak az arcába. Az apa felvette a gyereket, és a nő karjába adta. Azután a kanapéra dobta pálcáját, és ásítva nyújtózkodott...

A kapu halkan megnyikordult, mikor kinyitotta, de James Potter nem hallotta a zajt. Fehér kezével kihúzta a pálcát a köpönyege alól, az ajtóra szegezte, és az kicsapódott...

Már átlépte a küszöböt, mikor James kirohant az előszobába. Könnyű, túlságosan könnyű, hisz nincs is nála pálca...

– Lily, fogd Harryt, menekülj! Itt van! Ő az! Menekülj! Majd én feltartom...

Méghogy feltartja őt, pálca nélkül! Nevetett, csak aztán mondta ki az átkot...

– Avada Kedavra!

A zöld villanás betöltötte a zsúfolt előszobát, megfestette a fal mellett álló gyerekkocsit, ragyogó fénycsövekké változtatta a lépcsőkorlát oszlopait, és James Potter összeroskadt, akár egy marionettbábu, aminek elvágták a zsinórjait...

Az emeletről lehallatszott az anya sikoltozása; pedig neki, ha okosan viselkedik, nincs mitől félnie... Ő felment a lépcsőn, s szórakozott derűvel hallgatta, hogyan próbálja a nő elbarikádozni magát... nála sincs pálca... mennyire ostobák ezek, barátokra bízták az életüket, nem tudják, hogy a fegyvert egy pillanatra sem szabad letenni...

Kitárta az ajtót. Pálcája egy lusta intésével félresöpörte a sebtében odatolt székeket, dobozokat... és ott állt a nő, karján a fiával. Mikor meglátta őt, gyorsan berakta a gyereket a háta mögötti kiságyba, és széttárta a karját, mintha így segíthetne a fián, mintha a helyére léphetne azzal, hogy eltakarja őt...

– Harryt ne, Harryt ne, könyörgök, csak őt ne!

– Állj félre, te ostoba... eredj innen...

– Ne bántsd Harryt, könyörgök, inkább engem ölj meg...

– Utoljára figyelmeztetlek...

– Ne bántsd Harryt! Kegyelmezz... könyörgök, kegyelmezz... Ne bántsd Harryt! Könyörgök! Bármit megteszek...

– Állj félre... állj félre...

Eltaszíthatná a nőt a kiságytól, de tisztább, ha végez az egész családdal...

Felvillant a zöld fény, és a nő összeroskadt, épp úgy, mint a férje. A gyerek nem sírt, ahogy addig se; az ágy rácsába kapaszkodva állt, és derűs érdeklődéssel nézett a betolakodóra – talán azt gondolta, az apja rejtőzik a köpeny alatt, ő csinál ilyen szép villanásokat, az anyja meg mindjárt nevetve felugrik a földről...

Ő gondosan a gyerek arcára irányította a pálcát. Látni akarta a pusztulását, látni akarta, hogyan szűnik meg ez az egyetlen, megmagyarázhatatlan veszély. A gyerek elsírta magát – most már látta, hogy ő nem James. Zavarta őt a sírás, az árvaházban se bírta soha elviselni a kicsik bömbölését...

– Avada Kedavra!

És akkor összeroppant: semmivé vált, testetlen fájdalommá és rettegéssé... el kell rejtőznie, nem itt, a ház romjai között, nem itt, ahol a gyerek üvölt, hanem valahol messze... nagyon messze...

– Ne – nyöszörögte.

A kígyó ott surrogott a kosz és a szemét között. Megölte a fiút, mégis ő maga a kisfiú...

– Ne...

És most ott áll Bathilda házának kitört ablakában, legnagyobb veszteségének emlékén merengve. A hatalmas kígyó a lábánál üveg-és porceláncserepek között kúszik... ő lenéz a padlóra, és meglát valamit... alig akar hinni a szemének...

– Ne...

– Nincs semmi baj, Harry, nyugodj meg!

Lehajol, és felemeli a kitört üvegű fényképtartót. Ő az... az ismeretlen tolvaj, a tolvaj, akit keres...

– Ne... kiesett... elhagytam...

– Ébredj fel, Harry, térj magadhoz!

Ő Harry... Harry, nem Voldemort... és a surrogó valami nem kígyó...

Kinyitotta a szemét.

– Harry – suttogta Hermione. – Jól... jól vagy?

– Igen – hazudta ő.

A sátorban volt, az egyik alsó ágyon feküdt nagy halom takaró alatt. A csendből és a sátor tetején áttörő hideg, tompa fényből tudta, hogy hajnalodik. A teste verejtékben úszott – nedves volt tőle a lepedő és a takaró is.

– Megmenekültünk.

– Igen – bólintott Hermione. – Lebegtető bűbájjal tudtalak csak berakni az ágyba, nem bírtalak el. Nem voltál valami... szóval, eléggé...

A lány barna szeme alatt vörös árnyék húzódott. Kis kendőt szorongatott a kezében – Harry kitalálta, hogy az ő arcát törölgette vele.

– Rosszul voltál – fejezte be a mondatot Hermione. – Nagyon rosszul voltál.

– Mikor jöttünk el?

– Órákkal ezelőtt. Mindjárt reggel lesz.

– És én eddig... ájult voltam?

– Nem éppen. – Hermione vonakodva válaszolt. – Kiabáltál meg nyöszörögtél meg... meg ilyenek – fejezte be zavartan, s ez nyugtalanná tette Harryt. Mit csinálhatott? Átkokat üvöltött, mint Voldemort? Bőgött, mint a kisfiú a rácsos ágyban?

– Alig tudtam leszedni rólad a horcruxot – terelte másra a szót Hermione. – Hozzá volt tapadva a melledhez. Sajnálom, de megmaradt a nyoma: metszőbűbájjal tudtam csak levágni rólad. A kígyó is beléd harapott, de már kitisztítottam a sebet, és tettem rá egy kis boszorkányfű-kivonatot...

Harry előrehúzta pólója nyakát, és benézett alá. Ovális folt vöröslött a szíve fölött, azon a helyen, ahol a medál megégette. Az alkarján valóban ott voltak a gyógyulófélben levő szúrt sebek.

– Hova tetted a horcruxot?

– A táskámba. Szerintem egy darabig ne hordjuk a nyakunkban.

Harry visszahanyatlott a párnára, és Hermione elgyötört, szürke arcába nézett.

– Nem lett volna szabad elmennünk Godric’s Hollowba. Ne haragudj, Hermione, ez az én butaságom volt.

– Nemcsak a tied. Én is el akartam menni oda. Komolyan azt hittem, hogy Dumbledore valahol ott rejtette el a kardot.

– Hát igen... rosszul tippeltünk.

– Mi történt odafent, Harry? Mi történt, miután felmentetek? Ott rejtőzött a kígyó? Előjött, megölte az öregasszonyt, aztán rád támadt?

– Nem. Az öregasszony volt a kígyó... vagy a kígyó volt az öregasszony... végig.

– Mi-micsoda?

Harry behunyta a szemét. Még mindig magán érezte Bathilda házának bűzét, és ettől rémisztően elevenné vált az emlék.

– Bathilda már egy ideje halott lehetett. A kígyó... benne volt, a testében. Tudodki odatelepítette Godric’s Hollowba, hogy várjon rám. Igazad volt. Tudta, hogy előbb-utóbb elmegyek oda.

– A kígyó a testében volt?

Harry kinyitotta a szemét; Hermionét láthatólag hányinger környékezte.

– Lupin azt mondta, a mágia olyan formáit fogjuk látni, amelyeket még soha – idézte fel Harry. – Az öregasszony azért nem akart előtted beszélni, mert párszaszót használt. Én észre se vettem, mert értem. Mikor bementünk a fenti szobába, üzenetet küldött Tudodkinek, aki izgatott lett, éreztem, és hallottam a fejemben, hogy azt mondja a kígyónak, tartson ott engem... és aztán...

Harryben felrémlett a kép, ahogy a kígyó kibújt Bathilda nyakából – de úgy döntött, megkíméli Hermionét az ilyen részletektől.

– ...és akkor Bathilda átváltozott a kígyóvá, és rám támadt.

Harry rápillantott a sebekre az alkarján.

– Nem akart megölni, csak az volt a dolga, hogy ott tartson, amíg Tudodki megérkezik.

Legalább sikerült volna végeznie a kígyóval... akkor azt mondhatná, megérte végigcsinálniuk az egészet... Keserű düh öntötte el, felült az ágyban, és lerúgta magáról a takarókat.

– Ne, Harry, pihenned kell!

– Neked kell pihenned. Ne haragudj, hogy ezt mondom, de borzalmasan nézel ki. Nekem már semmi bajon, átveszem az őrséget. Hol a pálcám?

A lány nem felelt, csak nézett rá.

– Hol a pálcám, Hermione?

A lány az ajkába harapott, és könny szökött a szemébe.

– Harry...

– Hol a pálcám?

Hermione lenyúlt az ágy mellé, és felemelte.

A magyalfa-főnixtoll pálca eltört. Két darabra vált fáját már csak a toll egy vékony rostja tartotta össze. Harry úgy fogta meg, mintha egy borzalmas sérülést szenvedett élőlényt venne a kezébe. A rémület köde ráült az agyára, képtelen volt gondolkodni. Lassan Hermione felé nyújtotta a pálcát.

– Javítsd meg... kérlek szépen.

– Nem hiszem, hogy ilyen állapotában még...

– Szépen kérlek, Hermione, próbáld meg!

– Re-reparo.

A pálca lelógó része felemelkedett, és a törött fa összeforrt. Harry felemelte.

– Lumos!

A pálcából csupán pár bágyadt szikra hullott ki. Harry most Hermionéra szegezte.

– Capitulatus!

Hermione pálcája megrándult, de nem ugrott ki a lány kezéből. Ez a kísérlet már túl sok volt a sérült pálcának: a fája ismét kettévált. Harry megrendülten bámult rá, képtelen volt elhinni, hogy ez igaz lehet... a pálca, ami annyi mindent túlélt...

– Harry – suttogta alig hallhatóan Hermione. – Nagyon, nagyon sajnálom. Azt hiszem, én voltam. Mikor menekültünk, és a kígyó ránk vetette magát, kilőttem azt a robbantó átkot, ami ide-oda pattogott, és hát biztos... biztos eltalálta...

– Véletlen volt – dünnyögte gépiesen Harry. Tompa és üres volt az agya. – Majd... majd csak megjavítjuk valahogy.

– Nem hiszem, hogy sikerülhet, Harry. – Hermione arcán könnycseppek gördültek le. – Emlékezz csak, mi volt, mikor Ron eltörte a pálcáját az autóban. Hiába javítgatta, többet nem működött rendesen. Kellett vennie egy másikat.

Ollivander Voldemort foglya, gondolta Harry, Gregorovics pedig meghalt. Ugyan honnan szerezzen magának másik pálcát?

– Akkor nincs más megoldás – szólt megjátszott higgadtsággal –, a tiéd lesz nálam, amíg őrködöm.

Hermione átadta neki a pálcáját, s ő úgy hagyta ott az ágya mellett ülő, könnymázas arcú lányt, mintha menekülne tőle.

Tizennyolcadik fejezet

Hírnév és hazugságok

Felkelőben volt a nap: az ég üres, színtelen végtelenségében közönyösen borult Harry fölé, mit sem törődve vele és a kínjaival. Harry leült a sátor bejáratában, és mélyen beszívta a tiszta levegőt. Boldoggá tehette volna csupán az is, hogy él és láthatja a szikrázó, havas domb fölé kúszó napot, de nem tudott örülni: pálcája elvesztése tüskeként fúródott a lelkébe. A csillogó, távoli harangszó rezgette csöndben leverten bámult a hótakaró alatt pihenő völgyre.

Ujjait öntudatlanul a karjába fúrta, mintha fizikai fájdalommal viaskodna. Össze sem tudta számolni, hányszor hullott már a vére. Egyszer elvesztette a jobb karja összes csontját, s ennek az útnak a során a homlokán és a kezén viselt sebhely mellé máris szerzett még egyet a mellkasára és párat az alkarjára – de mindeddig soha, egyetlenegyszer sem érezte azt, amit most: hogy végzetesen meggyengült, hogy pőre és kiszolgáltatott lett, hogy varázsereje legjavától fosztották meg. Hermione, ha ezt elpanaszolná neki, azt mondaná, a pálca annyit ér csak, amennyit a varázsló, aki használja. De Hermione nem tudhatja ezt, ő nem élte át, hogy a pálcája magától meglódul, akár az iránytű, és aranyló lángokat lő az ellenségére. Harry most érezte csak át igazán, hogy mennyire bízott őrangyalában, a pálcájában lévő ikermagban – most, mikor már elveszítette azt.

Előhúzta zsebéből törött pálcáját, és anélkül, hogy ránézett volna, beledugta a nyakában lógó erszénybe. A Hagridtól kapott zsákocska ezzel megtelt: nem fért már bele több tönkrement, hasznavehetetlen tárgy. Harry gömbölyű dudort érintett a zanzárdbőr alatt, s hirtelen rátört a kísértés, hogy kivegye és elhajítsa a régi cikeszt. Az is megfejthetetlen, titkolózó, használhatatlan, mint minden, ami Dumbledore után maradt...

És mint a forró láva, elöntötte a lelkét a Dumbledore iránti harag, végigperzselte bensőjét, kiölt belőle minden egyéb érzést. Tanácstalanságukban elhitették magukkal, hogy Godric’s Hollowban válaszokra lelnek, meggyőzték magukat, hogy el kell menniük oda, mert biztos arrafelé vezet a titkos ösvény, amit Dumbledore kigondolt számukra, de amihez elfelejtett térképet, útmutatót adni. Dumbledore otthagyta őket a sötétben tapogatózva. Hadd birkózzanak meg egyedül, segítség nélkül az ismeretlennel, a képzeletet is felülmúló borzalmakkal: nincs magyarázat, nincs útravaló, nincs kard... és már pálca sincs. A fénykép is kiesett a zsebéből – Voldemortnak így már nem lesz nehéz kiderítenie, ki a tolvaj... Mindent megtud, amit csak akar...

– Harry?

Félelem ült ki Hermione könnyek csíkozta arcára, mikor lekuporodott Harry mellé – mintha attól tartott volna, hogy a fiú megátkozza őt a saját pálcájával. Két bögre tea remegett a kezében, és valami vastagot tartott a hóna alatt.

– Kösz. – Harry átvette az egyik bögrét.

– Beszélni szeretnék veled. Nem zavarlak?

– Nem – hazudta Harry, mert nem akarta megbántani Hermionét.

– Arra voltál kíváncsi, hogy ki van azon a képen. Én... elhoztam a könyvet.

Azzal félénken Harry ölébe csúsztatta a Hírnév és hazugságok – Albus Dumbledore élete egy vadonatúj példányát.

– Hogyan... honnan...?

– Ott feküdt Bathildánál a nappaliban... Ez a levél volt beletűzve.

Hermione felolvasta az élénkzöld, hegyes betűkkel írt rövid szöveget:

– Kedves Batty! Köszönöm a segítséget. Íme egy tiszteletpéldány a könyvből, remélem, tetszeni fog. Higgye el, valóban mondta mindezt, ha nem is emlékszik rá. Rita.

– Szerintem az igazi Bathilda még élt, amikor ez érkezett, de már nem volt olyan állapotban, hogy elolvashassa.

– Valószínű.

Harry dühös kárörömmel nézett Dumbledore fényképarcára: most mindent meg fog tudni, amit a professzor elhallgatott előtte, akár tetszik Dumbledore-nak, akár nem.

– Még mindig mérges vagy rám, igaz?

Harry felpillantott Hermionéra, és frissen gyűlt könnyet látott a szemében – ebből tudatára ébredt, hogy arca elárulta érzelmeit.

– Nem – felelte csendesen. – Nem, Hermione, tudom, hogy nem tehetsz róla. Azon voltál, hogy élve kijussunk onnan, és hihetetlenül jól harcoltál. Ha nem segítettél volna, már nem élnék.

Amennyire tudta, viszonozta a lány könnyes mosolyát, majd figyelme a könyvre fordult. A kötetnek ropogott a gerince: sose nyitották még ki. Harry pergetni kezdte a lapjait, képeket keresett benne. Szinte azonnal megtalálta az őt érdeklő fotót: azt, amelyiken a fiatal Dumbledore és jóképű társa valamely rég elfelejtett tréfán kacagtak. Elolvasta a képaláírást.

Albus Dumbledore nem sokkal anyja halála után barátja, Gellert Grindelwald társaságában.

Hosszú másodpercekig bámult a névre. Grindelwald. Barátja, Gellert Grindelwald. Ránézett Hermionéra, aki még mindig úgy meredt a képaláírásra, mint aki nem akar hinni a szemének. Azután lassan Harryre emelte a pillantását.

– Grindelwald...???

Harry a többi fotóval mit sem törődve böngészni kezdte a környező oldalakat, hátha szerepel még valahol a szörnyű név. Rá is bukkant, és mohón olvasni kezdte a bekezdést, de érthetetlennek találta az előzmények nélkül; előrébb és előrébb lapozott hát, s végül A nagyobb jó címet viselő fejezet elején találta magát. Hermionéval együtt kezdték el olvasni a szöveget:

A tizennyolcadik évében járó Dumbledore dicsőségtől övezve hagyta el a Roxfortot: iskolaelső volt, prefektus, elnyerte a legjobb bűbáj szórónak járó Barnabus Finkley-Díjat, ő képviselte a brit ifjúságot a Wizengamotban, és korszakalkotó teljesítményéért aranyéremmel tüntették ki a kairói Nemzetközi Alkímiai Konferencián. Legközelebbi terve ekkor az volt, hogy világjárásra indul iskolai barátjával, a kissé tompa agyú, de őt rajongva tisztelő „Kutyaszagú” Elphias Doge-dzsal.

A két fiatalember első úti célja Görögország lett volna. A tervezett indulás előestéjén a londoni Foltozott Üstben szálltak meg, ott érte el őket a bagoly Dumbledore anyjának halálhírével. „Kutyaszagú” Doge, aki jelen könyv szerzőjétől megtagadta a nyilatkozatot, már publikálta a maga szentimentális verzióját az ezután történtekről. Ebben Kendra halálát tragikus csapásként, azt pedig, hogy Dumbledore lemondott az utazásról, nemes, önfeláldozó gesztusként tálalja.

Tény, hogy Dumbledore azonnal visszatért Godric’s Hollowba, mégpedig attól az állítólagos szándéktól vezérelve, hogy „gondoskodjon” öccséről és húgáról. De vajon mennyi gondoskodás tellett tőle?

Elment a jó dolga annak az Aberforthnak – állítja Enid Smeek, aki akkoriban Godric’s Hollow szélén lakott a családjával. – Teljesen megkergült. Szántam volna én őt, hisz nem volt már se apja, se anyja, de hát folyton kecsketrágyát vágott a fejemhez. Nem hiszem, hogy Albus odavolt érte, nem is láttam őket együtt soha.

Mit csinált hát Albus ahelyett, hogy zabolátlan öccsét vigasztalta volna? A válasz nemigen lehet más, mint hogy átvette a börtönőri posztot húga mellett. A szerencsétlen Ariana Dumbledore sorsa ugyanis első fogvatartójának halála után sem változott. Létezéséről a családtagokon kívül továbbra is csak az a néhány ember tudott, akik – mint „Kutyaszagú” Doge – elhitték a lány „törékeny egészségéről” szóló mesét.

Dumbledore-ék hiszékeny barátai közé tartozott az évtizedek óta Godric’s Hollowban élő ünnepelt mágiatörténész, Bathilda Bircsók is. Közvetlenül a család odaköltözése után Kendra, mint tudjuk, durván visszautasította Bathilda barátságos közeledését. Néhány évre rá azonban Albusnak egy, a Transzformációs Szemlében közölt, a fajok közötti átváltoztatást taglaló értekezése arra indította Bathildát, hogy elismerését fejezze ki a szerzőnek a Roxfortba küldött bagoly útján. Ennek a gesztusnak a nyomán a tudósnő végül közeli kapcsolatba került az egész Dumbledore családdal. Kendra halálakor ő volt az egyetlen ember Godric’s Hollowban, aki beszélő viszonyban volt Dumbledore anyjával.

Sajnos az egykor ragyogó elméjű Bathilda mára sokat vesztett szellemi frissességéből. „A tűz még ég, de a kondér már üres” – mondja róla Ivor Dillonsby, az árnyalatnyival direktebben fogalmazó Enid Smeek szerint pedig „hangyásabb, mint egy termeszvár”. Nekem ennek ellenére sikerült – néhány jól bevált riporteri fogás együttes alkalmazásával – elegendő információt kicsikarnom az idős hölgyből ahhoz, hogy rekonstruálni tudjam a botrányos eseményeket.

Bathilda a későbbi években – az Albus és Aberforth által tálalt magyarázattal s az ennek nyomán a varázsvilágban általánossá vált véleménnyel összhangban – egy „visszafelé elsült bűbájt” jelöl meg Kendra korai halálának okaként. Szintúgy szajkózza a család terjesztette mesét Arianáról, amennyiben „törékeny, gyenge egészségű” leányként jellemzi őt. Van azonban egy olyan téma, amely már önmagában is megérte a Veritaserum megszerzésével járó fáradságot: Bathilda ugyanis az egyetlen, aki teljes egészében ismeri Albus Dumbledore életének legszigorúbban titkolt epizódját. Az alábbiakban első ízben közölt, leleplező történet kétségbe vonja mindazon erényeket, amelyeket csodálói Dumbledore-nak tulajdonítanak: a fekete mágia állítólagos gyűlöletét, a muglik elnyomásának ellenzését, sőt a családja iránti elkötelezettségét is.

Azon a nyáron, amikor az immár elárvult s így családfővé előlépett Dumbledore visszatért Godric’s Hollowba, Bathilda Bircsóknál vendégeskedett Bathilda unokaöccse, Gellert Grindelwald.

Grindelwald neve méltán közismert: minden idők legveszélyesebb sötét varázslóinak toplistáján csak azért nem az övé az első hely, mert az egy nemzedékkel később érkezett Tudjukki megfosztotta őt trónjától. Mivel azonban Grindelwald egykori rémuralma nem terjedt ki Nagy-Britanniára, hatalomra jutásának története hazánkban kevésbé ismert.

A fekete mágiát már annak idején is a kelleténél jobban toleráló Durmstrang diákjaként Grindelwaldot a Dumbledore-éhoz mérhető koraérettség és sziporkázó teljesítmény jellemezte. Azonban míg utóbbi előmenetelét díjak és kitüntetések kísérték, Grindelwald egészen más babérokra vágyott. Megütközést keltő kísérletei fölött végül már a Durmstrang sem hunyhatott szemet, s tizenhat évesen eltanácsolták az iskolából.

Grindelwald életének ezt követő szakaszáról mind ez idáig csak annyit tudtunk, hogy „néhány hónapig külföldön utazgatott”. Nem titok immár, hogy a varázsló ezt az időt nagynénjénél töltötte Godric s Hollowban. s az sem, hogy ott – bármily megrendítő legyen is sokak számára ez a tény – szoros barátságot kötött nem mással, mint Albus Dumbledoreral.

„Kedves, megnyerő fiú volt – csacsogja Bathilda – bármi lett is belőle később. Természetesen bemutattam Albusnak, akinek nagyon hiányzott akkoriban a hasonló korú fiatalemberek társasága. Elmondhatom, hogy első látásra megkedvelték egymást.”

Megkedvelték egymást, efelől semmi kétség. Bathilda egy gondosan megőrzött levelet mutat nekem, amit Albus Dumbledore az éjszaka közepén küldött Gellert Grindelwaldnak.

„Bizony, miután reggeltől estig beszélgettek – két ilyen ragyogó eszű fiú, olyan jól elvoltak, mint tűzön a kondér –, néha még éjjel is hallottam, hogy kopogtat a bagoly Gellert ablakán, hozza a levelet Albustól! Ha támadt egy új gondolata, azon melegében muszáj volt megosztania Gellerttel!”

És micsoda gondolatok voltak ezek! Albus Dumbledore rajongóinak mélységes megdöbbenésére tarthat számot az alábbi eszmefüzér, amit ez a bálvány tizenhét éves fejjel, újdonsült kebelbarátja számára vetett pergamenre (az eredeti levél másolata a 463. oldalon látható).

Gellert!

azt mondtad, a varázslóknak A MUGLIK ÉRDEKÉBEN kell uralomra juttniuk – szerintem pontosan ez a lényeg. Igen, kivételes képességeink vannak, és igen, ezek a képességek feljogosítanak bennünket az uralkodásra, de egyben felelőssé is tesznek minket azokért, akik fölött uralkodunk. Ezt kell hangsúlyoznunk, ez legyen az alapkő, amelyre építünk. Ha majd vitatkozunk, mert biztosan fogunk, ebben kell gyökereznie minden érvnek és ellenérvnek. A NAGYOBB JÓRA TÖREKEDVE vesszük át a hatalmat. És ebből az következik, hogy ha ellenállásba ütközünk, csak annyi erőszakot alkalmazhatunk, amennyi feltétlenül szükséges, nem többet. (Ebben hibáztál te a Durmstrangban! De egy szavam se lehet, hisz ha nem csapnak ki, most nem ismernélek.) Albus

Ez a levél, mely nyilván elképedést, megrökönyödést vált ki a csodálók tömegeiben, bizonyítékot szolgáltat arra, hogy Albus Dumbledore egykor a Varázstitok-védelmi Alaptörvény felrúgását és a mugliknak a varázslók általi leigázását fontolgatta. Micsoda csapás ez azoknak, akik a mugli születésűek legelszántabb védelmezőjeként mutatják be Dumbledore-t! Mennyire hiteltelenné válnak a muglijogokat propagáló szónoklatok ennek a lesújtó, új bizonyítéknak a fényében! Mily megvetésre méltó az az Albus Dumbledore, aki hatalmi terveket szövöget ahelyett, hogy az édesanyját gyászolná és gondoskodna a húgáról!

Akik mindenáron fent akarják tartani Dumbledore-t omladozó piedesztálján, nyilván azt dadogják erre: az ő Albusuk végül nem valósította meg tervét, bizonyára megváltoztatta elveit, jobb belátásra tért. Az igazság azonban megrendítőbbnek tűnik ennél.

Még két hónapja sem tartott Dumbledore és Grindelwald barátsága, amikor váratlanul és véglegesen elváltak, hogy legközelebb csak legendás párbajuk (lásd 22. fejezet) alkalmával találkozzanak. Mi volt a hirtelen szakítás oka? Dumbledore észhez tért volna? Talán közölte Grindelwalddal, hogy nem vállal többé részt a terveiben? Sajnos nem ez történt.

„Szegény kis Ariana halála, azt hiszem, az állt közéjük – mondja Bathilda. – Rettenetes, sokkoló tragédiaként érte őket. Gellert ott volt Dumbledore-éknál, amikor a lány meghalt. Reszketve jött haza, és azt mondta, már másnap el akar utazni. Szörnyen megviselte, ami történt. Nem volt mit tenni, szereztem neki egy zsupszkulcsot, és soha többet nem láttam.”

„Albus magánkívül volt Ariana halálától. Borzalmas csapás volt ez a két fivérnek, hiszen immár mindenkit elvesztettek, magukra maradtak. Nem csoda, hogy magasra csaptak az indulatok. Tudja, Aberforth Albust vádolta, de hát ilyen rémséges állapotban sok mindent beszél az ember. Meg hát szegény Aberforth mindig is hirtelen haragú volt. Nem mondom, az túlzás volt, hogy a temetésen eltörte Albus orrát. Kendrának megszakadt volna a szíve, ha látja, hogy a fiai így marják egymást a lánya holtteste fölött. Nagy kár, hogy Gellert nem volt ott a temetésen... ő legalább némi vigaszt nyújtott volna Albusnak...”

Ez a döbbenetes koporsó fölötti dulakodás, aminek csak Ariana Dumbledore temetésének maroknyi résztvevője volt tanúja, számos kérdést vet fel. Miért Albust hibáztatta Aberforth Dumbledore a húguk haláláért? Csupán a veszteség fájdalma tört ki belőle ily módon, ahogy Batty sugallja? Vagy volt a dühének konkrétabb oka is? Grindelwald, akit a diáktársai ellen intézett életveszélyes támadásokért csaptak ki a Durmstrangból, a lány halála után néhány órával elmenekült az országból, és Albus (szégyenében? félelmében?) távol tartotta magát tőle mindaddig, amíg engednie nem kellett a varázsvilág könyörgésének.

Se Dumbledore, se Grindelwald nem tett említést későbbi élete során kérészéletű ifjúkori barátságukról. Az viszont tény, hogy Dumbledore mintegy öt, felfordulással, eltűnésekkel, emberhalállal teli éven át halogatta a Gellert Grindelwald ellen intézett támadását. Azért tétovázott, mert lappangott még benne némi rokonszenv, vagy mert félt, hogy fény derül múltbeli kapcsolatukra? Talán nem volt ínyére Dumbledore-nak, hogy fogságba küldje azt az embert, akiért egykor annyira lelkesedett?

És hogyan halt meg a titokzatos Ariana? Valamiféle elhibázott sötét rítusnak esett talán áldozatul? Vagy látott valamit, amit nem kellett volna, mikor a dicsőség és az uralkodás vágyától fűtött fiatalemberek az erejüket próbálgatták? Lehetséges, hogy Ariana Dumbledore volt az első ember, akit feláldoztak a „nagyobb jó” oltárán?

Harry a fejezet végére érve felnézett a könyvből. Hermione, akit láthatólag megriasztott az arckifejezése, kihúzta a könyvet a kezéből, és oda sem nézve, mintha valami illetlenséget rejtene el, gyorsan becsukta.

– Harry...

De Harry a fejét rázta. Ahogy Ron távozásakor, úgy most is összeomlott benne valami, amit addig sziklaszilárdnak hitt. Feltétlenül bízott Dumbledore-ban, a jóság és a bölcsesség megtestesülésének tekintette őt. Ez a hite most porrá hullott. Mit veszíthet még el? Oda van Ron, oda Dumbledore, oda a főnixpálca...

– Harry... – Hermione mintha meghallotta volna a gondolatait. – Figyelj rám... ez nem kellemes olvasmány...

– Én se mondanám annak.

– ...de ne feledd, hogy ezt Rita Vitrol írta.

– Elolvastad a Grindelwaldnak írt levelét, nem?

– De igen... elolvastam. – Hermione zaklatottan szorongatta a teát átfagyott kezével. – Az volt a legrosszabb az egészben. Jó, hogy Bathilda csak üres dumának tartotta, de hát A nagyobb jóért később tényleg Grindelwald jelmondata volt, azzal igazolta a kegyetlenkedéseit. És hát... ebből úgy tűnik, hogy Dumbledore-tól kapta az ötletet. Azt mondják, még a Nurmengard bejárata fölé is kiíratta a jelmondatot.

– Mi az a Nurmengard?

– A börtön, amit Grindelwald az ellenfeleinek épített. Ő maga is oda került, miután Dumbledore elfogta. Mindenképp szörnyű arra gondolni, hogy Dumbledore eszméi segítettek Grindelwaldnak hatalomhoz jutni. Azt viszont Rita is elismeri, hogy csak egy-két hónapig voltak jóban, és nagyon fiatalok voltak...

– Sejtettem, hogy ezt fogod mondani. – Harry nem akarta Hermionéra zúdítani dühét, de csak nagyon nehezen tudott nyugalmat erőltetni a hangjára. – Gondoltam, hogy a fiatalságukra fogsz hivatkozni. Ugyanannyi idősek voltak, mint mi most. Mi az életünket kockáztatva harcolunk a sötét erők ellen, ő meg ott ült, összedugta a fejét az új barátjával, és azt tervezgette, hogyan fogják leigázni a muglikat.

Érezte, hogy már nem sokáig tudja türtőztetni magát. Felállt, és járkálni kezdett, hátha legalább az indulat egy részét ki tudja mozogni magából.

– Eszemben sincs védeni, amit Dumbledore írt – magyarázta Hermione. – Ez a hülyeség, hogy „jogunk van uralkodni” ugyanaz, mint „a mágia hatalom”-féle szöveg. De gondolj bele, Harry, akkor halt meg az anyja, ott kuksolt egyedül a házban...

– Egyedül? Dehogy volt egyedül! Ott volt neki az öccse meg a húga! A kvibli húga, akit fogságban tartott...

– Én ezt nem hiszem el – rázta a fejét Hermione. Ő is felállt. – Nem tudom, mi baja volt annak a lánynak, de szerintem nem volt kvibli. Az a Dumbledore, akit mi ismertünk, nem tűrte volna, hogy...

– Az a Dumbledore, akit elvileg ismertünk, nem akarta leigázni a muglikat! – csattant fel Harry. Hangja bezengte az üres dombtetőt, és felriasztott egy sereg feketerigót, akik most rikoltozva köröztek a gyöngyfényű ég alatt.

– Megváltozott, Harry, megváltozott! Ilyen egyszerű! Lehet, hogy tizenhét évesen még hitt az ilyen dolgokban, de aztán egész életében a fekete mágia ellen küzdött! Legyőzte Grindelwaldot, küzdött a muglik védelmében meg a mugliivadékok jogaiért! Kezdettől fogva harcolt Tudjukki ellen, és a végén az életét adta az ügyért!

Rita könyve ott feküdt köztük a földön, így Albus Dumbledore fényképe kettejükre mosolygott bánatosan.

– Harry... te szerintem igazából azért vagy dühös, mert nem Dumbledore-tól tudtad meg mindezt.

– Igen, lehet! – ordította Harry, és tenyerébe temette arcát. Maga sem tudta, hogy a dühét próbálja így visszatartani, vagy a kiábrándultság mázsás súlya ellen védekezik. – Tudod, Hermione, Dumbledore eléggé sokat kért tőlem! Tedd kockára az életedet, Harry! Még egyszer! És még egyszer! Ne akard, hogy mindent megmagyarázzak, csak bízz bennem vakon, hidd el, tudom, hogy mit csinálok! Bízz bennem, de ne várd, hogy én is bízzam tebenned! Sose tudod meg a teljes igazságot! Soha!

A hangja megtört az erőltetéstől. Már csak állt, és nézte Hermionét a fehér ürességben; semmi kis bogaraknak érezte kettejüket a végtelen ég alatt.

– Szeretett téged... – suttogta Hermione. – Tudom, hogy szeretett...

Harry keze lehanyatlott.

– Nem tudom, kiket szeretett Dumbledore, de hogy engem nem, az biztos. Ez az iszonyat, amiben hagyott, ez nem szeretet. Abból, amit igazán gondolt, sokkal többet mondott el Gellert Grindelwaldnak, mint nekem évek alatt.

Harry felemelte a hóból Hermione pálcáját, amit korábban leejtett, és visszaült a sátor bejáratába.

– Kösz a teát. Kiülöm az időmet, te menj vissza a melegbe.

Hermione tétovázott, de végül beletörődött az elutasításba. Magához vette a könyvet, és bebújt a sátorba, de Harry mellett elhaladva finoman megsimította tenyerével a fiú fejét. Az érintésre Harry behunyta a szemét, és szidta magát, amiért azt kívánja, hogy igaz legyen, amit Hermione mondott: hogy Dumbledore mégis szerette őt.

Tizenkilencedik fejezet

Az ezüst őzsuta

Éjfélre, mikor Hermione átvette az őrséget, már havazott. Harryt zavaros és nyugtalanító álmok kínozták. Nagini jelent meg bennük újra meg újra: először egy hatalmas, törött gyűrűből bújt ki, azután egy hunyorkoszorúból. Harry többször is felriadt, s mindannyiszor azt képzelte, hogy valaki szólította a távolból; lépéseket, emberi hangot hallott ki a sátrat tépázó szél zajából.

Végül felkelt és kiült Hermionéhoz, aki a sátor bejáratában kuporgott, és A mágia történetét olvasta pálcafénynél. Még mindig sűrűn hullott a hó, és a lány megkönnyebbüléssel fogadta Harry javaslatát, hogy pakoljanak össze, és mielőbb álljanak tovább.

– Keresünk valami védettebb helyet – mondta dideregve, miközben pulóvert húzott a pizsamája fölé. – Folyton azt képzeltem, hogy emberek lépéseit hallom. Egyszer vagy kétszer mintha láttam is volna valakit.

Harry egy pillanatra abbahagyta az öltözködést, és ránézett az asztalon álló néma és mozdulatlan gyanuszkópra.

– Biztos csak képzelődtem. – Hermione nyugtalanul pislogott. – Sötétben mindenfélét belelát az ember a hóesésbe... de lehet, hogy a biztonság kedvéért a köpeny alatt kellene dehoppanálnunk.

Fél órával később dehoppanáltak – Harry a horcruxszal a nyakában, Hermione a sátrat és a többi holmijukat rejtő gyöngyös táskával a kezében. Magába zárta őket a szokásos szorító űr, majd Harry talpa fagyos, avarral borított talajnak ütközött.

– Hol vagyunk? – nézett körül a fákkal benőtt vidéken, miközben Hermione már a sátorrudakat húzta kifelé a gyöngyös táskából.

– A deani erdőben – felelte a lány. – Egyszer sátoroztam itt a szüleimmel.

Itt is hó terhelte a fák ágait, és itt is komisz hideg volt, de az erdő legalább a széltől megóvta őket. A nap nagy részét a sátorban töltötték: melegedtek a Hermione elővarázsolta praktikus kék lángok mellett, amelyeket edényben lehetett hozni-vinni. Harry úgy érezte magát, mintha rövid, de súlyos betegségből épülne fel, s ezt a hangulatát Hermione féltő gondoskodása is erősítette. Délután friss pelyhek kezdtek szállingózni az égből, s finom porhó lepte be a szélvédett tisztást.

Harry már egymás után két éjjel nem tudta kialudni magát, s ettől mintha megélesedtek volna az érzékei. Az életveszélyes Godric’s Hollow-i kaland óta fenyegető közelségben érezte Voldemortot. Mikor besötétedett, Hermione jelezte, hogy vállalná az első őrséget, de Harry nemet mondott erre, és aludni küldte a lányt.

Harry kivitt egy régi párnát a sátor bejárata elé, és leült rá. Minden pulóverét felvette, de így is didergett. Ahogy múltak az órák, egyre sűrűsödött a homály, s végül már tintafekete, vak sötétség vette körül. Felötlött benne, hogy előveszi a Tekergők Térképét, nézegeti egy darabig Ginny pöttyét, de aztán eszébe jutott, hogy karácsonyi szünet van, s azt a lány nyilván az Odúban tölti.

A végtelen erdő csöndjében robajnak hatott minden apró zaj. Harry tudta, hogy a környék alighanem tele van élőlényekkel, de azt kívánta, bár mind csendben és nyugton maradnának, hogy ártatlan motozásuk ne keveredjen más, veszélyt jósoló neszekkel. Sok-sok évvel korábbról felidézett egy emléket: egy köpenyt, amely az avart söpörte – rögtön hallani is vélte a zizegést, de aztán gondolatban megrázta magát. A védőbűbájaik heteken át tökéletesen működtek; miért épp most ne óvnák meg őket? Mégsem szabadult az érzéstől, hogy ez az éjszaka valahogy más, mint a többi.

Többször is arra eszmélt, hogy fáj a nyaka, mert elbóbiskolt, és kényelmetlen testhelyzetben nekiroskadt a sátor oldalának. Az éji homály olyan mély, bársonyos feketeséggé sűrűsödött, hogy már-már a dehoppanálás és a hoppanálás közötti űrt idézte. Harry épp felemelte a kezét, hogy megnézze, ki tudja-e venni az ujja körvonalait, amikor elkezdődött a dolog.

Pontosan szemközt vele éles, ezüstös fény jelent meg a fák között. Forrása, bármi vagy bárki volt is az, zajtalanul mozgott: úgy tűnt, mintha lebegve közeledne.

Harry felpattant, és előreszegezte Hermione pálcáját, de hangja a torkába fagyott. Hunyorognia kellett, mert elvakította a koromfekete fatörzs-sziluettek között átragyogó fény. A valami egyre közelebb és közelebb ért...

Végül egy tölgyfa mögül kilépett a ragyogás forrása. Egy ezüstösfehér, holdragyogású, kápráztató őzsuta volt; kecsesen, nesztelenül lépkedett, patái érintetlenül hagyták a finom porhavat. Harry felé tartott, magasra emelve nagy, kerek, hosszú pillájú szemekkel ékes, gyönyörű fejét.

Harry csodálkozva bámult a jelenésre: nem a furcsasága lepte meg, hanem rejtélyesen ismerős volta. Úgy érezte, várt erre a lényre, épp csak elfelejtette, hogy jönni fog, hogy ma találkájuk van itt. Az imént még oly erős késztetése, hogy hátrakiáltson Hermionénak, immár teljesen elmúlt. Tudta, megingathatatlan bizonyossággal tudta, hogy a jelenés érte és csakis érte jött.

Hosszú pillanatokig meredten néztek egymásra, azután az őzsuta megfordult és távolodni kezdett.

– Ne – nyögte berozsdásodott torokkal Harry. – Gyere vissza!

Az őz nem állt meg. Sietség nélkül folytatta útját, s fényét hamarosan újra széles, fekete fatörzsek szabdalták. Harry egy reszkető másodpercig tétovázott. Az óvatosság azt dörmögte benne: vigyázz, lehet, hogy ez kelepce, csapda, átverés. De ösztöne félresöpörte az aggályt, azt súgta, hogy ez nem a fekete mágia műve. Harry elindult a jelenés nyomában.

A lába alatt ropogott a hó, az őz viszont zajtalanul lépkedett a fák között, hisz teste tiszta fény volt, semmi más. Egyre mélyebbre vezette az erdőben Harryt, aki gyorsan és határozottan haladt előre, abban a biztos tudatban, hogy a jelenés előbb-utóbb megáll – akkor ő megközelítheti, az őzsuta pedig megszólal majd, s a hangjában ott lesz a válasz.

Az őz végül valóban megállt, és hátra fordította szép fejét. Harry futni kezdett felé: ott égett a torkában a kérdés, de mire megszólalhatott volna, a jelenés szertefoszlott.

Az őzsutát elnyelte a sötétség, de fényes képe beleégett Harry recehártyájába, elhomályosította látását, s felragyogva megszédítette őt minden pislogásnál. És jött a félelem: a fényalakkal együtt Harry biztonságérzete is eltűnt.

– Lumos! – suttogta, s a pálcahegy felragyogott.

Az őzsuta fényemléke lassan elhomályosult; Harry pislogva állt, s az erdő hangjait figyelte: gallyak távoli roppanását, leomló hócsomók tompa puffanásait. Jönnek a támadók? Kelepcébe csalta őt az őz? A képzelete játszik csak vele, vagy valóban áll valaki a pálca fénykörén túl?

Magasabbra emelte a világító pálcát. Senki nem rontott rá, egyik fatörzs mellől sem röppent felé zöld fénycsóva. Akkor hát miért vezette őt ide az őz?

Nem messze tőle valami felderengett, s Harry pillantása odaröppent. Egy befagyott kis tó volt ott; repedezett, sötét jegén szétszaladt a pálcafény.

Harry óvatos, tapogatózó léptekkel megközelítette a tavat, és megállt a partján. A jég visszatükrözte alakja torz árnyékát meg a világító pálcát, de a homályos, dermedt felszín alatt, lent a mélyben valami más is derengett. Egy nagy keresztféleség...

Harrynek a torkába ugrott a szíve. Térdre ereszkedett a jég mellett, s igyekezett úgy tartani a pálcát, hogy a lehető legtöbb fény hatoljon a tó fenekére. Mélyvörös foltok... egy rubintkövekkel kirakott markolat... Az erdei tó fenekén Griffendél kardja pihent.

Harry lélegezni is alig mert, úgy bámult rá. Hogyan lehetséges ez? Hogy kerül a fegyver egy tóba, ilyen közel ahhoz a helyhez, ahol épp sátoroznak? Valamely ismeretlen varázslat vonzotta ide Hermionét? Vagy az őzsuta mégsem patrónus, hanem a tó őrzőszelleme? Vagy talán az érkezésük után került ide a kard, csak azért, mert ők épp itt vannak? Ha igen, hol bújik az ember, aki át akarta adni a fegyvert? Harry újból a környező fák és bokrok felé tartotta pálcáját; egy ember sziluettje, egy megvillanó szempár után kutatott tekintetével, de hiába, nem látott senkit. Akárhogy is, némi félelem vegyült az izgalmába, mikor figyelmét ismét a befagyott tó fenekén fekvő kardra irányította.

Megcélozta a pálcával az ezüstös foltot, és elmotyogta a varázsigét:

– Invito kard.

A fegyver nem mozdult, de Harry cseppet sem csodálkozott ezen. A kardot akár a földre is tehették volna, nem lapulna egy befagyott tó mélyén, ha egyszerűen ki lehetne hívni onnan. Harry törni kezdte a fejét, miközben fel-alá járkált a kerek jégtükör széle mentén. Felidézte azt a helyzetet, mikor a kard legutóbb megjelent neki. Szörnyű veszély fenyegette akkor, és segítséget kért.

– Segíts... – motyogta, a fegyvert azonban ez sem zökkentette ki közönyös mozdulatlanságából.

Mit is mondott Dumbledore – tette fel magában a kérdést, miután továbbindult a tó partján –, amikor visszavitte neki a kardot? Ezt csak olyan ember húzhatta elő a süvegből, aki ízig-vérig griffendéles. Milyen tulajdonságok jellemzik a griffendéleseket? Harry fejében egy hang máris elsuttogta a választ: Ha vakmerő vagy, s hősi lelkű, házad Griffendél. Oda csak az kerül, ki semmitől se fél.

Harry megállt, és hosszú sóhajjal kifújta a levegőt; lélegzetének gőzfelhője egy szempillantás alatt szertefoszlott a fagyos levegőben. Tudta, mit kell tennie. Igazából már akkor megsejtette, hogy ez lesz a vége, mikor megpillantotta a kardot a jégpáncél alatt.

Újra végigjáratta tekintetét a környező fákon, jóllehet immár biztosra vette, hogy senki nem fog rátámadni. Azt megtehették volna, mikor egymagában közeledett a fák közt, vagy mikor a tó partján térdepelt. Csak azért nézelődött még, mert halogatni akarta a cselekvést: cseppet sem volt ínyére, amit tennie kellett.

Aztán dermedt ujjaival ügyetlenkedve hozzálátott, hogy lefejtse magáról a számos réteg ruhát. Nem tudta pontosan, mit lehet „hősiesnek” nevezni ebben a helyzetben, hacsak azt nem, hogy nem Hermionét küldi maga helyett a jeges vízbe. Valahol egy bagoly huhogott, s ő fájdalmas szívdobbanással Hedvigre gondolt. Máris didergett, vacogott a foga, de azért folytatta a vetkőzést, mígnem végül ott állt a hóban mezítláb, egy szál alsónadrágban. Az erszényt, ami a törött pálcát, az anyja levelét, Sirius tükrének darabját és a régi cikeszt rejtette, rárakta a levetett ruhák kupacára. Azután a befagyott tóra szegezte Hermione pálcáját.

– Diffindo!

A jég roppanása puskalövésnek hangzott a mély csendben. A tó téli páncélja összetört, darabjai sötéten ringatóztak a lustán locsogó víztükrön. A tó nem tűnt túl mélynek, de neki teljesen alá kellett merülnie, csak úgy hozhatta fel a kardot.

Tudta, hiába latolgatja még percekig a feladatot, attól az nem lesz könnyebb, se a víz melegebb. Ezt belátva a tó széléhez lépett, és letette a földre Hermione világító pálcáját. Próbálta elfelejteni, mennyire fog fázni, milyen szörnyű didergés vár rá – és ugrott.

Bőrének minden egyes pórusa sikítva tiltakozott, s mintha szilárdra fagyott volna a tüdejében a levegő. Vállig elmerült a jéghideg vízben; szinte fuldoklott, s olyan vadul reszketett, hogy a teste keltette hullámok kicsaptak a partra. Zsibbadt lábával kitapogatta a kardot a fenéken: pontosan tudni akarta, hol van, csak egyszer akart lebukni érte.

Zihált, didergett, s másodpercről másodpercre halogatta a teljes alámerülést; végül aztán ráparancsolt magára, összeszedte minden bátorságát, és a víz alá bukott.

Iszonyatos volt a hideg, mardosta, égette az arcát. Úgy érezte, mintha az agya is átfagyna, miközben lefelé hajtotta magát a sötét vízben. Mikor leért, hamar kitapogatta a kardot, megragadta a markolatnál fogva, s tüstént elindult vele felfelé.

Ekkor valami szorítani kezdte a nyakát. Először azt hitte, hínár akadt rá – bár a merüléskor semmi nem súrolta a testét –, és szabad kezével az álla alá nyúlt. Nem hínár volt az, hanem a horcrux lánca: ráfeszült a nyakára, és mind erősebben szorította a torkát.

Harry kétségbeesett rugdalózásba kezdett, próbálta a felszínre lökni magát, de minduntalan a sziklás partfalnak ütközött. Vergődve, fulladozva markolászta a fojtó aranyláncot, de zsibbadt ujjait képtelen volt beleakasztani. Már apró fényfoltok táncoltak a szeme előtt... Elájul, meg fog fulladni, nincs menekvés... két kar zárult a mellkasára... biztos már a halál öleli magához őt...

Fulladozva, öklendezve, csurom vizesen és rettenetesen átfagyva tért magához. Arccal a hóban feküdt, és egy köhögő, ziháló valaki tántorgott a közelében. Hermione megint megmentette hát, csakúgy, mint a kígyó támadásakor... de talán mégsem ő az, a köhögés öblösebb, a léptek súlyosabbak...

Nem volt elég ereje hozzá, hogy felemelje a fejét és ránézzen megmentőjére. Helyette a torkához húzta remegő kezét, és kitapintotta a helyet, ahol a horcrux a nyakába vágott. Nem volt ott semmi: valaki leszedte róla a láncot. Aztán egy valaki a feje fölött ezt zihálta:

– Teljesen... meg vagy... hibbanva?

A hang áramütésként járta át, s megtette azt, amire ebben a percben semmi más nem lett volna képes: elég erőt öntött belé ahhoz, hogy felálljon. A lábujja hegyétől a feje búbjáig rázta a remegés, mégis sikerült feltápászkodnia. Ott állt előtte Ron állig felöltözve, de vizes ruhában, csöpögő hajjal. Egyik kezében Griffendél kardját szorongatta, a másikban a szakadt aranyláncon lógó horcruxot.

– Mi a nyüves nyavalyáért... – zihálta Ron maga elé tartva a medált, mely megkurtított láncán egy hipnotizálási segédeszköz paródiájaként ingázott előre-hátra – ...miért nem vetted le ezt az izét, mielőtt bementél a vízbe?

Harrynek egy hang se jött ki a torkán. Az ezüst őzsuta megjelenése jelentéktelen semmiség volt Ron hihetetlen, csodába illő felbukkanásához képest. Harry reszketve a tó partján heverő ruhakupac fölé hajolt, és öltözni kezdett, de valahányszor kibújt a feje egy-egy pulóver nyakán, újra meg újra rábámult Ronra, mintha attól félne, hogy barátja eltűnik, mint egy kísértet – pedig tudta, hogy csak a hús-vér Ron lehet az, hiszen kihúzta őt a tóból, megmentette az életét.

– Te... te voltál? – nyögte ki végül a kérdést vacogva, a fojtogatástól fájó torokkal.

Ron kissé meghökkentette a kérdés.

– Igen... én.

– Te küldted az őzet?

– Mit? Ja nem, dehogy! Azt hittem, az te voltál!

– Az én patrónusom szarvas.

– Ja tényleg. Rémlett is, hogy valami nem stimmel vele. Nem volt agancsa...

Harry a nyakába akasztotta a Hagrid-féle erszényt, belebújt az utolsó pulóverbe, majd lehajolt Hermione pálcájáért, és újra Ron szemébe nézett.

– Hogy kerülsz ide?

Ron szemlátomást remélte, hogy ez a kérdés csak később vagy egyáltalán nem fog elhangzani.

– Hát, most... szóval... visszajöttem. Ha... – Megköszörülte a torkát. – Ha... ha visszafogadtok.

A beálló csöndben falként tornyosult kettejük között összeveszésük emléke. De Ron most itt van, gondolta Harry, visszatért, és megmentette az életét.

Ron lenézett a kezére, s mintha elcsodálkozott volna, hogy miket tart benne.

– Ja igen... ezt kiszedtem – közölte az egyébként is nyilvánvaló tényt, és felemelte a kardot, hogy Harry megnézhesse. – Ezért ugrottál be a tóba, nem?

– De igen... Még mindig nem értem, hogy kerülsz ide. Hogy találtál ránk?

– Hosszú sztori – rázta meg a fejét Ron. – Elég nagy ez az erdő, órákig kutattam utánatok. Már arra gondoltam, hogy ledőlök egy fa alatt, és megvárom a reggelt, amikor jött az az agancstalan valami, aztán meg te.

– Nem láttál senki mást?

– Nem. Illetve... – Ron habozott, és két, tőlük néhány méterre szorosan egymás mellett álló fa felé pillantott. – Rémlett, hogy ott mintha mozogna valami, de akkor pont a tó felé rohantam, mivel hogy lebuktál, és aztán nem jöttél fel, úgyhogy nem kanyarodtam el arra megnézni... Hé!

Harry már szaladt is a mutatott hely felé. Ott két tölgyfa állt egészen közel egymáshoz. Szemmagasságban csupán néhány centiméteres rés volt a törzseik között, ideális helyet biztosítottak hát a leskelődéshez. Arra a részre azonban nem hullott hó, és Harry a környéken sem látott semmiféle lábnyomot a magáén kívül. Visszabaktatott hát Ronhoz, aki mindaddig csak állt, kezében a karddal meg a horcruxszal.

– Találtál valamit?

– Nem.

– Na és hogy került a kard ebbe a tóba?

– Biztos az rakta bele, aki a patrónust küldte.

Mindketten ránéztek a díszes ezüstkardra. A rubintos markolat bágyadtan csillogott Hermione pálcájának fényében.

– Szerinted ez az igazi? – kérdezte Ron.

– Azt könnyen megtudhatjuk.

A horcrux ott lengett Ron leeresztett kezében. Harry észrevette, hogy a medál időnként finoman meg-megrándul. A benne lakó valami zaklatott volt. Mikor megérezte a kard közelségét, gyilkolni próbált, csak hogy ne kerülhessen ellensége birtokába a fegyver. Harry tudta, hogy a hosszadalmas viták ideje elmúlt: eljött a pillanat, amikor egyszer és mindenkorra végezniük kell a horcruxszal. Magasra emelte Hermione pálcáját, körülnézett, és meg is találta az alkalmas helyet: egy szikomorfa tövében lapos tetejű kőtömböt pillantott meg.

– Gyerünk.

Odavezette Ront a szikomorfához, lesöpörte a havat a kőről, és kinyújotta a kezét a horcruxért. Mikor Ron helyette a kardot akarta átadni neki, a fejét rázta.

– Nem, neked kell csinálnod.

– Nekem?! – Megrökönyödés ült ki Ron arcára. – Miért?

– Mert te vetted ki a kardot a tóból. Ez most a te dolgod.

Ezt nem az előzékenység vagy a nagylelkűség mondatta Harryvel. Ahogy korábban az ösztönére hallgatva hinni tudott az őzsuta jóindulatában, úgy most szilárd meggyőződése volt, hogy a kardot Ronnak kell használnia. Ha sok mindenre nem is, arra megtanította őt Dumbledore, hogy a mágiában sajátos szabályok érvényesülnek: jelentéktelennek tűnő körülmények is lehetnek kulcsfontosságúak.

– Én kinyitom, te pedig leszúrod – folytatta Harry. – Abban a pillanatban, oké? Ami benne van, védekezni próbál majd. A darabka Denem, ami a naplóban volt, megpróbált megölni.

– Hogy fogod kinyitni? – kérdezte rémült arccal Ron.

– Párszaszóul megparancsolom neki, hogy nyíljon ki – felelte gondolkodás nélkül Harry. A válasz, úgy érezte, mindig is ott rejtőzött valahol agya egy rejtett zugában, s nemrég valami – talán a Naginivel való találkozás – behívta a tudatába. Ránézett a csillogó zöld kövekből kirakott S betűre: könnyű volt aprócska kígyónak látnia, ami a hideg kövön tekereg.

– Ne! – rémüldözött Ron. – Ne, ne nyisd még ki! Kérlek!

– Miért? – csodálkozott Harry. – Intézzük el ezt az undok vacakot, hisz hónapok óta csak...

– Nem fog menni, Harry, hidd el, nem megy, te csináld...

– De miért?

– Mert engem kikészít ez az izé! – Ron iszonyodva bámult a kövön fekvő medálra. – Nem bírom legyőzni! Tudom, ez nem mentség arra, ahogy viselkedtem, de hidd el, engem jobban meghülyít ez a vacak, mint téged vagy Hermionét! Mindenfélét gondoltam a hatására, végül is olyan dolgokat, amiket különben is gondoltam, de mikor a nyakamban volt, valahogy minden sokkal rosszabbnak tűnt, nem tudom ezt jobban elmagyarázni, aztán mikor levettem, rögtön észhez tértem, de utána megint fel kellett venni a rohadt... Nem megy, Harry, nem tudom megcsinálni!

Ron, miközben ömlött belőle a szó, a fejét rázta és folyamatosan hátrált, a havat szántva a kard hegyével.

– Igenis meg tudod tenni – győzködte Harry. – Hidd el! Megszerezted a kardot, és biztos vagyok benne, hogy neked kell használnod. Kérlek szépen, Ron, intézd el ezt a bestiát!

Az, hogy a nevét hallja, mintha erőt adott volna Ronnak. Nyelt egyet, majd összeszorított szájjal, orrán fújtatva megindult a kő felé.

– Szólj, amikor csinálod – mondta rekedten.

– Háromra. – Harry a medál felé fordította arcát, összehúzott szemmel az S betűre nézett, és elképzelte, hogy az egy kígyó. Az aranyajtók között lakó valami úgy zörgött, akár egy csapdába esett csótány. Harry talán meg is szánta volna, ha nem ég a nyakán a fojtogató lánc nyoma.

– Egy... kettő... három... Nyílj ki!

Az utolsó két szó szisszenés és morgás ötvözeteként tört fel a torkán. A medál halkan kattant, és az aranyajtók feltárultak.

A két üvegablakocska mögött egy-egy élő szem pislogott: szépek, feketék, amilyenek Tom Deneméi voltak, mielőtt vörös kígyószemeket csinált belőlük.

– Szúrd le! – biztatta Ront Harry, és megfogta a kövön heverő medált.

Ron remegő kézzel felemelte a kardot; a penge hegye a rémülten ugráló szemek fölött lebegett. Harry a medálra szorította ujjait, és lélekben felkészült rá, hogy hamarosan vér fog folyni a betört ablakocskákból.

Ekkor a horcrux sziszegve megszólalt:

– Beleláttam a szívedbe, és már az enyém.

– Ne figyelj rá! – csattant fel Harry. – Szúrd le!

– Láttam az álmaidat, Ronald Weasley, és láttam a félelmeidet. Megkaphatsz mindent, amit kívánsz, és utolérhet minden, amitől rettegsz...

– Szúrd már le! – kiáltotta Harry. Hangja visszhangot vert a fák közt. A kard hegye megremegett, s Ron tekintetét foglyul ejtette Denem szeme.

– Anyád lányt akart helyetted, sosem szeretett úgy, mint a testvéreidet... és aki kedves neked, jobban szereti a barátodat, mint téged... mindig lemaradsz, mindig második vagy...

– Szúrd le, Ron! – üvöltötte Harry. Érezte, hogy a medál megremeg az ujjai között, és félt attól, ami következik. Ron még magasabbra emelte a kardot, s miközben így tett, Denem szeme vörösen izzani kezdett.

A medál két ablakából, a bennük lakó szemekből buborék módjára kiemelkedett Harry és Hermione fejének torz mása.

Ron felkiáltott a rémülettől, és hátrált egy lépést; közben a buborékalakok csak nőttek és nőttek, kibújt a válluk, a karjuk, a derekuk, a lábuk, s végül úgy álltak egymás mellett a medálon, akár egy kéttörzsű fa; imbolyogva tornyosultak Ron és az igazi Harry fölé, aki most elrántotta a kezét a medáltól, mert az hirtelen a fehér izzásig tüzesedett.

– Ron! – harsogta Harry, de hiába, mert a Denem-Harry most megszólalt Voldemort hangján, és Ron megbabonázva bámulta fantomarcát.

– Miért jöttél vissza? Örültünk, hogy elmentél, jobb volt nekünk nélküled... kacagtuk az ostobaságodat, a gyávaságodat, a hőbörgéseidet...

– A hőbörgéseidet! – visszhangozta a Denem-Hermione, aki az igazinál szebb, de rémisztőbb is volt: kacagva imbolygott Ron előtt, aki a kardot tehetetlenül lógatva, a rettenettől bénultan állt. – Ki nézne rád, ki méltatna akár egy pillantásra is, ha ott van Harry Potter? Csináltál-e valaha olyat, ami ne törpülne el a Kiválasztott tettei mellett? Ki vagy te a kis túlélőhöz képest?

– Szúrd le, Ron, szúrd le! – ordította Harry, de barátja nem mozdult; tágra nyílt szemének tükrét a Denem-Harry és a Denem-Hermione képe töltötte ki: tűzként lobogott a hajuk, a szemük vörösen izzott, szavaik kegyetlen duetté fonódtak össze...

– Anyád bevallotta – zengte rá csúfondárosan Denem-Harry a Denem-Hermione gúnykacajára –, hogy jobban örülne, ha nem te lennél a fia, hanem én, szíves-örömest elcserélne...

– Ki ne örülne jobban neki? Melyik nő ne őt választaná? Senki vagy, semmi vagy hozzá képest – zümmögte Denem-Hermione. Közben fantomteste nyúlni kezdett, és kígyómód rátekeredett Denem-Harryére, szoros ölelésbe zárva azt. Végül egymáséra tapadt az ajkuk.

Ron arca a végtelen fájdalom kifejezésébe torzult; remegő karral magasra emelte a kardot.

– Tedd meg, Ron! – biztatta Harry.

Ron ránézett, és Harrynek úgy tűnt, mintha vörös szikra lobbanna barátja szemében.

– Ron...?

A kard megvillant és lesújtott. Harry félreugrott a penge elől; fém csendült fémen, és hosszú elnyújtott sikoly hasított a levegőbe. Harry a havon csúszkálva megfordult, és védekezésre készen előreszegezte pálcáját – de nem volt ki ellen védekeznie.

A rém-Harry és a rém-Hermione eltűnt, Ron pedig ott állt leeresztett karddal, zihálva, és bámulta a kövön heverő, összetört medált.

Harry tétova léptekkel ment vissza hozzá; nem tudta, mit mondjon, nem tudta, mit tegyen. A vörös fény nyomtalanul eltűnt Ron szeméből: az kék volt, mint rendesen, és könny csillant benne.

Harry úgy tett, mintha ezt nem vette volna észre. Lehajolt, és a kezébe vette a horcruxot, hogy megvizsgálja. Ron mindkét ablakocska üvegét összezúzta: Denem szeme eltűnt, s a foltos selyembélés finoman füstölgött. A medálban lakó valami megszűnt létezni – Ron volt az utolsó ember, akit gyötörhetett.

A kard a fagyott földön csendült: Ron elejtette, majd térdre rogyott, és a karjába fogta a fejét. Reszketett, de nem a hidegtől s Harry tudta ezt. Gyorsan a zsebébe tuszkolta hát a medált, majd letérdelt Ron mellé, és óvatosan megérintette barátja vállát. Ron nem rázta le a kezét, s ezt Harry biztató jelnek ítélte, engedélynek arra, hogy megszólaljon. Titkon örült neki, hogy most nem kell látnia Ron arcát.

– Miután elmentél – mondta csendesen –, Hermione egy hétig sírt utánad. Talán tovább is, csak titokban. Egy csomó este múlt el úgy, hogy egy szót se szóltunk egymáshoz. Nélküled...

Nem tudta befejezni a mondatot. Most, Ront viszontlátva érezte csak át igazán, mennyire megszenvedték Hermionéval barátjuk hiányát.

– Hermione nekem olyan, mintha a nővérem lenne – folytatta. – Úgy szeretem, mint egy testvért, és szerintem ő is ezt érzi irántam. Sose volt ez másképp. Azt hittem, hogy tudod.

Ron nem felelt, csak elfordította az arcát, és hangos szipogással beletörölte az orrát dzsekije ujjába. Harry felállt, és odament Ron ormótlan hátizsákjához; az tőlük néhány méterre hevert, ott, ahol Ron ledobta magáról, mikor a tó felé rohant, hogy kimentse fuldokló barátját. Harry a vállára emelte a zsákot, és visszasétált vele Ronhoz, aki a közeledtére feltápászkodott. Vöröslött a szeme, de az arca már nyugodt volt.

– Ne haragudj – szólalt meg rekedten. – Ne haragudj, hogy elrohantam. Most már tudom, hogy mekkora...

Körülnézett a sötétben, mintha ott keresné a megfelelően becsmérlő szót önmagára.

– Azért ma este úgy nagyjából jóvátetted a dolgot – jegyezte meg Harry. – Megszerezted a kardot, elintézted a horcruxot, megmentetted az életemet...

– Nem volt ez olyan nagy ügy, mint aminek így elmondva hangzik – dörmögte Ron. – Az ilyesmiből akkor lesz hőstett, amikor elmondják. Ezt magyarázom nektek évek óta.

Közben odaléptek egymáshoz, és összeölelkeztek. Harry tenyere alatt még mindig szivárgott a víz Ron dzsekijéből.

– Most pedig – mondta Harry, miután elengedték egymást –, nincs más dolgunk, mint megkeresni a sátrat.

Ez a vártnál gyorsabban sikerült nekik. Az őzsuta mögött haladva Harry hosszúnak érezte a gyaloglást a sötét erdőben, ehhez képest a visszaút így, Ronnal az oldalán meglepően rövidnek tűnt. Alig várta, hogy felébreszthesse Hermionét, s az izgalomtól hajtva végül előresietett, úgy rontott be a sátorba.

A pislogó kék lángocskák fényébe vont vászonfalú hajlék melege boldogító volt a jeges tó és a havas erdő után. Hermione a pokrócai alatt összegömbölyödve, mélyen aludt, s meg se mozdult Harry szólongatására.

– Hermione!

A lány összerezzent, majd nyomban fel is ült az ágyon, és hátrasimította arcába hullott hajtincseit.

– Mi baj? Te vagy az, Harry? Jól vagy?

– Nyugi, nincs semmi baj. Minden oké. Több mint oké. Hoztam valakit.

– Micsoda? Kit...?

Hermione ekkor megpillantotta Ront, ahogy ott állt karddal a kezében, a foszló szőnyegre csöpögő ruhában. Harry gyorsan lerázta magáról a hátizsákot, majd visszahúzódott egy sötét sarokba, és megpróbált úgy tenni, mintha ott se lenne.

Hermione rábámult Ron sápadt ábrázatára, lassan felállt, és alvajáró módjára elindult a fiú felé. Már-már nekiment, mikor végre megállt; ajka kissé szétnyílt, szeme kerekre tágult. Ron halvány, reménykedő mosolyra húzta a szája sarkát, és bátortalanul felemelte két kezét.

Hermione ekkor előrelendült, és püfölni kezdte őt, ahol csak érte.

– Au! Na! Ne! Mit csi..? Hermione! Au!

– Ronald... Weasley... te eszement... mocsok... idióta!

Hermione minden szavának egy-egy ütéssel adott nyomatékot. Önjáró gőzkalapács módjára követte Ront, aki folyamatosan hátrált előle, és az arca elé emelte két karját.

– Képes vagy... eltűnni... hetekre... aztán meg... beállítasz... nyavalyás... Hol a pálcám!?

Hermione arcára az volt írva, hogy ha kell, a tíz körmével szerzi meg a pálcát. Harry automatikusan reagált.

– Protego!

A láthatatlan pajzs kifeszült Ron és Hermione között; bűvös ereje a földre taszította a lányt, aki a hajszálait köpködve pattant fel.

– Hermione! Nyugodj...

– Nem nyugszom meg! – visította Hermione. Harry sose látta még őt ilyen állapotban: mintha megtébolyodott volna.

– Add vissza a pálcámat! Add vissza!

– Hermione, légy szíves...

– Fogd be a szád, Harry Potter! Ne írd elő nekem, hogy mit csináljak! Azonnal add vissza a pálcámat! Te szörnyeteg!

Az utolsó mondat már ismét Ronnak szólt; Hermione pálca híján csak a mutatóujját szegezte a fiúra, de mintha abból is átok sütött volna: Harry a legkevésbé sem csodálkozott rajta, hogy Ron hátrahőkölt.

– Utánad rohantam! Kiáltoztam! Hívtalak, százszor, hogy gyere vissza!

– Igen, tudom... – Ron elkeseredetten széttárta a karját. – Ne haragudj rám, Hermione, hidd el, hogy nagyon...

– Nagyon sajnálod, mi? Nagyon sajnálod!

Fülsértően éles, hisztérikus kacaj tört fel Hermione torkán. Ron segélykérően pillantott Harryre, de csak tehetetlen fintort kapott válaszul.

– Hetekre eltűnsz – hetekre! –, aztán megjelensz, és azt hiszed, minden el van intézve azzal, hogy sajnálod!?

– Miért, mit mondhatnék még!? – csattant fel Ron, s Harry örült neki, hogy végre visszatámad.

– Jaj, hát nem is tudom! – harsogta dühös gúnnyal Hermione. – Kutasd át az agyadat, nem fog sokáig tartani!

– Hermione – szólt közben gyorsan Harry, aki ezt övön aluli ütésnek érezte –, Ron megmentette az...

– Nem érdekel! – visította a lány. – Nem érdekel, mit csinált! Hetekig színét se láttuk, azt sem tudta, élünk-e vagy...

– Tudtam, hogy éltek! – kiabálta Ron. Most először túlharsogta a lányt, és meg is közelítette őt, már amennyire a pajzsbűbáj megengedte. – Tele a Próféta Harryvel, róla harsog a rádió, tűvé teszik érte az országot, és mindenféle pletykákat meg idióta sztorikat terjesztenek róla! Annak híre ment volna, ha meghaltok, el se tudjátok képzelni, hogy milyen rossz volt...

– Hogy milyen rossz volt... azt akarod mondani: neked?

Hermione hangja lassan elérte azt a frekvenciát, ami fölött már csak denevérekkel pörölhetett volna A határtalan felháborodástól azonban átmenetileg elnémult, és Ron nem habozott kihasználni az alkalmat.

– Miután dehoppanáltam, legszívesebben azonnal visszajöttem volna, Hermione, de rögtön beleszaladtam egy csapat fejvadászba, és egy darabig sehova se tudtam menni!

– Egy csapat mibe? – kérdezte Harry. Közben Hermione ledobta magát egy székre, keresztbe lendítette a lábát, s a karját olyan szorosan összefonta, mintha évekig ebben a testhelyzetben tervezne maradni.

– Fejvadászokba – felelte Ron. – Tele van velük az ország, azzal keresik az aranyukat, hogy szökött mugliivadékokat meg vérárulókat gyűjtenek be. A minisztérium fejpénzt fizet minden elfogott ember után. Egyedül voltam, iskolás korúnak nézek ki, úgyhogy beindultak rám, azt hitték, bujkáló mugliivadék vagyok. Lyukat kellett beszélnem a hasukba, mert különben rögtön a minisztériumba cipeltek volna.

– Mit mondtál nekik?

– Hogy Stan Shunpike vagyok. Hirtelen az ő neve jutott eszembe.

– És elhitték?

– Agyilag nem voltak a toppon. Az egyik szerintem félig troll volt, legalábbis a szagából ítélve...

Ron lopva Hermione felé pillantott; nyilván pozitív hatást remélt a humoros megjegyzéstől, de a lány úgy ült, mintha nemcsak kezét-lábát, de az arcizmait is csomóba kötötte volna.

– Na mindegy, szóval összevesztek rajta, hogy lehetek-e Stan, vagy sem. Igazából elég röhejes társaság volt, de hát öten voltak, én meg egyedül, és elvették a pálcámat. Aztán ketten összeverekedtek, és amíg a többi rájuk figyelt, meggyomroztam azt, aki lefogott, kikaptam a kezéből a pálcát, aztán lefegyvereztem azt, akinél az én pálcám volt, és dehoppanáltam. Nem sikerült túl jól, megint amputoportáltam magam... – Ron felmutatta jobb kezét: két ujjáról hiányzott a köröm. Hermione hűvösen felvonta a szemöldökét. – ...és elég messze hoppanáltam a táborhelyetektől. Mire megtaláltam azt a partrészt, ahol voltunk, addigra már nem voltatok sehol.

– Lebilincselő történet – vetette oda megvető gúnnyal Hermione. – Rémségesen érezhetted magad. Mi közben csak Godric’s Hollowban voltunk, nem is emlékszem... történt ott velünk valami érdekes, Harry? Ja igen, ránk támadt Tudjukki kígyója, majdnem megölt minket, aztán a gazdája is befutott, kábé egy másodperccel került el minket.

– Micsoda??? – Ron elhűlve meredt rájuk, de Hermione ügyet sem vetett rá.

– Ő meg elvesztette két körmét! Hallod ezt, Harry? Fantasztikus, hogy egyesek micsoda megpróbáltatásokat állnak ki!

– Hermione – szólt csendesen Harry –, Ron megmentette az életemet.

A lány ezt eleresztette a füle mellett.

– De egyvalamire azért kíváncsi lennék – folytatta, egy Ron feje fölötti pontot fixírozva. – Hogyan találtál ránk ma este? Tudod, ez fontos. Tenni szeretnék róla, hogy ne érkezzenek további nemkívánatos vendégeink.

Ron fintorral lereagálta a szúrást, aztán előhúzott farmernadrágja zsebéből egy kicsiny ezüstös tárgyat.

– Ezzel.

Hermione kénytelen volt odanézni, hogy megtudja, miről beszél Ron. Amit látott, annyira meglepte, hogy elfelejtett ádáz arcot vágni.

– Az önoltóval?

– Kiderült, hogy nemcsak lámpaoltogatásra lehet használni – magyarázta Ron. – Nem tudom, hogyan működik, azt sem értem, miért pont akkor csinálta, amit csinált, amikor csinálta, hisz végül is az első pillanattól fogva vissza akartam jönni hozzátok... De úgy volt, hogy karácsony első napján kora reggel hallgattam a varázsvevőt, és egyszer csak... egyszer csak téged hallottalak, Hermione.

– Engem hallottál a rádióban?

– Nem, a zsebemből beszéltél. A hangod – Ron megint felmutatta az önoltót – ebből szólt.

– Na és mit mondtam? – tudakolta kétkedő-kíváncsian Hermione.

– A nevemet. Hogy Ron. És még mondtál valamit... egy pálcáról...

Hermione arca lángvörösre gyúlt. Már Harry is emlékezett: Ron távozása óta akkor hangzott el először köztük a fiú neve. Hermione mondta ki, mikor Harry pálcájának megjavításáról beszélt.

– Elővettem a zsebemből – folytatta Ron az önoltót nézegetve –, és nem látszott rajta semmi különös, de mégis biztos voltam benne, hogy téged hallottalak. Úgyhogy kattintottam vele. A szobámban sötét lett, viszont megjelent egy fény kint az ablak előtt.

Ron szabad kezével maga elé mutatott, és merőn nézett valamit, amit se Harry, se Hermione nem láthatott.

– Egy fénygömb volt, olyan lüktetős és kék, amilyen a zsupszkulcsok körül szokott lenni, tudjátok.

– Aha – felelte gépiesen Harry és Hermione.

– Rögtön tudtam, hogy indulás van. Gyorsan bedobáltam a holmimat a hátizsákba, és kimentem a kertbe.

– A fénylabda ott lebegett, várt rám, és mikor odamentem, elindult, bevezetett a sufni mögé, és ott meg... ott meg belém ment.

– Tessék? – Harry biztosra vette, hogy rosszul hallotta a végét.

– Lebegve felém jött – magyarázta Ron mutatóujját lassan a mellkasa felé közelítve –, így, és aztán... aztán simán bement. Itt. – Rábökött egy pontra a szegycsontja fölött. – Éreztem is, hogy bennem van, forró volt. És rögtön tudtam, hogy mit kell csinálnom, tudtam, hogy a fény oda irányít, ahova mennem kell. Azonnal dehoppanáltam, és egy domboldalra érkeztem. Csupa hó volt minden...

– Ismerős – erősítette meg Harry. – Két éjszakát töltöttünk ott, és második éjjel többször úgy rémlett, hogy valaki járkál arrafelé, és kiáltozik!

– Val’szeg engem hallottál – bólintott Ron. – A védőbűbájaitok mindenesetre jól működnek, mert nem láttalak és nem is hallottalak titeket. De biztos voltam benne, hogy a közelben vagytok, úgyhogy végül bebújtam a hálózsákomba, és vártam, hogy megjelenjetek. Azt gondoltam, mikor összepakoljátok a sátrat, egy ideig láthatóak lesztek.

– Tévedtél – rázta a fejét Hermione. – Elővigyázatosságból azóta mindig a köpeny alatt dehoppanálunk. És már kora hajnalban elmentünk, pont azért, mert úgy hallottuk, hogy valaki kóborol arrafelé.

– Én viszont még egy egész napig ott maradtam – folytatta Ron. – Vártam, hogy felbukkanjatok. Aztán estefelé már sejtettem, hogy elszalasztottalak titeket, úgyhogy kattintottam az önoltóval, a kék fény megint belém szállt, és miután dehoppanáltam onnan, ebben az erdőben találtam magam. Itt se láttalak titeket, hát csak vártam, hogy hátha végül megjelentek – és Harry végül jött is. Illetve hát előbb az őzet láttam meg.

– Micsodát? – kérdezte élesen Hermione.

A fiúk beszámoltak kalandjukról. Hermione homlokráncolva hallgatta az ezüst őzsuta és a tófenéken pihenő kard történetét – még dacos testtartását is feladta a nagy koncentrálásban.

– De hát az egy patrónus volt! – kiáltott fel. – Nem láttátok, hogy ki küldte? Nem láttatok senkit? És elvezetett titeket a kardhoz – ez hihetetlen! Aztán mi történt?

Ron folytatta a beszámolót: Harry lemerült a tóba, ő egy ideig várta, hogy felbukkanjon, aztán rájött, hogy valami baj lehet, utána ugrott, kihúzta Harryt, majd lebukott a kardért. A medál kinyitásáig jutott a történetben, ott elakadt, tétovázott, de Harry a segítségére sietett:

– És akkor Ron leszúrta a karddal.

– És... kimúlt? Csak így, egyszerűen? – suttogta Hermione.

– Hát... sikított egy nagyot – felelte Harry egy Ron felé küldött oldalpillantással. – Tessék.

Hermione ölébe dobta a medált. A lány óvatosan kézbe vette, s megvizsgálta a kitört ablakocskákat.

Harry úgy ítélte meg, hogy nincs többé szükség a pajzsbűbájra. Hermione pálcájával megszüntette a varázst, majd Ronhoz fordult.

– Mintha azt mondtad volna, hogy szereztél egy plusz pálcát a fejvadászoktól.

– Tessék? – kapta fel a fejét Ron, aki addig a medált vizsgálgató Hermionét nézte merengve. – Ja, ja... igen.

Kinyitotta a csatot hátizsákja egyik zsebén, és elővett egy rövid, fekete varázspálcát. – Itt van. Gondoltam, elhozom, hátha egyszer szükség lesz tartalék fegyverre.

– Máris szükség van rá – felelte Harry, és nyújtotta a kezét a pálcáért. – Az enyém eltört.

– Nem mondod komolyan! – hüledezett Ron. Ekkor azonban Hermione felállt, s ezzel elvonta Ron figyelmét, aki nyilván még mindig úgy érezte, nem árt, ha rajta tartja a szemét a lányon.

Hermione bedobta gyöngyös táskájába a hatástalanított horcruxot, aztán visszafeküdt az ágyába, és szó nélkül magára húzta a takarót.

Ron átadta Harrynek az új pálcát.

– Egész olcsón megúsztad – dörmögte oda neki Harry.

– Ja – bólogatott Ron. – Durvább is lehetett volna. Emlékszel, mikor madarakat uszított rám?

– Még benne van a pakliban – szűrődött ki Hermione hangja a takaró alól, de Harry figyelmét nem kerülte el, hogy Ron mosolyogva hajol hátizsákja fölé, hogy elővegye belőle barna pizsamáját.

Huszadik fejezet

Xenophilius Lovegood

Harry sejtette, hogy Hermione neheztelése túléli az éjszakát, így másnap reggel különösebb csodálkozás nélkül vette tudomásul, hogy a lány jobbára sötét pillantásokkal és konok hallgatással tart velük kapcsolatot. Ron úgy gondolta, hogy erre az a célszerű válasz, hogy Hermione jelenlétében következetesen búskomornak mutatja magát, nyilván nem múló bűntudatának demonstrálása végett. Ennek eredményeképpen Harry, valahányszor hármasban voltak, úgy érezte magát, mintha hívatlan vendég lenne egy szűk körű temetésen. Ezzel szemben Ron abban a néhány percben, mikor kettesben voltak Harryvel – egyszer vízért mentek, egyszer pedig gombát kerestek a bokrok között –, szemérmetlenül vidám volt.

– Valaki segített nekünk – mondogatta. – Valaki elküldte hozzánk azt az őzet. Valaki a mi oldalunkon áll. Egy horcrux kipipálva, haver!

A medál sikeres hatástalanításán felbuzdulva ismét találgatni kezdték, hol lehet a többi horcrux, s bár a témáról korábban megannyi meddő vitát lefolytattak már, Harry derűlátó volt: bizonyosra vette, hogy az első áttörést továbbiak követik majd. Repdeső kedélyének Hermione mogorvasága se tudta szárnyát szegni: a szerencse váratlan ajándékai, a titokzatos őzsuta feltűnése, Griffendél kardjának felbukkanása, mindenekelőtt pedig Ron visszatérése annyira boldoggá tette, hogy legszívesebben egész nap vigyorgott volna.

Késő délután Harry és Ron ismét jobbnak látták, ha elmenekülnek Hermione nyomasztó közelségéből, és holmi nem létező szedrek gyűjtésének ürügyén folytatták korábban elkezdett információcseréjüket. Harrynek a Godric’s Hollow-i események részletes ismertetésével végre sikerült befejeznie a Hermionéval átélt kalandokról tartott többmenetes beszámolóját, s most Ronra került a sor, hogy megossza vele mindazt, amit hosszú távolléte során a varázsvilágban zajló eseményekről megtudott.

– ...és hogy értesültetek a taburól? – tudakolta Harrytől, miután vázolta neki a minisztérium és mugliivadékok macska-egér harcának állását.

– A micsodáról?

– De hisz Hermionéval már nem használjátok Tudodki nevét!

– Ja igen – vonta meg a vállát Harry. – Valahogy felvettük ezt a rossz szokást. De bármikor ki merem mondani, hogy V...

– Ne! – bömbölte Ron. Harry az ijedségtől beleszédült a bokorba, Hermione pedig (aki egy könyvbe temetkezve gubbasztott a sátor előtt) lesújtó pillantást vetett feléjük.

– Ne haragudj – szabadkozott Ron, miközben kihúzta barátját a tüskés ágak közül –, de ártást raktak a névre, úgy lövik be az embereket. Most a név, ha kimondják, hatástalanít minden védőbűbájt, és valamiféle mágikus zavart okoz – minket is azért találtak meg a Tottenham Court Roadon!

– Mert kimondtuk Tudjukki nevét?

– Pontosan! Sajnos ezzel az ötlettel telibe találtak, mert mindig is csak azok merték használni a nevet, akik komolyan szembe akartak szállni Tudjukkivel – mint például Dumbledore. Most tabuvá tették a nevet, így rögtön megtudják, ha valaki valahol kimondja. Egyszerű és praktikus módszer a rend tagjainak lefülelésére! Kingsleyt is majdnem elkapták...

– Ne viccelj!

– Komolyan, Bill mesélte. Sarokba szorította őt egy rakás halálfaló, de valahogy sikerült kiverekednie magát. Most ő is bujkál, ahogy mi. – Ron tűnődve vakargatta az állát pálcája hegyével. – Nem lehet, hogy Kingsley küldte azt az őzet?

– Neki hiúz a patrónusa. Láttuk az esküvőn, nem emlékszel?

– Ja, de...

Továbbsétáltak a bozótosban, távolodva a sátortól és Hermionétól.

– Harry... nem lehet, hogy Dumbledore volt?

– Micsoda?

Ron szégyellősen lesütötte a szemét, s fojtott hangon folytatta.

– Hát az őz. Végül is... – A szeme sarkából Harryre pislogott. – ...nála volt utoljára az igazi kard, nem?

Harry akár nevethetett volna is a képtelen ötleten, de nem tette; ahhoz túl jól át tudta érezni a reménytelen vágyakozást, ami Ron felvetését szülte. Kimondhatatlanul kellemes és vigasztaló lett volna hinni, hogy Dumbledore visszatért, és vigyáz rájuk. Megrázta a fejét.

– Dumbledore halott. Láttam, mikor meghalt, láttam a holttestét. Elment, nincs többé. Egyébként is, az ő patrónusa főnix volt, nem pedig őzsuta.

– Jó, de az változhat, nem? – erősködött Ron. – Tonks patrónusa is megváltozott.

– Ha Dumbledore élne, miért bujkálna előlünk? Miért ne adta volna egyszerűen a kezünkbe a kardot?

– Gőzöm sincs – felelte Ron. – Talán ugyanazért, amiért nem adta oda neked, amíg még élt. Ugyanabból az okból, amiért rád egy régi cikeszt, Hermionéra meg egy mesekönyvet hagyott.

– És mi az az ok? – Harry a választ szomjazva fürkészte Ron arcát.

– Nem t’om. Néha, mikor be voltam rágva, arra gondoltam, hogy jót röhög rajtunk, vagy... vagy direkt meg akarta nehezíteni a dolgunkat. De most már nem gondolom ezt. Látod, milyen jó hasznát vettem az önoltónak. Dumbledore tudta, hogy... – Ron fülig elvörösödött, és fixírozni kezdett egy fűcsomót a lábánál. – Tudta, hogy le fogok lépni tőletek.

– Nem – rázta a fejét Harry –, azt tudta, hogy vissza akarsz majd jönni.

Ron hálásan pislogott, de feszélyezettsége nem múlt el. Harry, részben hogy másra terelje a szót, így folytatta:

– Apropó, Dumbledore... Hallottad, miket írt róla Rita Vitrol?

– Igen, igen – kapott a témán Ron. – Sokan emlegetik azt a könyvet. Ha nem úgy állnának a dolgok, ahogy állnak, biztos az év szenzációja lenne, hogy Dumbledore haverkodott Grindelwalddal, de most csak annyi van, hogy akik nem komálták Dumbledore-t, azok röhögnek egyet, akik meg jó fejnek tartották, azok ledöbbentek. Szerintem különben az egész nem olyan nagy ügy. Nagyon fiatal volt, amikor...

– Annyi idős volt, mint mi vagyunk – vágta rá kész válaszát Harry, s lehetett valami az arcára írva, ami elvette Ron kedvét a vitatkozástól.

A tüskés bokrok között egy dérlepte háló közepén jókora pók ült. Harry megcélozta a Rontól kapott pálcával. Hermione előzőleg nagy kegyesen megvizsgálta az eszközt, és közölte róla, hogy kökényágból készült.

– Baziteo!

A pók megremegett, és rugózott egy kicsit a hálóban. Harry újra próbálkozott, s akkor a pók egy árnyalatnyival nagyobb lett.

– Hagyd abba – szólt rá Ron. – Visszavonom a fiatal Dumbledore-t, oké?

Harry megfeledkezett róla, hogy Ron ki nem állhatja a pókokat.

– Bocs... Reducio!

A pók nem ment össze. Harry rábámult a kökénypálcára. Sok kis bűbájt kipróbált már vele aznap, de egyszer se volt elégedett az eredménnyel. Bántóan idegennek találta ezt az új pálcát, úgy érezte, mintha valaki másnak a kezét varrták volna a csuklójára, és azzal ügyetlenkedne.

– Menni fog az, csak gyakorolj! – biztatta Hermione, aki időközben észrevétlenül megközelítette a fiúkat, s most némi nyugtalansággal figyelte Harry pókzsugorítási próbálkozásait. – Önbizalom kérdése az egész.

Harry pontosan tudta, mi mondatja ezt Hermionéval: a bűntudata amiatt, hogy eltörte a főnixpálcát. Lenyelte csípős válaszát, pedig az már ott volt a nyelve hegyén: ha Hermione szerint minden pálca egyforma, adja neki oda a sajátját a kökénypálcáért cserébe. A pálcakérdésnél azonban pillanatnyilag fontosabbnak ítélte, hogy helyreálljon a béke hármuk között, hallgatott hát. Ron is megpróbálkozott Hermionénál egy bátortalan mosollyal, de a lány erre tüntetően elvonult, és tovább bújta a könyvét.

Mikor leszállt az este, mindhárman visszatértek a sátorba, és Harry elvállalta az első őrséget. A bejáratnál üldögélve aztán megpróbált a kökénypálcával kis kavicsokat röptetni, de a sikerélmény ezúttal is elmaradt: bűbájai változatlanul ügyetlenebbek és gyengébbek voltak a megszokottnál. Hermione az ágyán fekve olvasott, Ron pedig, miután jó néhány félős pillantást vetett a lányra, elővett a hátizsákjából egy kicsiny, fadobozos varázsvevőt, és hozzálátott a hangolásához.

– Egyetlenegy adó van, amelyiken még igazat mondanak – magyarázta fojtott hangon Harrynek. – Az összes többi Tudjukki oldalán áll, és a minisztériumi vonalat követi. De ez az egy... várj csak, majd meglátod, nagyon jó. Csak az a baj, hogy nem minden este tudnak sugározni. Muszáj mindig máshonnan adniuk, hogy ne tudják bemérni őket, és csak jelszóval lehet rájuk hangolni... Az a gond, hogy a legutóbbi adásról lemaradtam...

Ron óvatosan kopogtatta a rádió tetejét a pálcájával, és az érvényes jelszót találgatva összefüggéstelen szavakat motyogott. Közben lopva oda-odapillantott Hermionéra, nyilván dühkitöréstől tartva, de a lány most épp levegőnek nézte őt. Vagy tíz perc telt el így: Ron kopogtatott és motyogott, Hermione a könyvét lapozgatta, Harry pedig gyakorolt a kökénypálcával.

Végül Hermione lekászálódott az ágyáról. Ron azonnal abbahagyta a kopogtatást.

– Ha idegesít, nem csinálom! – hadarta ijedten.

Hermione válaszra se méltatta; odalépett Harryhez.

– Beszélnünk kell – mondta.

Harry rápillantott a könyvre, amit Hermione a kezében tartott. A Hírnév és hazugságok volt.

– Miről? – kérdezte gyanakodva. Eszébe ötlött, hogy a könyv egyik fejezete róla szól, s pillanatnyilag nem sok kedve volt meghallgatni Rita Vitrol véleményét Dumbledore és az ő kapcsolatáról. Hermione válasza meglepetésként érte.

– El akarok menni Xenophilius Lovegoodhoz.

Harry szeme elkerekedett.

– Tessék?

– Xenophilius Lovegoodhoz. Luna apjához. Beszélni akarok vele!

– Aha... Miről?

Hermione nagy levegőt vett, mintha erőt gyűjtene, és így felelt:

– A jelről, amit a Bogar bárd meséiben találtunk. Nézz ide!

Azzal Harry vonakodó szeme elé lökte a Hírnév és hazugságokat A mutatott oldalon egy, a jól ismert szálkás, dőlt betűkkel rótt szöveg volt látható: Dumbledore Grindelwaldhoz írt levelének fakszimiléje. Harry viszolyogva nézte; rossz volt látni ezt a támadhatatlan bizonyítékot arra, hogy a rémséges szavak nem Rita agyából pattantak ki, hanem Dumbledore valóban leírta őket.

– Az aláírás a fontos – mondta Hermione. – Nézd meg az aláírást!

Harry megnézte. Első pillantásra nem értette, mit tart rajta olyan figyelemre méltónak Hermione, de mikor a világító pálca fényét odairányítva tüzetesebben megvizsgálta a betűket, észrevette, hogy Dumbledore az Albus A-ja helyére a Bogar bárd meséiben látott háromszögletű jel kicsiny változatát rajzolta.

– Öhm... mi van benne, mit... – próbált érdeklődni Ron, de Hermione egy pillantással elnémította őt, hogy aztán ismét Harryhez forduljon.

– Újra meg újra előkerül, igaz? Tudom, Viktor azt mondta rá, hogy Grindelwald jele, de hát a Godric’s Hollow-i temetőben is láttuk, és az a sírkő, amire rávésték, a Grindelwald előtti időkből származik! És most ez! Se Dumbledore-tól, se Grindelwaldtól nem fogjuk már megtudni, miféle szimbólum ez – azt se tudom, hogy Grindelwald él-e még –, de megkérdezhetjük róla Mr Lovegoodot! Az esküvőn a nyakában lógott a jel. Szerintem ez fontos nyom, Harry, biztos vagyok benne!

Harry nem válaszolt rögtön. Elnézte a lány izgatott arcát, aztán töprengve kibámult a sátor bejárati nyílásán a külső sötétségbe. Hosszú hallgatás után végül ezt mondta:

– Semmi szükségünk még egy Godric’s Hollow-ra, Hermione. Azt is bemeséltük magunknak, hogy el kell mennünk oda, és...

– De hát újra meg újra felbukkan! A Bogar bárd meséit Dumbledore hagyta rám! Honnan tudod, hogy nem ez a jel a megoldás kulcsa?

– Kezdődik elölről! – Harryben gyűlni kezdett az ingerültség. – Már megint arról győzködjük magunkat, hogy Dumbledore titkos jeleket és megoldó kulcsokat hagyott hátra nekünk...

– Az önoltóról is kiderült, hogy hasznos kütyü – szólt közbe Ron. – Szerintem Hermionénak igaza van, meg kéne látogatnunk Lovegoodot.

Harry lesújtó pillantást vetett barátjára. Nagyobb összeget mert volna feltenni rá, hogy Ron nem azért pártolja Hermione ötletét, mert minden vágya megtudni, hogy mit jelent a háromszögletű ábra.

– Ebből nem lesz Godric’s Hollow – tette még hozzá Ron. – Lovegood neked drukkol, Harry. Folyton azt írja a Hírverőben, hogy mindenki segítsen neked!

– Biztos, hogy a jel kulcsfontosságú – erősködött Hermione.

– Ha az lenne, nem gondolod, hogy Dumbledore beszélt volna róla a halála előtt?

– De lehet... lehet, hogy ez olyasmi, amire valamiért magadnak kell rájönnöd – rögtönzött Hermione, de szemlátomást ő maga sem érezte túl meggyőzőnek ezt az érvet.

– Úgy van! – kontrázott neki szolgaian Ron. – Csak ez lehet a magyarázat!

– Nem csak ez lehet – torkolta le Hermione –, de akkor is azt mondom, hogy beszélnünk kell Mr Lovegooddal. Gondolj bele, Harry, ez a jel összeköti Dumbledore-t, Grindelwaldot és Godric’s Hollow-t! Kizártnak tartom, hogy ne legyen fontos!

– Szavazzunk! – javasolta Ron. – Ki akar elmenni Lovegoodhoz?

Még ki se mondta a kérdést, már a levegőben volt a keze. Hermione is felemelte jobbját, s közben gyanúsan megremegett a szája.

– Bocsi, Harry, leszavaztunk – csapott barátja hátára Ron.

– Jól van. – Harry egyszerre érezte bosszantónak és mulatságosnak ezt a színjátékot. – De kössük ki, hogy miután beszéltünk Lovegooddal, újra nekiállunk horcruxokat keresni, rendben? Különben is, tudja egyáltalán valamelyikőtök, hol laknak Lovegoodék?

– Persze! – vágta rá Ron. – Nem messze tőlünk. Nem tudom, hogy pontosan hol, de ha szóba kerül Lovegood, apa meg anya mindig a dombok felé mutatnak. Biztos nem lesz nehéz megtalálni a házukat.

Miután Hermione visszavonult az ágyába, Harry Ronhoz fordult:

– Csak azért támogattad Hermionét, mert be akarsz vágódni nála – suttogta neki.

– Szerelemben és háborúban mindent szabad – felelte vidoran Ron. – Itt most mindkettőből van egy kicsi. Fel a fejjel, karácsonyi szünet van, Luna otthon lesz!

A szeles dombról, ahova másnap reggel hoppanáltak, pompás kilátás nyílt Widra St. Capdelre. A felhők közti réseken áttörő napsugárnyalábok fényében a völgy ölén pihenő, távoli falu csinos kis játékházak gyűjteményének látszott. Harry, Ron és Hermione egy-két percig csak álltak, és szemüket kezükkel árnyékolva az Odú felé pislogtak, de nem láttak mást, csak a gyümölcsöskert fáit és a magas sövényt, ami mögé a csálé kis ház a mugli pillantások elől rejtőzött.

– Fura érzés, hogy ilyen közel vagyunk, mégse ugrunk haza – jegyezte meg Ron.

– Máris hiányzik az otthon melege? – szúrt oda neki Hermione. – Karácsonykor még itt üdültél.

– Egy percig sem voltam az Odúban! – kiáltotta hitetlenkedő nevetéssel Ron. – Azt hiszed, hazamentem elmesélni, hogy otthagytalak titeket? Mit gondolsz, Fred és George mit szóltak volna hozzá? No meg Ginny! Biztos gratulált volna, mi?

– De hát akkor hol voltál? – csodálkozott Hermione.

– Bill és Fleur új házában. A Kagylólakban. Billtől nem féltem, ő mindig rendes velem. Jó, nem volt oda az örömtől, mikor elmondtam, mit csináltam, de nem is kezdett el pattogni. Elhitte, hogy megbántam. A családból senki más nem tudja, hogy ott voltam náluk. Bill szólt anyának, hogy nem mennek haza, kettesben ünnepelnek Fleurrel. Ez volt az első karácsonyuk az esküvő óta, meg hát tudjátok, mennyire allergiás Fleur Celestina Maggicára.

Ron hátat fordított az Odúnak.

– Nézzünk körül fentről is – indítványozta, és elindult a dombtető felé.

Több órán át vándoroltak Hermione felszólítására a láthatatlanná tévő köpeny rejtekében. A lankás dombcsoport lakatlannak tűnt; egyetlen házikót találtak, de ott sem volt otthon senki.

– Mit gondoltok? Lehet, hogy az övék, csak elutaztak karácsonyra – kockáztatta meg Hermione, miközben belestek a házikó muskátlis ablakán. Csinos kis konyhát láttak odabent.

Ron horkantással fejezte ki véleményét.

– Szerintem ha benézünk Lovegoodék ablakán, rögtön tudni fogjuk, hogy jó helyen járunk. Menjünk tovább a távolabbi dombokra!

Dehoppanáltak, egy néhány mérfölddel északabbra eső helyet célozva meg.

– Aha! – kiáltotta Ron a hajukat és ruhájukat cibáló szélben. Felfelé mutatott, annak a dombnak a teteje irányába, amelyre érkeztek. Odafent nem mindennapi látványt nyújtó épület meredt az ég felé: egy hatalmas fekete henger. Fölötte a késő délutáni égen kísértetiesen derengett a hold. – Tuti, hogy ez Lunáék háza, ki más lenne képes egy ilyenben lakni? Olyan, mint egy óriássiló!

Hermione homlokráncolva nézett a toronyra.

– Egyáltalán nem hasonlít lóra – mondta.

– Óriássiló, nem óriási ló! Nagy henger!

Ronnak volt a leghosszabb lába, ő ért fel elsőnek a dombtetőre. Széles vigyorral fogadta Harryt és Hermionét, mikor azok egy perccel később zihálva és szúró oldalukat szorongatva megálltak mellette.

– Ez az ő házuk – mondta. – Nézzétek!

A viharvert kertkapun három kézzel festett tábla virított. HÍRVERŐ. Szerkesztő: X. Lovegood – ez állt az elsőn; Fagyöngy szabadon szedhető – ez a másodikon, a harmadikon pedig: El a kezekkel az irányringlótól!

A három jó barát kinyitotta a nyikorgó kertkaput, s elindultak a ház bejárati ajtajához vezető zegzugos ösvényen. Annak mentén különös növények sokasága burjánzott, egyebek között egy bokor, amelynek az ágain narancssárga, retekszerű gyümölcsök lógtak abból a fajtából, amit Luna néha fülbevaló gyanánt viselt. Harry egy görcsös tuskóban felismerni vélt egy morgácsot is – nagy ívben ki is kerülte. A bejárati ajtó mellett két széltől hajlott, öreg vadalmafa állt őrt: kis piros gyümölcsökkel terhes ágaikon levelek helyett megannyi fehér bogyós fagyöngylabda zöldellt. Az egyik fáról tömzsi, sólyomszerűen lapított fejű bagoly bámult az érkezőkre.

– Most már vedd le a láthatatlanná tévő köpenyt – szólt rá Harryre Hermione. – Mr Lovegood neked akar segíteni, nem nekünk.

Harry megfogadta a tanácsot, s a köpeny hamarosan eltűnt a gyöngyös táska mélyén. Hermione ezután háromszor megdöngette a sast formázó kopogtatóval a vasszegekkel kivert, masszív fekete ajtót.

Tíz másodperc sem telt bele, s az ajtó feltárult. Ott állt előttük Xenophilius Lovegood mezítláb, foltos hálóingnek látszó öltözékben. Ahogy Bill és Fleur esküvőjén megjelent, az a mostani állapotához képest maga volt a kifogástalan elegancia.

– Mi van? Mi történt? Kik vagytok? Mit akartok? – hadarta éles, panaszos hangon. Végignézett a három jó baráton, s Harry láttán tökéletes kerek O betű formára nyitotta a száját.

– Jó napot, Mr Lovegood – nyújtotta a kezét Harry. – Harry Potter vagyok.

Xenophilius nem mozdult, a köszönést se viszonozta, ellenben az a szeme, amelyik nem befelé, az orrára szegeződött, egyenesen Harry homlokára siklott.

– Megengedi, hogy bemenjünk? – kérdezte Harry. – Szeretnénk kérdezni magától valamit.

– Attól... attól tartok, az nem volna tanácsos – suttogta Xenophilius. Aztán nyelt egyet, és körülfuttatta pillantását a kerten. – Micsoda váratlan... nohát... de sajnos azt kell mondanom... nem volna szerencsés...

– Nem zavarunk sokáig – ígérte Harry. Némileg kedvét szegte a lelkesnek aligha nevezhető fogadtatás.

– Na jó... rendben, nem bánom. Gyertek be hamar... Igyekezzetek!

Alighogy átlépték a küszöböt, Xenophilius máris becsapta mögöttük az ajtót. A legkülönösebb konyhában álltak, amit Harry életében látott. A helyiség szabályos kör alakú volt, így az ott tartózkodó egy óriási borsdarálóban érezhette magát. A berendezési tárgyak – a tűzhely, a mosogató, a konyhaszekrények – mind a falhoz simulóan ívesek voltak, és virágok, bogarak meg madárkák alapszínekben virító festett képei díszelegtek rajtuk. Harry ráismert a dekorációban Luna stílusára, s meg kellett állapítania, hogy az ilyen zárt helyen kissé túl erőteljes hatású.

A helyiség kellős közepén kovácsoltvas csigalépcső vezetett fel az emeletre, ahonnan szapora csattogás és dübörgés szűrődött le – Harry el se tudta képzelni, mit művelhet odafent Luna.

– Gyertek velem! – szólt a változatlanul feszélyezett Xenophilius, és felvezette vendégeit a csigalépcsőn.

Az emeleti helyiség a nappali és a műhely kombinációja lehetett, és még a konyhánál is zsúfoltabb volt. Egy kicsit úgy festett, mint a Szükség Szobája abban a felejthetetlen állapotában, amikor az évszázadok alatt összegyűlt tárgyakból épült, gigantikus labirintusként jelent meg. Szinte minden vízszintes felületet könyvés iratkupacok foglaltak el, kivéve a mennyezetet, ahonnan viszont Harry számára ismeretlen lények mívesen kidolgozott, csapkodó szárnyú, illetve fogukat csattogtató modelljei lógtak alá.

Luna nem volt ott; a zajt egy mágikus meghajtású, tárcsákkal és fogaskerekekkel borított faalkotmány keltette. Első pillantásra a masina úgy festett, mintha egy satupad és egy polcos szekrény nászának bizarr gyümölcse lenne – de mivel a Hírverő példányai potyogtak belőle, Harry azt gyanította, hogy ósdi nyomdagép lehet.

– Elnézést – szabadkozott Xenophilius, azzal odasietett a masinához. Kihúzott egy gyűrött terítőt egy nagy rakás könyv meg papír alól – azok széthullottak a padlón –, és letakarta vele a nyomdát, némiképp tompítva annak zakatolását. Azután szembefordult Harryvel.

– Miért jöttél ide?

Mielőtt azonban Harry megszólalhatott volna, Hermione döbbenten felsikoltott.

– Mr Lovegood... az micsoda?

A kérdés egy hatalmas, szürke, az unikorniséhoz hasonlóan csavart szarvra vonatkozott, ami a tövénél a falra rögzítve, méter hosszan meredt bele a szobába.

– Az egy morzsás szarvú szapirtyó szarva – felelte Xenophilius.

– Dehogy! – tiltakozott Hermione.

– Hermione – szólt rá zavartan Harry –, ez nem a legalkalmasabb...

– Harry, ez egy randalórszarv! B-kategóriájú varázscikk, életveszélyes a házban tartani!

– Honnan tudod, hogy randalórszarv? – kérdezte riadtan Ron. Mindenesetre igyekezett minél gyorsabban minél messzebbre kerülni a szarvtól, ami a zsúfolt szobában nem volt egyszerű feladat.

– Van egy leírás róla a Legendás állatok és megfigyelésükben! Sürgősen vigye ki innen ezt a szarvat, Mr Lovegood, a legkisebb érintésre felrobbanhat!

Xenophilius arca csökönyös kifejezést öltött.

– A morzsás szarvú szapirtyó mágiával átitatott, visszahúzódó természetű lény – jelentette ki kategorikusan. – A szarva...

– Mr Lovegood, ott vannak a jellegzetes rovátkák a szarv tövén! Biztos, hogy ez egy randalórszarv, iszonyatosan veszélyes! Nem tudom, honnan szerezte, de...

– Vásároltam – szögezte le Xenophilius. – Két hete, egy megnyerő ifjú mágustól, aki tudott róla, hogy élénken érdeklődöm a varázslatos szapirtyófaj iránt. Megvettem karácsonyra, hogy meglepjem vele az én Lunámat. Nos tehát – fordult Harryhez –, minek köszönhetem a látogatásodat, Harry Potter?

– Segítségre lenne szükségünk – felelte gyorsan Harry, nehogy Hermione megelőzhesse.

– Vagy úgy – morogta Xenophilius. – Segítségre. Hm. – Jó szeme ismét a villám alakú sebhelyre vándorolt. Arcán a félelem és az ámulat kifejezése keveredett. – Hát igen. Csak hát... Harry Potternek segíteni... nem éppen veszélytelen...

– Nem maga hirdeti az újságjában, hogy mindenkinek segítenie kell Harryt? – méltatlankodott Ron.

Xenophilius vetett egy gyors pillantás az asztalterítő alatt zakatoló nyomdagép felé.

– Öhm... igen, valóban hangoztattam ilyen nézetet, de...

– De úgy gondolja, elég, ha mások csinálják, magának nem fűlik hozzá a foga, mi? – heveskedett Ron.

Xenophilius nem válaszolt, csak nagyokat nyelt. Tekintete nyugtalanul ugrált egyik vendégéről a másikra. Harrynek az volt a benyomása, hogy ádáz csatát vív önmagával.

– Hol van Luna? – kérdezte Hermione. – Kíváncsi vagyok, neki mi a véleménye.

Xenophilius megint nyelni próbált, de elszorult a torka. Aztán úgy tűnt, végre elhatározásra jutott. Remegő hangon szólalt meg, a zajban alig lehetett érteni, mit mond.

– Luna lement a patakhoz édesvízi plimpiket fogni. Nagyon... nagyon fog örülni nektek. Megyek, szólok neki, aztán... ám legyen, megpróbálok segíteni nektek.

Xenophiliust eltűnt a csigalépcsőn, majd kisvártatva nyílt és csukódott a bejárati ajtó. Harry, Ron és Hermione összenéztek.

– Majrés vén trotty – morogta Ron. – Luna százszor vagányabb nála.

Harry megértőbb volt.

– Csak fél, hogy mi lesz, ha a halálfalók megtudják, hogy itt jártam.

– Ronnak van igaza – jelentette ki Hermione. – Undok, képmutató alak, mindenkit arra biztat, hogy dobja be magát, ő meg sunnyog. Azt a szarvat pedig messze kerüljétek el, ha jót akartok.

Harry átsétált a szoba túloldalán nyíló ablakhoz. Messze lent, a domb lábánál finoman csillogott a patak vékony szalagja. Nagyon magasan voltak; egy madár szállt el az ablak előtt, s röppent el abba az irányba, ahol a szomszédos dombok sora mögött Harry az Odút és benne Ginnyt sejtette. Bill és Fleur esküvője óta most voltak térben a legközelebb egymáshoz, de Ginny nem sejthette, hogy ő felé néz és rá gondol. Valószínűleg jobb is így, gondolta Harry, hisz veszélyt hoz mindenkire, akivel kapcsolatba lép – erre figyelmeztette Xenophilius viselkedése is.

Harry elfordult az ablaktól. Tekintete a roskadásig telezsúfolt kredencre tévedt, s ott megakadt egy újabb meghökkentő tárgyon: egy szépséges, de szigorú arcú boszorkány kőből faragott mellszobrán, amire az elképzelhető legbizarrabb fejdíszt ültették. A koronaszerű holmiból kétoldalt egy-egy arany hallócsőnek tűnő valami állt ki; a fejtetőn átívelő bőrpántjához egy pár csillogó kék szárny volt rögzítve, a homlokpánton pedig a már ismert narancssárga retek díszelgett.

– Ezt nézzétek meg! – hívta fel rá barátai figyelmét Harry.

– Mutatós – vigyorgott Ron. – Csodálom, hogy a pasi nem vette fel az esküvőre.

Ismét csukódott a bejárati ajtó, s pár másodperc múlva felbukkant a lépcsőn Xenophilius. Egy tálcán gőzölgő teáskannát meg négy, össze nem illő csészét hozott. Piszkafalábán gumicsizma lötyögött.

– Á, látom, felfedezted a kedvenc találmányomat! – szólt örvendezve, azzal Hermione kezébe nyomta a tálcát, és csatlakozott a szobor előtt álló Harryhez. – Stílszerűen a gyönyörű Hollóháti Helga fejére terveztem. Magad azzal ékesíted, ha elmédet élesíted.

Rámutatott a hallócsőszerű tárgyakra.

– A furmászszifonok eltávolítanak minden zavaró tényezőt a töprengő közeléből. A parókás pörgencs propellere – mutatott a kicsiny szárnyakra – magasröptű eszmék felé emeli az elmét. Az irányringló pedig – most a narancssárga retekre bökött – nyitottabbá tesz a rendkívüli jelenségek iránt.

Xenophilius ezután odasietett a tálcához, amit Hermionénak sikerült többé-kevésbé stabilan elhelyeznie az egyik telepakolt asztalkán.

– Megkínálhatlak benneteket egy csésze gurgyökérteával? Házi főzésű. – Xenophilius hozzálátott a céklaszínű ital kitöltéséhez, s közben folytatta: – Luna lement egészen az alvégi hídon túlra, de nagyon örült az érkezésetek hírének. Úgy hiszem, nem marad már el soká, de még kell néhány plimpit fognia, hogy öt személyre elegendő levest főzhessünk belőlük. Foglaljatok helyet, és édesítsétek a teátokat ízlés szerint!

Leemelt egy nagy halom iratot az egyik székről, majd leült, és keresztbe tette gumicsizmás lábát.

– Nos, miben segíthetek, kedves Harry Potter?

– Hát... – Harry rápillantott Hermionéra, aki biztatóan bólogatott. – Arról a szimbólumról lenne szó, Mr Lovegood, amit a nyakában viselt Bill és Fleur esküvőjén. Szeretnénk tudni, mit jelent.

Xenophilius felvonta a szemöldökét.

– A Halál ereklyéinek jelére gondolsz?

Huszonegyedik fejezet

A három testvér meséje

Harry összenézett Ronnal és Hermionéval, de saját értetlenségét látta viszont az arcukon.

– A Halál ereklyéi?

– Úgy van – bólintott Xenophilius. – Sosem hallottatok róluk? Tulajdonképpen nem csodálom. Igen-igen kevés varázsló hisz bennük. Példának okáért a bátyád esküvőjén – biccentett Ron felé – odajött hozzám az a forrófejű fiatalember, és azt vágta a fejemhez, hogy egy hírhedt sötét varázsló jelét mutogatom! Elképesztő tudatlanság. Az ereklyékben nincs semmi sötét – legalábbis a szó közönséges értelmében. A jelet pusztán azért viseljük, hogy felismerhetővé tegyük magunkat a többi hívő számára, hátha segítséget kapunk tőlük a keresésben.

Xenophilius feloldott egy marék kockacukrot a gurgyökérteájában, majd megkóstolta az italt.

– Bocsásson meg – szólt Harry –, de még mindig nem egészen értem a dolgot.

Udvariasságból ő is beleszürcsölt a teába, de alig bírta öklendezés nélkül lenyelni: a tea mintha a Mindenízű Drazsé takonyzamatú fajtájának folyékony változata lett volna.

– Tudnivaló, hogy mi hívők kutatunk a Halál ereklyéi után – magyarázta Xenophilius, és jóleső cuppantással jelezte, mennyire ízlik neki a gurgyökértea.

– De hát mik azok a Halál ereklyéi? – kérdezte Hermione.

Xenophilius letette csészéjét.

– Felteszem, ismeritek A három testvér meséjét.

Harry a fejét rázta, Hermione és Ron viszont rávágták, hogy igen.

Xenophilius ünnepélyesen bólintott.

– Nos, kedves Harry Potter, a dolog A három testvér meséjével kezdődik... Megvan nekem valahol...

Határozatlan pillantással körülnézett a könyvés pergamenhalmokkal teli szobában, de Hermione a segítségére sietett:

– Nekem is megvan a mese, Mr Lovegood, itt is van nálam.

Azzal elővette a Bogar bárd meséit a gyöngyös táskából.

– Az eredeti? – kérdezte szigorúan Xenophilius. A lány rábólintott. – Akkor légy oly kedves, és olvasd fel nekünk! Az a legbiztosabb módja annak, hogy mindnyájan maradéktalanul megértsük.

– Öhm... rendben – motyogta lámpalázasan Hermione. Megkereste a könyvben a rejtélyes szimbólummal megjelölt oldalt, aztán köhintett egyet és olvasni kezdett.

– Volt egyszer három fivér, akik útra keltek, s egy este szürkületkor egy elhagyott, kanyargós ösvényre értek...

– Éjfélkor... anya mindig úgy mesélte – szólt közbe Ron, aki a mesehallgatáshoz kényelmesen elnyúlt a széken, és a tarkójára tette a kezét. Hermione ingerült pillantást vetett rá.

– Miért, szerinted nem félelmetesebb, ha éjfélkor van?

– Mintha enélkül nem lenne elég félelmetes az életünk... – tette hozzá Harry. Xenophilius nem figyelt rájuk, inkább csak bámult ki az ablakon.

– Folytasd, Hermione!

– A testvérek útját végül egy folyó keresztezte, amin nem volt gázló, s túl sebes folyású volt ahhoz, hogy biztonságban átúszhassanak a túlsó partjára. A három testvér azonban járatos volt a mágiában, így hát csak intettek varázspálcájukkal, s máris híd ívelt át a veszélyes víz fölött. Már a híd közepén jártak, mikor egy csuklyás alak állta útjukat. S a Halál megszólította őket...

– Bocsánat – szólt közbe Harry –, de hogyhogy megszólította őket a Halál?

– Ez egy mese!

– Ja persze, bocsánat. Folytasd!

– S a Halál megszólította őket. Bosszantotta, hogy hoppon maradt, mert megszokta már, hogy az arra tévedő utazók mind a folyóba vesznek. Hanem a Halál agyafúrt volt: megdicsérte a három testvér ügyes varázslatát, és azt mondta, jutalmat érdemelnek, amiért sikerült túljárniuk az eszén.

A legidősebb testvér, aki harcias férfi volt, egy minden létezőnél erősebb varázspálcát kért: olyat, amelyik minden párbajban győzelemre segíti tulajdonosát, olyat, amelyik méltó a varázslóhoz, aki legyőzte a halált. A Halál odalépett egy folyóparti bodzafához, pálcát készített egy lelógó ágából, és átadta azt a legidősebb testvérnek.

A középső testvér rátarti ember lévén meg akarta alázni a Halált, s azt kérte, legyen hatalma visszahívni holtukból az embereket. A Halál felemelt egy követ a folyópartról, átadta a középső testvérnek, és azt mondta, a kő visszahozza a holtakat.

Ezután a Halál a legifjabb testvértől is megkérdezte, milyen jutalmat kíván. Ő volt a legszerényebb a három közül, s a legbölcsebb is, mert nem bízott a Halálban. Ahhoz kért hát segítséget, hogy mikor továbbáll onnan, a Halál ne követhesse őt. És a Halál, mit volt mit tennie, átadta neki saját láthatatlanná tévő köpenyét.

– A Halálnak van láthatatlanná tévő köpenye? – vágott közbe ismét Harry.

– Persze, néha abban oson oda az emberekhez – gúnyolódott Ron. – Nem mindig van kedve a csontzörgetős-hörgős lerohanáshoz, és olyankor... Bocs, Hermione.

– A Halál ezután félreállt, s a három testvér folytatta útját. Ámuló szavakkal emlékeztek meg kalandjukról, s versengve csodálták a Halál adományait.

Idő múltával azután a testvérek elváltak, s ki-ki a maga útján ment tovább.

A legidősebb fivér egyheti vándorlás után elért egy messzi faluba, s ott felkereste régi haragosát, egy másik varázslót. Párbajra hívta ki őt, s a bodzapálca birtokában könnyű diadalt aratott fölötte. Halott ellenfelét hátrahagyva a legidősebb fivér betért egy fogadóba, s ott nagy hangon eldicsekedett a legyőzhetetlen pálcával, amit magától a Haláltól csikart ki.

Aznap éjjel egy másik varázsló odalopózott a borgőzös álomba merült hencegő ágyához. A tolvaj elvette a pálcát, s hogy ne végezzen félmunkát, elmetszette a legidősebb fivér torkát.

Így jutott az első testvér a Halál kezére.

Ez idő alatt a középső fivér megtért otthonába, ahol egyedül lakott. Ott elővette a holtakat ébresztő követ, és háromszor megforgatta a kezében. Nagy ámulatára és szíve örömére nyomban megjelent előtte a leány, aki mátkája volt, amíg el nem ragadta a korai halál.

Ám a leány bús volt, és hideg; mintha fátyol mögül tekintett volna szerető párjára. Bár visszatért, szenvedett ezen a világon, nem találta már helyét az élők között. A középső fivérnek végül eszét vette a reménytelen vágy, s kioltotta saját életét, hogy a sírban egyesüljön mátkájával.

Így jutott a középső testvér a Halál kezére.

A Halál sok-sok éven át kutatott a legifjabb fivér után, de nem bukkant nyomára. A harmadik testvér aggastyánkort ért meg. Egy napon aztán levetette a láthatatlanná tévő köpenyt, és a fiának adta. Régi barátként üdvözölte akkor a Halált, örömmel tartott vele, s a Halál tisztelettel vezette ki őt az árnyékvilágból.

Hermione becsukta a könyvet. Másodpercekbe telt, mire Xenophilius észrevette, hogy csend lett; akkor lekapta pillantását az ablakról, és ezt dörmögte:

– Most már tudjátok.

– Mit? – értetlenkedett Hermione.

– Ezek a Halál ereklyéi.

Xenophilius felkapott egy pennát a könyökénél álló teli asztalkáról, és néhány könyv közül kirángatott egy szakadt pergamendarabot.

– A Pálcák Ura – mondta, és húzott egy függőleges vonalat a pergamenen. – A Feltámadás Köve. – Egy kört rajzolt a vonalra. – És a Láthatatlanság Köpenye. – Háromszögbe zárta a kört, s így teljessé vált a Hermionét annyira izgató jel. – Ezek a Halál ereklyéi.

– De hát a történetben szó sincs ereklyékről – vetette ellen Hermione.

– Persze, hogy nincs – felelte irritáló tudálékossággal Xenophilius. – Ez a mese gyermekeknek szól, akik szórakozni vágynak, nem okulni. A magamfajta hozzáértő figyelmét azonban nem kerüli el, hogy az ősi történet három olyan tárgyra, azaz ereklyére utal, melyek egy kézbe kerülve birtokosukat a halál urává teszik.

Xenophilius szünetet tartott, és kinézett az ablakon. A nap már alacsonyan járt.

– Luna már biztosan elég plimpit fogott – jegyezte meg csöndesen.

– Mit ért azalatt, hogy a halál urává teszik? – kérdezte Ron.

– Urává, parancsolójává, legyőzőjévé – sorolta türelmetlen legyintéssel Xenophilius. – Ahogy tetszik.

– Szóval... ezek szerint... – Hermione lassan fűzte a szavakat, Harry meggyőződése szerint azért, hogy sikerüljön szkeptikus felhang nélkül feltennie a kérdést. – ...ön úgy gondolja, hogy ezek a tárgyak – ezek az ereklyék – valóban léteznek?

Xenophilius ismét felvonta a szemöldökét.

– Természetesen.

– De Mr Lovegood – csóválta a fejét Hermione, s látszott, hogy képtelen tovább megjátszani magát –, mondja meg: hogy képes hinni ilyesmiben?

Xenophilius kihúzta magát.

– Luna mesélt nekem rólad, kedves Hermione Granger. Úgy sejtem, magas értelmi színvonalon állsz, de belátásod rendkívül korlátolt, látóköröd kínosan szűk.

– Ki kéne próbálnod az agyturbózót, Hermione – bökött a bizarr fejdísz felé Ron. Hangja remegett a visszafojtott nevetésről.

– Mr Lovegood – próbálkozott tovább Hermione –, mindenki tudja, hogy vannak láthatatlanná tévő köpenyek. Ritka holmi, de létezik. Viszont...

– Várjunk csak, várjunk, kedves Hermione Granger: a harmadik ereklye igazi láthatatlanná tévő köpeny. Nem holmi közönséges, kiábrándító bűbájjal vagy épp kápráztató rontással átitatott úti köpönyeg, de még csak nem is a szemiflázs szőréből szőtt fajta, ami újonnan jól takar ugyan, de idővel megfakul, s végül áttetszővé válik. A köpeny, amiről beszélünk, valódi és tökéletes láthatatlanságot biztosít viselőjének, varázsa múlhatatlan és mindenfajta bűbájnak ellenáll. Ilyen köpenyből hányat láttál életedben, kedves Hermione Granger?

Hermione válaszra nyitotta száját – aztán becsukta, s mélységes zavarodottság ült ki az arcára. Összenézett a két fiúval, s Harry tudta, hogy e pillanatban mindhárman ugyanarra gondolnak: hogy történetesen van a szobában egy olyan köpeny, amire pontosan illik Xenophilius leírása.

– Hát ez az – folytatta Xenophilius abban a hiszemben, hogy lehengerlő okfejtése eldöntötte a vitát. – Egyikőtök sem látott még ilyen köpenyt. A birtokosa felbecsülhetetlen kincset tudhat magáénak.

Megint kinézett az ablakon. Az ég halvány rózsaszín árnyalatot öltött.

– Rendben – szólt kissé elbizonytalanodva Hermione –, tegyük fel, hogy a köpeny létezik... na de a kő? Az, amit ön a Feltámadás Kövének nevezett?

– Mi van vele?

– Az hogyan lehetne létező dolog?

– Bizonyítsd be, hogy nem az! – hangzott a felelet.

Hermione nem akart hinni a fülének.

– De hát ez... bocsásson meg, de ez nevetséges! Hogyan bizonyíthatnám be, hogy nem létezik? Azt várja tőlem, hogy vizsgáljak meg minden egyes kavicsot a világon? Ilyen alapon hinni lehetne minden olyan dolognak a létezésében, aminek a nemlétezése nincs bizonyítva!

– Pontosan így van – bólintott Xenophilius. – Örömmel látom, hogy nyiladozik az elméd.

– És a Pálcák Ura? – szólt közbe gyorsan Harry, hogy elébe vágjon Hermione replikájának –, ön szerint az is létezik?

– Nos, arra éppenséggel tengernyi bizonyíték van – válaszolta Xenophilius. – Az ereklyék közül a Pálcák Urának az útja a legkönnyebben nyomon követhető, mégpedig örökítésének módjából kifolyólag.

– Miért, hogyan örökítik? – tudakolta Harry.

– Csak az lehet a Pálcák Urának jogos és valódi birtokosa – magyarázta Xenophilius –, aki erővel szerzi meg őt az előző tulajdonostól. Bizonyára nem ismeretlen előttetek Elvetemült Emeric sorsa, aki Egetverő Egbert kezétől halt meg – így került a pálca az utóbbihoz. Hallhattatok róla, hogy Godelot saját háza pincéjében múlt ki, miután fia, Hereward elvette tőle a pálcát. És ott a rettegett Loxias, aki Barnabas Deverillel végzett, úgy jutott a pálca birtokába. A Pálcák Urának útja véres ösvényként fut végig a varázslótörténelem könyvének lapjain.

Harry rápillantott Hermionéra. A lány összevont szemöldökkel nézett Xenophiliusra, de nem szállt vitába vele.

– És ön szerint most kinél van a bodzapálca? – kérdezte Ron.

– Bárcsak tudnám! – Xenophilius kibámult az ablakon. – Ki a megmondhatója, hol rejtőzik a Pálcák Ura? Arcus és Livius – náluk vész el a nyom. Egyikük legyőzte Loxiast, és megszerezte a pálcát – de melyikük? És ki tudja, őket ki győzte le? A krónikák erre már nem adnak választ.

Néhány másodpercig csend volt. Azután Hermione merev arccal feltette újabb kérdését:

– Mondja, Mr Lovegood, van köze a Peverell családnak az ereklyékhez?

Xenophilius meghökkent, s Harry emlékezetében is megmozdult valami a név hallatán. Peverell... valahol hallotta már ezt a nevet...

– Te az orromnál fogva vezettél engem, kedves Hermione Granger! – Xenophilius kihúzta magát a széken, és dülledt szemmel nézett Hermionéra. – Elhitetted velem, hogy teljességgel járatlan vagy az ereklyekutatás tudományában! A hívők körében elterjedt vélekedés, hogy a Peverelleknek nagyon sok közük van az ereklyékhez – talán több, mint bárki másnak!

– Kik azok a Peverellek? – kérdezte Ron.

Hermione nem vette le a szemét Xenophiliusról, úgy válaszolt:

– Ez a név állt azon a sírkövön Godric’s Hollowban, amin a jelet láttuk. Ignotus Peverell.

– Pontosan! – Xenophilius tanárosan felemelte mutatóujját. – A Halál ereklyéinek jele Ignotus sírján perdöntő bizonyíték!

– Mire? – kérdezte Ron.

– Hát arra, hogy a mesebeli három testvér nem más, mint a három Peverell-fivér: Antioch, Cadmus és Ignotus! Ők voltak az ereklyék eredeti birtokosai!

Xenophilius még egyszer az ablak felé pillantott, közben felállt, majd magához vette a tálcát, és elindult a csigalépcső felé.

– Maradtok vacsorára? – kiáltott vissza, miután eltűnt a lépcsőn. – Akik eddig kóstolták a plimpilevesünket, mind elkérték a receptjét.

– Biztos azért, hogy bemutathassák a Szent Mungo mérgezési osztályán – dörmögte Ron.

Harry kivárta, amíg felhangzott a konyhában Xenophilius ténykedésének zaja, csak akkor szólalt meg.

– Mit gondolsz? – kérdezte Hermionét.

– Jaj, Harry – csóválta a fejét fáradt-fájdalmas arccal a lány –, egy rakás maszlag az egész. Hiába beszél nekem a pasas, kizárt dolog, hogy a szimbólum valóban ezt jelentse. Csak az időnket pocsékoljuk itt.

– Ne felejtsük, hogy a morzsás szarvú szapirtyó feltalálójáról beszélünk – jegyezte meg Ron.

– Te se hiszed el, amit mondott? – fordult hozzá Harry.

– Figyelj, azt a mesét gyerekeknek írták, van jó kis tanulsága, meg minden: ne keresd a bajt, ne bánts másokat, ne játssz a tűzzel, mert megégeted magad. Lapíts, törődj a magad dolgával, akkor minden oké lesz. Különben – tette hozzá Ron – lehet, hogy pont emiatt a mese miatt mondják a bodzapálcákra, hogy balszerencsét hoznak.

– Ki mondja azt?

– Hát vannak ezek a babonák, hisz tudjátok! Például hogy májusi boszorkánynak mugli lesz a férje, meg hogy alkonyi csoda éjfélre oda. Komisz a bodza, pálcának rossz fa. Nem ismeritek ezeket? Anyám egy zsák ilyet tud.

– Minket muglik neveltek – emlékeztette Hermione. – Náluk másféle babonák dívnak. – Beleszagolt a konyha felől érkező penetráns bűzbe, és fejcsóválva sóhajtott. Xenophiliusnak a jelek szerint sikerült olyan heves ellenérzéseket kiváltania benne, hogy teljesen elfelejtett neheztelni Ronra. – Azt hiszem, igazad van – fordult a fiúhoz. – A három testvér története sima erkölcsi tanmese. Az ajándékok között egy igazán jó van, és egyértelmű, hogy melyik az...

Egyszerre vágta rá ki-ki a maga válaszát:

– A köpeny – mondta Hermione.

– A pálca – mondta Ron.

– A kő – mondta Harry.

Meglepetten összenevettek.

– Persze, mindenkinek a köpenyt kell mondania – legyintett Ron –, de közben fölösleges láthatatlannak lenni, ha a tied a pálca. Gondolj bele, Hermione, egy legyőzhetetlen pálca!

– Láthatatlanná tévő köpenyünk már van – mutatott rá Harry.

– És egy csomószor hasznát is vettük! – vágta rá Hermione. – Egy olyan pálca viszont bajt hoz az emberre...

– Csak akkor, ha dicsekszel vele – vitatkozott Ron. – Akkor igen, ha annyira lökött vagy, hogy táncra perdülsz, lóbálod a fejed fölött, és kiabálod, hogy legyőzhetetlen pálcám van, támadjatok meg, ha mertek! De hogyha befogod a csőrödet...

– Te be tudnád fogni a csőrödet? – kérdezte kétkedő arccal Hermione. – Tudjátok, egyetlen dolog volt igaz abból, amit Xenophilius mondott: tényleg több száz éve szólnak legendák különleges erejű pálcákról.

– Igen? – kapott a szón Harry.

Hermione bosszúsan forgatta a szemét – ez az arckifejezése olyan szívet melengetően ismerős volt, hogy Harry és Ron összevigyorogtak.

– Sokféle nevet találtak ki ezeknek a századok során: Halálvessző, Végzet Pálcája satöbbi. Általában sötét varázslók hencegtek azzal, hogy nekik van egy ilyen. Binns professzor mondott pár példát, de ezek mind csak legendák! Egy pálca sosem erősebb, mint a varázsló, aki használja. Csak vannak mágusok, akik szeretnek azzal dicsekedni, hogy az övék nagyobb meg jobb másokénál.

– De azt honnan tudod – vetette ellen Harry –, hogy a Halálvessző, a Végzet Pálcája meg a többi nem mind ugyanaz a pálca, ami a különböző korokban különböző neveken bukkant fel?

– Úgy érted, valójában mindegyik a Pálcák Ura, vagyis a Halál bodzapálcája? – kérdezte Ron.

Harry nevetett; az ötlet, ami felmerült benne, nevetséges volt. Az ő pálcája, emlékeztette magát, magyalból volt, nem bodzából, és Ollivander készítette, akármit is csinált aznap este, mikor Voldemort az égen üldözte őt. És ha legyőzhetetlen lett volna, hogy törhetett volna el?

– És te miért választanád a követ? – kérdezte tőle Ron.

– Mert azzal vissza lehetne hozni a halálból Siriust... Rémszemet... Dumbledore-t... a szüleimet...

Se Ron, se Hermione nem mosolygott.

– De Bogar bárd meséje szerint nem szívesen jönnének vissza – tűnődött hangosan Harry. – Nem szól túl sok más történet holtakat feltámasztó kövekről, igaz? – fordult Hermionéhoz.

– Nem – felelte szomorúan a lány. – Szerintem Lovegood az egyetlen ember, aki képes komolyan hinni egy ilyen kő létezésében. Bogar bárdnak különben biztos a bölcsek köve adta az ötletet: kitalált egy olyan követ, ami nem halhatatlanná tesz, hanem visszacsinálja a halált.

A konyhából érkező, égő alsónadrágokat idéző bűz egyre erősödött. Harry arra gondolt, nehéz lesz annyit legyűrniük Xenophilius főztjéből, hogy ne legyen sértődés belőle.

– Na jó, de a köpeny... – dörmögte töprengve Ron. – Amit a köpenyekről mondott, az igaz, csak én annyira megszoktam Harryét meg azt, hogy milyen jó, hogy nem gondoltam bele soha. Sose hallottam más ilyen köpenyről, mint Harryé. Ez tökéletes. Még sose láttak meg alatta minket...

– Hogy láttak volna meg, ha egyszer láthatatlanok vagyunk alatta!

– Persze, de amit más köpenyekről mondott – és azokból se kapni tizet egy knútért –, az mind igaz! Tényleg lehet olyat hallani, hogy a köpenyeknek idővel megkopik a varázsuk, meg hogy bűbájok kilyukasztják őket. Harryét meg már az apja is használta, szóval nem új darab, és mégis tök jól szuperál.

– Jó, ez igaz, de a kő...

Harry járkált föl s alá, s csak fél füllel hallgatta barátai suttogva folytatott vitáját. A csigalépcsőhöz érve pillantása felfelé, a következő emelet irányába tévedt, s ott nyomban meg is akadt: a fenti szoba mennyezetéről saját arca nézett vissza rá.

Harry az első meghökkenés után rájött, hogy nem tükörbe néz, hanem egy festményre. A kíváncsiságtól hajtva elindult felfelé a lépcsőn.

– Hova mész, Harry? Nem illik egyedül mászkálnod a házban.

De Harry addigra már felért a következő emeletre.

Luna szobájának mennyezetéről öt gyönyörűen megfestett arc nézett le a belépőre: Harry, Ron, Hermione, Ginny és Neville. Nem mozogtak úgy, mint a roxforti arcképek, mégis mágiát sugároztak: Harry úgy látta, lélegeznek. A portrékat festett aranyláncnak tűnő díszítés fonta körül, de mikor Harry jobban megnézte, látta, hogy a lánc nem más, mint egyetlen, ezerszer ismétlődő, aranytintával írt szó: barátok... barátok... barátok...

Harry szívét melegség járta át. Körülnézett a szobában. Az ágy mellett nagy alakú fotót pillantott meg: az Lunát ábrázolta kislánykorában és egy nőt, akire nagyon hasonlított. A képen összeölelkezve álltak, s Luna olyan ápolt és csinos volt, amilyennek Harry az életben sose látta. A fotón és a kereten finom porréteg ült, s ez meghökkentette Harryt – homlokát ráncolva körülnézett.

Valami nem volt rendjén a szobában. A halványkék szőnyeget is por lepte. A nyitott ajtajú szekrény üresen sötétlett, nem voltak benne ruhák. Az ágy hideg volt és barátságtalan, szemlátomást hetek óta nem aludt benne senki. Az egyik ablak előtt pókháló derengett a vérvörös alkonyi fényben.

– Mi a baj? – kérdezte Hermione a visszatérő Harrytől, de nem kapott választ, mert Xenophilius épp felbukkant a lépcsőn, ezúttal tányérokkal teli tálcát cipelve.

– Mr Lovegood – szólt Harry –, hol van Luna?

– Parancsolsz?

– Hol van Luna?

Xenophilius megtorpant a legfelső lépcsőfokon.

– De hiszen... mondtam már. Lement az alvégi hídhoz plimpiket fogni.

– És miért csak négy személyre való terítéket hozott?

Xenophilius felelni akart, de nem jött ki hang a torkán. Néhány másodpercig nem hallatszott más, csak a nyomdagép kitartó zakatolása és az edények halk zörgése a tálcán – Xenophiliusnak remegett a keze.

– Nekem úgy tűnik, hogy Luna hetek óta nem járt a házban – folytatta Harry. – Nincsenek itthon a ruhái, az ágya érintetlen. Hol van? És maga miért nézeget ki folyton az ablakon?

Xenophilius elejtette a tálcát; a tányérok ezer darabra törtek Harry, Ron és Hermione pálcát rántottak, megelőzve Xenophiliust, akinek a keze megállt félúton a zsebe felé. Egyidejűleg több tucat Hírverő ömlött a padlóra a nyomdagép terítője alól, majd a masina egy utolsó nagy durranással végre elhallgatott. Hermione, pálcáját végig Lovegoodra szegezve lehajolt, és felemelte a magazin egy példányát.

– Ezt nézd meg, Harry!

Harry, amennyire ez a zsúfolt szobában lehetséges volt, odasietett a lányhoz. A Hírverő címlapján a saját képét pillantotta meg, rajta az 1. sz. nemkívánatos személy felirattal és a vérdíj összegével.

– Elfelejtette említeni a Hírverő pálfordulását – jegyezte meg komoran Harry, miközben agya sebesen elemezte az új helyzetet. – Mit csinált, amikor lement a kertbe? Baglyot küldött a minisztériumba?

Xenophilius megnyalta ajkát.

– Elvitték Lunát – suttogta. – Azért, amiket írtam. Elvitték őt, nem tudom, hol van, nem tudom, mit tettek vele. De azt mondták, elengedik, ha... ha...

– Ha a kezükre adja Harryt? – fejezte be helyette Hermione.

– Rossz bolt – jelentette ki kurtán Ron. – Félre az útból, lelépünk.

Xenophilius halálsápadt arca hirtelen évtizedeket öregedett, szája rémisztő vicsorgásra húzódott.

– Bármelyik pillanatban itt lehetnek. Nem veszíthetem el Lunát. Meg kell mentenem őt. Nem mehettek el.

Széttárta a kezét, úgy állt a lépcső előtt. Harryben a kiságyat testével takaró édesanyja képe villant fel.

– Ne kényszerítsen rá, hogy bántsuk – mondta Harry. – Álljon félre, Mr Lovegood!

– Harry! – sikoltotta Hermione.

Seprűnyélen ülő alakok röppentek el az ablak előtt. Harry és Ron is odafordult, Xenophilius pedig kihasználta, hogy nem figyelnek rá, és pálcát húzott. Harry idejében észlelte a veszélyt: Ront és Hermionét magával rántva félreugrott, így Xenophilius kábító átka, célt tévesztve átsuhant a szobán, és telibe találta a randalórszarvat.

A robbanás iszonyatos volt. A puszta hangja elégnek tűnt hozzá, hogy ízzé-porrá zúzzon mindent a szobában. Fa-, papír-és vakolatdarabok röpködtek minden irányba, s por gomolygott be mindent sűrű, tejfehér köd módjára. Harry repült, aztán a padlóra zuhant, s fejére szorított karjain érezte a záporozó törmelékeket. Hermione sikolyát hallotta, azután Ron ordítását, majd fémes döndülések sora jelezte, hogy Xenophilius hanyatt lebucskázott a csigalépcsőn.

Harry megpróbálta kiszabadítani magát a testét félig betemető törmelékhalomból. Fulladozott a portól, és csak sűrűn pislogva tudott körülnézni. A szoba mennyezete jókora darabon beszakadt, a lyukon át lelógott Luna ágyának a vége. Hollóháti Helga mellszobra fél arcát elvesztve hevert a földön. A levegőben még mindig pergamen fecnik szállingóztak, s ami a nyomdagépből megmaradt, az felborulva feküdt a csigalépcsőn, elzárva a konyhába vezető utat. Aztán Harry egy szoborszerűen fehér alakot látott mozdulni maga mellett: a porlepte arcú Hermione az ajkához emelte mutatóujját.

Odalent kicsapódott az ajtó.

– Mondtam én, Travers, hogy fölösleges úgy sietnünk – harsant egy durva hang. – Ez a félbolond már megint rémeket lát!

Durranás következett, és Xenophilius felkiáltott fájdalmában.

– Nem... nem... odafent... Potter!

– Megmondtam, Lovegood, hogy csak akkor hívj, ha használható információhoz jutsz. A múlt héten, nem emlékszel? Mikor azt a nyavalyás fejdíszt akartad ránk sózni a lányért cserébe. És két hete is... – Újabb dörrenés, újabb jajkiáltás. – ...amikor azt hitted, visszakapod a lányt, ha bizonyítod, hogy léteznek morzsás – Bumm! – szarvú – Bumm! – szapirtyók!

– Ne! Ne! Könyörgök! – zokogott Xenophilius. – Tényleg itt van Potter! Higgyék el!

– Most meg látom, csak azért hívtál, hogy megpróbálj felrobbantani minket! – harsogta a halálfaló, s ezután egész sorozatnyi durranás következett, Xenophilius ordításaival váltakozva.

– Ahogy itt minden kinéz, Selwyn, csoda, hogy még állnak a falak – csendült most egy másik, fagyos hang a lépcső aljában. – Fel se lehet menni. Próbáljunk utat csinálni? Lehet, hogy a fejünkre omlik a plafon.

– Mocskos, hazug féreg! – üvöltötte a Selwyn nevű varázsló. – Nem is láttad még Pottert soha életedben! Idecsaltál minket, hogy végezz velünk, mi? Azt hitted, így visszakaphatod a lányod!?

– Esküszöm... esküszöm... odafent van!

– Homenum revelio! – hallatszott a lépcső aljában álló halálfaló hangja.

Harry hallotta, hogy Hermionénak elakad a lélegzete, s egyidejűleg úgy érezte, mintha valami lebegne a feje fölött, árnyékába burkolva az egész testét.

– Tényleg van odafent valaki, Selwyn – állapította meg éles hangon a második varázsló.

– Potter az, higgyék el, Potter az! – zokogta Xenophilius. – Könyörgök... könyörgök... adják vissza Lunát, engedjék haza az én Lunámat...

– Elengedjük a lányodat, Lovegood – felelte Selwyn –, ha most szépen felmész a lépcsőn, és lehozod nekünk Harry Pottert. De ha ez kelepce, ha tőrbe akartál csalni minket, ha a cinkosod lapul odafent, akkor annyit se kapsz vissza Lunából, amennyit érdemes lenne elkaparni.

Xenophilius feljajdult a félelemtől és a kétségbeeséstől. Aztán motozás, kaparászás hangzott fel: Xenophilius megpróbálta átverekedni magát a lépcsőt eltorlaszoló romhalmazon.

– Gyerünk – suttogta Harry –, el kell tűnnünk innen!

Óvatosan négykézlábra állt, kihasználva, hogy a Xenophilius csapta zaj elnyomja mozdulatainak neszét. Hermionéval a törmelékhalmokon át halkan odamásztak Ronhoz, aki segítség nélkül nem tudta kihúzni a lábát egy felborult súlyos komód alól. A zajokból ítélve Xenophilius vészesen közeledett, de Hermione hamar talált megoldást: lebegtető bűbáj segítségével sikerült kiszabadítania Ron lábát.

– Jól van – suttogta a lány, aki még mindig tetőtől talpig hófehér volt a portól. A tönkrement nyomdagép megremegett: Xenophilius elérte az utolsó akadályt. – Bízol bennem, Harry?

Harry bólintott.

– Rendben – folytatta suttogva Hermione –, akkor elővesszük a láthatatlanná tévő köpenyt. Ron, te fogod felvenni!

– Én? De hát Harry...

– Ne vitatkozz! Harry, fogd jó erősen a kezem, te pedig, Ron, kapaszkodj a vállamba!

Harry kinyújtotta a bal kezét. Ron eltűnt a láthatatlanná tévő köpeny alatt. A lépcsőt eltorlaszoló nyomdagép egyre erősebben remegett: Xenophilius lebegtető bűbájjal próbálta félrelökni az útból. Harry nem tudta, mire vár még Hermione.

– Fogjatok erősen! – suttogta a lány. – Fogjatok... Mindjárt...

Egyszer csak kiemelkedett a padló szintjéből Xenophilius falfehér arca. Hermione nyomban rászegezte a pálcáját.

– Exmemoriam! – kiáltotta, majd rögtön utána függőlegesen lefelé lendítette a pálcát. – Deprimo!

A varázslat lyukat robbantott a padlóba a három jó barát talpa alatt, s ők zuhanni kezdtek. Harry kétségbeesetten szorította Hermione kezét; rémült ordítást hallott lentről, majd egy szemvillanásnyi ideig két embert látott, akik próbáltak félreugrani a nyakukba szakadó födémdarabok és a lezuhanó bútorok elől. Hermione ezután megpördült a levegőben, és Harry az összeomló ház robajával a fülében érezte, hogy a lány keze a szorító űrbe rántja őt.

Huszonkettedik fejezet

A Halál ereklyéi

Harry füvet érzett a tenyere alatt. Zihálva fölpattant, és körülnézett az alkonyatban: egy mező szélén térdepelt. Hermione már rótta a kört körülöttük, pálcáját lengetve.

– Protego totalum... Salvio hexia...

– Alattomos vén csirkefogó! – zihálta Ron, miközben összecsavarta a láthatatlanná tévő köpenyt és odadobta Harrynek. – Zseniális vagy, Hermione, hihetetlen, hogy ebből is kihoztál minket!

– Cave malicium... Nem megmondtam, hogy randalórszarv? Figyelmeztettem őt, nem? Most aztán romhalmaz lett a házából!

– Megérdemli – dohogott Ron, vérző sebeit vizsgálgatva farmernadrágja szakadásain át. – Mit gondoltok, mit csinálnak vele?

– Remélem, nem ölik meg – aggodalmaskodott Hermione. – Direkt azért intéztem úgy, hogy a halálfalók meglássák Harryt, mert azt akartam, hogy tudják, Xenophilius nem hazudott!

– És engem miért dugtál el? – kérdezte Ron.

– Mert te otthon fekszel ragyaszóródással! Lunát azért rabolták el, mert az apja támogatta Harryt! Mit gondolsz, mit csinálnának a családoddal, ha megtudnák, hogy vele bujkálsz!?

– Jó, és a te szüleid?

– Ők Ausztráliában vannak – felelte Hermione. – És nem tudnak semmit. Őket nem féltem.

– Zseni vagy – álmélkodott Ron.

– Egyetértek – helyeselt lelkesen Harry. – Nem is tudom, mihez kezdenénk nélküled.

Hermione mosolygott, de nyomban el is komorodott.

– És mi lesz Lunával?

– Hát, ha hihetünk a két gazembernek, életben van – dünnyögte Ron.

– Ne beszélj így, ne beszélj így! – sikoltott fel borzadva Hermione. – Persze, hogy él, biztos, hogy él!

– Jó eséllyel az Azkabanban van – folytatta Ron. – És hát az se semmi... Nem mindenki éli túl...

– Ő túléli – jelentette ki Harry. A gondolatát se tudta elviselni az ellenkezőjének. – Luna kemény lány, sokkal keményebb, mint hinnéd. Szerintem ismeretterjesztő előadásokat tart a többi rabnak a furmászokról meg a narglikról.

– Csak igazad legyen. – Hermione gyorsan megtörölte a szemét. – Nagyon sajnálnám Xenophiliust, ha...

– Ha nem akart volna a halálfalók kezére játszani minket – vágott a szavába Ron.

Felverték a sátrat, majd mindhárman be is húzódtak, és Ron teát készített. Az életveszélyes kaland után biztonságot nyújtó, meghitt otthonnak érezték a hideg, dohos vászonházat.

– Mi a nyavalyának is mentünk oda! – tört ki a sopánkodás Hermionéból pár percnyi hallgatás után. – Megint csak az időnket vesztegettük! Az lett belőle, amit mondtál, Harry: egy újabb Godric’s Hollow! A Halál ereklyéi... nevetséges... Habár – emelte fel a fejét Hermione – lehet, hogy csak kitalálta az egészet, nem? Talán ő maga se hisz a Halál ereklyéiben, csak szóval akart tartani minket, amíg a halálfalók megérkeznek.

– Nem hinném – rázta a fejét Ron. – Szorult helyzetben nem olyan könnyű meséket kitalálni, mint hinnéd. Tapasztaltam, amikor elkaptak a fejvadászok. Stanről tudok dolgokat, ezért sokkal egyszerűbb volt előadni, hogy ő vagyok, mint kitalálni magamnak egy nem létező ember sztoriját. Az öreg Lovegood is biztos izgult, hogy sikerüljön ott tartania minket. Szerintem igazat mondott – mármint azt mondta, amit igaznak gondol.

– Végül is teljesen mindegy. – Hermione sóhajtott. – Akár őszinte volt, akár nem, sületlenségeket hordott össze.

– Ne ítélj elhamarkodottan! – intette Ron. – A Titkok Kamrájáról is úgy tudtuk, hogy kitalált hely.

– De a Halál ereklyéi nem létezhetnek!

– Hiába hajtogatod ezt – ellenkezett Ron. – Az egyik igenis létezhet. Harry láthatatlanná tévő köpenye...

– A három testvér meséje az, aminek címe mondja: mese – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Hermione. – Arról szól, hogy az ember fél a haláltól. Ha az életben maradáshoz nem kellene más, csak egy láthatatlanná tévő köpeny, akkor nem lenne szükségünk semmi egyébre a győzelemhez!

– Hát, nem tudom... azért jól jönne egy legyőzhetetlen pálca – jegyezte meg Harry, ujjai közt forgatva a gyengén működő kökénypálcát.

– Legyőzhetetlen pálca nem létezik, Harry!

– Te magad mondtad, hogy volt egy csomó pálca – az a Halálvessző meg a többi...

– Jól van, ha akarod, áltasd magad azzal, hogy az a bodzapálca, a Pálcák Ura létezik. És mi van a Feltámadás Kövével? – Hermione macskakörmöket rajzolt a levegőbe. – Nincs olyan varázslat, ami feltámasztja a halottakat, és punktum!

– Amikor a pálcám összekapcsolódott Tudodkiével, megjelent apám és anyám... meg Cedric...

– De ők csak felrémlettek, nem pedig feltámadtak – emelte fel az ujját Hermione. – Sápatag utánzatokat megidézni nem ugyanaz, mint visszahívni valakit az életbe.

– Nem, de a középső testvér menyasszonya se támadt fel igazán. Az volt a mesében, hogy aki meghalt, az már a holtak közé tartozik. A középső testvér mégis láthatta őt, és beszélhetett vele. Egy darabig még együtt is éltek...

Harry aggodalmat látott Hermione arcán, és még egy érzést, amit nem tudott rögtön azonosítani. Mikor azonban a lány Ronra pillantott, Harry rájött, hogy a félelem tükröződik rajta: a mondata a halottal együtt élő emberről megrémítette Hermionét. Gyorsan témát váltott hát, és igyekezett tárgyilagos hangon folytatni:

– Na de mi van azzal a Peverell nevű pasassal, akinek a sírját láttuk? Nem tudsz semmit róla?

– Nem – felelte látható megkönnyebbüléssel a lány. – Miután láttuk a jelet a sírján, utánanéztem a nevének. Ha híres lenne, vagy véghezvitt volna valami jelentős tettet, biztos megtaláltam volna őt valamelyik könyvben. De az egyetlen mű, amiben szerepelt a Peverell név, a Természetes nemesség – a varázslók származástana volt. Siportól kértem kölcsön – tette hozzá magyarázatképpen, mikor Ron megütközve felvonta a szemöldökét. – Fel vannak sorolva benne azok az aranyvérű családok, amelyeknek a férfiága kihalt. A Peverellek réges-régen eltűntek a süllyesztőben.

– Az milyen, mikor kihal a férfiág? – kérdezte Ron.

– Az azt jelenti, hogy eltűnik a családnév. Peverelléknél ez már több száz éve bekövetkezett. Attól még lehetnek leszármazottaik, de azok más vezetéknevet viselnek.

És ekkor hirtelen felragyogott Harry fejében az emlék, ami a Peverell nevet hallva motoszkálni kezdett benne: egy koszos vénember képe, aki egy rémséges gyűrűt dug egy minisztériumi tisztviselő orra alá.

– Rowle Gomold! – kiáltott fel.

– Tessék? – nézett rá két barátja.

– Rowle Gomold! Tudjukki nagyapja! A merengőben! Dumbledoreral! Rowle Gomold a Peverellek leszármazottjának mondta magát!

Ron és Hermione értetlenkedve pislogtak.

– A gyűrű, amiből a horcrux lett! Rowle Gomold azt mondta, rajta van a Peverell család címere! Láttam, mikor a minisztériumi pasas előtt hadonászott vele, majdnem beledugta az orrába!

– A Peverell család címere – ismételte éles hangon Hermione. – Nem emlékszel, hogy néz ki az a címer?

Harry a homlokát ráncolva eltöprengett.

– Nem – felelte. – De díszes vésetet nem is láttam a gyűrűn. Talán csak pár karcolás volt rajta. De közelről csak akkor láttam, mikor Dumbledore már hatástalanította.

Harry rámeredt Hermionéra, akinek szintén elkerekedett a szeme. Ron a homlokát ráncolta, és pillantása inga módjára járt két barátja között.

– Azt... azt mondjátok, azon is a jel volt? A Halál ereklyéinek a jele?

– Miért ne? – vágta rá izgatottan Harry. – Rowle Gomold idióta vénember volt, úgy élt, mint a disznó az ólban, és nem törődött semmivel, csak az őseivel. Lehet, hogy fogalma sem volt, mekkora kincs a gyűrű, csak azt tudta, hogy nemzedékek óta a családjáé. A házában nem voltak könyvek, és higgyétek el, nem az a típus volt, aki meséket olvas a gyerekeinek. Olyan büszke volt az aranyvérűségére, mint király a koronájára, úgyhogy talán csak bebeszélte magának, hogy a karcolások a kövön egy családi címert mintáznak.

– Értem... Ez mind nagyon érdekes – szólt óvatosan Hermione –, de ha arra gondolsz, amire gondolom, hogy gondolsz...

– Miért ne? Miért ne? – csattant fel Harry. – Az is egy kő volt, nem? – Támogatásért esdve Ronra pillantott. – Miért ne lehetett volna a Feltámadás Köve?

Ronnak leesett az álla.

– Fú... És szerinted működik azután is, hogy Dumbledore...

– Működik!? Működik!? Sose működött, Ron! Feltámadás Köve nincs, nem létezik! – Hermione villogó szemmel talpra ugrott. – Tudod, mit csinálsz, Harry? Megpróbálsz mindent belepasszírozni az ereklyék legendájába...

– Belepasszírozni? – visszhangozta Harry. – Nincs mit passzírozni, minden egybevág! Biztos, hogy a jel volt a kövön! És Gomold azt mondta, a Peverellektől származik!

– Egy perce még azt mondtad, nem láttad jól, mi volt a kövön.

– És most hol lehet a gyűrű? – fordult Harryhez Ron. – Mit csinált vele Dumbledore, miután semlegesítette?

Harry képzelete azonban messzire szárnyalt, sokkal messzebbre, mint Roné vagy Hermionéé...

Három olyan tárgy, azaz ereklye, melyek birtokosukat a halál urává teszik... urává... parancsolójává... legyőzőjévé... Utolsó ellenségként a halál semmisül meg...

És már látta is magát az ereklyék birtokosaként, amint szembenéz Voldemorttal, aki hiába bízik a horcruxaiban... Nem élhet az egyik, míg él a másik... Ez volna a megoldás? Az ereklyék a horcruxok ellen? Mégiscsak van biztos módja annak, hogy ő, Harry legyen a győztes? Lehet, hogy ha megszerezné a Halál ereklyéit, többé semmitől sem kellene félnie?

– Harry!

Alig hallotta Hermione hangját. Elővette a láthatatlanná tévő köpenyt, és ujjai között húzogatta a víznél is lágyabb, szellőnél is könnyebb anyagot. A közel hét év alatt, amit a varázsvilágban töltött, nem látott ehhez fogható csodaszövetet. A köpeny pontosan olyan, amilyennek Xenophilius leírta: valódi és tökéletes láthatatlanságot biztosít viselőjének, varázsa múlhatatlan és mindenfajta bűbájnak ellenáll...

A következő gondolattól a lélegzete is elállt...

– Mikor a szüleim meghaltak, a köpeny Dumbledore-nál volt! Remegett a hangja, és érezte, hogy elvörösödik, de nem törődött vele.

– Anyám megírta Siriusnak, hogy Dumbledore elkérte a köpenyt! Hát ezért! Meg akarta vizsgálni, mert gyanította, hogy ez a harmadik ereklye! Ignotus Peverell Godric’s Hollowban van eltemetve... – Harry se nem látott, se nem hallott; fel és alá járkált a sátorban, s lelki szemei előtt hatalmas, beláthatatlan új távlatok nyíltak meg. – Ő az ősöm! A legfiatalabb fivér leszármazottja vagyok! Minden egybevág!

Immár megingathatatlanul hitt az ereklyékben, s felfegyverezte magát ezzel a bizonyossággal, mintha a puszta gondolat, hogy birtokolhatja az ereklyéket, önmagában megvédené mindentől. Diadalittas öröm töltötte el, úgy fordult ismét két barátja felé.

– Harry... – szólította megint Hermione, de ő most sem volt hajlandó odafigyelni: remegő kézzel bontogatta a nyakában lógó erszény száját.

– Olvasd el! – Hermione kezébe adta anyja levelét. – Olvasd el! A köpeny Dumbledore-nál volt! Mi másért kérte volna el? Neki nem kellett köpeny, ő olyan erős kiábrándító bűbájt tudott szórni, hogy az önmagában is tökéletesen láthatatlanná tette őt!

Valami pattogott a földön, majd csillogva begurult egy szék alá: Harry a levéllel együtt a cikeszt is kirántotta az erszényből. Lehajolt, hogy felvegye, de ekkor a fantasztikus felismerések frissen fakadt forrása újabb ajándékot hullatott elé, s ő felkiáltott az izgalomtól:

– Benne van! Dumbledore rám hagyta a gyűrűt! Benne van a cikeszben!

– Hogy... Komolyan azt hiszed?

Harry nem értette, miért csodálkozik annyira Ron. Neki magának annyira nyilvánvaló, annyira logikus volt az egész: minden egybevág, minden... A köpeny a harmadik ereklye. Ha rájön, mitől nyílik ki a cikesz, megkapja a másodikat is. Akkor már csak az elsőt, a Pálcák Urát kell megtalálnia, és akkor...

De ekkor egy gondolat hirtelen véget vetett a csodának. Mintha függöny hullott volna egy fényárban úszó színpad elé, lelkes izgalma, reménye, boldogsága egy szempillantás alatt kihunyt, s ő ott állt megint egyedül a vaksötétben.

– Azt keresi.

Hirtelen, drámai hangulatváltása megrémítette barátait.

– Tudjukki a Pálcák Urát keresi.

Hátat fordított az elkerekedett szemeknek, a két kővé dermedt arcnak. Biztosan tudta, hogy így van. Ez is beleillett a nagy egészbe. Voldemort nem új pálcát akar, hanem egy régit keres, egy nagyon-nagyon régit. Harry teljesen megfeledkezett barátairól; a sátor bejáratához lépett, kinézett az éjszakába, és lázasan töprengett...

Voldemort egy mugli árvaházban nevelkedett. Ahogy Harry, úgy ő sem hallhatta senkitől Bogar bárd meséit. A Halál ereklyéiben amúgy is kevés varázsló hisz. Mekkora a valószínűsége annak, hogy Voldemort tudomást szerzett az ereklyékről?

Harry belebámult a sötétségbe... Ha Voldemort tudott volna az ereklyékről, kutatni kezdett volna utánuk, meg akarta volna szerezni őket – három tárgy, amelyek birtokosukat a halál urává teszik? Ha tudott volna a pálcáról, a kőről és a köpenyről, nem is lett volna szüksége horcruxokra. A puszta tény, hogy fogta az egyik ereklyét, és horcruxot csinált belőle, önmagában is ékesen bizonyítja, hogy Voldemort nem ismerte a mágiának ezt az utolsó, legnagyobb titkát.

Ebből következően Voldemort úgy keresi a Pálcák Urát, hogy nincs tisztában annak valódi hatalmával, nem tudja, hogy az a hármak egyike... A pálca az az ereklye, amit nem lehet elrejteni, annak a létezéséről tudnak a legtöbben... A Pálcák Urának útja véres ösvényként fut végig a varázslótörténelem könyvének lapjain...

Harry elnézte a felhős eget: szürke és ezüst gomolyagok siklottak el a hold fehér arca előtt. Megszédítette őt a rengeteg új, döbbenetes felismerés.

Visszafordult a sátor belseje felé, s meghökkenéssel konstatálta, hogy két barátja meg se mozdult, mióta otthagyta őket: Hermione még mindig Lily levelét szorongatta, s Ron ott állt mellette aggodalmas képpel. Észre se vették volna, milyen hosszú utat tettek meg mindhárman az elmúlt néhány percben?

– Ez a megoldás! – szólt Harry, azzal az eltökélt szándékkal, hogy saját megrendítő bizonyosságának fényét kiterjeszti barátaira. – Ez mindent megmagyaráz. A Halál ereklyéi léteznek. Az egyik nálam van. Talán kettő is...

Felmutatta a cikeszt.

– Tudjukki a harmadikat keresi, de nincs tisztában vele, mi az... Azt hiszi, csupán egy rendkívüli erejű pálca...

– Harry... – Hermione odalépett hozzá, és visszaadta neki Lily levelét. – Ne haragudj, de szerintem rossz úton jársz.

– Hát nem érted? Minden stimmel! Összeállt a kép!

– Nem – rázta a fejét Hermione. – Nem állt össze. Csak elragadott a képzeleted. Kérlek szépen – folytatta gyorsan, mert Harry már válaszra nyitotta a száját –, kérlek szépen, felelj meg egyetlen kérdésre. Ha a Halál ereklyéi valóban léteznek, és Dumbledore tudott róluk, ha tudta, hogy a három tárgy birtokosa a halál ura lehet – akkor miért nem szólt erről neked egy szót sem? Miért?

Harry készen állt a válasszal.

– Te magad mondtad, hogy miért! Mert ez olyasmi, amire az embernek magának kell rájönnie! Ez egyszemélyes kaland!

– Azt csak azért mondtam, hogy hajlandó legyél eljönni Lovegoodékhoz! – tiltakozott Hermione. – Én magam se hittem el, amit mondok!

Harry ezt eleresztette a füle mellett.

– Dumbledore sokszor hagyta, hogy magamtól jöjjek rá dolgokra. Hagyta, hadd próbálgassam az erőmet, hadd kockáztassak. El tudom képzelni, hogy ez is egy ilyen dolog.

– Harry, ez nem játék, ez nem edzésfeladat! Ez véresen komoly dolog, és Dumbledore egyértelmű utasítást adott neked: azt mondta, keresd meg és pusztítsd el a horcruxokat! Az a szimbólum nem jelent semmit, felejtsd el a Halál ereklyéit, nem engedhetjük meg magunknak, hogy holtvágányra jusson a...

Harry már nem hallotta, mit mond Hermione. Ujjai között forgatta a cikeszt, mintha arra számítana, hogy az most magától kinyílik, átadja a Feltámadás Kövét annak bizonyítékául, hogy az elmélet igaz, a Halál ereklyéi valóban léteznek.

Hermione Ronhoz fordult támogatásért.

– Ugye, te se hiszed el ezt a mesét?

Harry felpillantott. Ron habozott.

– Nem t’om... végül is... van benne valami – dörmögte feszengve Ron. – De ha az egészet nézem... – Vett egy nagy levegőt. – Szerintem, Harry, az a dolgunk, hogy kicsináljuk a horcruxokat. Dumbledore ezt a feladatot adta nekünk. Lehet, hogy... lehet, hogy tényleg le kéne szállnunk az ereklye-dologról.

– Köszönöm, Ron – biccentett Hermione. – Megyek őrködni.

Azzal elsétált Harry mellett, és leült a sátor bejáratánál, pontot téve a vita végére.

Harry alig aludt azon az éjszakán. Valóságos megszállottja lett az ereklyék elméletének, és kavargó gondolatai egy percnyi nyugtot sem hagytak neki: a pálca, a kő és a köpeny, ha mindhárom az övé lehetne...

Ott nyílok, ahol zárul... De hol van az, ahol zárul? Miért nem kaphatja meg most nyomban a követ? A kővel a birtokában magának Dumbledore-nak tehetné fel a kérdéseit... És a sötétben szavakat motyogott a cikesznek, mindent, ami csak eszébe jutott, még párszaszóul is. Az aranylabda azonban nem nyílt ki...

És a pálca, a bodzapálca, az vajon hol rejtőzhet? Vajon hol keresi most Voldemort? Harry azt kívánta, bár felizzana a sebhelye, bár látná ellenfele gondolatait. Ő és Voldemort most először ugyanarra vágynak, ugyanazt akarják... Hermionénak ez persze nem tetszene, de hát ő nem is hiszi el... Xenophiliusnak bizonyos fokig igaza volt... Belátásod korlátolt, látóköröd kínosan szűk. Az igazság az, hogy Hermione egyszerűen fél az ereklyéktől, főként a Feltámadás Kövétől... És Harry rányomta ajkát a cikeszre, megcsókolta, de a hideg fém konokul zárva maradt...

Már majdnem pirkadt, amikor eszébe jutott Luna, aki egyedül ül egy azkabani cellában, dementorokkal körülvéve, és hirtelen elszégyellte magát. Lázas töprengésében teljesen megfeledkezett a lányról. Jó lenne, ha ki tudnák szabadítani őt, de hát egy sereg dementort megtámadni öngyilkosság lenne... Erről eszébe jutott, hogy a kökénypálcával még egyszer se kísérelt meg patrónusbűbájt végrehajtani... Reggel el ne felejtsen megpróbálkozni vele...

Bár szerezhetne egy jobb pálcát...

És újra fellángolt benne a vágy, az emésztő epekedés a bodzapálca, a mindig diadalmas, a legyőzhetetlen Halálvessző után...

Másnap reggel jéghideg záporban csomagolták össze a sátrat és indultak útnak. Az eső utolérte őket a tengerparton is, ahol aznap este tábort ütöttek, s követte őket egy egész héten át. Ázottabbnál ázottabb tájakra vetődtek, s Harry mindet kietlennek és nyomasztónak érezte. Reggeltől estig csak a Halál ereklyéi jártak a fejében. Úgy érezte, mintha olyan tűz gyulladt volna a lelkében, amit nem tud eloltani se Hermione rideg hitetlensége, se Ron folyamatos kételkedése. Ugyanakkor minél hevesebben vágyott az ereklyékre, kedélye annál nyomottabbá vált. Ront és Hermionét hibáztatta ezért: a konok közönyüket legalább olyan csüggesztőnek érezte, mint a kitartó esőt – de a meggyőződését egyik sem tudta kikezdeni, az sziklaszilárd maradt. Az ereklyékbe vetett hite s az utánuk való vágyakozás annyira eluralkodott a tudatán, hogy jószerével idegennek érezte barátait a horcruxok iránti megszállott érdeklődésükkel együtt.

– Megszállott? – visszhangozta halkan, de fenyegetően Hermione. Harrynek egyik este kiszaladt a száján a szó, miután Hermione leszidta őt, amiért oly csekély buzgalmat mutat a további horcruxok felkutatásában. – Tévedsz, Harry, nem vagyunk megszállottak! Egyszerűen csak teljesíteni szeretnénk Dumbledore utasítását!

Harryről azonban lepergett az efféle kritika. Dumbledore Hermionéra hagyta a mesekönyvet, s vele a feladatot, hogy fejtse meg az ereklyék jelét; és rá, Harryre hagyta – amint az változatlanul meggyőződése volt – az aranycikeszbe zárva a Feltámadás Kövét. Nem élhet az egyik, míg él a másik... a halál urává tesznek... Ron és Hermione miért nem képesek felfogni ezt?

– Utolsó ellenségként a halál semmisül meg – idézte higgadtan Harry.

– Én úgy tudtam, hogy Tudjukkit kell megsemmisítenünk – vágott vissza Hermione, s Harry nem akart tovább vitatkozni vele.

Ron és Hermione újra meg újra szóba hozták az ezüst őzsuta rejtélyét, de Harryt ez már nem izgatta igazán, afféle mellékes érdekességgé fokozódott le a szemében. Az egyetlen egyéb dolog, ami érdekelte, az volt, hogy néha megint bizseregett a sebhelye – ezt a tényt viszont gondosan titkolta barátai előtt. Valahányszor elkezdődött a dolog, igyekezett félrevonulni, de csalódnia kellett a Voldemorttal közös élményekben. A látomások rossz minőségűek, zavarosak, elmosódottak voltak, mintha életlenre állított kamerán át érkeznének a képek. Harry épp csak ki tudott venni egyszer egy tárgyat, ami talán egy koponya lehetett, meg egyszer egy hegyet, de azt is inkább sejtette, mint látta. Mivel éles, valószerű víziókhoz volt szokva, ez a változás elcsüggesztette. Attól félt, hogy károsodott a kapcsolat, ami Voldemorthoz fűzte, a kapcsolat, amitől félt ugyan, de amit – bármit mondott is Hermionénak – értékesnek tartott. A képek bosszantó elhomályosodását kényszeresen összekötötte a főnixpálca eltörésével: úgy érezte, a hitvány kökénypálca birtokosaként már nem láthat bele olyan jól Voldemort fejébe, mint régen.

Lassan teltek a hetek, s Harry újkeletű magába fordultsága ellenére is érzékelte, hogy Ron lassan átveszi a kis csapat irányítását. Talán még mindig többhetes távollétét akarta jóvá tenni, vagy talán Harry apátiája felébresztette szunnyadó vezetői ösztönét – mindenesetre most ő volt az, aki biztatta, cselekvésre buzdította két társát.

– Három horcrux maradt – mondogatta. – Akciótervet kell készítenünk! Hol nem kerestük még őket? Vegyük végig még egyszer! Az árvaház...

Az Abszol út, a Roxfort, a Borgin & Burkes, Albánia és az összes többi hely, ahol Tom Denem valaha lakott vagy dolgozott, látogatást tett vagy gyilkolt – Ron és Hermione mindet újra meg újra fontolóra vette, s néha Harry is beszállt, csak hogy ne kelljen Hermione szemrehányásait hallgatnia. Jobban örült volna ugyan, ha némán, egymagában üldögélhet, és a bodzapálcát kereső Voldemort gondolatait kutathatja, de Ron ragaszkodott hozzá, hogy mindig újabb, sikert aligha ígérő helyeket keressenek fel, pusztán azért – Harry ezt jól tudta –, hogy mozgásban maradjanak.

– Sosem lehet tudni – szajkózta Ron. – Tickall varázslófalu, talán megfordult a fejében, hogy odaköltözik. Menjünk el oda, nézzünk körül!

A varázslók lakta környékekre tett kiruccanásaik során nemegyszer láttak fejvadász-csapatokat.

– Vannak köztük olyanok, akik semmivel se jobbak a halálfalóknál – magyarázta Ron. – Akik engem elkaptak, elég bénák voltak, de Bill azt mondja, vannak nagyon veszélyes alakok is. A Potterfigyelőn is mondták...

– A micsodán? – kapta fel a fejét Harry.

– Hát a Potterfigyelőn. Nem is mondtam, hogy az a neve? Annak a kalózadónak, amit folyton keresek. Annak, ahol még igazat mondanak. Az összes adó Tudjukki propagandáját nyomja, csak a Potterfigyelő nem. Tök jó lenne hallgatni, ha rá tudnék hangolni végre...

Ron estéről estére azzal töltötte az idejét, hogy pálcájával különféle ritmusokat kopogott a hullámsávokat pásztázó rádió tetején. Néha sikerült elkapniuk egy-egy mondatfoszlányt, például jó tanácsot a sárkányhimlő tüneteinek enyhítéséről, s egy ízben hallottak néhány taktust a Vággyal teli üst a szívből. Kopogtatás közben Ron sorozatban motyogta az épp eszébe ötlő szavakat, hátha sikerül eltalálnia az aznapi jelszót.

– Általában a renddel kapcsolatos dolog a jelszó – magyarázta. – Billnek nagyon jó érzéke van hozzá, valahogy mindig kitalálta. De előbb-utóbb nekem is sikerülni fog...

A szerencse azonban csak márciusban mosolygott rá Ronra. Harry épp a sátor bejáratában őrködött a fagyos földből kibújt fürtös gyöngyikéket nézegetve, amikor a háta mögött felhangzott Ron izgatott kiáltása.

– Megvan! Megvan! Albus volt a jelszó! Gyere be gyorsan, Harry!

Napok óta ez volt az első olyan dolog, aminek sikerült kizökkentenie Harryt a Halál ereklyéivel kapcsolatos elmélkedéséből. Most felpattant, és bebújt a sátorba, ahol Ron és Hermione már a kis rádió mellett térdepeltek. Hermione, aki addig jobb elfoglaltság híján Griffendél kardját fényesítgette, tátott szájjal meredt a kis hangszóróra, amelyből egy mindhármuk számára ismerős hang zengett.

– ...bocsánatot, amiért átmenetileg eltűntünk az éterből, de a környékünk az utóbbi időben túlságosan is népszerű volt halálfaló barátaink körében.

– Hisz ez Lee Jordan! – örvendezett Hermione.

– Aha! – vigyorgott Ron. – Tök jó, mi?

– ...na de most megint találtunk egy biztonságos helyet – folytatta Lee –, és örömmel közölhetem, hogy ma este itt van velem a mikrofonnál két rendszeres vendégünk is. Helló, uraim!

– Helló!

– Helló, Folyó.

– Folyó, az Lee – magyarázta Ron. – Mind álnéven jelentkeznek be, de könnyű kitalálni...

– Csitt! – pisszegte le Hermione.

– Mielőtt azonban meghallgatnánk Királyt és Romulust, szenteljünk egy percet azoknak a tragédiáknak, amelyeket a Varázsszem Rádió és a Reggeli Próféta nem tartott fontosnak megemlíteni. Fájó szívvel tájékoztatjuk hallgatóinkat, hogy Ted Tonksot és Dirk Cresswellt meggyilkolták.

A hír hallatán Harry úgy érezte, mintha kő zuhant volna a gyomrába. Borzadva nézett össze két barátjával.

– Egy Gornuk nevű kobold úgyszintén életét vesztette. Ugyanakkor a mugli születésű Dean Thomas és egy másik kobold, akik tudomásunk szerint együtt bujdostak Tonksszal, Cresswellel és Gornukkal, a hírek szerint szerencsésen megmenekültek. Ha Dean hall minket, vagy ha valaki tud valamit a hollétéről – a szülei és nővérei aggódva várják a híreket.

– Szintén friss hír, hogy Gaddleyben egy mugli család öt tagját holtan találták a házukban. A mugli hatóságok gázszivárgásban jelölték meg a tragédia okát, de a Főnix Rendjének tagjaitól azt az információt kaptam, hogy az áldozatokkal a gyilkos átok végzett – íme egy újabb bizonyíték arra, amit már régen tudunk: az új rezsim alatt hovatovább jámbor szabadidős tevékenységnek minősül a mugligyilkolás.

– Végezetül még egy szomorú hír: Godric’s Hollowban rábukkantak Bathilda Bircsók földi maradványaira. Az idős hölgy bizonyíthatóan több hónapja hunyt el. A Főnix Rendjétől kapott információink szerint a tetem fekete mágia okozta sérülések félreismerhetetlen nyomait viseli.

– Kedves hallgatóink, most pedig felkérem önöket, hogy velünk együtt emlékezzenek meg egyperces csönddel a halálfalók áldozatairól: Ted Tonksról, Dirk Cresswellről, Bathilda Bircsókról, Gornukról és az öt név nélküli, de nem kevésbé gyászolt mugliról.

A rádió elhallgatott, és a három jó barát sem szólalt meg. Harry szomjazta a további híreket, ugyanakkor félt is mindattól, amit még hallani fog. Hosszú idő után a külvilág újra belépett az életébe.

– Köszönjük – csendült fel Lee hangja. – És most hallgassuk meg visszatérő vendégünket, Királyt arról, hogy milyen kihatással van a varázslókormányzat új irányvonala a muglik társadalmára.

– Kösz, Folyó – zendült a hangszóróból egy jól ismert, kellemes basszushang.

– Kingsley! – bukott ki Ronból.

– Tudjuk! – intette le Hermione.

– A muglik továbbra sem sejtik, mi okozza szenvedéseiket – fogott a mondókájába Kingsley –, jóllehet napról napra súlyos veszteségek érik őket. Mindazonáltal biztató hírek jutnak el hozzánk olyan varázslókról és boszorkányokról, akik saját biztonságukat kockáztatva lépéseket tesznek mugli szomszédaik védelme érdekében, nem ritkán azok tudta nélkül. Ezúton szeretnék felhívni rá minden hallgatót, hogy kövessék ezeknek a varázslótársainknak a példáját, esetleg oly módon, hogy védőbűbájt szórnak az utcájukban található mugli házak köré. Az ilyen egyszerű óvintézkedések is rengeteg életet menthetnek meg.

– És mondd, Király, mit válaszolsz azoknak a hallgatóknak, akik erre azt mondják, hogy ilyen veszélyes időkben a varázslók az elsők? – kérdezte Lee.

– Nekik azt válaszolom, hogy a varázslók az elsők szólamot csak egy kis lépés választja el az aranyvérűek az elsők elvtől, és akkor már majdnem a halálfalók ideológiájánál tartunk. Ne feledjük, hogy valamennyien emberek vagyunk. Minden ember élete ugyanannyit ér, és egyformán méltó a védelemre.

– Ezt gyönyörűen mondtad, Király. Ha egyszer kikeveredünk ebből a kalamajkából, drukkolni fogok, hogy téged válasszanak mágiaügyi miniszternek. És most következzék népszerű „Potter pajtásai” rovatunk, ezúttal Romulusszal.

– Kösz, Folyó – szólt egy másik ismerős hang. Ron már nyitotta a száját, de Hermione suttogva megelőzte:

– Tudjuk, hogy Lupin az!

– Romulus, továbbra is fenntartja azt a véleményét, amit itt a műsorban mindig is hangoztatott: hogy Harry Potter életben van?

– Igen – felelte határozottan Lupin. – Egészen biztos, hogy ha Harry életét vesztené, azt a halálfalók haladéktalanul szétkürtölnék, hiszen ők is tudják, mennyire demoralizálná egy ilyen hír az új rezsim ellenzékét. A kis túlélő változatlanul jelképe mindannak, amiért harcolunk és amiben hiszünk: a jó győzelmének, az ártatlanság erejének, az ellenállás szükségességének.

A hála és a szégyen keveréke öntötte el Harry lelkét. Lupin megbocsátotta hát a szörnyű dolgokat, amiket legutóbbi találkozásukkor mondott neki?

– És mit üzenne Harrynek, Romulus, ha tudná, hogy most hallgat minket? – kérdezte Lee.

– Azt, hogy lélekben vele vagyunk – válaszolta Lupin, majd rövid habozás után hozzátette: – És azt, hogy hallgasson az ösztöneire, mert azok megbízhatóak, és szinte mindig jót súgnak.

Harry ránézett Hermionéra. A lány pillái könnyben úsztak.

– Szinte mindig jót súgnak – ismételte Hermione.

– Nem is mondtam nektek? – nézett barátaira Ron. – Bill mesélte, hogy Lupin hazaköltözött Tonkshoz! És úgy hallottam, a boszi szépen gömbölyödik!

– ...és most szokás szerint ejtsünk szót Harry Potternek azokról a barátairól, akiknek szenvedniük kell elkötelezettségük miatt.

– Rendszeres hallgatóink nyilván tudják, hogy Harry Potter nyílt támogatói közül sokakat bebörtönöztek. Immár közéjük tartozik Xenophilius Lovegood, a Hírverő egykori szerkesztője is.

– De legalább él! – motyogta Ron.

– Szintén mai hír – folytatta Lupin –, hogy Rubeus Hagridot...

A három jó barát úgy megijedt, hogy kis híján lemaradtak a mondat végéről.

– ...a Roxfort varázslóképző közismert vadőrét kis híján úgyszintén letartóztatták, miután a hírek szerint Drukkoljunk Potternek-partit rendezett szolgálati lakásában a roxforti birtokon. Hagrid szerencsére el tudott menekülni, s tudomásunk szerint bujkál.

– Aki ujjat húz a halálfalókkal, annak nem árt, ha van egy hat méter magas féltestvére – jegyezte meg Lee.

– Hát igen, az javít az esélyeken – válaszolta Lupin. – De tegyük hozzá, hogy bár mi itt a Potterfigyelőben gratulálunk Hagridnak a bátorságához, mindenkit, még Harry legodaadóbb híveit is a leghatározottabban lebeszéljük róla, hogy kövessék Hagrid példáját. A jelenlegi közéleti klímában nem tanácsos Drukkoljunk Potternek-partikat rendezni.

– Egyetértek, Romulus. Továbbra is hallgassák a Potterfigyelőt, azzal fejezzék ki elkötelezettségüket a Villámsebhelyes mellett! És most ejtsünk néhány szót egy másik varázslóról, akit Első Számú Halálfaló néven szoktunk emlegetni, és akit épp olyan ritkán látunk, mint Harry Pottert. A róla szóló buta pletykákról kérdezem adónk új munkatársa, Rágcsáló véleményét.

– Rágcsáló...?! – csendült egy újabb ismerős hang, s a három jó barát kórusban kiáltott fel: – Fred!

– Nem... lehet, hogy George.

Ron közelebb hajolt a rádióhoz.

– Szerintem Fred az.

Bármelyik iker volt is, nem volt elégedett az álnevével:

– Nem vagyok Rágcsáló! Megmondtam, hogy Kardfogú akarok lenni!

– Jól van, jól van. Tehát, Kardfogú, kifejtenéd nekünk, mi a véleményed az Első Számú Halálfalóról keringő pletykákról?

– Persze, Folyó, szívesen – felelte Fred. – Hallgatóink biztosan tudják, hacsak nem a kerti tó fenekén vagy hasonló helyen rejtőztek el, hogy Tudjukkinek a sötétben bujkálás módszerével egészen rendes kis pánikhangulatot sikerült keltenie a varázslótársadalomban. Egyébként ha az Első Számú Halálfaló felbukkanásairól szóló összes hír igaz, akkor kábé tizenkilenc Tudjukki futkos szerte az országban.

– Őt ez a legkevésbé sem zavarja – jegyezte meg Kingsley – Tudja, hogy nem érdemes megmutatnia magát, hisz a rejtőzködésével nagyobb félelmet tud kelteni.

– Nagy igazság – hagyta rá Fred. – Ezért amondó vagyok, emberek, hogy próbáljunk megnyugodni. Elég bajunk van anélkül is, hogy kitalálnánk továbbiakat. Itt van például ez az új duma, hogy Tudjukki a puszta pillantásával ölni tud. Az a baziliszkusz, kedves hallgatóink. Az azonosítás pofonegyszerű: meg kell nézni, hogy van-e lába annak, akivel szemezünk. Ha van, akkor nyugodtan tovább bámulhatjuk, bár ha az illető tényleg Tudjukki, akkor jó eséllyel az lesz életünk utolsó bámulása.

Harry lelkében oldódni kezdett a görcsös feszültség. Olyat tett, amit legutóbb hosszú hetekkel azelőtt: elnevette magát.

– És mit szólsz azokhoz a hírekhez, hogy külföldön van? – kérdezte Lee.

– Igazán sokat dolgozott, megérdemel egy kis nyaralást – felelte Fred. – Mindenesetre senkinek nem ajánlom, hogy hamis biztonságérzetbe ringassa magát. Talán külföldön van, talán nem, de tény, hogy az emberünk szükség esetén olyan fürge tud lenni, mint Perselus Piton, ha samponnal kergetik. Ne vágjunk tehát bele rizikós dolgokba csak azért, mert úgy hallottuk, Tudjukki messze jár. Sose hittem volna, hogy kimondok ilyet, de első a biztonság!

– Hálásan köszönjük bölcs tanácsaidat, Kardfogú – vette át a szót Lee. – Kedves hallgatóink, ezzel a Potterfigyelő mai adása véget ért. Nem tudjuk, mikor lesz lehetőségünk ismét sugározni, de megígérhetem, hogy előbb-utóbb jelentkezni fogunk. Addig is tekergessék szorgalmasan a hangológombot: a következő jelszavunk Rémszem lesz. Vigyázzanak egymásra, és ne adják fel a reményt! Jó éjszakát!

A rádió állomásmutatója pördült egyet, és mögötte kihunyt a kis lámpa. A három jó barátnak viszont még mindig sugárzott az arca. Pezsdítő elixír volt számukra az ismerős, baráti hangokat hallani. Harry teljesen hozzászokott az elszigeteltséghez, s jószerével elfelejtette, hogy mások is harcolnak Voldemort ellen. Úgy érezte magát, mintha Csipkerózsika-álomból ébredt volna fel.

– Jó, mi? – vigyorgott Ron.

– Szuper – bólintott Harry.

– Milyen bátrak – ámuldozott Hermione. – Ha elkapnák őket...

– Nem hagyják magukat, mozgásban maradnak – mondta Ron. – Ahogy mi is.

– Hallottátok, mit mondott Fred? – kérdezte feléledő izgalommal Harry. Most, hogy a műsor véget ért, gondolatai visszatértek kedvenc témájukhoz. – Külföldön van! Még mindig a pálcát keresi! Tudtam!

– Harry...

– Hermione, miért vagy ilyen csökönyös? Egyértelmű, hogy Vol...

– Neee!

– ...demortnak a bodzapálca kell!

– Tabu van a néven! – kiáltotta Ron, és talpra szökkent. Közben durranás hallatszott odakintről. – Megmondtam, Harry, megmondtam, hogy nem szabad kimondani a nevet! Siessünk, gyorsan, csináljuk vissza a védőbűbájokat... így kapják el az embereket...

Ron elhallgatott, és Harry tudta, miért. Az asztalon álló gyanuszkóp kigyulladt és pörögni kezdett. Hangok közeledtek a sátor felé: durva, izgatott hangok. Ron előkapta a zsebéből az önoltót, és kattintott vele: a lámpák kialudtak.

– Gyertek ki felemelt kézzel! – zendült egy reszelős hang a sötétben. – Tudjuk, hogy odabent vagytok! Féltucat pálca mered rátok, és minket nem érdekel, kit átkozunk meg!

Huszonharmadik fejezet

A Malfoy kúria

Harry a barátai felé fordult, de csak a körvonalaikat látta a sötétben. Aztán megpillantotta Hermione pálcáját: a lány nem kifelé célzott vele, hanem az ő, Harry arcára. Durranás és fehér fény következett, s ő a fájdalomtól vakon a földre roskadt. Tenyere alatt érezte, hogy arca feldagad, és súlyos lépteket hallott maga mellett.

– Kelj fel, féreg!

Ismeretlen kezek felrángatták a földről. Mielőtt bármit tehetett volna, valaki átkutatta a zsebeit, és elvette tőle a kökénypálcát. Ő még mindig a fájós, feszülő bőrt tapogatta az arcán, mely rémisztően püffedt volt, mintha különösen heves allergiás reakció ütközött volna ki rajta. Szeme vékony réssé szűkült, alig látott ki rajta, ráadásul még a szemüvegét is elvesztette, mikor kivonszolták a sátorból. Csak annyit érzékelt, hogy négy-öt elmosódott alak Ront és Hermionét rángatja.

– Őt engedjék el! – kiabálta Ron. Puha testnek ütköző ököl összetéveszthetetlen puffanása hallatszott, s azt Ron fájdalmas nyögése és Hermione sikolya követte:

– Ne! Ne bántsák! Ne bántsák!

– A barátod még rosszabbra is számíthat, ha rajta van a listámon – mondta a hátborzongatóan ismerős, reszelős hang. – Finom kislány... igazi csemege... szeretem az ilyen selymes bőrt...

Harrynek felfordult a gyomra. Már tudta, ki a hang gazdája: Fenrir Greyback, az a farkasember, aki vérszomját Voldemort szolgálatába állítva jogot nyert rá, hogy a halálfalók talárját viselhesse.

– Kutassátok át a sátrat! – harsogta egy másik hang.

Harryt arccal előre a földre taszították, s puffanás jelezte, hogy Ron hasonlóan járt. Súlyos léptek és reccsenések hallatszottak: a támadók felborogatták a székeket a sátorban.

– Na, lássuk a zsákmányt – recsegte kárörvendően Greyback valahol a fejük fölött. Egy láb a hátára fordította Harryt, pálcafény esett az arcára, és Greyback felröhögött.

– Ezt vajsörrel kell majd leöblítenem! Veled meg mi történt, rondaság?

Harry nem sietett a válasszal. A következő pillanatban akkora ütést kapott a gyomorszájába, hogy hétrét görnyedt tőle a földön.

– Azt kérdeztem, mi történt veled!

– Csípés – nyöszörögte Harry. – Valami megcsípett.

– Tényleg úgy néz ki – jegyezte meg egy másik hang.

– Hogy hívnak? – förmedt rá Greyback.

– Dudleynak – felelte Harry.

– A keresztneved?

– Vernon. Vernon Dudley vagyok.

– Nézd meg a listán, Scabior! – adta ki az utasítást Greyback, s Harry hallotta, amint odébb lép, hogy Ront is megvizsgálja. – Na és te ki vagy, vöröske?

– Stan Shunpike.

– Nyavalyát – mondta a Scabior nevű. – Ismerjük Stan Shunpike-ot, volt dolgunk vele.

Újabb puffanás hallatszott.

– Bardy – nyögte Ron, s Harry kitalálta, hogy tele van a szája vérrel. – Bardy Weadley bagyog.

– Egy Weasley? – recsegte Greyback. – Akkor nem vagy sárvérű, csak vérárulók rokona. Na lássuk a kis szépségünket... – Harry libabőrös lett a vérfarkas kéjes dörmögésétől.

– Nyugi, Greyback – szólt Scabior, miközben a társaik gúnyosan röhögtek.

– Semmi baj, még nem harapok. Meglátjuk, hátha neki gyorsabban eszébe jut a neve, mint Barnynak. Ki vagy, leányka?

– Penelope Clearwater – mutatkozott be Hermione rémült, de őszintén csengő hangon.

– Vérminőséged?

– Félvér vagyok.

– Azt könnyen ellenőrizni tudjuk – dörmögte Scabior. – Viszont mind a három úgy néz ki, mintha még roxfortos korú lenne.

– Begzögdügg – mondta Ron.

– Azt mondod, vöröske, megszöktetek az iskolából? Kempingezni jobb, mint tanulni? És csak úgy viccből kimondtátok a Sötét Nagyúr nevét?

– Deb vidzből – rázta a fejét Ron. – Véledledül.

– Véletlenül? – Újra felharsant a gúnyos röhögés.

– Tudod, kik használják a Sötét Nagyúr nevét, Weasley? – morogta Greyback. – Azok, akik a Főnix Rendjében vannak. Ismered őket?

– Deb.

– Olyan emberek, akik nem tisztelik a Sötét Nagyurat. Ezért a nevet tabuvá tették. Pár rendtagot már sikerült elkapnunk ezzel a trükkel. Na majd meglátjuk... Kössétek hozzá őket a másik kettőhöz!

Valaki a hajánál fogva talpra rángatta, vonszolni kezdte, majd pár lépéssel odébb ülő helyzetbe lökte Harryt. Ezután összekötötték őt más emberekkel úgy, hogy háttal legyenek egymásnak. Harry még mindig csak foltokat látott a dagadt szemhéja közti résen át. Mikor a megkötözésüket végző ember végre otthagyta őket, suttogva megszólította a többi foglyot:

– Van valakinél pálca?

– Nincs – hallotta kétfelől Ron és Hermione válaszát.

– Én tehetek róla, hogy elkaptak. Kimondtam a nevet, ne haragudjatok...

– Harry?

Ez egy új, de ismerős hang volt; gazdája közvetlenül Harry háta mögül ült, Hermione bal oldali szomszédjaként.

– Dean?

– Tényleg te vagy az! Te jó ég, ha rájönnek, kit kaptak el...! Ezek fejvadászok, iskolakerülőket fogdosnak össze, hogy pénzt kapjanak értük...

– Nem is rossz zsákmány egyetlen este – mondta Greyback. Szöges bakancsok haladtak el Harry mellett, és ismét recsegés-dobogás hallatszott a sátorból. – Egy sárvérű, egy szökött kobold és három iskolakerülő. Megnézted már a nevüket a listán, Scabior?

– Igen. Vernon Dudley nevű nem szerepel rajta.

– Ez érdekes – dörmögte Greyback. – Nagyon érdekes.

Lekuporodott Harry elé, aki dagadt szemhéja vékonyka résén át csapzott, szürke szőrrel borított arcot és hegyes, barna fogakkal teli szájat pillantott meg. A szája sarkait levedző sebek csúfították el. Greybacknek most is ugyanolyan piszok-, verejtékés vérszaga volt, mint fent a toronyban Dumbledore halálakor.

– Szóval téged nem köröznek, Vernon... Vagy köröznek, de más név alatt? Melyik házban voltál a Roxfortban?

– A Mardekárban – hazudta ösztönösen Harry.

– Mind azt hiszik, hogy ezt akarjuk hallani! – röhögött fel Scabior a sötétben. – De egyik se tudja megmondani, hol van a Mardekár klubhelyisége!

– Lent a pincében – felelte magabiztosan Harry. – A falon át kell bemenni. Tele van koponyákkal meg ilyesmikkel, és a tó alatt van, ezért zöld ott a fény.

Szavait rövid csend követte.

– Nocsak, úgy látszik, tényleg egy kis mardekáros akadt a hálónkba – dörmögte Scabior. – Örülhetsz, Vernon, mert a Mardekárban nemigen vannak sárvérűek. Ki az apád?

– A minisztériumban dolgozik – hazudta Harry. Tudta, hogy minimális utánanézéssel le lehet leplezni a meséjét, de hát amúgy is csak addig tartott a játék, amíg az arca vissza nem nyeri eredeti állapotát. – A Mágikus Balesetek és Katasztrófák Főosztályán.

– Te Greyback, ha az emlékezetem nem csal – jegyezte meg Scabior –, ott tényleg dolgozik egy Dudley.

Harry lélegezni is alig mert; lehetséges volna, hogy a szerencse, a puszta szerencse ki tudja húzni őket ebből a slamasztikából?

– Nocsak – morogta Greyback. Durva hangjából Harry szikrányi elbizonytalanodást vélt kihallani: tudta, hogy Greyback most azon morfondírozik, mi van, ha tényleg egy minisztériumi tisztviselő fiát kötözte meg. Harry szíve vadul püfölte a bordái közé vágó kötelet; azon se lepődött volna meg, ha ezt Greyback is látja. – Ha igazat beszélsz, rondaság, akkor nyugodtan eljöhetsz velünk a minisztériumba. Az apád, gondolom, meg fog jutalmazni minket, amiért visszaviszünk neki.

Harrynek kiszáradt a szája.

– De ha elengednének minket...

– Hé! – kiáltott ki valaki a sátorból. Ezt nézd meg, Greyback!

Egy sötét alak csörtetett feléjük, majd hosszú, ezüstös tárgy csillant meg a pálcák fényében. Megtalálták Griffendél kardját.

– Naaaagyon szép. – Greyback átvette társától a kardot. – De még milyen szép! Koboldmunkának nézem. Hogy került hozzátok ilyesmi?

– Az apámé – hazudta Harry, s fohászkodott, hogy Greyback a sötétben ne lássa meg a penge tövébe vésett nevet. – Tűzifát vágni hoztuk el otthonról...

– Egy pillanat, Greyback! Ezt nézd meg, itt, a Prófétában!

Miközben Scabior ezt kiáltotta, iszonyatos fájdalom hasított Harry máskor villám alakú, most homlokával együtt eltorzult sebhelyébe. Az idegen szemmel e percben tisztábban látott, mint a sajátjával. Feltűnt előtte egy magas épület, egy ijesztő, koromfeketén tornyosuló erődítmény. Újra borotvaélesen érzékelte Voldemort tudatát: higgadt eufória, és céltudatosság töltötte el a Sötét Nagyurat, miközben a gigantikus épület felé siklott...

Közel van... közel van...

Harry minden erejét összeszedve lezárta agyát Voldemort gondolatai előtt, visszarángatta magát a valóságba: újra ott ült a sötétben Ronhoz, Hermionéhoz, Deanhez és Ampókhoz kötözve, és hallgatta Greyback meg Scabior beszédét.

– Hermione Granger – mondta épp Scabior –, a sárvérű, aki együtt bujkál Harry Potterrel.

Harrynek izzott a sebhelye, de tartotta magát, nem csúszott vissza Voldemort tudatába. Greyback bakancsa megcsikordult: leguggolt Hermione elé.

– Tudod-e, kicsi lány, hogy nagyon hasonlítasz erre a képre?

– Nem! Nem én vagyok az!

Hermione rémült cincogása felért egy beismerő vallomással.

– Aki együtt bujkál Harry Potterrel – ismételte csendesen Greyback.

Csend lett. A villám alakú sebhely égett, de Harry erejét megfeszítve küzdött Voldemort gondolatainak vonzása ellen; sose volt még ennyire fontos, hogy öntudatánál maradjon.

– Így már kicsit más a helyzet, nem igaz? – suttogta Greyback.

Senki nem szólalt meg. Harry érezte Hermione karjának remegését, és szinte maga előtt látta a fejvadászok kémlelő tekintetét. Greyback felállt, tett két lépést, aztán megint leguggolt Harry elé, hogy alaposabban megszemlélje eltorzult arcát.

– Mi ez a homlokodon, Vernon? – kérdezte szinte suttogva. Harrynek megcsapta az orrát az undok lehelet, és érezte, hogy egy ujj homloka megfeszült bőrére tapad.

– Ne érjen hozzá! – ordított fel. Nem tudta türtőztetni magát: úgy érezte, menten öklendezni kezd a fájdalomtól.

– Úgy tudtam, szemüveges vagy, Potter – susogta Greyback.

– Találtam egy szemüveget! – rikkantotta a háttérben álldogáló egyik fejvadász. – Ott volt a sátorban! Várj, Greyback, hozom!

Néhány másodperc múlva Harry újra az orrán érezte szemüvegét. A fejvadászok most köré gyűltek, és bámulták őt.

– Ő az! – recsegte Greyback. – Elkaptuk Pottert!

A banda minden tagja több lépést hátrált – megrökönyödtek a hihetetlen fogástól. Harrynek még mindig nagy erőfeszítésébe került saját, szétrobbanással fenyegető fejében maradnia, és képtelen volt válaszolni Greybacknek. Látomástöredékek bukkantak felszínre az agyában...

...a fekete erőd magas falai körül siklik...

Nem, ő Harry, a lefegyverzett, megkötözött Harry, aki életveszélyben van...

...felnéz a magasba, a legfelső ablak, a legmagasabb torony felé...

Ő Harry, és ezek az emberek körülötte az ő sorsát tárgyalják meg...

...repülni kell...

– ...a minisztériumba?

– Pokolba a minisztériummal! – horkant fel Greyback. – Csak elzavarnának minket, hogy az övék legyen a dicsőség! Azt mondom, vigyük egyenesen Tudjukkihez.

– Idehívod őt? Ide? – kérdezte borzadó hangon Scabior.

– Nem – morogta Greyback. – Nekem nincs... Azt hallottam, Malfoyék háza a bázis, azt használja. Oda visszük a kölyköt.

Harry sejtette, miért nem hívja Greyback Voldemortot. Mikor szükség van a szolgálataira, megengedik neki, hogy a halálfalók talárjában járjon, de a Sötét Jegyet csak a hívek legszűkebb köre viselheti: abban a kitüntetésben Greyback nem részesült.

Harry sebhelye újra fellángolt...

...és felemelkedik az éjszakában, felszáll a torony tetejére, a legfelső ablakhoz...

– ...egészen biztos, ugye, Greyback? Mert ha tévedünk, akkor végünk van.

– Ki itt a vezér? – bődült fel a vérfarkas, már csak azért is, hogy megerősítse veszélybe került tekintélyét. – Ez Potter, ha mondom, és ő meg a pálcája kétszázezer galleont ér! De ha nincs merszetek velem jönni, annál jobb, akkor az egész az enyém lesz, és ha szerencsém van, ráadásnak megkapom a lányt is!

...az ablak szűk rés csupán a fekete falon, nem fér be rajta egy ember... csontvázszerű alak fekszik odabent összegömbölyödve egy pokróc alatt... halott vagy alszik...?

– Jól van – mondta Scabior. – Jól van, benne vagyunk! És mi lesz a többivel, velük mit csinálunk?

– Vigyük azokat is. Van két sárvérűnk, az is tíz galleon. Add csak azt a kardot! Ha igazi rubintok vannak rajta, egy kisebb vagyont ér.

A foglyokat talpra rángatták. Harry hallotta Hermione rémült zihálását.

– Kapd el, és jó erősen fogd! Én viszem Pottert! – vezényelt Greyback, azzal belemarkolt Harry hajába. Harry a fejbőrén érezte a hosszú sárga körmöket. – Háromra! Egy... kettő... három!

A fejvadászok dehoppanáltak, magukkal rántva foglyaikat. Harry vergődni kezdett, próbált kiszabadulni Greyback markából, de nem volt esélye: Ron és Hermione kétfelől nekipréselődtek, nem tudott kiválni a csoportból, s miközben a fekete űr a mellkasát szorította, a sebhelye is egyre jobban fájt...

...kígyóként besiklik az ablakrésen, és puhán, akár a pára, leereszkedik a cella padlójára...

A dűlőútra huppanva az összekötözött foglyok jókorát löktek egymáson. Harry feldagadt szeme a szokásosnál lassabban alkalmazkodott az új fényviszonyokhoz, de végül kirajzolódott előtte egy kétszárnyú kovácsoltvas kapu s azon túl egy hosszú felhajtóút. Leheletnyi megkönnyebbülést érzett. A legrosszabb még nem következett be: Voldemort nem volt ott. Harry tudta, hol tartózkodik, hisz még mindig küzdött a vízió ellen. A Sötét Nagyúr egy különös, erődítményszerű épületben volt, egy torony legfelső emeletén. Hogy mennyi idő alatt ér oda, mikor majd megtudja, hogy Harry Pottert elfogták, az más kérdés...

Az egyik fejvadász odacsörtetett a kapuhoz, és megrázta.

– Hogy jutunk be itt? Ez zárva van, Greyback, nem tudom... A mindenségit!

A fejvadász elrántotta a kezét ijedtében. A kapu vasrúdjai elhajoltak, meggörbültek, csavart díszeik kitekeredtek, s kialakult belőlük egy rémisztő arc, amely fémesen zengő hangon megszólalt:

– Mit kívántok?

– Elhoztuk Pottert! – harsogta nagy büszkén Greyback. – Foglyul ejtettük Harry Pottert!

A kapu nyomban kitárult.

– Gyerünk! – intett az embereinek a vérfarkas. A foglyokat belökdösték a kapun, és végigterelték a felhajtón a lépteik zaját elnyelő magas sövények között. Harry kísértetszerű fehér alakra lett figyelmes a magasban: egy albínó páva nézett le rájuk. Elbotlott, Greybacknek kellett talpra rángatnia őt. Oldalazva tántorgott tovább, háttal a négy másik fogolyhoz kötözve. Behunyta dagadt szemét, s egy percre engedte, hogy erőt vegyen rajta a sebhelyét mardosó fájdalom: tudni akarta, mit csinál Voldemort, tud-e már róla, hogy elfogták őt...

...az aszott alak megmozdult a pokróc alatt. Fektében felé fordította halálfej-arcát, és ránézett... Aztán felült, nagy, mélyen ülő szemét rámeresztette, és elmosolyodott. Csak mutatóban volt egy-két foga...

– Hát eljöttél. Sejtettem, hogy egyszer... meglátogatsz. De hiába utaztál ennyit. Sose volt nálam.

– Hazudsz!

Voldemort haragja fellángolt, a sebhelyet szakadásig feszítette a fájdalom; Harry visszarántotta tudatát a saját testéhez, s igyekezett ott is tartani – a foglyokat most murvával felszórt úton vonszolták.

Egyszerre fény ömlött az egész társaságra.

– Mit akarnak? – kérdezte egy barátságtalan női hang.

– A Sötét Nagyúrhoz jöttünk! – recsegte Greyback.

– Kik maguk?

– De hiszen ismer! – bosszankodott a vérfarkas. – Fenrir Greyback vagyok! Elfogtuk Harry Pottert!

Greyback elkapta Harryt, és húzni kezdte, hogy a fény felé fordítsa, oldalazó araszolásra kényszerítve a többi foglyot is.

– Püffedt a képe, de ő az! – bizonygatta Scabior. – Ha jobban megnézi, asszonyom, ott a sebhely a homlokán. Meg aztán itt ez a lány is, látja? Ő az a sárvérű, aki együtt bujkált Potterrel. Biztos, hogy ő az, asszonyom, és megvan a pálcája is! Itt van ni, lássa?

Harry látta, hogy Narcissa Malfoy az ő feldagadt arcát kémleli. Scabior megmutatta neki a kökénypálcát. A boszorkány felvonta a szemöldökét.

– Hozzák be őket!

Harryt és társait taszigálva-rugdosva felterelték egy széles kőlépcsőn, s a foglyok hamarosan egy portrékkal teli előtérben találták magukat.

– Jöjjenek utánam! – Narcissa mutatta az utat az előtéren át. – A fiam, Draco itthon van a húsvéti szünetre. Ha tényleg Harry Potter az, ő felismeri.

A szalon kápráztatóan fényes volt a kinti sötétség után, s Harry összeszűkült szemmel is érzékelte a helyiség tekintélyes méreteit. A mennyezetről kristálycsillár lógott alá, a mályvaszínű falakat itt is portrék díszítették. Mikor a fejvadászok betaszigálták foglyaikat az ajtón, két alak emelkedett fel a díszes márványkandalló előtti székekről.

– Mi történt?

Lucius Malfoy rémisztően ismerős, vontatott hangja hatolt Harry fülébe. Most már valóban fojtogatni kezdte őt a pánik: nem látott kiutat, s bár változatlanul izzott a sebhelye, félelme segített neki kizárni a fejéből Voldemort gondolatait.

– Azt állítják, elfogták Pottert – csendült Narcissa hűvös hangja. – Gyere ide, Draco!

Harry nem mert egyenesen ránézni Dracóra, csak a szeme sarkából pillantott felé: elmosódva látta a karosszék mögül kilépő, nálánál valamivel magasabb alakot, a tejfölszőke hajat és a sápadt, hegyes arcot.

Greyback megint odébbrángatta az egymáshoz kötözött foglyokat, hogy a csillár fénye Harryre essen.

– Na mondjad, fiú! ő az? – recsegte.

Harry szemben találta magát a kandalló fölötti nagy, cikornyás keretű tükörrel. Most először látta önmagát azóta, hogy eljöttek a Grimmauld térről.

Az arca hatalmas, torz, fényes rózsaszínű labdává vált Hermione ártásától. Fekete haja a vállára lógott, és az állkapcsát sötét árnyék körítette. Ha nem tudta volna, hogy önmagát látja, az első gondolata biztosan az lett volna, hogy valaki más használja a szemüvegét. Úgy döntött, nem szólal meg, nehogy a hangja elárulja, s a biztonság kedvéért továbbra is kerülte a közeledő Draco pillantását.

– Nos, Draco? – Lucius Malfoy hangjában mohó izgalom csengett. – Ő az? Harry Potter?

– Nem tudom... nem biztos. – Draco tisztes távolságot tartott Greybacktől, s úgy tűnt, épp oly kevéssé akaródzik neki Harryre nézni, mint Harrynek őrá.

– Nézd meg jobban! Közelebbről!

Harry sose hallotta még ilyen felajzottnak Lucius Malfoyt.

– Draco, ha mi adjuk át neki Pottert, a Sötét Nagyúr mindent megbocsá...

– Azért csak tartsuk észben, hogy ki fogta el őt, Mr Malfoy! – szólt közbe fenyegetően Greyback.

– Hát persze, hát persze! – vágta rá türelmetlenül Lucius, s ő maga is odalépett Harryhez. Olyan közel ment hozzá, hogy Harry dagadt szemhéja közt is élesen látta a máskor oly kifejezéstelen, fakó arcot. Maszkszerűvé püffedt ábrázatával hirtelen úgy érezte magát, mintha egy ketrecből kukucskálna ki, a rácsok között.

– Mit csináltak vele? – vonta kérdőre Greybacket Lucius. – Mitől van ilyen állapotban?

– Már így találtuk.

– Csalánártásnak nézem – dörmögte Lucius, s szürke szeme fürkészni kezdte Harry homlokát.

– Látok valamit – suttogta. – Lehet, hogy a sebhely az, csak megnyúlt a bőrrel együtt... Gyere csak, Draco, nézd meg te is! Mit gondolsz?

Harry most Draco ábrázatát is megpillantotta Luciusé mellett. Apa és fia döbbenetesen hasonlítottak egymásra, jóllehet míg az előbbi arcáról sütött az izgalom, az utóbbié vonakodást, sőt, félelmet tükrözött.

– Nem tudom – morogta Draco, és elindult, hogy csatlakozzon a kandalló előtt álló anyjához.

– Biztosnak kell lennünk a dolgunkban – szólt oda Narcissa hideg, csengő hangon a férjének. – Csak akkor hívhatjuk a Sötét Nagyurat, ha kétséget kizáróan Potter az... Azt mondják, ez az övé – Narcissa a kökénypálcát vizsgálgatta –, de nem illik rá Ollivander leírása... ha ez tévedés, és mi ok nélkül szólítjuk a Sötét Nagyurat... Emlékezz, milyen sorsra jutott Rovel és Dolohov.

– Na és a sárvérű? – horkant fel Greyback. Harry kis híján elesett, mert a fejvadászok most megint rántottak egyet a foglyok csoportján, hogy Hermione kerüljön a fénybe.

– Várjunk csak! – emelte fel a hangját Narcissa. – Igen... igen, ő az, ő volt ott Potterrel Madam Malkinnál! Láttam a képét a Prófétában! Nézd meg, Draco, ő a Granger-lány, igaz?

– Lehet... igen.

– Akkor ez meg a Weasley-kölyök! – kiáltott fel Lucius, miután a foglyok csoportját megkerülve Ron elé lépett. – Ők azok, bizony, Potter cimborái! Nézd meg, Draco, ugye, ez Arthur Weasley fia, mi is a neve...

Draco rá se nézett Ronra, úgy felelt.

– Igen... Lehet, hogy ő az.

Harry háta mögött kinyílt a szalon ajtaja, és felcsendült egy női hang, melynek hallatán Harry félelme meghatványozódott.

– Mi van itt? Mi történt, Cissy?

Bellatrix Lestrange lassan megkerülte a foglyok csoportját, de mielőtt Harry elé ért volna, megállt, és megvető tekintettel Hermionéra nézett.

– Nocsak... – szólt halkan. – Ez nem az a sárvérű lány? Az a Granger?

– De igen, ő az! Granger! – kapott a szaván Lucius. – És ha igaz, az ott mellette Potter! Potter és a barátai, végre elkaptuk őket!

– Potter!? – rikoltotta Bellatrix. Hátrált egy lépést, hogy végigmérhesse Harryt. – Ez biztos? Azonnal értesítenünk kell a Sötét Nagyurat!

Egy rántással felhúzta talárja ujját. Fedetlenné vált alkarján ott sötétlett a Jegy, és Harry tudta, hogy Bellatrix most meg fogja érinteni, elküldi a jelzést hőn szeretett urának...

– Én készültem hívni őt! – csattant fel Lucius, azzal elkapta Bellatrix csuklóját, hogy az ne érhessen a Jegyhez. – Én hívom őt, Bella! Az én házamba hozták Pottert, és ez feljogosít rá, hogy...

– Feljogosít!? – rikácsolta Bellatrix, s megpróbálta kicsavarni karját a férfi markából. – Ott vannak a jogaid, ahol a pálcád!! Mit merészelsz!? Vedd le rólam a kezed, Lucius!

– Semmi közöd ehhez az ügyhöz, nem te fogtad el a fiút...

– Már megbocsásson, Mr Malfoy – szólt közbe Greyback –, de Pottert mi fogtuk el, nekünk jár az arany...

– Arany! – kacagott fel Bellatrix, s miközben tovább viaskodott sógorával, szabad keze eltűnt a pálcáját rejtő zsebében. – Légy boldog az aranyaddal, mocskos dögevő, kell is nekem az arany! Százszor többet ér a dicsőség, hogy...

Bellatrix felhagyott a viaskodással, és rámeresztette a szemét valamire, amit Harry nem láthatott. Lucius diadalmasan ellökte magától a kezét, és felrántotta saját talárja ujját...

– Ne!!! – sikoltotta Bellatrix. – Ne nyúlj hozzá, végünk van, ha a Nagyúr most idejön!

Lucius mutatóujja megállt a Jegy fölött. Bellatrix nekilódult, és kisietett Harry látóköréből.

– Mi ez? – hallotta a kérdését Harry.

– Egy kard – felelte valaki, nyilván az egyik fejvadász.

– Add ide!

– Ez nem a magáé, hölgyem. Az enyém, én találtam.

Vörös villanással kísért durranás következett, s ebből Harry kitalálta, hogy a fejvadász kapott egy kábító átkot. Társai haragosan felhorkantak; Scabior pálcát rántott.

– Fékezd magad, némber!

– Stupor! – rikoltotta Bellatrix. – Stupor!

Harry tudta, hogy a fejvadászoknak számbeli fölényük ellenére esélyük sincs a veszedelmesen ügyes és gátlástalan boszorkánnyal szemben. Mind ájultan roskadtak a padlóra, kivéve Greybacket, aki egy kényszerítő bűbájtól sújtva széttárta karját és térdre rogyott. Harry a szeme sarkából látta, hogy a viaszfehér arcú Bellatrix Griffendél kardját markolva a vérfarkas fölé hajol.

– Hol szereztétek ezt a kardot? – sziszegte a boszorkány, miközben kihúzta a pálcát Greyback bénult ujjai közül.

– Arcátlan némber! – A vérfarkas meredten bámult felfelé, s mivel egyedül a száját tudta mozgatni, tehetetlen dühében kivicsorította hegyes fogait. – Eressz el!

– Hol találtátok ezt a kardot? – ismételte meg a kérdést Bellatrix, és Greyback arca elé tartotta a fegyvert. – Ennek a Gringottsban lenne a helye, az én széfemben, ahova Piton küldte!

– A sátrukban volt – morogta Greyback. – Eressz el, ha mondom!

Bellatrix legyintett a pálcájával, s a vérfarkas talpra szökkent. Nem mert közelíteni a boszorkányhoz, inkább besompolygott egy karosszék mögé, s annak a támláján próbálgatta mocskos görbe körmeit.

– Draco, vidd ki ezt a söpredéket! – szólt Bellatrix az ájult férfiakra bökve. – Ha nincs merszed végezni velük, hagyd őket az udvaron, a többit elintézem.

– Ne merj így beszélni Dracóv... – fortyant fel Narcissa, de Bellatrix letorkolta:

– Hallgass! El se tudod képzelni, milyen súlyos a helyzet! Nagyon nagy bajban vagyunk, Cissy!

Bellatrix néhány másodpercig csak állt, és nézte a rubintköves markolatú kardot. Azután a néma foglyokra emelte pillantását.

– Ha ez tényleg Potter, nem eshet bántódása – motyogta, inkább csak magának. – A Nagyúr maga akar végezni vele... de ha ezt meglátja... előbb meg kell tudnom...

Hirtelen ismét nővéréhez fordult.

– A foglyokat le kell vinni a pincébe, amíg kigondolom, hogy mitévők legyünk.

– Ez az én házam, Bella, nem parancsolgathatsz az...

– Csináld, amit mondok! Fogalmad sincs, mekkora veszélyben vagyunk! – rikácsolta tébolyult arccal Bellatrix; pálcája hegyéből vékony sugárban folyékony tűz csordult ki, lyukat égetve a szőnyegbe.

Narcissa egy pillanatig habozott, aztán a vérfarkashoz fordult:

– Vigye le a foglyokat a pincébe, Greyback!

– Várj! – vakkantotta Bellatrix. – Ne mindet... A sárvérű itt marad.

Greyback kéjesen morgott.

– Ne! – kiáltott fel kétségbeesetten Ron. – Itt vagyok én, engem tartson itt!

Bellatrix pofonütötte; a csattanás visszhangot vert a tágas szobában.

– Ha belepusztul a vallatásba, te lehetsz a következő – sziszegte a boszorkány. – A vérárulók nem érdemelnek jobbat a sárvérűeknél. A pincébe velük, Greyback! Jól be legyenek zárva, de ne essen bajuk – egyelőre.

Bellatrix visszadobta Greybacknek a pálcáját, majd elővett a talárja alól egy rövid pengéjű ezüstkést, és elvágta vele Hermione kötelét. Amíg ő a lányt a hajánál fogva a szoba közepére rángatta, Greyback pálcáját mágikus ösztöke gyanánt használva egy oldalajtó felé, majd azon keresztül egy sötét átjáróba terelte a többi foglyot.

– Reméljük, kapok egy falatot a kicsikéből, ha a boszorkány végzett vele – dörmögte sóvár hangon, miközben a pálcájából áradó láthatatlan erő segítségével tovább taszigálta a kis csapatot a folyosón. – Mit gondolsz, vöröske, kapok belőle kóstolót?

Harry érezte, hogy a mellette lépkedő Ront remegés járja át. Immár egy meredek lépcsőn botladoztak lefelé, ami így, csokorba kötözve életveszélyes mutatvány volt: ha egyikük megcsúszik és magával rántja a többit, mind a nyakukat szegik. A lépcső alján súlyos ajtó zárta el az utat. Greyback pálcája egy koppintásával kinyitotta, és belökte rajta a foglyokat egy koromsötét, dohszagú helyiségbe. Még el se halt a becsapódó ajtó visszhangzó dörrenése, mikor vérfagyasztó, elnyújtott sikoly szűrődött le a mennyezeten keresztül.

– Hermione! – üvöltött fel Ron, és egyidejűleg olyan vad vergődésbe kezdett, hogy Harry kis híján egyensúlyát veszítette. – Hermione!

– Hallgass! – szólt rá keményen Harry. – Fogd be a szád, Ron, ki kell találnunk, hogyan...

– Hermione! Hermione!

– Ne ordibálj, inkább gondolkodjunk... Valahogy meg kell szabadulnunk ezektől a kötelektől...

– Harry? – suttogta valaki a sötétben. – Ron? Ti vagytok azok?

Ron elhallgatott. Halk zaj hallatszott, s Harry egy árnyékot látott feléjük mozdulni.

– Harry? Ron?

– Luna?

– Igen, én vagyok az! Jaj, pedig úgy drukkoltam, hogy ne kapjanak el titeket!

– Le tudod szedni a köteleinket, Luna?

– Persze, igen, azt hiszem... van egy görbe szögünk, néha jól szokott jönni... egy pillanat...

Hermione megint sikoltott odafent, Bellatrix pedig kiabált valamit, de hogy mit, azt nem értették, mert elnyomta Ron óbégatása.

– Ollivander úr... – hallotta Luna hangját Harry. – Magánál van a szög? Húzódjon odébb egy kicsit... úgy emlékszem, utoljára a vizeskancsó mellett volt...

Luna másodpercek múltán újra ott volt mellettük.

– Maradjatok nyugton – mondta.

A kötél meg-megfeszült, Harry ebből érezte, hogy a lány nekilátott a csomók lazítgatásának. A mennyezeten át Bellatrix hangja szűrődött le:

– Még egyszer kérdezlek: hogy került hozzátok ez a kard? Honnan loptátok?

– Találtuk... találtuk... Neee...! – Hermione újra sikoltott; Ron pedig az előbbinél is hevesebben kezdte rángatni a köteleket, s Harry érezte, hogy a rozsdás szög megkarmolja a csuklóját.

– Kérlek szépen, Ron, maradj nyugton! – suttogta Luna. – Nem könnyű ezt így vakon...

– Nyúlj a zsebembe! – zihálta Ron. – Van benne egy önoltó, tele fénnyel!

Pár másodperccel később kattant az önoltó, és kiszabadultak a sátor lámpáiból beszippantott fénygömbök: mivel nem találták eredeti forrásaikat, megálltak a mennyezet alatt, s apró napokként lebegve megvilágították a föld alatti helyiséget. Harry most már látta Lunát, fehér arcát és nagy, kerek szemét, a sarokban pedig megpillantotta Ollivander, a pálcakészítő magzatpózba gömbölyödött, mozdulatlan alakját. Nyakát kitekerve vetett egy pillantást fogolytársaira is: Deanre és Ampókra, a koboldra. Utóbbi láthatólag félájult volt, s csak a szoros kötelek tartották talpon.

– Köszönöm, Ron, így sokkal könnyebb – mondta Luna, miközben újra nekilátott a csomók bontogatásának. – Szia Dean!

Odafent ismét felzendült Bellatrix hangja:

– Hazudsz, mocskos sárvérű, tudom, hogy hazudsz! Betörtetek a gringottsi széfembe! Valld be, hogy így volt! Ismerd be!

Újabb iszonyatos sikoly...

– Hermioneee...!

– Mit hoztatok még el? Mi van még nálatok? Mondd meg, vagy esküszöm, beléd döföm ezt a kést!

– Kész!

Harry érezte, hogy lehull a kötél; csuklóit dörzsölve megfordult, és körülnézett. Ron az alacsony mennyezetet bámulva csörtetett körbe a helyiségben – nyilván valamiféle csapóajtót keresett. A vérfoltokkal és zúzódásokkal borított arcú Dean köszönetfélét motyogott Lunának; remegett minden tagja, de talpon maradt – ellenben Ampók, akinek sötét arcát brutális ütések hurkásra duzzadt nyomai szabdalták, kábán a kőpadlóra roskadt.

Ron most pálca nélküli dehoppanálással próbálkozott.

– Nem lehet kijutni – mondta neki Luna, részvevő arccal figyelve sikertelen kísérleteit. – A pince maximálisan szökésbiztos. Eleinte én is próbálkoztam. Ollivander úr van itt legrégebben, és ő is már mindent megpróbált.

Hermione újra sikoltott, s Harry úgy érezte, mintha őt magát kínoznák; a sebhelyébe hasító fájdalomra ügyet sem vetve ő is nekiindult körbe a pincében. Kétségbeesetten tapogatta a falat, bár fogalma sem volt, mit keres, és valahol tudta, hogy hiábavaló, amit csinál.

– Mit hoztatok még el? Válaszolj! Crucio!

Hermione sikolyai visszhangoztak a szalonban; Ron már-már zokogott, úgy csapkodta öklével a falat, Harry pedig a tehetetlenség elől menekülve lekapta nyakából a Hagrid-féle erszényt, előkotorta belőle Dumbledore cikeszét, és megrázta, bár maga sem tudta, mit vár tőle – nem is történt semmi; meglengette kettétört főnixpálcája darabjait, de azok egy árva szikrát sem hullattak – közben a tükördarab csillogva a padlóra hullott, és Harry ragyogó kékséget pillantott meg benne...

A tükörcserépből Dumbledore szeme nézett rá.

– Segítsen rajtunk! – kiáltotta őrjöngő kétségbeeséssel. – A Malfoy ház pincéjében vagyunk, mentsen meg minket!

A szem pillantott egyet és eltűnt.

Harry nem tudta, tényleg látta-e, vagy csak képzelődött. Erre-arra billegette a tükörcserepet, de nem látott benne mást, csak börtönük falait és mennyezetét. Közben odafent Hermione az addiginál is iszonyatosabban sikoltozott, s Ron tehetetlen fájdalmában a nevét bömbölte.

– Hogy jutottatok be a széfembe? – hallatszott Bellatrix rikácsolása. – A mocskos kis kobold vitt be titeket? Az, amelyik lent van a pincében?

– Vele csak ma este találkoztunk! – zokogta Hermione. – Nem voltunk a Gringottsban... Ez nem az igazi kard, csak egy másolat, hamisítvány!

– Másolat? – rikoltotta Bellatrix. – Higgyem is el, mi?

– Ezt könnyen ellenőrizhetjük! – zendült Lucius hangja. – Hozd fel a koboldot, Draco, az meg tudja mondani nekünk, hogy ez az eredeti kard-e!

Harry a padlón kuporgó Ampókhoz ugrott.

– Ampók – súgta a kobold hegyes fülébe –, azt kell mondania nekik, hogy a kard hamisítvány, nem tudhatják meg, hogy az igazi... könyörgök, Ampók...

Szapora léptek kopogtak a lépcsőn, majd Draco remegő hangja szűrődött be az ajtón:

– A hátsó falhoz mindenki! Aki trükközni próbál, azt megölöm!

A foglyok engedelmeskedtek. Mikor kattant a zár, Ron visszaszippantotta az önoltóba a fénygömböket, s a pincében újra sötét lett. Az ajtó kitárult, és belépett rajta Malfoy. Pálcáját előreszegezte, sápadt arca elszántságot tükrözött. Habozás nélkül megragadta a kobold karját, és már hátrált is vele kifelé. Nemsokára dörrenve becsapódott az ajtó, s egyidejűleg hangos pukkanás hallatszott a pincében.

Ron kattintott az önoltóval. A három kis nap kiröppent a zsebéből, s fényük Dobbyra, a házimanóra esett, aki egy másodperce hoppanált a pincében.

– Dob...!

Harry rácsapott Ron karjára, hogy elhallgattassa. Ron rémülten összeszorította a száját. Léptek szelték át a mennyezetet: Draco Bellatrixhoz kísérte Ampókot.

Dobby a lábujjától a füle hegyéig remegett, s hatalmas teniszlabda-szeme kerekre tágult: látszott, hogy bénító félelemmel tölti el ez a hely, régi gazdáinak háza.

– Harry Potter – sipította a tőle megszokottnál is vékonyabb hangon. – Dobby eljött, hogy megmentsen.

– De hát hogyan...?

Velőtrázó sikoly nyomta el Harry szavait: Hermionét megint kínozni kezdték odafent. Harry gyorsan a lényegre tért.

– Tudsz dehoppanálni innen? – kérdezte Dobbytól, aki lebbenő füllel bólintott.

– És magaddal tudsz vinni embereket?

Dobby erre is rábólintott.

– Jól van. Figyelj: fogd Lunát, Deant meg Ollivander urat, és vidd őket... vidd őket...

– Bill és Fleur házába – javasolta Ron. – A Kagylólakba, Rosslick határában.

A manó harmadszor is bólintott.

– Azután gyere vissza – fejezte be Harry. – Megkérhetlek erre, Dobby?

– Természetesen, Harry Potter – suttogta a manó, azzal odasietett a félájultan fekvő Ollivanderhez. Baljával megfogta a pálcakészítő kezét, jobbját pedig Luna és Dean felé nyújtotta, de azok nem mozdultak.

– Segíteni akarunk neked, Harry – suttogta Luna.

– Nem hagyhatunk itt téged – mondta Dean.

– Induljatok! Bill és Fleur házában találkozunk.

Miközben ezt mondta, még gyötrőbben felizzott a sebhelye, s ő néhány másodpercig lenézett – immár nem a pálcakészítőre, hanem egy másik emberre, aki éppúgy vénséges vén és csontsovány volt, de megvetően nevetett.

– Ölj meg hát, Voldemort, nekem megváltás a halál! De hiába, nem kapod meg, amire vágyol... túl sok mindent nem értesz...

Voldemort haragja fellángolt Harryben, de Hermione most újra sikoltott, s ő kizárta agyából az idegen érzést, visszatért a pincébe, saját jelenének borzalmai közé.

– Menjetek! – kérlelte Lunát és Deant. – Induljatok! Mi is megyünk majd, csak induljatok már!

Azok ketten megfogták a manó kinyújtott ujjait. Újabb hangos pukkanás hallatszott, és Dobby, Luna, Dean és Ollivander eltűnt a pincéből.

– Mi volt ez? – kiáltotta odafent Lucius Malfoy. – Ti is hallottátok? Mi volt ez a zaj a pincében?

Harry összenézett Ronnal.

– Draco... nem is, szólj Féregfarknak! Küldd le, hogy nézzen utána!

Valaki kisietett a szalonból, azután csönd lett. Harry tudta, hogy a fentiek fülelnek, várják az esetleges további zajokat lentről.

– Meg kell próbálnunk ártalmatlanná tenni őt – súgta oda Ronnak. Nem volt más választásuk: ha kiderül, hogy három fogoly eltűnt, végük van. Már hallották is a lépcsőn közeledő lépteket. – Maradjanak a fények! – tette még hozzá, miután nekivetették a hátukat a falnak az ajtó két oldalán.

– El az ajtótól! – hallatszott be Féregfark hangja. – Bemegyek.

Az ajtó kitárult. Féregfarknak egyetlen másodperce volt rá, hogy belebámuljon a három miniatűr nap fényében úszó, látszólag üres pincehelyiségbe, azután Harry és Ron rávetették magukat. Ron két kézzel megragadta Féregfark pálcás karját, és felfelé lökte; Harry a kis ember szájára tapasztotta tenyerét, hogy ne kiálthasson. Néma tusakodás vette kezdetét: Féregfark pálcája szikrákat szórt, s ezüstkeze Harry torkára feszült.

– Mi van odalent, Féregfark? – kiáltott le a szalonból Lucius Malfoy.

– Semmi! – szólt vissza Ron, Féregfark sípoló hangjának elfogadható utánzatát produkálva. – Minden rendben!

Harry alig kapott levegőt.

– Meg akarsz ölni? – hörögte a fojtogató fémujjakat feszegetve. – Miután... megmentettem az életed? Az adósom vagy... Féregfark!

Az ezüstujjak szorítása gyengült, s ez Harryt is váratlanul érte. Egy rántással kiszabadította a nyakát, de a tenyerét nem vette le Féregfark szájáról. A patkány-emberke apró, vizenyős szeme elkerekedett a csodálkozástól és a rémülettől: akárcsak Harryt, őt is meglepte, amit tett, a szikrányi, tudattalan könyörület, amit elárult; most még elkeseredettebben küzdött, talán hogy ellensúlyozza pillanatnyi gyengeségét.

– Erre most nincs szükséged – dörmögte Ron, azzal kicsavarta a pálcát Féregfark jó kezéből.

A fegyverét vesztett, tehetetlen Pettigrew pupillája kitágult a rettegéstől. Lekapta tekintetét Harry arcáról, és lefelé meredt: az ezüstkézre, amely most az ő a torka felé indult meg feltartóztathatatlanul.

– Ne...

Harry gondolkodás nélkül odakapott, és megpróbálta elrángatni a műkezet, de hiába. A mágikus végtag, amit Voldemort leggyávább szolgájának adományozott, most lefegyverzett, haszontalanná vált gazdája ellen fordult; Pettigrew-nak azzal kellett lakolnia megingásáért, szikrányi emberségéért, hogy önkezétől pusztul el ellenfelei szeme láttára.

– Ne!

Ron elengedte Féregfark másik kezét, és immár Harryvel együtt próbálta lefejteni a kis ember nyakáról a gyilkos fémujjakat. Erőfeszítésük hasztalan volt: Pettigrew elkékült.

– Relaxo! – suttogta Ron az ezüstkézre szegezve a pálcát, de nem történt semmi. Pettigrew térdre rogyott, és ugyanabban másodpercben Hermione odafent szívbemarkoló sikolyt hallatott. Féregfark arca lilára sötétült, szeme fennakadt, izmai még egyszer összerándultak, majd végleg elernyedtek.

Harry és Ron összenéztek, aztán felpattantak Pettigrew holtteste mellől, és már rohantak is fel a lépcsőn. A sötét folyosóra érve lelassították lépteiket, és lábujjhegyen közelítették meg a szalonba vezető, résnyire nyitva hagyott ajtót. Azon át akadálytalanul ráláttak Bellatrixra, aki most Ampókot tartotta sakkban. A kobold hosszú ujjai között forgatta Griffendél kardját. Hermione a boszorkány lábánál hevert a padlón, és alig mozdult.

– Nos? – sziszegte Bellatrix. – Eredeti a kard?

Harry lélegzetét visszafojtva, sajgó sebhelye sürgetését leküzdve várta a választ.

– Nem – felelte a kobold. – Ez egy hamisítvány.

– Biztos? – zihálta Bellatrix. – Egészen biztos?

– Igen.

Megkönnyebbülés terült szét a boszorkány arcán.

– Jól van – susogta, s egy hanyag pálcaintéssel újabb mély sebet hasított Ampók arcába. A kobold üvöltve a lába elé roskadt. Bellatrix félrerúgta.

– És most – szólt diadalittas hangon –, szólítjuk a Sötét Nagyurat!

Azzal felhúzta talárját, és mutatóujját a Sötét Jegyre nyomta.

Abban a szempillantásban mintha felszakadt volna a régi seb Harry homlokán. A hely, ahol állt, eltűnt; ő volt Voldemort, és a csontvázzá aszott varázsló fogatlanul nevetett rá; a Sötét Nagyurat dühítette a szólítás, amit érzett – figyelmeztette őket, megmondta nekik, hogy csakis akkor merjék zavarni, ha megtalálták Pottert. Ha mást akarnak, ha tévednek...

– Ölj már meg! – követelte az aggastyán. – Nem fogsz győzni, nem győzhetsz! A pálca soha, soha nem lesz a tiéd...

Voldemort haragja minden gátat átszakított. Zöld fény töltötte be a börtöncellát; a törékeny, vén test egy pillanatra felemelkedett a kemény priccsről, majd élettelenül visszazuhant rá. Voldemortban lávaként fortyogott a harag... Megkeserülik, ha jó ok nélkül hívták haza őt...

– És azt hiszem – csendült Bellatrix hangja –, a sárvérűre sincs szükségünk többé. Jó étvágyat, Greyback.

– Neeeeeeee!

Ron berontott a szalonba; Bellatrix megrökönyödve fordult felé, de már lendült is a pálcája...

– Capitulatus! – bömbölte Ron a boszorkányra szegezve Féregfark pálcáját. Bellatrix fegyvere a magasba röppent, és a Ron nyomában érkező Harry markában landolt. Lucius, Narcissa, Draco és Greyback egy emberként fordultak feléjük. – Stupor! – kiáltotta Harry, s Lucius elterült a kandalló előtt. Narcissa, Draco és Greyback pálcájából egy-egy fénycsík röppent Harry felé, aki a földre vetette magát, és begördült egy kanapé mögé.

– Állj, vagy meghal a lány!

Harry zihálva kilesett a kanapé mögül. Bellatrix felnyalábolva tartotta a láthatólag ájult Hermionét, s a lány torkának szegezte kis ezüstkését.

– Dobjátok el a pálcát – suttogta. – Dobjátok el, vagy megvizsgáljuk, mennyire sáros a kis barátnőtök vére!

Ron dermedten markolta Féregfark pálcáját. Harry, Bellatrixéval a kezében, felegyenesedett.

– Azt mondtam, eldobni a pálcát! – rikácsolta a boszorkány. Az ezüstpenge hegyénél piros csöpp jelent meg Hermione nyakán.

– Jól van! – kiáltotta Harry, s a lába elé ejtette Bellatrix pálcáját. Ron ugyanúgy tett Féregfarkéval. Mindketten a megadás pózába emelték kezüket.

– Ez az! – vigyorgott a boszorkány. – Vedd fel a pálcákat, Draco! A Sötét Nagyúr már közeledik, Harry Potter! Ütött az órád!

Harry ezt amúgy is tudta: lángolt a sebhelye, s érezte, hogy Voldemort a levegőt hasítja egy sötét és viharos tenger fölött. Hamarosan elég közel ér ahhoz, hogy hoppanálhasson... Nincs kiút, nincs menekvés.

– Most pedig, Cissy – folytatta lágy hangon Bellatrix, miután Draco visszatért mellé a pálcákkal –, szépen megkötözzük a mi kis hőseinket, hogy Greyback addig is sárvérű kisasszonnyal foglalkozhasson. A ma esti teljesítményed után a Sötét Nagyúr biztosan nem fogja sajnálni tőled a kicsikét, Greyback.

Bellatrix még be se fejezte utolsó mondatát, amikor különös csikorgás hangzott fel a mennyezeten. Minden tekintet felfelé ugrott. A következő pillanatban a kristálycsillár megremegett, majd rövid nyikorgás után vészjósló csilingeléssel zuhanni kezdett. Bellatrix, aki pontosan alatta állt, elengedte Hermionét, és sikoltva félreugrott. A csillár láncok és kristályfüggők robbanásszerű csörömpölése közepette ráesett Hermionéra és a koboldra, akinek még mindig ott volt a kezében Griffendél kardja. Villogó üvegcserepek röpködtek mindenfelé: Draco vérző arca elé kapta a kezét, és összegörnyedt.

Ron már szaladt is, hogy kiszabadítsa Hermionét a csillár maradványai alól. Harry se vesztegette az időt: egy karosszéket átugorva Dracónál termett, kicsavarta a kezéből a három pálcát, s ugyanazzal a lendülettel mindhármat Greybackre szegezte.

– Stupor!

A vérfarkast a levegőbe lökte a tripla átok: a plafonnak ütközött, s onnan visszazuhant a padlóra.

Míg Narcissa azzal volt elfoglalva, hogy elmenekítse fiát, Bellatrix suhogó hajjal talpra szökkent, s kezében megvillant a kés. Narcissa pálcája ekkor az ajtó irányába lendült.

– Dobby! – sikoltotta a boszorkány, s váratlan kitörésétől még Bellatrix is megdermedt. – Te voltál!? Te dobtad le a csillárt...?

A pöttöm manó besietett a szobába, s remegő ujját régi úrnőjére szegezte.

– Nem bánthatjátok Harry Pottert! – sipította.

– Öld meg, Cissy! – rikácsolta Bellatrix, de ekkor átok durrant, és Narcissa pálcája átrepült a szalon túlsó végébe.

– Mocskos kis majom! – üvöltötte Bellatrix. – Hogy merészelsz megtámadni egy boszorkányt, hogy mersz gazdáid ellen fordulni!?

– Dobbynak nincs gazdája! – hangzott a dacos válasz. – Dobby szabad manó! Dobby azért jött, hogy megmentse Harry Pottert és a barátait!

Harryt elvakította a homlokát szaggató iszonyatos fájdalom. A kábító kín figyelmeztette rá, hogy másodperceik maradtak csupán Voldemort érkezéséig.

– Ron, kapd el – és indulás! – kiáltotta. Közben odadobta barátjának az egyik pálcát, azután lehajolt, és kihúzta Ampókot a csillár alól. Vállára emelte a nyöszörgő koboldot, aki még mindig szorongatta a kardot, majd elkapta Dobby kezét, és megpördült álltó helyében.

Mielőtt elnyelte őket a sötétség, vetett még egy utolsó pillantást a szalonbeli jelenetre: látta a kővé dermedt, falfehér Narcissát, látta Dracót, látta a dehoppanáló Ron vörös haját, és látott egy suhanó ezüstös foltot: Bellatrix kését, mely arrafelé röppent, ahol ő éppen köddé vált...

Bill és Fleur háza... Kagylólak... Bill és Fleur háza...

Az ismeretlenbe dehoppanált; nem tehetett mást, mint hogy ismételgette magában az úti cél nevét, és fohászkodott, hogy ennyi elég legyen a sikerhez. A homlokát mardosta a fájdalom, vállát a kobold súlya nyomta, hátának neki-nekiütközött az ezüstkard pengéje. Dobby keze megrándult az ujjai között – arra gondolt, talán rosszfelé mennek, és a manó át akarja venni az irányítást. Megszorította a kis kezet, hogy jelezze beleegyezését...

A következő pillanatban kemény talajnak ütköztek, és sós illatú levegő hatolt a orrukba. Harry térdre esett. Elengedte Dobby kezét, és óvatosan letette Ampókot.

– Hogy van? – kérdezte, mikor látta, hogy a kobold mozdulni próbál, de csak nyöszörgést kapott válaszul.

Körülnézett a sötétben. A csillagos ég hatalmas búraként borult a tájra. Kőhajításnyira tőle egy ház magasodott, s mintha valaki vagy valami mozgott volna az épület mellett.

– Ez a Kagylólak, Dobby? – suttogta, harcra készen szorongatva a Malfoyéktól magával hozott két pálcát. – Jó helyre jöttünk? Dobby!

Hátrafordult. A manó fél méterre állt tőle.

– Dobby!

A manó megingott álltában. Nagy, fényes szemét csillagok tükörképe pöttyözte. Tekintete Harryével együtt siklott a mellkasa közepéből kiálló ezüst késmarkolatra.

– Dobby... ne... Segítség! – üvöltötte Harry a ház és az ott mozgó alakok felé. – Segítség!

Nem tudta és nem is törődött vele, hogy varázslók vagy muglik, barátok vagy ellenségek lakják-e a házat; nem érdekelte semmi más, csak a Dobby ingén szétterjedő sötét folt és az, hogy a két sovány karocska támaszért esdve kinyúlik felé. Elkapta Dobbyt, és óvatosan az oldalára fektette a hideg fűben.

– Ne, Dobby, ne, ne halj meg, ne halj meg...

A manó tekintete rátalált az övére. Ajka belereszketett az erőfeszítésbe, hogy szavakat formáljon.

– Harry... Potter...

Dobby testét egy utolsó, gyönge remegés járta át, és azzal vége volt. Szemének két nagy, üveges gömbjét megfestették fényükkel a csillagok, amelyeket nem láthatott többé.

Huszonnegyedik fejezet

A pálcakészítő

Mintha egy régi rémálomba sodródott volna: egy pillanatig újra Dumbledore holtteste mellett térdelt a legmagasabb roxforti torony lábánál. Pedig a valóságban egy kicsi, Bellatrix késétől halálra sebzett test hevert előtte összegömbölyödve a fűben. – Dobby... Dobby... – hallotta még mindig a saját hangját, pedig tudta, hogy ahol a manó jár, onnan már nincs visszaút.

Kisvártatva, talán egy perc múltán, tudatosult benne, hogy jó helyen hoppanáltak: míg ő a manó mellett térdelt, megjelent mellette Bill, Fleur, Dean és Luna.

– Hermione? – szólalt meg. – Ő hol van?

– Ron bevitte a házba – felelte Bill. – Rendbe fog jönni.

Harry pillantása visszatért Dobbyra. Odanyúlt, kihúzta az éles pengét a manó testéből. Aztán lerángatta magáról a kabátot, és betakarta vele Dobbyt, gyengéden, mint egy alvó gyermeket.

A közelben sziklákat ostromolt a tenger. Harry elhallgatta a zúgását; a többiek beszélgettek mellette, de olyan dolgokat vitattak meg és döntöttek el, amelyekre most egyáltalán nem tudott figyelni.. Dean bevitte a sebesült Ampókot a házba, s Fleur is bement velük. Bill javasolt valamit a manó eltemetésével kapcsolatban, Harry nem fogta fel, mit, de rábólintott. Megint a kis testre függesztette tekintetét. Aztán felizzott a sebhelye, és tudata egy részével, mintha megfordított távcsőbe nézne, látta, amint Voldemort megbünteti a Malfoy házban maradt embereket. Rettenetes volt a Sötét Nagyúr haragja, de Harry fájdalma elnyomta, a távolba száműzte: olyan vihar volt csupán, mely valahol messze, egy hatalmas, néma óceánon túl tombol.

– Rendesen akarom csinálni. – Ez volt az első mondat, amit Harry tiszta tudattal mondott ki. – Varázslat nélkül. Van a házban egy ásó?

Néhány perc múlva munkához látott: nekiállt, hogy megássa a sírgödröt a Bill mutatta helyen, a kert végében, a bokrok között. Elszánt lendülettel dolgozott, jutalomnak érezte a fizikai munkát, örömtelinek a mágiától mentes fáradozást, s minden csepp verejtékét, minden vízhólyagját hálaáldozatul ajánlotta fel a manónak, aki megmentette mindnyájuk életét.

Sajgott a sebhelye, de most ellenőrzése alatt tudta tartani a fájdalmat: érezte, de elhatárolódott tőle. Rádöbbent, hogy végre megtanult uralkodni az elméjén, sikerült kizárnia a fejéből Voldemortot – elsajátította azt, amit Dumbledore Pitonnal akart megtaníttatni neki. Annak idején, mikor Sirius elvesztésének fájdalma járta át, Voldemort nem tudta megszállni az elméjét, s most, hogy Dobbyt gyászolta, szintúgy zárva maradt agyának kapuja a Nagyúr gondolatai előtt. A gyász tehát az, ami elkergeti Voldemortot... bár Dumbledore tagadná ezt, s azt mondaná: a szeretet...

Harry lankadatlanul ásott, mind mélyebbre és mélyebbre hatolt a hideg, kemény földben; könnyek helyett verejtékcseppeket hullatott, s eltagadta a sebhelyében lüktető fájdalmat. Nem volt más társa az éjszakában, csak a tenger moraja és a tulajdon zihálása... És felrémlettek benne a friss emlékek, mindaz, amit a Malfoy házban átélt és hallott, s a sötétben lassan, mint a hajnal, jött a megvilágosodás...

Gondolatai átvették karmozdulatainak ritmusát. Ereklyék... horcruxok... ereklyék... horcruxok... De a furcsa, megszállott vágyakozás már nem lángolt a lelkében: azt végleg kioltotta a félelem és a veszteség fájdalma. Úgy érezte magát, mint akit pofonnal ébresztettek fel álmából.

Csak ásott és ásott, s már tudta, hol járt aznap este Voldemort, tudta, kit ölt meg ott a Nurmengard tornyában, s tudta, hogy miért...

Féregfarkra gondolt, akinek meg kellett halnia a könyörület egyetlen apró, tudattalan szikrája miatt... Dumbledore ezt előre tudta... vajon mi mindent tudott még?

Teljesen elvesztette az időérzékét, de az ég mintha már egy árnyalatnyival világosabb lett volna, mikor Ron és Dean megjelentek mellette.

– Hogy van Hermione?

– Jobban – felelte Ron. – Fleur ápolja.

Harry tudta, mit fog felelni, ha megkérdezik, miért nem a pálcájával készített inkább tökéletes sírgödröt, de nem volt szükség a kigondolt válaszra. A fiúk ásókkal érkeztek; beugrottak a gödörbe, és Harryvel együtt némán dolgoztak mindaddig, amíg mindhárman elég mélynek nem ítélték a sírt.

Harry még gondosabban bebugyolálta a manót a kabátjába. Ron leült a sírgödör szélére, levette a cipőjét meg a zokniját, és a manó csupasz lábára húzta őket. Dean egy gyapjúsapkát adott át Harrynek, aki azt gondosan Dobby fejére húzta, elrejtve benne a manó denevérfüleit.

– Le kellene csuknunk a szemét.

Harry nem hallotta a sötétben érkezők lépteit, csak akkor vette észre őket, mikor már ott álltak mögötte. Bill utazóköpenyt viselt; Fleur egy nagy, fehér kötényt, amelynek zsebéből gyógyszeres üveg kandikált ki: Harry Pótcsont-rapidra ismert benne. Hermione kölcsönkapott pongyolába burkolózott – sápadt volt, és bizonytalanul állt a lábán; Ron átkarolta, mikor a sír mellé ért. Luna, aki Fleur egyik köpenyét viselte, lekuporodott Dobby mellé, ujjait a manó szemhéjaira helyezte, és gyengéden rácsukta őket az üvegesen meredő gömbökre.

– Így – szólt csendesen. – Most már olyan, mint aki alszik.

Harry a sírba fektette Dobbyt. A vékony végtagokat úgy rendezte el, mintha a manó aludna. Azután kimászott a gödörből, s mikor vetett még egy utolsó pillantást a kis holttestre, nehezen tudta csak visszafojtani könnyeit. Eszébe jutott Dumbledore temetése: a ragyogó aranyszékek hosszú sorai, a mágiaügyi miniszter, az elhunyt érdemeit méltató beszédek, a tiszteletet parancsoló fehér márvány síremlék. Úgy érezte, Dobby ugyanolyan pompás temetést érdemelne – mégse jutott neki jobb hely egy hevenyében ásott gödörnél a bokrok között.

– Szólnunk kellene néhány szót – mondta Luna. – Kezdem én, jó?

Mindenki ránézett, s ő megszólította a gödör mélyén pihenő, halott manót.

– Hálásan köszönöm, Dobby, hogy kimentettél abból a pincéből. Szörnyű és igazságtalan dolog, hogy meg kellett halnod, mert jóságos és bátor voltál. Sosem fogom elfelejteni, amit értünk tettél. Remélem, boldog vagy ott, ahova kerültél.

Luna megfordult, és várakozva nézett Ronra, aki megköszörülte a torkát, és tompa hangon ennyit mondott:

– Hát... köszönjük, Dobby.

– Köszönjük – motyogta Dean.

Harry nyelt egyet.

– Ég veled, Dobby – mondta. Ennyit tudott kipréselni magából, de amit kellett, azt Luna már amúgy is elmondta. Bill intett a pálcájával, mire a gödör melletti földrakás a levegőbe emelkedett, majd puhán a manóra omlott, kicsiny, vöröses halmot képezve felette.

– Szeretnék még egy percig itt maradni – fordult a többiekhez Harry.

Azok motyogtak valamit; Harry tenyerek gyöngéd érintését érezte a hátán, majd barátai elindultak a ház felé, s ő ott maradt egyedül a manó sírja mellett.

Körülnézett; a virágágyást simára mosott, nagy, fehér kövek szegélyezték. Harry kiválasztotta a legnagyobbat, s mint egy párnát, Dobby feje fölé helyezte. Aztán a zsebébe nyúlt egy pálca után.

Kettőt is kitapintott. Nem tudta már, elfelejtette, kiknek a pálcái azok; arra emlékezett csak, hogy kicsavarta őket valakinek a kezéből. Most kiválasztotta a rövidebbiket – az jobban feküdt a kezében –, és a fehér kőre szegezte.

Lassan elmormolt szavai nyomán mély árkok jelentek meg a kő sima felületén. Tudta, hogy Hermione szebben és talán gyorsabban is csinálná ugyanezt, de ahogy a sírt maga ásta, úgy a helyét is maga akarta megjelölni. Mikor elkészült és felegyenesedett, ez állt a kőbe vésve:

Itt nyugszik Dobby, a szabad manó

Harry néhány másodpercig még ott állt, szemlélte keze munkáját, azután megfordult, és útnak indult. Kicsit még sajgott a sebhelye, s a feje tele volt azokkal a gondolatokkal, amelyek még a sírgödörben állva formálódtak benne, gondolatokkal, amelyek egyszerre voltak lenyűgözőek és rémisztőek.

Hamarosan belépett a kis ház előszobájába. A többiek mind a nappaliban voltak, és Billt hallgatták. A világos színek uralta, kellemes hangulatú helyiséget a kandalló uszadékfával táplált, vígan lobogó tüze világította meg. Harry nem akarta összesározni a szőnyeget, megállt hát a szoba ajtajában.

– ...még szerencse, hogy épp tanítási szünet van, és Ginny otthon volt. Nem biztos, hogy a Roxfortból is idejében ki tudtuk volna menteni. De így most őt is biztonságban tudjuk.

Bill körülhordozta tekintetét, és észrevette Harryt.

– Mindenkit kihoztam az Odúból – magyarázta neki. – Átköltöztettem őket Murielhez. A halálfalók most már tudják, hogy Ron együtt van veled, úgyhogy alighanem rászállnak a családra. Nem kell mentegetőznöd – tette hozzá Harry elkomoruló arcát látva. – Csak idő kérdése volt, hogy idáig jussanak a dolgok, apa már hónapok óta mondogatta, hogy ez lesz a vége. Mi vagyunk a legismertebb véráruló-család az országban.

– Mi védi őket? – kérdezte Harry.

– A Fidelius-bűbáj. Apa a titokgazda. Itt pedig én vagyok, mert ezt a házat is Fideliusszal védjük. Persze egyikünk se járhat munkába, de ez most a legkisebb baj. Ha Ollivander és Ampók valamivel jobban lesznek, őket is átköltöztetjük Muriel nénihez. Itt elég szűken vagyunk, ott viszont van hely bőven. Ampók lába hamar rendbejön, Fleur Pótcsont-rapidot adott neki. Becslésem szerint, ha minden jól megy, egy óra múlva átszállíthatjuk...

– Nem – vágott közbe Harry. Bill megütközve nézett rá. – Itt kell maradniuk, szükségem van rájuk. Beszélnem kell mindkettőjükkel. Nagyon fontos.

A hangja egy parancsnoké volt: az a felelősségteljes, elszánt magabiztosság csengett benne, ami Dobby sírjának ásása közben ért meg a lelkében. Minden arc felé fordult, és mindegyiken meghökkenés ült.

– Megmosakszom – folytatta Harry, még mindig Billhez szólva. Ránézett a kezére: az fekete volt a sártól és Dobby rászáradt vérétől. – Azután rögtön beszélek velük.

Átment a szűk konyhába, s ott a tengerre néző ablak alatti mosogatóhoz lépett. A pirkadat a horizont fölött az eget leheletnyi arannyal vegyes halvány rózsaszínűre festette. Harry mosakodni kezdett, s közben gondolatai visszazökkentek arra a vágányra, amelyen a sötét kertben elindultak...

Dobby már nem tudja elmondani nekik, ki küldte őt a Malfoy-ház pincéjébe. De ő, Harry látta, amit látott. A tükördarabból egy kék szem nézett rá áthatóan – és aztán jött a segítség. Nem maradnak magukra azok, akik segítséget kérnek.

Harry gépiesen megtörölte a kezét. Nem jutott el a tudatáig se az ablakon túli természeti jelenség szépsége, se a nappaliban összegyűlt barátok beszéde. Elnézett a távolba az óceán fölött, s azt érezte, hogy most, ezen a hajnalon közelebb jár az igazsághoz, mint valaha.

De a sebhelye még mindig sajgott, s tudta, hogy Voldemort is jó úton jár az igazság felé. A dolog egyszerre volt világos és érthetetlen a számára. Ösztöne súgott neki valamit, de az agya épp az ellenkezőjéről győzködte. A fejében lakó Dumbledore mosolyogva fürkészte őt összetámasztott ujjai fölött.

Professzor úr, ön Ronra hagyta az önoltót. A lelkébe látott... biztosította számára a visszautat...

És Féregfark lelkét is látta... tudta, hogy valahol mélyen rejtőzik benne egy cseppnyi megbánás...

Ha őket ilyen jól ismerte... akkor rólam mit tudott, professzor úr?

Tudnom kellene a megoldást, nem pedig keresnem? Ön tudta, milyen nehéz dolgom lesz? Szándékosan nehezítette meg a feladatot? Hogy legyen időm rájönni erre?

Harry mozdulatlanul meredt a távolba. Azt a pontot nézte, ahol a felkelő nap vakító csíkja megjelent az aranyszegélyű horizonton. Azután pislogott, lenézett tiszta kezére, és elcsodálkozott, hogy egy konyharuha van benne. Letette, és visszatért az előszobába; menet közben dühös lüktetést érzett a sebhelyében, s oly gyorsan és hirtelen, mint víztükör fölött a röppenő szitakötő, átvillant az agyán egy kép: egy nagyon-nagyon jól ismert épület sziluettje.

Bill és Fleur a lépcső aljában álltak.

– Beszélnem kell Ampókkal és Ollivanderrel – jelentette ki Harry.

– Nem le’et – rázta a fejét Fleur. – Várhnod kell vele, ‘Arry. Nagyon betegek és kimerhültek...

– Sajnálom – felelte higgadtan Harry. – Nincs időm várni. Most rögtön beszélnem kell velük. Négyszemközt... és külön-külön. Sürgős a dolog.

– Mi a ménkű ez az egész, Harry? – fakadt ki Bill. – Megjelensz itt egy halott házimanóval meg egy félájult kobolddal, Hermione úgy néz ki, mint akit órákon át kínoztak, Ronból meg egy árva szót se lehet kiszedni...

– Nem mondhatjuk el, mi és miért történt – közölte indulat nélkül Harry. – A rend tagja vagy, Bill, jól tudod, hogy Dumbledore feladatot bízott ránk, és meghagyta, hogy nem beszélhetünk róla senkinek.

Fleur ingerült hangot hallatott, de Billnek a szeme se rebbent. Merően nézte Harryt, sebhelyek szabdalta arca kifürkészhetetlen volt.

– Rendben van – mondta végül. – Kivel akarsz elsőként beszélni?

Harry habozott. Tudta, mi múlik a döntésen. Szorította őket az idő, és eljött a pillanat, amikor választania kellett: horcruxok vagy ereklyék?

– Ampókkal – felelte. – Ampókkal beszélek előbb.

Úgy kalapált a szíve, mintha nekifutásból átugrott volna egy embermagas akadályt.

– Akkor gyere.

Bill elindult. Harry tett néhány lépést a nyomában, aztán megtorpant és hátrafordult.

– Ti is gyertek! – szólt vissza Ronnak és Hermionénak, akik a nappali ajtajában álldogáltak, félig takarásban maradva. Most mindketten kiléptek a fénybe, s arcukon nehezen értelmezhető megkönnyebbülés tükröződött.

– Hogy vagy? – fordult Hermionéhoz Harry. – Fantasztikus voltál... Ilyen sztorit kitalálni, miközben a kínok kínjait kellett kiállnod...

Hermione bágyadtan elmosolyodott. Ron ölelő karjával megszorongatta őt.

– Most mi a pálya, Harry? – kérdezte Ron.

– Meglátjátok. Gyertek!

A három jó barát követte Billt fel a meredek lépcsőn az emeleti előtérbe, ahonnan három helyiségbe nyílt ajtó.

– Erre – mondta Bill, és kinyitotta Fleurrel közös hálószobájuk ajtaját. Onnan is kilátás nyílt a tengerre, melynek tükrét most aranyló foltokkal szórta be a felkelő nap. Harry az ablakhoz lépett, hátat fordított a panorámának, és karba tett kézzel várt. A sebhelye enyhén lüktetett. Hermione leült az öltözőasztal előtti székre, Ron pedig rátelepedett ugyanannak a széknek a karfájára.

Bill kisvártatva visszatért, karjában a kis kobolddal, aki még most is a kezében szorongatta az ezüstkardot. Óvatosan lefektette az ágyra – Ampók köszönetet nyögött –, majd kiment, és becsukta az ajtót.

– Bocsásson meg, hogy kirángattuk az ágyból – szólalt meg Harry. – Hogy van a lába?

– Még fáj, de gyógyul.

Ampók arcán a rosszindulat és a csodálkozó érdeklődés furcsa keveréke ült. Harry figyelmesen megnézte őt magának: betegesen fakó arcát, hosszú, vékony ujjait, fekete szemét. Fleur levette Ampókról a cipőt: nagy lábai kosztól feketéllettek. Termetre alig valamivel volt nagyobb egy házimanónál, magas boltozatú fejének mérete viszont egy emberét is meghaladta.

– Biztosan nem emlékszik már... – kezdte Harry.

– Hogy én vezettelek a széfedhez, mikor először jártál a Gringottsban? De igen, emlékszem. Te a koboldok körében is híres vagy, Harry Potter.

Harry és Ampók farkasszemet néztek, méregették egymást. Harrynek még mindig fájt a sebhelye. Gyorsan túl akart esni ezen a beszélgetésen, de tisztában volt vele, hogy óvatosnak kell lennie. Nem tudta eldönteni, miként lenne legszerencsésebb felvezetnie kérését. Amíg ezen töprengett, Ampók megszólalt, mégpedig meghökkentően agresszív hangon:

– Eltemetted a manót. Figyeltelek a szomszéd szoba ablakából.

– Igen.

Ampók ferde állású, fekete szeme sarkából nézett rá.

– Furcsa varázsló vagy te, Harry Potter.

– Miért? – kérdezte Harry, és szórakozottan megdörzsölte a sebhelyét.

– Magad ástad a sírt.

– Na és?

Ampók hallgatott. Harry úgy könyvelte el a kobold szavait, hogy az gúnyolódik, amiért mugli módjára viselkedett, de a legkevésbé sem érdekelte Ampók véleménye Dobby sírjáról. Összeszedte magát, felkészült a támadásra.

– Ampók, meg kell kérnem magát...

– És megmentettél egy koboldot.

– Tessék?

– Elhoztál engem ide. Megmentettél.

– Remélem, nem haragszik érte – mondta enyhe ingerültséggel Harry.

– Dehogy, Harry Potter. – Ampók mutatóujja köré tekerte gyér, fekete kecskeszakállát. – Csak nagyon különös varázsló vagy.

– Értem – hagyta rá Harry. – Az a helyzet, hogy segítséget kell kérnem magától.

A kobold a legkisebb bátorító gesztust sem tette; továbbra is csak nézegette Harryt, kissé furcsállóan, mint valami kuriózumot.

– Be kell törnöm egy széfbe a Gringottsban.

Harry nem akart volna így ajtóstul rontani a házba, de a mondat visszafojthatatlanul kitört belőle, talán mert abban a pillanatban élesen belenyilallt a fájdalom villám alakú sebhelyébe, és újra az agyába villant a Roxfort kastély sziluettje. Határozottan lezárta elméjét – most az Ampókkal folytatott tárgyalásra kellett koncentrálnia. Ron és Hermione úgy néztek rá, mintha megháborodott volna.

– Harry... – kezdte Hermione, de Ampók a szavába vágott:

– Betörni egy gringottsi széfbe? – A kobold mocorgott egy kicsit fektében, s fájdalmasan nyöszörgött hozzá. – Képtelen ötlet.

– Nem, nem az – szólt közbe Ron. – Másoknak is sikerült már.

– Így van – erősítette meg Harry. – Épp azon a napon, amikor először találkoztunk. Hét éve, a születésnapomon.

– A kérdéses széf akkor éppen üres volt – vetette oda ingerülten a kobold, s ezzel világossá tette, hogy hiába hagyta ott a Gringottsot, személyes sértésnek veszi a bank kritizálását. – A védelme minimális volt.

– Viszont az a széf, amibe be kell jutnunk, nem üres, és alighanem elég szigorúan védett – folytatta Harry. – Lestrange-ék széfjéről van szó.

Látta, hogy Ron és Hermione döbbenten összenéznek, de úgy döntött, megvárja Ampók válaszát, majd azután magyarázza meg nekik a dolgot.

– Nincs esélyetek – jelentette ki a kobold. – Teljes képtelenség. Ki idegen kincset áhít...

– Annak e hely csapdát állít – fejezte be az idézetet Harry. – Igen, emlékszem a versre. De én nem vágyom semmiféle kincsre, és nem magamnak akarom megszerezni, amire szükségem van onnan. Elhiszi ezt nekem?

A kobold ferde szemmel fürkészte őt. Harrynek megint lüktetni kezdett a sebhelye, de nem volt hajlandó foglalkozni se a fájdalommal, se a tolakodó vízióval.

– Ha volna varázsló, akiről elhinném, hogy nem önös érdekek vezérlik – válaszolt végül Ampók –, az te volnál, Harry Potter. Koboldok és manók számára szokatlan, hogy úgy védjék és tiszteljék őket, ahogy te tetted ma este. Pálcásoktól nem szoktunk ilyesmihez.

– Pálcásoktól? – visszhangozta Harry. Elgondolkodtatta a furcsa kifejezés... De a sebhelye lüktetett, Voldemort észak felé rángatta a gondolatait, és ő alig várta, hogy végre átmehessen a szomszéd szobába kikérdezni Ollivandert...

– A pálcaviselés joga – mondta csendesen Ampók – régóta vita tárgyát képezi a varázslók és a koboldok között.

– A koboldok mindenesetre pálca nélkül is tudnak varázsolni – jegyezte meg Ron.

– Az anyagtalan varázslat! A varázslók nem hajlandók megosztani más varázslényekkel a pálcamágia titkait! Megtagadják tőlünk a lehetőséget arra, hogy kiterjesszük képességeinket!

– Ami azt illeti, maguk se osztják meg velünk a tudásukat – érvelt Ron. – Nem árulják el, hogyan kell koboldmódra kardokat meg vérteket készíteni. Ahogy maguk a fémeket bűvölik, úgy a varázslók sosem...

– Nem ez a lényeg – vágott közbe Harry, látva, hogy Ampók feje vörösödni kezd. – Nem az a lényeg, hogy milyen viták vannak a varázslók meg a koboldok vagy a többi varázslény között...

Ampók sötéten felkacagott.

– De bizony! Bizony, hogy az a lényeg! Ahogy nő a Sötét Nagyúr hatalma, úgy fokozódik az elnyomás! A Gringotts varázslók irányítása alá került, a házimanókat halomra gyilkolják, és ki tiltakozik ez ellen a pálcások közül?

– Mi! – vágta rá Hermione. Kihúzta magát a széken, a szeme csillogott az indulattól. – Mi tiltakozunk ellene! Rám, Ampók, ugyanúgy vadásznak, mint bármelyik koboldra vagy házimanóra! Sárvérű vagyok!

– Ne nevezd így magad – motyogta Ron.

– Miért ne? – heveskedett Hermione. – Sárvérű vagyok, aki büszke rá, hogy az! Ebben az új rendszerben engem semmivel sem tartanak többre, mint magát, Ampók! Nem véletlenül engem kínoztak meg Malfoyék házában!

Miközben beszélt, félrehúzta a pongyola nyakát, és megmutatta a torkán a Bellatrix kése ejtette seb vékony piros vonalát.

– Tud róla, hogy Dobby Harrynek köszönhette a szabadságát? – folytatta. – Tud róla, hogy mi már évek óta küzdünk a manók jogaiért? – Ron zavartan fészkelődött Hermione székének karfáján. – Higgye el, Ampók, nálunk jobban senki nem vágyik rá, hogy Tudjukki eltűnjön a színről!

A kobold most Hermionéra nézett olyan furcsálló-kíváncsian, ahogy előtte Harryt fürkészte.

– Mit kívánnátok elhozni Lestrange-ék széfjéből? – kérdezte hirtelen. – Az ott őrzött kard hamisítvány. Ez az eredeti. – Felváltva nézett a három jó barátra. – De úgy sejtem, ezt eddig is tudtátok. Azt kértétek, hazudjak róla a vallatóinknak.

– Gondolom, egyéb is van abban a széfben, nemcsak a kard másolata – mondta Harry. – Nem tudja véletlenül, mi minden van még ott?

Lázasan dobogott a szíve az izgalomtól, s kettőzött erővel igyekezett kiszorítani tudatából sebhelye lüktetését.

Ampók megint csavart egyet a szakállán.

– Szabályzatunk tiltja, hogy a bank titkairól beszéljünk. Mi, gringottsi koboldok mesés kincsek őrei vagyunk. Felelősséggel tartozunk a gondjainkra bízott tárgyakért, melyek közül nem kevés a mi kezünk munkája.

Ampók megcirógatta a kardot, és fekete szeme Harryről Hermionéra, aztán Ronra, majd ismét Harryre fordult.

– Ilyen fiatalon – dörmögte végül –, ennyi ellenséggel szemben...

– Segít nekünk? – kérdezte Harry. – Egy kobold segítsége nélkül képtelenség bejutni. Maga az egyetlen esélyünk.

– Nos... megfontolom – felelte irritáló szenvtelenséggel Ampók.

– De hát... – kezdte mérgesen Ron, de Hermione könyökével a bordái közé bökött.

– Köszönjük – bólintott Harry.

A kobold meghajtotta nagy, búbos fejét, aztán megmozgatta kurta lábát.

– Azt hiszem – szólt, s látványosan fészkelődni kezdett Bill és Fleur ágyán –, a Pótcsont-rapid elvégezte a dolgát. Talán most már tudok aludni egy keveset. Bocsássatok meg...

– Hogyne, persze – mondta Harry, de mielőtt kiment a szobából, az ágyhoz lépett, és magához vette Griffendél kardját. A kobold nem tiltakozott, de Harry, mikor rácsukta az ajtót, látni vélte a neheztelést a szemében.

– Kis mocsok – suttogta mérgesen Ron. – Élvezi, hogy szórakozhat velünk.

Hermione az ajtó elől a még homályba burkolózó előtér közepére húzta a fiúkat.

– Harry – suttogta –, arra gondolsz, amire gondolom, hogy gondolsz? Szerinted van egy horcrux Lestrange-ék széfjében?

– Igen. Bellatrix halálra rémült, amikor az a gyanúja támadt, hogy jártunk a széfben. Attól rettegett, hogy Tudjukki megtudja. Egészen magán kívül volt. Miért? Mi az a valami, amit ott láthattunk volna? Amit elhozhattunk volna onnan?

– De hát én azt hittem – értetlenkedett Ron –, hogy olyan helyekben gondolkodunk, ahol Tudjukki sokat járt, meg ahol fontos dolgokat cselekedett. Volt ő egyáltalán Lestrange-ék széfjében?

– Nemhogy ott, de talán a Gringottsban sem járt soha – válaszolta Harry. – Fiatal korában nem volt ott aranya, hisz nem örökölt senkitől semmit. De kívülről biztosan látta a bankot, amikor elment az Abszol útra.

Lüktetett a sebhelye, de nem törődött vele; mielőtt bemennek Ollivanderhez, világossá akarta tenni Ron és Hermione számára a Gringotts jelentőségét.

– Szerintem Tudjukki irigyelt mindenkit, akinek kulcsa volt egy gringottsi széfhez. Státuszszimbólumnak tartotta, a varázsvilághoz való tartozás jelképének. És azt se felejtsétek el, hogy Bellatrixban meg a férjében abszolút megbízott. Ők voltak a legodaadóbb szolgái a bukása előtt, és ők indultak a keresésére, miután eltűnt. Ezt Tudjukki maga mondta aznap este, mikor visszatért. A saját fülemmel hallottam.

Harry megdörzsölte a sebhelyét.

– De azt szerintem nem árulta el Bellatrixnak, hogy egy horcruxot bíz rá. Lucius Malfoynak se mondta meg, hogy mi a napló valójában. Bellatrix valószínűleg csak annyit tudott, hogy egy fontos és értékes dolgot kell elhelyeznie a széfjében. Ha biztonságba akarsz helyezni valamit, a Gringottsnál jobb helyet nem találsz – így mondta nekem Hagrid.

Harry elhallgatott, s Ron megcsóválta a fejét.

– Jó sokat tudsz Tudjukkiről.

– Tudok róla ezt-azt – dörmögte Harry. – Ezt-azt... Bár Dumbledore-ról tudnék annyit! De majd meglátjuk, igazam van-e. Gyertek, beszéljünk Ollivanderrel!

Ron és Hermione arca arról árulkodott, hogy ha nem is értik, de átérzik a következő beszélgetés jelentőségét. Követték Harryt a kis előtéren át a Bill és Fleur szobájával szemközti ajtóhoz. A kopogásra egy halk szabad szűrődött ki odabentről.

A pálcakészítő egy franciaágyon feküdt, távol az ablaktól. Harry tudta róla, hogy több mint egy évig raboskodott a pincében, és legalább egyszer meg is kínozták. Vészesen sovány volt, arccsontjai szinte átszúrták sárgás bőrét, s nagy, ezüstfényű szeme most még hatalmasabbnak tűnt aszott üregében. A takarón pihenő keze egy csontvázé is lehetett volna. Harry leült a szobában álló másik ágy szélére, Ron és Hermione mellé. Ebből a helyiségből nem látszott a felkelő nap; az ablak a friss sírhantnak helyet adó, a szirttetőn elterülő kertre nézett.

– Bocsásson meg, hogy zavarjuk, Ollivander úr – szólt Harry.

– Kedves fiam... – A pálcakészítő hangja erőtlen volt. – Maguk megmentettetek minket. Már azt hittem, ott fogunk elpusztulni. El sem tudom mondani... mennyire hálás vagyok.

– Örömmel tettük.

Harry sebhelye fájón lüktetett. Tudta, hogy Voldemort vészesen közelít céljához; nagyon kevés idejük maradt rá, hogy megelőzzék vagy feltartóztassák. Átjárta a félelem, de már nem volt mit tenni; a dolog eldőlt, amikor úgy határozott, hogy Ampókkal beszél előbb. A higgadtság álarcát öltve kinyitotta a nyakában függő erszényt, és elővette belőle a főnixpálca darabjait, amiket csak néhány vékony rost tartott össze.

– Megtenné, hogy segít nekünk, Ollivander úr?

– Készséggel, készséggel – felelte bágyadtan a pálcakészítő.

– Meg tudja ezt javítani?

Ollivander kinyújtotta reszkető kezét, és Harry átadta neki a törött pálcát.

– Magyal és főnixtoll... Tizenegy hüvelyk. Kellemesen rugalmas.

– Igen – bólintott rá Harry. – Meg lehetne...?

– Nem – suttogta Ollivander. – Sajnálom, őszintén sajnálom, de ilyen fokú károsodás esetén egyetlen általam ismert módszer sem segít.

Harry fel volt készülve erre a válaszra, mégis elszorult a szíve. Átvette Ollivandertől tönkrement fegyverét, és visszatette az erszénybe. A pálcakészítő arra a helyre meredt, ahol a pálcadarabok eltűntek a szeme elől, s csak akkor fordította el a tekintetét, mikor Harry elővette zsebéből a Malfoy-házból magával hozott két pálcát.

– Felismeri ezeket?

Ollivander elvette az egyik pálcát, és a szeméhez egészen közel tartva forgatni és finoman hajlítgatni kezdte csontsovány ujjai között.

– Diófa, sárkányszívizom húrral – szólt. – Tizenkettő és háromnegyed hüvelyk. Merev. Ez a pálca Bellatrix Lestrange-é volt.

– És ez?

Ollivander megismételte a vizsgálatot.

– Galagonya és egyszarvúszőr. Pontosan tíz hüvelyk hosszú. Tűrhetően rugalmas. Ez Draco Malfoyé volt.

– Volt? – csodálkozott Harry. – Már nem az övé?

– Talán nem. Ha elvették tőle...

– Én vettem el.

– Akkor talán már a magáé. Fontos, természetesen, a megszerzés módja. Valamint sok múlik magán a pálcán is. Ám általánosságban elmondható, hogy az elnyerés ténye kihat a pálca lojalitására.

Csend ült a szobára, csak a távoli tengerzúgás hallatszott.

– Ön úgy beszél a pálcákról, mintha érző lények lennének – jegyezte meg Harry. – Mintha gondolkodnának.

– A pálca választja a varázslót – hangsúlyozta Ollivander. – Ez az egy tétel vitán felül áll a pálcamágia tanulmányozóinak körében.

– De azért tud az ember olyan pálcát is használni, ami nem választotta őt? – tudakolta Harry.

– Hogyne. Aki mágusnak született, szinte bármit képes varázsereje közvetítésének eszközévé tenni. Az igazán jó eredmény azonban a varázsló és a pálca kölcsönös affinitását feltételezi. Rejtélyekkel teli, bonyolult kapcsolatról van itt szó. Az első lépés a kezdeti rokonszenv, azután a közös és kölcsönös tapasztalatgyűjtés következik, a pálca tanul a varázslótól, a varázsló pedig a pálcától.

A tenger komor morajlással ostromolta a sziklás partot.

– Én ezt a pálcát erőszakkal szereztem meg Draco Malfoytól – mondta Harry. – Bízhatok benne, amikor használom?

– Úgy vélem, igen. A pálcatulajdonlás kényes kérdés, titokzatos törvények szabályozzák, de a zsákmányul ejtett pálcák rendszerint alávetik magukat új gazdájuk akaratának.

– Akkor nekem ezt kéne használnom? – Ron előhúzta a zsebéből Féregfark pálcáját, és átadta Ollivandernek.

– Gesztenyefa, sárkányszívhúr. Kilenc és egynegyed hüvelyk. Ezt a pálcát Peter Pettigrew számára kellett készítenem nem sokkal elrablásom után. Igen, ha elnyerte, ez a pálca nagyobb valószínűséggel szolgálja magát kielégítően, mint más idegen pálcák.

– És ez a szabály minden pálcára áll, ugye? – kérdezte Harry.

– Megkockáztatom, igen – felelte Ollivander, dülledt szemével Harry arcát kémlelve. – Mély titkokra irányulnak a kérdései, Potter úr. A pálcavarázs a mágia egy igen bonyolult, titkokkal teli ága.

– Akkor tehát nem szükséges megölni az előző tulajdonost ahhoz, hogy az ember egy pálca igazi birtokosa lehessen? – kérdezte Harry.

Ollivander nyelt egyet.

– Hogy szükségese? Nem, nem állítanám, hogy e célból szükséges volna ölni.

– De vannak legendák... – Harry szívverése felgyorsult, és erősödött a fájdalom a sebhelyében; érezte, tudta, hogy Voldemort elszánta magát, s immár tettekre váltja ötletét. – Legendák szólnak egy... vagy több olyan pálcáról, amelyek gyilkosság útján öröklődnek.

Ollivander elsápadt. A hófehér párna szinte világított hamuszürke arca körül. Dülledt, véreres szemei félelemmel teltek meg.

– Csak egy olyan pálca van – suttogta.

– És az az egy nagyon érdekli Tudjukkit, igaz? – kérdezte Harry.

– Ezt... hogyhogy...? – hebegte Ollivander, s tekintete Ron és Hermione felé röppent, mintha tőlük várna segítséget. – Ezt maga honnan tudja?

– Azt akarta megtudni öntől, hogyan lehetséges hatástalanítani a pálcáink közti kapcsolatot.

Rémület ült ki Ollivander arcára.

– Értse meg, kínzott engem! A Cruciatus-átokkal, nem... nem tehettem mást, el kellett mondanom neki mindent, amit tudok, mindent, amit sejtek!

– Megértem – nyugtatta meg Harry. – Beszélt neki az ikermagokról? Maga mondta neki, hogy elég, ha kölcsönkéri egy másik varázsló pálcáját?

Ollivander lassan bólintott. Szemlátomást letaglózta, hogy Harry mindezt tudja.

– De a módszer nem vált be – folytatta Harry. – Az enyém legyőzte a kölcsönkért pálcát. Tud erre valamiféle magyarázatot?

Ollivander a fejét ingatta, ugyanolyan lassan, ahogy előtte bólintott.

– Ilyenről soha... soha nem hallottam. A maga pálcája egészen rendkívüli dolgot művelt aznap este. Az ikermagok kapcsolata sem mindennapi jelenség, de hogy a pálcája miért tette tönkre a kölcsönkért pálcát, az végképp rejtély számomra...

– Szóba került az előbb az a másik pálca, amelyik gyilkosság útján cserél gazdát. Miután a pálcám azt a különös dolgot művelte, Tudjukki visszajött, és arról a másik pálcáról érdeklődött öntől, ugye?

– Honnan tudja?

Harry nem felelt a kérdésre.

– Igen, arról kérdezett – suttogta Ollivander. – Megparancsolta, hogy amit csak tudok, mindent mondjak el neki a pálcáról, amit egyesek Halálvesszőnek, mások a Végzet Pálcájának, megint mások a Pálcák Urának neveznek.

Harry vetett egy oldalpillantást Hermionéra. A lánynak leesett az álla.

– A Sötét Nagyúr – folytatta félelemmel teli hangon Ollivander – mindaddig maradéktalanul elégedett volt a tőlem kapott pálcájával – tiszafa-főnixtoll, tizenhárom és fél hüvelyk –, amíg tudomást nem szerzett az ikermagok kapcsolatáról. Most egy másik, erősebb pálcát keres, hogy le tudja győzni vele a magáét.

– Csakhogy nemsokára megtudja, vagy már meg is tudta, hogy a pálcám tönkrement – mondta csendesen Harry.

– Nem! – tiltakozott rémülten Hermione. – Azt nem tudhatja, Harry, honnan tudhatná...?

– Priori incantatem... A te pálcád és a kökénypálca is a Malfoy-házban maradt. Ha alaposabban megvizsgálják őket, ha megismételtetik velük a legutóbbi varázslataikat, mit fognak látni? Hogy a pálcád eltörte az enyémet, hogy próbáltad, de nem tudtad megjavítani, és hogy attól kezdve a kökénypálcát használtam.

Az a kevéske szín, ami a házba érkezésük óta visszatért Hermione arcába, most egy csapásra eltűnt. Ron szemrehányóan nézett Harryre, úgy dörmögte:

– Nem ez most a legfontosabb...

Ollivander Harryhez fordult:

– A Sötét Nagyúr nemcsak azért tökélte el, hogy megszerzi a Pálcák Urát, mert a maga vesztére tör, hanem mert hite szerint az a pálca tökéletesen sebezhetetlenné teszi.

– És ez igaz?

– Aki a Pálcák Urát birtokolja, sosem érezheti biztonságban magát – szögezte le Ollivander. – Mindazonáltal a gondolat, hogy a Halálvessző a Sötét Nagyúr tulajdonába kerülhet, nos, mindenképp... hátborzongató.

Harryben hirtelen felidéződtek a kétes érzések, amelyek első találkozásukkor ébredtek benne Ollivanderrel szemben. Dacára annak, hogy Voldemort fogságban tartotta és megkínozta, a sötét varázsló és a legendás pálca találkozásának gondolata szemlátomást legalább annyira lenyűgözte, mint amennyire elborzasztotta a pálcakészítőt.

– Tehát... ön szerint az a pálca valóban létezik? – kérdezte Hermione.

– Hát persze – válaszolta habozás nélkül Ollivander. – Sok évszázados története könnyűszerrel nyomon követhető. Igaz, vannak időszakok, nem is rövidek, amikor eltűnik a színről, mikor átmenetileg elvész vagy elrejtik, de később mindannyiszor újra felbukkan. Vannak bizonyos ismertetőjegyei, amelyek alapján a pálcatudomány művelői egyértelműen azonosítani tudják. Egy sor írott beszámolót ismerünk, amelyek a magam és más pálcakészítők megítélése szerint is hitelesnek tekinthetők.

– Nem lehetséges mégis, hogy az egész csak mítosz vagy gyermekmese? – kérdezte reménykedve Hermione.

– Nem – felelte határozottan Ollivander. – Azt nem tudom, hogy a Halálvessző valóban csak gyilkosság árán szerezhető-e meg – igaz, véres a története, de ezt indokolhatja pusztán az is, hogy áhított tárgy lévén felkorbácsolja a szenvedélyeket. Tény, hogy az a pálca rossz kezekbe kerülve veszélyt jelent. Lenyűgöző erejű varázsszerszám, s mint ilyen, szenvedélyes érdeklődésre tart számot mindnyájunk részéről, akik a pálcák mágikus képességeit kutatjuk.

Harry újabb kérdéssel rukkolt elő.

– Ollivander úr, ön mondta Tudjukkinek, hogy a Pálcák Ura Gregorovicsnál van?

Ollivander, ha lehet, még jobban elsápadt. Már-már úgy festett, mint egy kísértet.

– De hát... honnan...

– Ne törődjön vele, honnan tudom. – Harry sebhelyébe belenyilalt a fájdalom; egy pillanatra lehunyta a szemét, és Roxmorts sötét főutcáját látta. Ott fenn, északon még nem kelt fel a nap. – Ön mondta Tudjukkinek, hogy Gregorovicsnál van a pálca?

– Volt egy ilyen mendemonda – suttogta Ollivander. – Réges-régen, jóval a maga születése előtt hallottam. Pletyka volt, alighanem maga Gregorovics terjesztette. Gondolhatja, mennyire fellendíti az üzletet, ha az emberről úgy tudják, hogy tanulmányozza és reprodukálja a Pálcák Urának tulajdonságait!

– Igen, gondolom. – Harry felállt. – Még egy utolsó kérdés, Ollivander úr, azután hagyjuk pihenni. Mit tud a Halál ereklyéiről?

– A... a miről? – A pálcakészítő arca tökéletes értetlenséget tükrözött.

– A Halál ereklyéiről.

– Attól tartok, nem tudom, miről beszél. Van valami közük azoknak a varázspálcákhoz?

Harry belenézett a pálcakészítő aszott arcába, és elhitte neki, hogy nem színészkedik. Ollivander semmit sem tudott az ereklyékről.

– Köszönjük – mondta. – Nagyon köszönjük. Most elmegyünk, hogy pihenhessen.

Ollivander lesújtottnak tűnt.

– Kínzott engem! – fakadt ki. – A Cruciatus-átokkal... el sem tudja képzelni...

– De igen – mondta Harry. – Higgye el, el tudom képzelni. Most pihenjen, kérem. Köszönjük, hogy mindezt elmondta nekünk.

Harry, Ron és Hermione lementek a lépcsőn. Látták, hogy Bill, Fleur, Luna és Dean a konyhaasztalnál ülve teáznak. Mikor Harry megjelent az ajtóban, mind ránéztek, de ő csak biccentett nekik, és folytatta útját a kert felé. Ron és Hermione követték Kint a Dobby nyugvóhelyét jelző vöröses hant felé vették az irányt. Harrynek másodpercről másodpercre jobban fájt a sebhelye; nagyon nagy erőfeszítés árán volt csak képes kizárni agyából a tolakodó látomásokat, de tudta, hogy már nem kell sokáig kitartania. Úgy tervezte, gyorsan felvázolja barátainak az elméletét, azután átadja magát a víziónak, hogy megtudja, helytálló-e a teória.

– Valamikor régen Gregorovicsé volt a bodzapálca – fogott bele a magyarázatba. – Tudjukki kereste őt, láttam, és végül sikerült is felkutatnia. Kiderült, hogy a pálca már nincs Gregorovicsnál, mert Grindelwald ellopta. Azt nem tudom, hogyan jött rá Grindelwald, hogy a pálcát Gregorovicsnál találja, de ha Gregorovics volt olyan ostoba, és maga terjesztette a pálca hírét, akkor nyilván nem kellett túl sokat kombinálnia.

Voldemort a roxforti birtok kapuja előtt állt. Harry látta őt, és látott egy, a pirkadat előtti sötétségben lengve közeledő lámpát.

– Grindelwald hatalomszerzésre használta a Pálcák Urát, és egyre veszélyesebbé vált. Mikor Dumbledore rájött, hogy már csak ő állíthatja meg, kihívta párbajra, legyőzte, és elvette tőle a bodzapálcát.

– Dumbledore-é volt a Pálcák Ura? – hüledezett Ron. – De hát akkor... most hol van?

– A Roxfortban – felelte Harry. Már nagyon nehezére esett tudatával ott maradnia barátai mellett a szirttetőn.

– De hát akkor indulás! – kiáltott fel izgatottan Ron. – Menjünk, Harry, előzzük meg, hozzuk el a pálcát!

– Már késő. – Harry nem bírta tovább, keze közé szorította fejét, hátha az segít blokkolnia a rohamot. – Tudja, hol kell keresnie. Már ott is van.

– Harry! – háborgott Ron. – Mióta tudod ezt!? Minek vacakoltunk Ampókkal? Már elmehettünk volna... még most is elmehetünk...

– Nem. – Harry térdre rogyott a fűben. – Hermionénak van igaza. Dumbledore nem akarta nekem adni a pálcát. Nem akarta, hogy az enyém legyen. A horcruxokat kell felkutatnom.

– De Harry... a legyőzhetetlen pálca! – kesergett Ron.

– Nekem nem azt kell... nekem a horcruxokat kell...

Egyszerre hűvös és sötét lett a levegő; a napnak még csak a széle látszott a horizont fölött, s ő a hajnali homályban Piton oldalán haladt a roxforti birtokon a tó felé.

– A kastélyban találkozunk – mondta éles, jéghideg hangján. – Most hagyj magamra!

Piton fejet hajtott, és lobogó fekete köpenyében elsietett a kastély felé vezető ösvényen. Harry lassan továbbsétált, várta, hogy Piton alakja eltűnjön a távolban. Ne lássa se Piton, se más, hogy hova megy most. De a kastély ablakai sötétek voltak... s ha nem akarja, amúgy sem láthatja őt senki. Máris magára szórta a kiábrándító bűbájt, ami elrejtette őt még a saját szeme elől is.

Továbbsétált a tó partján; tekintetével simogatta a szeretett tájat, első birodalmát, jogos örökségét...

És itt van, a tó mellett, a tükörképe ott hullámzik a sötét vízen. A fehér márványsír... ez a felesleges, ronda szeplő a táj ismerős arcán. Megint érezte, hogy átjárja a hideg mámor, a jogos, célszerű pusztítás szigorú öröme. Felemelte régi tiszafa pálcáját – milyen stílusos, hogy épp ez lesz az utolsó nagyszerű tette.

A márvány kettétört, a sír feltárult. A lepelbe burkolt alak épp olyan hosszú és sovány volt, mint életében.

Újra felemelte a pálcát.

A lepel felhasadt, lehullott. A halott arca pergamenszerű volt, sápadt, beesett, de alig mutatta az enyészet jeleit. A görbe orron rajtahagyták a szemüveget. Kaján öröm éledt Voldemortban. Dumbledore keze összekulcsolva pihent a mellén, és ott volt az, amiért jött – a sírjában, a keze között.

Azt képzelte a vén bolond, hogy a márvány vagy a halál megőrzi neki a pálcát? Azt hitte talán, hogy ő, a Sötét Nagyúr nem mer a sírjába nyúlni? Pókláb-ujjaival lecsapott, és kihúzta a pálcát a halott Dumbledore kezéből. Ahogy a magasba emelte a varázsvesszőt, abból szikraeső hullott alá: a Pálcák Ura régi gazdájának teteme fölött csillogó fényparádéval köszöntötte új birtokosát.

Huszonötödik fejezet

Kagylólak

Bill és Fleur kagylóhéjakkal kirakott, meszelt falú háza egymagában állt egy tengerparti szikla tetején, megkapó szépségű, félreeső helyen. Bárhova ment Harry a kis házban vagy a kertben, mindenütt hallotta a tengert: a kicsapó és visszahúzódó hullámok monoton zaja olyan volt, akár egy alvó szörnyeteg lassú lélegzése. A következő pár napban Harry folyvást kereste az ürügyeket rá, hogy kiszökhessen a zsúfolt házból: vonzotta a szirttetőről nyíló kilátás, a végtelen tenger a végtelen ég alatt, és érezni akarta a hideg, sós szelet az arcán.

Döntése, hogy nem fut versenyt Voldemorttal a pálcáért, még mindig rémisztő súllyal nehezedett a lelkére. Amennyire emlékezett rá, ez volt életében az első eset, amikor azt határozta el, hogy nem cselekszik. Tele volt a lelke kétségekkel, s azokat Ron, ha együtt voltak, sosem mulasztotta el megfogalmazni.

– Dumbledore talán azt akarta, hogy fejtsük meg a jelképet, aztán keressük meg a pálcát... Lehet, hogy ha meg tudod fejteni a jelképet, akkor már méltó vagy az ereklyékre... Harry, ha Tudjukki tényleg a Pálcák Urát szerezte meg, akkor hogy a fenébe fogunk végezni vele?

Harry egyetlen hasonló kérdésre sem tudott válaszolni. Voltak pillanatok, amikor úgy érezte, őrültség, végzetes hiba volt hagynia, hogy Voldemort kirabolja a sírt. Nem tudott meggyőző magyarázatot adni rá, miért határozott így: számtalanszor felidézte az érveket, amelyek a döntéséhez vezettek, de egyre súlytalanabbnak érezte őket.

Furcsamód nemcsak Ron kétségei, de Hermione támogatása is a bizonytalanságát fokozta. A lány most már kénytelen volt tényként kezelni, hogy a bodzapálca létezik, de váltig állította, hogy gonosz tárgyról van szó, s hogy az a mód, ahogyan Voldemort a birtokába jutott, visszataszító.

– Te nem lettél volna képes rá, Harry – mondogatta. – Nem vitt volna rá a lélek, hogy kirabold Dumbledore sírját.

Harry számára azonban a sírrablásnál sokkal rémisztőbb volt az a gondolat, hogy talán félreértette Dumbledore szándékait. Úgy érezte, még mindig sötétben tapogatózik; elindult két út közül az egyiken, de folyton visszafelé tekingetett, gyötörte a kétség, hogy talán tévesen értelmezte a jelzéseket, a válaszúthoz érve talán mégis inkább a másik ösvényen kellett volna továbbmennie. Időről időre feltámadt benne a Dumbledore iránti harag: a ház alatti sziklát ostromló hullámok erejével öntötte el lelkét a keserű indulat amiatt, hogy Dumbledore magával vitte a sírba titkait.

– De vajon tényleg meghalt-e? – tette fel a kérdést Ron kagylólaki tartózkodásuk harmadik napján. Harry épp a messzeségbe bámult a kertet a szirtfoktól elválasztó fal fölött, mikor Ron és Hermione rátaláltak; nem igazán örült a felbukkanásuknak, mert egy porcikája sem kívánta, hogy belerángassák a vitájukba.

– Igen, Ron, meghalt. Ne kezdd megint ezt, nagyon kérlek!

– Nézzük a tényeket, Hermione. – Ron átbeszélt a makacsul a horizontot bámuló Harry arca előtt. – Az ezüst őzsuta. A kard. A szem, amit Harry a tükörben látott...

– Harry azt mondta, lehet, hogy csak képzelődött. Így van, Harry?

– Így.

– De mégse hiszed, hogy képzelődtél volna, igaz? – faggatta Ron.

– Igaz.

– Tessék! – vágta rá Ron, megelőzve Hermione keresztkérdését. – Szerinted kitől tudta meg Dobby, hogy a pincében vagyunk, ha nem Dumbledore-tól?

– Nem tudom... És te meg tudod mondani, hogyan küldhette hozzánk Dobbyt az a Dumbledore, aki közben a sírjában fekszik?

– Nem t’om, talán a kísértete csinálta.

– Dumbledore nem maradt itt kísértetként – jelentette ki Harry. Kevés dologban volt biztos Dumbledoreral kapcsolatban, de ebben igen. – Ő továbbment.

– Hogyhogy továbbment? – kérdezte Ron, de mielőtt Harry felelhetett volna, egy hang csendült a hátuk mögött.

– ‘Arry!

Fleur kijött utánuk a házból. Hosszú ezüstszőke haja lobogott a szélben.

– Ampók beszélni szerhetne veled, ‘Arry. Á legkiseb ‘álószobában ván, ázt mondjá, nem ákárjá, ‘ogy ki’állgásánák titeket.

Fleurnek nem volt ínyére, hogy a kobold üzeneteket küldözget vele, ez lerítt róla. Méltatlankodás és ingerültség sütött még abból is, ahogy megfordult, és elindult vissza a házba.

Úgy volt, ahogy Fleur mondta: Ampók valóban a három hálószoba közül a legkisebben várta a három jó barátot, abban, amelyikben Hermione és Luna aludtak. A kobold összehúzta az ablak előtt a piros pamutfüggönyt; az ég ragyogó fénye így tüzes izzásként szűrődött a szobába, mely ezáltal a sötétség szigete lett a levegős, világos házban.

– Meghoztam a döntésem, Harry Potter – szólt a kobold. Egy alacsony széken ült keresztbe tett lábbal, s hosszú ujjaival dobolt a karfán. – A Gringotts koboldjai szemében ez hitvány árulásnak minősül, mégis úgy döntöttem, segítek nektek.

– Fantasztikus! – örvendezett Harry. Végtelen megkönnyebbülés öntötte el. – Köszönjük, Ampók, nagyon-nagyon...

– Amennyiben megfizettek – tette hozzá fagyosan a kobold.

Harry meghökkent, habozott.

– Mennyit akar kapni? Van aranyam.

– Nem arany kell. Az nekem is van.

Ampók fehérje nélküli, szénfekete szemében mohó fény csillant.

– A kardot akarom. Griffendél Godrik kardját.

Harry jókedve elszállt.

– Azt nem kaphatja meg – felelte. – Sajnálom.

– Akkor bizony gond van – dörmögte a kobold.

– Egyezzünk meg valami másban – sietett javasolni Ron. – Lestrange-éknek biztos egy csomó klassz holmijuk van a széfben, bemegyünk, és azt választ magának, amit csak akar.

Ezzel nagy hibát követett el. Ampók elvörösödött a dühtől.

– Tolvajnak nézel engem, fiú? Nem tartok igényt olyan kincsre, ami nem az enyém.

– A kard a miénk...

– Nem igaz.

– Griffendélesek vagyunk, és Griffendél Godriké volt...

Ampók kihúzta magát.

– És kié volt, mielőtt Griffendélé lett?

– Senkié – felelte Ron. – Neki csinálták, nem?

– Nem! – fakadt ki dühösen a kobold. Hosszú ujját Ronra szegezte vádlón. – Az önhittséged, a rátartiságod beszél belőled, varázsló! Az a kard I. Ragnuké volt, tőle vette el Griffendél Godrik! Elveszett kincsünk, remekmívű koboldmunka! Jog szerint fajunkat illeti! A kard a szolgálatom bére, és ez az utolsó szavam!

Ampók szeme haragosan villogott. Harry váltott egy pillantást barátaival, azután így szólt:

– Meg kell vitatnunk az ajánlatát, Ampók. Kérnénk néhány perc türelmet.

A kobold mogorván biccentett.

A nappalit üresen találták. Harry homlokát ráncolva a kandallóhoz sétált. Törte a fejét, hogy mitévők legyenek.

– Jót röhög rajtunk – mondta a háta mögött Ron. – Tudja, hogy nem adhatjuk neki a kardot.

– Igaz, amit mondott? – fordult Hermionéhoz Harry. – Griffendél tényleg lopta a kardot?

– Nem tudom – felelte csüggedten a lány. – Tudtommal egyetlen beszámoló sem említi, hogy Griffendél lopta volna a kardot, de hát a történeti művek nem is nagyon szokták részletezni, hogy miket műveltek a varázslók más mágikus fajokkal.

– Kobold-koholmány – jelentette ki velősen Ron. – Ezeknek az a rögeszméjük, hogy a varázslók folyton kiszúrnak velük. Még örülhetünk, hogy Ampók nem valamelyikünk pálcáját követeli.

– A koboldoknak jó okuk van rá, hogy ne szeressék a varázslókat – szögezte le Hermione. – A történelem során sokszor brutálisan bántak velük.

– Azért ők se épp bolyhos kis nyuszikák – mondta Ron. – Egy csomó varázslót kinyírtak, és nem nagyon válogattak a módszerekben.

– És szerinted Ampóknak több kedve lesz segíteni nekünk, ha arról vitatkozunk vele, melyik faj aljasabb és vérszomjasabb?

Erre nem érkezett válasz, s egy ideig mindhárman töprengésbe merültek. Harry az ablakon kinézve Dobby sírját bámulta. Luna épp egy befőttesüvegre való sóvirágot helyezett el a fehér kő mellett.

– Oké – szólalt meg Ron, mire Harry rögtön felé fordult. – Ehhez mit szóltok? Azt mondjuk Ampóknak, hogy amíg be nem jutunk a széfbe, szükségünk van a kardra, de aztán megkaphatja. Ott viszont van egy másolat, nem igaz? Suttyomban kicseréljük a kettőt, és a másolatot adjuk neki.

– Ampók jobban tudja, melyik az igazi, mint mi – legyintett Hermione. – Ő volt az, aki észrevette, hogy hamisítvány került a széfbe!

– Jó, de mire észbe kap, lelépünk...

Hermione megsemmisítő pillantással nézett rá.

– Ez aljasság volna – mondta mély megvetéssel. – Átvernéd, miután a segítségét kértük? És még csodálkozol, hogy a koboldok utálják a varázslókat?

Ron fülig elvörösödött.

– Jól van, jól van! Nincs más ötletem, na! Tessék, szerinted mit csináljunk?

– Ajánljunk fel neki valami mást, valami hasonlóan értékeset.

– Zseniális ötlet. Megyek, előveszek egy másikat az ezeréves kardjaink közül, te meg szerzel díszdobozt hozzá, jó?

Egy időre megint hallgatásba süppedtek. Harry biztos volt benne, hogy ha fel tudnának ajánlani más, hasonló értékű kincset, a kobold akkor is a kardhoz ragaszkodna. Azt viszont semmiképp sem adhatják oda neki, hisz az az egyetlen, pótolhatatlan fegyverük a horcruxok ellen.

Egy hosszú pillanatra behunyta a szemét, és hallgatta a tenger zúgását. Nem szívesen hitte el Griffendélről, hogy lopta a kardot; Griffendél volt a mugli születésűek bajnoka, ő állt ki az aranyvér-mániás Mardekár ellen, és Harry mindig is büszke volt rá, hogy az általa alapított ház tagja lehet.

Kinyitotta a szemét.

– Lehet, hogy Ampók hazudik – szólalt meg. – Lehet, hogy nem igaz, amit Griffendélről állít. Miért higgyük el, hogy úgy történt, ahogy mondja?

– Nem mindegy? – vont vállat Hermione.

– Nem, nekem nem mindegy.

Vett egy nagy levegőt, és folytatta.

– Azt mondjuk neki, hogy megkapja a kardot, miután segített bejutnunk a széfbe – de arról egy szót se szólunk, hogy pontosan mikor kapja meg.

Ron szája lassan vigyorra húzódott. Hermione viszont felháborodva nézett Harryre.

– Nem tehetjük meg, hogy...

– Az övé lehet a kard – folytatta Harry –, de csak miután elintéztük az összes horcruxot. Utána eljuttatom neki. Nem szegem meg a szavamat.

– Addig még évek telhetnek el! – tiltakozott Hermione.

– Igen, de azt neki nem kell tudnia. És így nem hazudok neki... olyan nagyot.

Harry dacosan, de nem minden szégyenkezés nélkül nézett Hermione szemébe. Eszébe jutott a Nurmengard kapuja fölé vésett felirat: A nagyobb jóért. Elkergette a gondolatot. Van-e más választásuk?

– Nem tetszik az ötlet – jelentette ki Hermione.

– Nekem se tetszik, de nem tudok jobbat – felelte Harry.

– Szerintem meg zseniális – mondta Ron, és felállt. – Gyerünk, mondjuk meg neki!

Visszatértek a legkisebb hálószobába, és Harry előadta az ajánlatot, ügyelve arra, hogy a kard átadásának időpontjáról ne ejtsen szót. Amíg beszélt, Hermione mogorván bámulta a padlót – Harry mérges is volt rá, mert ezzel könnyen lebuktathatta volna őket. Ampók azonban minden figyelmét Harryre összpontosította.

– A szavadat adod, Harry Potter, hogy megkapom tőled Griffendél kardját, ha segítek nektek?

– Igen – felelte Harry.

– Kezet rá – mondta a kobold.

Kezet ráztak. Harry eltűnődött, vajon a két fekete szem kiolvasta-e a hátsó szándékot a tekintetéből. Végül Ampók hátralépett, összecsapta a kezét, és így szólt:

– Nna! Lássunk hozzá!

A dolog kísértetiesen hasonlított a minisztériumi kaland előtti tervezgetésre. A munka a legkisebb hálószobában zajlott, amit – Ampók kívánsága szerint – állandóan félhomályban tartottak.

– Csak egy alkalommal jártam Lestrange-ék széfjében – tájékoztatta őket Ampók –, amikor a hamis kardot kellett elhelyeznem ott. Az ősi kamrák egyikéről van szó. A nagy múltú varázslócsaládok a legmélyebb szinteken tartják kincseiket, az ottani széfek ugyanis a legnagyobbak és a legjobban őrzöttek...

Egy-egy alkalommal hosszú órákra bezárkóztak a kamraszerű szobába. A napok lassan hetekké szaporodtak, de még mindig újabb és újabb megoldandó problémákkal találták szemben magukat – ezek közé tartozott például az is, hogy Százfűléfőzet készletük erősen megcsappant.

– A maradék csak egy embernek elég – jelentette ki Hermione a lámpa előtt lötyögtetve a sűrű, sárszerű főzetet.

– Nem baj – mondta Harry, aki épp a legmélyebben futó alagutak Ampók rajzolta térképét tanulmányozta.

Mivel Harry, Ron és Hermione rendszerint csak az étkezésekkor került elő, a Kagylólak többi lakójának aligha kerülhette el a figyelmét, hogy készülnek valamire. Senki nem kérdezett semmit, de Harry az asztalnál gyakran érezte hármukon Bill töprengő, aggodalmas pillantását.

Ahogy múltak a napok, Harry egyre ellenszenvesebbnek tartotta a koboldot. Ampók meglepően vérszomjas hozzáállást tanúsított, nevetett, ha alacsonyabb rendű lények szenvedése került szóba, és mintha kimondottan örült volna annak, hogy a cél elérése érdekében esetleg erőszakot kell majd alkalmazniuk más varázslókkal szemben. Harry jól tudta, hogy két barátja sem rajong a koboldért, de jobbnak látták titkolni ellenszenvüket: egyelőre szükségük volt Ampókra.

A kobold idegenkedett tőle, hogy együtt étkezzen a társasággal. Hiába gyógyult meg a lába, elvárta, hogy továbbra is a szobájában szolgálják fel neki az ételt, akárcsak a még mindig ágyhoz kötött Ollivandernek. Végül Bill (Fleur egy heves kitörését követően) felment, és közölte vele, hogy erről a kiváltságról le kell mondania. Attól fogva Ampók is a zsúfolt asztalnál étkezett, noha nem azt ette, amit a többiek – csak nyers húst, gyökereket és bizonyos fajta gombákat volt hajlandó fogyasztani.

Harry önmagát tartotta felelősnek az egész helyzetért: elvégre ő ragaszkodott hozzá, hogy Ampók a Kagylólakban maradjon, sőt miatta kellett az egész Weasley-családnak elrejtőznie, és ő tehetett róla, hogy Bill, Fred, George és Mr Weasley nem dolgozhatnak.

– Nagyon sajnálom – fordult Fleurhöz egy viharos áprilisi estén, vacsorakészítés közben. – Nem akartam ennyi kellemetlenséget okozni.

Fleur éppen munkába állított néhány kést, hogy azok felvágják a hátszínt Ampóknak és Billnek, aki Greyback támadása óta véresen szerette a húst.

A kések szorgalmasan dolgoztak Fleur háta mögött, s a fiatalasszony az idő tájt mindig kissé ingerült arcán ellágyultak a vonások.

– Megmentetted á ‘úgom életét, ‘Arry. Ezt sosem felejtem el neked.

Harry tudta, hogy ez nem teljesen igaz, de pillanatnyilag nem érezte fontosnak hangsúlyozni, hogy Gabrielle igazából nem volt életveszélyben.

– Egyébként is – folytatta Fleur, miközben rábökött pálcájával a tűzhelyen álló láboskára, amiben erre nyomban rotyogni kezdett a mártás –, Ollivanderh úrh má este átköltözik Murhielhez. Ez könnyebbség. Á kobold – Ampókot említve Fleur kicsit összevonta a szemöldökét – leköltöz’et á földszintrhe, te, Rhon és Dean pedig megkápjátok ázt á szobát.

– Jó nekünk a nappaliban – felelte gyorsan Harry. Tudta, hogy Ampók aligha tartaná megfelelő fekhelynek a kanapét, márpedig a kobold kényelmének biztosítása a terv fontos része volt. – Elvagyunk, ne aggódj miattunk. – Mikor Fleur tiltakozni akart, folytatta: – Ron, Hermione meg én se leszünk már sokáig a terhetekre. Hamarosan elmegyünk.

– Mit beszélsz? – vonta össze a szemöldökét Fleur, s pálcája megállt a levegőben egy serpenyőnyi ételt lebegtetve. – Semmiképp se me’ettek el! Itt biztonságba’ vágytok!

Ezek a mondatok túlságosan is Mrs Weasleyt idézték, s Harry örült, hogy épp kinyílt a hátsó ajtó. Luna és Dean léptek be a szemerkélő esőtől vizes hajjal s egy-egy öl uszadék fával a karjukon.

– ...és egészen kicsi füle – mondta épp Luna. – Apa azt mondja, kicsit olyan, mint a vízilóé, csak lila és szőrös. És ha magadhoz akarod hívni őket, dúdolni kell. A keringő a kedvencük, de csak a lassút szeretik...

Dean zavartan vonogatta a vállát, mikor elhaladt Harry mellett; követte Lunát az étkezőként is használt nappaliba, ahol Ron és Hermione épp vacsorához terítettek. Harry kihasználta a kínálkozó alkalmat, hogy megszökhet Fleur kérdései elől: felkapott két kancsó sütőtöklevet, és követte barátait.

– ...és ha egyszer eljössz hozzánk, majd megmutatom a szarvat, amiről apa írt. Még én sem láttam, mert a halálfalók lerángattak a Roxfort Expresszről, úgyhogy nem tudtam otthon karácsonyozni – csicseregte Luna, miközben Deannel megrakták a tüzet.

– De hisz mondtuk már – szólt oda neki Hermione –, az nem szapirtyó szarva volt, hanem randalóré, és felrobbant...

– Á nem, szapirtyószarv volt az, apa ért hozzá – bizonygatta derűs nyugalommal Luna. – És most már szerintem újra ép, mert azok regenerálódnak.

Hermione fejcsóválva folytatta a villák elhelyezését az asztalon. Közben megjelent a lépcsőn Bill és Ollivander, előbbi egy jókora bőrönddel a kezében. A pálcakészítő még mindig nagyon gyenge volt, Billnek támogatnia kellett őt.

– Hiányozni fog, Ollivander úr – lépett az öreghez Luna.

– Maga is nekem, kedvesem. – Ollivander megfogta a lány vállát. – El se mondhatom, mennyi vigaszt jelentett nekem a társasága azon a szörnyű helyen.

– Au revoir, Ollivander úrh – mondta Fleur, és csókot nyomott az öreg két orcájára. – Megkérh’etném árrhá á szívességrhe, hogy ádjon át egy somágot Murhiel néninek? Még nem ádtám visszá á diádémját.

– Megtisztelő a feladat – biccentett Ollivander. – Ez a legkevesebb, amit a szívélyes vendéglátásért cserébe tehetek.

Fleur elővett egy kopott bársonydobozt, és kinyitotta, hogy megmutassa tartalmát a pálcakészítőnek. A diadém felragyogott az alacsonyan függő lámpa fényében.

– Holdkő és gyémánt – állapította meg Ampók, aki úgy surrant be a szobába, hogy Harry észre se vette. – Koboldok készítették, nemde?

– És varázslók fizettek érte – dörmögte Bill, mire a kobold alig leplezett, kihívó pillantást vetett rá.

Erős szélroham feszült a ház ablakainak, amint Bill és Ollivander elindult az éjszakában. A többiek az asztal köré zsúfolódtak; könyök a könyökhöz ért, mozdulni is alig volt helyük, úgy láttak neki az evésnek. A kandallóban ropogott és pattogott a tűz. Harry észrevette, hogy Fleur csak játszik az étellel, s percenként az ablak felé pillant; még az első fogással sem végeztek azonban, amikor vissza is tért a szél kócolta hajú Bill.

– Minden rendben van – fordult Fleurhöz. – Ollivander beköltözött, apa és anya üdvözletüket küldik. Ginny is üdvözöl. Fred és George a tébolyba kergetik Muriel nénit: a hátsó szobában még mindig bagoly-csomagküldő szolgálatot működtetnek. De a diadémnak örült a néni. Közölte, hogy már azt hitte, elloptuk.

– Charmante á néni, min’ mindig – mondta bosszúsan Fleur, majd egy pálcaintéssel felemelte az asztalról és halomba gyűjtötte a használt tányérokat, elkapta őket, és kisietett velük a szobából.

– Apa is készített egy diadémot – szólalt meg Luna. – Illetve az inkább korona.

Ron elkapta Harry pillantását, és elvigyorodott. Mindketten a Xenophiliusnál látott nevetséges fejdíszre gondoltak.

– Hollóháti elveszett diadémját próbálja rekonstruálni. Úgy gondolja, már rájött, mik voltak a legfontosabb részei. Mióta kiegészítette a pörgencsszárnnyal, tényleg sokkal jobban működik...

Valaki megdöngette a bejárati ajtót. Minden fej arra fordult. Fleur rémült arccal berohant a konyhából, Bill felpattant, és az ajtóra szegezte a pálcáját; Harry, Ron és Hermione ugyanúgy tett. Ampók suttyomban bemászott az asztal alá.

– Ki az? – szólt ki Bill.

– Remus John Lupin! – szűrődött be egy hang az üvöltő szélből. Félelem remegtette meg Harry szívét: mi történhetett? – Vérfarkas vagyok, a feleségem Nymphadora Tonks. Te vagy a Kagylólak titokgazdája, magad mondtad meg a címet azzal, hogy szükség esetén idejöhetek!

– Lupin – motyogta Bill, és az ajtóhoz sietett.

Lupint szinte belökte a küszöbről a vihar. Utazóköpenyt viselt, arca falfehér, őszülő haja szélfútta volt. Egy gyors pillantással számba vette, kik vannak jelen, aztán így kiáltott fel:

– Fiú! A Ted nevet kapta, Dora apja után!

– Mi...? Tonks...? Megszületett a baba!? – pattant fel Hermione.

– Igen! Megszületett a baba! – harsogta Lupin. Megkönnyebbült sóhajok és örömkiáltások hangzottak fel az asztal körül. – Éljen! Gratulálunk! – tapsikolt Hermione és Fleur. – Kisbaba? Nahát! – ámuldozott Ron, mintha sose hallott volna még ilyen csodát.

– Igen... igen... kisfiú – ismételte a boldogságtól kótyagos Lupin. Megkerülte az asztalt, és úgy ölelte keblére Harryt, mintha semmi sem történt volna köztük a Grimmauld téri ház alagsorában. Aztán elengedte őt, és megkérdezte:

– Leszel a keresztapja?

– É-én?

– Te, te, hát persze... téged szeretnénk, Dora is...

– Hát persze... te jó ég...

Harryt megszédítette az öröm és az elképedés. Bill elsietett borért, Fleur pedig unszolta a váratlan vendéget, hogy koccintson a társasággal.

– Nem maradhatok sokáig, vissza kell mennem – szabadkozott Lupin. Harry sosem látta még ilyen kisimultnak az arcát – a boldogságtól mintha éveket fiatalodott volna. – Köszönöm, Bill, köszönöm.

Bill sietve kitöltötte a bort, és valamennyien magasra emelték kelyhüket.

– Teddy Remus Lupinra – mondta Lupin –, a jövő nagy varázslójára!

– És kirhe ‘ásonlít? – érdeklődött Fleur.

– Szerintem Dorára, szerinte meg rám. A haja – már amennyi van neki – a születésekor fekete volt. Azóta vörös lett, és mire hazaérek, alighanem szőke lesz. Andromeda azt mesélte, Tonks haja is a születése napja óta váltogatja a színét. – Lupin kiürítette kelyhét. – Jó, nem bánom, még egy kortyot – tette hozzá, mikor Bill odalépett hozzá a palackkal.

A szél a kis ház falait csapkodta, a tűz ropogva lángolt, és Bill hamarosan újabb üvegből húzta ki a dugót. A hír mindannyiukat felvillanyozta: az új élet ígéretétől – ha csak néhány percre is – üldözöttekből győztesekké váltak. Egyedül a koboldot hagyta hidegen az örömhír; ő egy idő múlva fel is somfordált immár egyedül használt hálószobájába. Harry azt hitte, ez csak neki tűnt fel, de azután látta, hogy Bill tekintete is követi a lépcsőn haladó Ampókot.

– Nem... nem... most már tényleg vissza kell mennem – hárította el végül a sokadik pohár bort Lupin. Felállt, és magára öltötte úti köpenyét. – Ég veletek, minden jót... Ha tudok, pár nap múlva hozok képeket. Nagyon fognak örülni, ha mesélek rólatok...

Lupin összegombolta köpenyét, aztán megölelte a nőket és kezet rázott a férfiakkal, majd, változatlanul sugárzó arccal, kifordult a viharos éjszakába.

– Ezt nevezem! – szólt örvendezve Bill, amint ő és Harry edényekkel a kezükben a konyhába léptek. – Keresztapa leszel! Gratulálok, ez nagy megtiszteltetés!

Miközben Harry letette a magával hozott üres kelyheket, Bill behúzta a konyha ajtaját, kizárva a többiek zsibongását – az ünneplés ugyanis Lupin távozása után is folytatódott.

– Már egy ideje keresem az alkalmat, hogy négyszemközt szót válthassak veled, Harry. – Bill habozott. – Valamit tervezel Ampókkal.

Ez kijelentés volt, nem kérdés, s Harry feleslegesnek érezte tagadni a dolgot, szótlanul nézett hát Billre.

– Jól ismerem a koboldokat – folytatta a fiatalember. – A Roxfort után rögtön a Gringottshoz kerültem, s végig együtt dolgoztam velük. Vannak kobold barátaim – ha lehet szó barátságról varázsló és kobold között –, vagy legalábbis vannak koboldok, akiket jól ismerek és kedvelek. – Bill megint tétovázott. – Mit kértél Ampóktól, Harry, és mit ígértél neki cserébe?

– Ne haragudj, Bill, nem mondhatom meg.

A hátuk mögött kinyílt a konyhaajtó – Fleur érkezett további üres kelyhekkel.

– Várj, kérlek – fordult hozzá Bill. – Csak egy perc.

Fleur kihátrált, és becsukta az ajtót, Bill pedig újra Harryhez fordult.

– Akkor csak annyit mondok, hogy ha alkut kötöttél Ampókkal, és különösen, ha abban az alkuban valamilyen kincs is szerepel, légy nagyon óvatos. A koboldoknak a tulajdonjogról, a fizetségről és a tartozásról vallott felfogása gyökeresen különbözik a mienktől.

Kellemetlen érzés ébredt Harryben – mintha egy kis kígyó mozdult volna meg benne.

– Mire célzol? – kérdezte.

– Két merőben különböző fajról beszélünk – magyarázta Bill. – A varázslók és a koboldok kapcsolatát évszázadok óta konfliktusok terhelik – ezt te is tudod, tanultad mágiatörténetből. Mindkét oldal elkövette a maga bűneit – eszemben sincs azt állítani, hogy mi, varázslók ártatlanok volnánk. A lényeg az, hogy vannak koboldok – a Gringotts-beliek között különösen sok –, akik azt vallják, hogy ha aranyról, kincsről van szó, a varázslók teljességgel megbízhatatlanok, nem tisztelik a koboldok tulajdonjogát.

– Én tisztelem... – kezdte Harry, de Bill a fejét rázta.

– Én a kobold-felfogás szerinti tulajdonjogról beszélek. Ezt a dolgot csak az értheti, aki sokat volt együtt koboldokkal. Ők azt vallják, hogy egy tárgy nem azé, aki megvásárolta, hanem azé, aki készítette. Így az ő szemükben minden koboldmunka jogos tulajdonosai a koboldok.

– De hát ha eladták...

– Akkor a tárgy kölcsönbe került ahhoz, aki fizetett érte. Ők így gondolják, és elfogadhatatlan számukra, hogy a varázslók továbbörökítik a kobold készítette tárgyakat. Láthattad, milyen rosszalló képet vágott Ampók a diadém láttán. Gyanítom, hogy legvaskalaposabb fajtársaihoz hasonlóan ő is azt vallja, hogy az eredeti vásárló halála után az ékszert vissza kellett volna szolgáltatni a koboldoknak. Az ő szemükben lopást követ el, aki megörököl és további fizetés nélkül megtart egy koboldok készítette tárgyat.

E szavak hallattán Harrynek az a kellemetlen érzése támadt, hogy Bill többet tud vagy sejt, mint amennyit elárul.

– Mindezzel csak azt akarom mondani – fejezte be Bill, kezét a nappaliba nyíló ajtó kilincsére téve –, hogy vigyázni kell, miben állapodik meg az ember egy kobolddal. Még a Gringottsba betörni is veszélytelenebb dolog, mint megszegni a koboldnak tett ígéretet.

Bill kinyitotta az ajtót.

– Aha – bólogatott Harry. – Értem. Kösz. Észben fogom tartani.

Miközben Bill nyomában visszatért a többiekhez, valami, nyilván az elfogyasztott bor, azt a furcsa gondolatot plántálta a fejébe, hogy ha így folytatja, a kis Teddy Lupinnak épp olyan zabolátlan keresztapja lesz, amilyen neki volt Sirius személyében.

Huszonhatodik fejezet

Gringotts

A terv készen állt, az előkészületek lezárultak; a legkisebb hálószoba kandallójának párkányán egy üvegfiolában türelmesen várakozott a Malfoy házban Hermione pulóverén ragadt vastag, hosszú fekete hajszál.

– És az ő pálcáját fogod használni – bökött a fejével a diófa pálcára Harry –, szóval szerintem eléggé élethű utánzat leszel.

Hermione úgy vette kezébe a pálcát, mintha attól tartana, hogy az megszúrja vagy az ujjába harap.

– Utálom... – motyogta –, irtózom tőle. Nem tudom megszokni a fogását, nem is működik nekem rendesen... Olyan, mintha belőle fognék egy darabot.

Harry akaratlanul is felidézte, miket mondott neki Hermione, mikor ő panaszolta, hogy a kökénypálca ellenszenves neki, és nem is működik úgy, mint a sajátja: győzködte, hogy csak képzelődik, gyakorlás kérdése az egész... Mivel azonban a tervezett gringottsi akció előestéjén nem akart veszekedést, eltekintett attól, hogy visszaküldje a fenti tanácsokat a feladónak.

– Viszont segít jobban átélni a szerepedet – vélekedett Ron. – Gondolj bele, miket tett ez a pálca!

– Pont erről van szó! – kesergett Hermione. – Ez a pálca kínozta meg Neville szüleit és még ki tudja hány embert! Ez a pálca ölte meg Siriust!

Harry erre eddig nem is gondolt, s most hirtelen heves késztetést érzett, hogy kettétörje vagy széthasítsa a pálcát Griffendél kardjával, mely még kéznél is lett volna, ott állt ugyanis a háta mögötti falnak támasztva.

– Annyira hiányzik a saját pálcám! – panaszolta Hermione. – Bár nekem is csinált volna egy másikat Ollivander!

Ollivandertől aznap reggel érkezett egy új pálca Luna számára. A lány most is azt próbálgatta kint a hátsó kert füvén, a kellemes késő délutáni napsütésben. Dean, akinek a pálcája a fejvadászok martaléka lett, bánatosan nézte őt.

Harry rápillantott a Draco Malfoytól szerzett galagonyapálcára. Meglepve, de örömmel tapasztalta, hogy jobban tudja használni, mint Hermionéét. Ha arra gondolt, amit Ollivander a pálcák titkairól mondott, azt is sejtette, mi okozhatja Hermione problémáját: az, hogy nem ő maga vette el a diófa pálcát Bellatrixtól, így az nem pártolt át hozzá.

Kinyílt a kis hálószoba ajtaja, és belépett Ampók. Harry közelebb húzta magához Griffendél kardját, de nyomban meg is bánta, hogy így tett, mert látta, hogy a kobold észrevette ösztönös mozdulatát. Hogy feledtesse a kínos pillanatot, így szólt:

– Elintéztük, amit még kellett. Szóltunk Billnek és Fleurnek, hogy holnap elmegyünk, és kértük, hogy ne keljenek fel búcsúzkodni.

Ez fontos mozzanat volt: Billnek és Fleurnek célszerű volt minél kevesebbet tudniuk vagy akár csak gyanítaniuk a tervezett akcióról, márpedig Hermionénak még indulás előtt át kellett alakulnia Bellatrixszá. Harry azt is közölte házigazdáikkal, hogy nem jönnek vissza. Perkins sátrát elvesztették aznap este, mikor a fejvadászok elfogták őket, de Billtől kaptak egy másikat kölcsönbe. Az új sátor immár a többi úti holmi között pihent a gyöngyös táskában, amit Hermione azzal a Harry elismerését kivívó módszerrel rejtett el a fejvadászok elől, hogy beledugta a zoknija szárába.

Harry előre tudta, hogy hiányozni fog neki Bill, Fleur, Luna és Dean, csakúgy mint az utóbbi néhány hétben élvezett kényelem, mégis örült neki, hogy végre kiszabadul a Kagylólakból. Nyomasztotta a bezártság és az állandó titkolózás, belefáradt abba, hogy naphosszat a kicsi és sötét hálószobában kell kuksolniuk – mindenekelőtt pedig meg akart végre szabadulni Ampóktól. Épp csak azt nem tudta, mikor és miként rázhatják le a koboldot anélkül, hogy át kellene adniuk neki a kardot. A problémát még csak megvitatni sem volt lehetőségük, mivel Ampók öt percnél hosszabb időre sosem hagyta magukra őket.

– Leckéket adhatna anyámnak – dohogott Ron, mikor sokadszorra is megpillantották a hosszú koboldujjakat a nyíló ajtó szárnyán. Ampók viselkedését Harry – Bill figyelmeztetésére is gondolva – csak azzal tudta magyarázni, hogy a kobold nem bízik bennük. Hermione továbbra is hevesen ellenezte a tervezett átverést, így tőle aligha lehetett elvárni, hogy a megvalósítás módjain törje a fejét, Ron pedig fene tudja, majd csak összehozzuk valahogy szintű megnyilvánulásokkal vette ki a részét a ritka Ampókmentes percek ötletbörzéiből.

Aznap éjjel Harry rosszul aludt. Kora hajnalban, mikor végleg kiment a szeméből az álom, megpróbálta felidézni, mit érzett a minisztériumi kalandjuk előestéjén. Úgy emlékezett, akkor elszántság és szinte örömteli izgalom töltötte el. Most újra meg újra szorongás fogta el, kétségek kínozták; nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy a dolognak rossz vége lesz. Hiába győzködte magát, hogy a tervük jó, hogy Ampók tudja, mire számíthatnak, s hogy alaposan felkészültek minden várható nehézségre – nyugtalansága nem múlt el. Egyszer-kétszer hallotta, hogy Ron megmoccan; le merte volna fogadni, hogy barátja is ébren van, de mivel Dean ott aludt velük a nappaliban, nem beszélhetett vele.

Fellélegzett, mikor elérkezett a hat óra. Ron meg ő kibújtak hálózsákjukból, felöltöztek a félhomályban, majd kilopóztak a kertbe, hogy ott a megbeszélés szerint találkozzanak Hermionéval és Ampókkal. Csípősen hűvös volt a levegő, de a májusi hajnal legalább a széltől megkímélte őket. Harry felnézett az égre, ahol még halványan világítottak a csillagok, és elhallgatta a szikla tövét csapkodó hullámokat – tudta, hiányozni fog neki a zajuk.

Dobby sírján a vörös föld már kicsiny hajtásoktól zöldellt, azt ígérve, hogy nyárra a hantot virágok borítják majd. A feliratos fehér kő máris kopottabbnak tűnt. Harry most már belátta, hogy aligha találhattak volna szebb nyughelyet Dobby számára, viszont mardosta a szomorúság a gondolatra, hogy itt kell hagynia a manót. A sírra pillantva megint felmerült benne a kérdés, vajon hogyan szerzett tudomást Dobby szorult helyzetükről. Miközben ezen tűnődött, szinte öntudatlanul a nyakában lógó erszényhez emelte a kezét, és kitapintotta benne a tükördarabot, amiben a Malfoy ház pincéjében megpillantotta Dumbledore szemét. Azután kinyílt egy ajtó a háta mögött, és ő megfordult a zajra.

Bellatrix Lestrange közeledett felé a pázsiton, Ampók társaságában. A Grimmauld térről magukkal hozott régi talárok egyikét viselte, annak a belső zsebébe tömködte bele menet közben a kis gyöngyhímzett táskát. Harry jól tudta, hogy az átváltozott Hermionét látja, mégis megborzongott az undortól. A nő magasabb volt, mint ő, hosszú fekete haja a hátára hullott, tekintete gőgöt és megvetést tükrözött. Mikor azonban megszólalt, érződött, hogy Hermione beszél Bellatrix hangján.

– Undorító íze volt, rosszabb, mint gurgyökéré! Jól van, Ron, gyere, hadd csináljalak meg...

– De ne legyen túl hosszú a szakállam, jó?

– Jaj, maradj már, nem szépségversenyre megyünk...

– Nem azért, hanem mert zavar, ha lelóg! És az orrom rövid legyen, olyan, amilyen legutóbb.

Hermione sóhajtva munkához látott, és folyamatos motyogás közepette a felismerhetetlenségig elváltoztatta Ron külsejét. Úgy döntöttek, kitalált személyt csinálnak a fiúból, abban bízva, hogy Bellatrix gonosz aurája elégséges védelmet nyújt majd neki. Harrynek és Ampóknak a terv szerint a láthatatlanná tévő köpeny rejtekében kellett maradniuk az akció idején.

– Így ni! – mondta végül Hermione. – Hogy tetszik, Harry?

Harry elváltoztatott külsejével is felismerte ugyan Ront, de úgy vélte, csak azért, mert eleve tudta, hogy ő az. Ron haja immár hosszú és hullámos volt, sűrű barna szakállat és bajuszt viselt, szeplői eltűntek, orra kurta és széles, szemöldöke bozontos volt.

– Nem épp az esetem, de megteszi – mondta Harry. – Akkor indulhatunk is?

Mindhárman vetettek még egy búcsúpillantást a halványuló csillagok alatt álló sötét, néma Kagylólakra, azután megfordultak, és elindultak kifelé a kertből. A falon túl, kívül húzódott a vonal, a Fidelius-bűbáj hatókörének széle, amin túl már dehoppanálhattak. Mikor maguk mögött tudták a kertkaput, Ampók megszólalt:

– Most már felveszel, Harry Potter?

Harry lehajolt; a kobold felmászott a hátára, és összefűzte a kezét Harry torka előtt. Nem volt nagy súlya, de Harry viszolygott az érintésétől és zavarta a kobold meglepően erős szorítása. Hermione elővette a gyöngyös táskából a láthatatlanná tévő köpenyt, és rákanyarította kettejükre.

– Tökély – mondta, miután végignézett Harry hűlt helyén. – A cipőd is eltűnt. Indulhatunk.

Harry Ampókkal a hátán megpördült, s közben teljes erőből a Foltozott Üstre, az Abszol út bejáratánál épült fogadóra koncentrált. A kobold még erősebben kapaszkodott belé, mikor beszippantotta őket a préselő sötétség. Néhány másodperc múlva Harry talpa aszfaltnak ütközött, s pislogó szeme előtt feltűnt a Charing Cross Road képe. Mit sem sejtő muglik siettek el mellette, kora reggeli zárkózottsággal az arcukon.

A Foltozott Üst ivóhelyisége majdnem üres volt. Tom, a görbe hátú, fogatlan kocsmáros poharat törölgetett a söntés mögött. Egy távoli sarokban két varázsló üldögélt; halk beszélgetésüket megszakítva rápillantottak a belépő Hermionéra, azután még mélyebben behúzódtak az árnyékba.

– Madam Lestrange – dörmögte alázatos főhajtással Tom, mikor Hermione elhaladt mellette.

– Jó reggelt – köszönt a lány. A köpeny alatt rejtőző, Ampók-hátizsákos Harry elosontában csodálkozást vett észre a fogadós arcán.

– Túl barátságos vagy – súgta Hermione fülébe, mikor kiléptek a fogadó kicsiny hátsó udvarára. – Tekints mindenkit undok söpredéknek!

– Jól van, jól van!

Hermione elővette Bellatrix pálcáját, és rákoppintott vele az előttük magasodó jellegtelen falra. A téglák azon szempillantásban pörögni és kavarogni kezdtek, s táguló lyuk jelent meg köztük. A nyílás végül boltíves átjáróvá szilárdult, melyen túl a macskaköves Abszol út terült el.

A varázslóutca csendes volt. A boltok többsége még nem nyitott ki, s csak itt-ott nézegette egy-egy korai érdeklődő a kirakatokat. A girbegurba, macskaköves utca ebben az állapotában cseppet sem hasonlított arra a zsibongó, élettel teli helyre, amit Harry oly sok éve, roxforti beiratkozása előtt felkeresett. Legutóbbi ittjárta óta sok régi boltot felszámoltak, szép számmal létesültek viszont új, a fekete mágiára specializálódott üzletek. Számos kirakatról saját kiragasztott képe nézett rá; mindegyik az 1. sz. nemkívánatos személy feliratot viselte.

Szinte minden kapualjban rongyos emberek kuporogtak. Panaszos hangon szólongatták a járókelőket, alamizsnáért könyörögtek, s bizonygatták, hogy ők is varázslók. Egyikük átvérzett kötést viselt a fél szemén.

Az átjárón belépő kis csapat megindult az utcán, s a koldusok észrevették Hermionét. Mint tűz elől a jég, úgy menekültek az útjából, kámzsájukba rejtve arcukat. Hermione csodálkozva nézett utánuk, mígnem egyszer csak az útjába tántorodott az átvérzett kötéses koldus.

– A gyerekeim! – harsogta ujját Hermionéra szegezve. Visításba csukló repedtfazék-hangja tébolyodottan csengett. – Hol vannak a gyerekeim!? Mit csinált velük az urad!? Te tudod! Te tudod!

– Én... én nem... – hebegte Hermione.

A koldus rávetette magát, a torka után kapott – de egy durranást s egy vörös villanást követően már repült is hátrafelé, hogy ájultan terüljön el az utca kövén. Ron előreszegezett pálcával állt, szakálla alatt döbbenetbe torzult az arca. Az utca mindkét oldalán arcok tűntek fel az ablakokban; egy kis csapatnyi jól öltözött járókelő összekapta talárját, és futólépésben távozott az incidens színhelyéről.

Ennél feltűnőbb Abszol úti bevonulást akarva se rendezhettek volna maguknak. Harrynek megfordult a fejében, hogy talán jobb volna visszavonulniuk és kiötleniük egy másik tervet. Mielőtt azonban megvitathatták volna a helyzetet, kiáltás harsant mögöttük.

– Nohát! Madam Lestrange!

Harry gyors hátraarcot csinált, fojtóbb kapaszkodásra késztetve Ampókot. Egy magas, sovány varázsló sietett feléjük Hosszú, keskeny orra volt, fejét őszülő bozont koronázta.

– Ez Travers – sziszegte Harry fülébe a kobold. Harrynek hirtelen nem jutott eszébe, kicsoda is az a Travers, Hermione pedig kihúzta magát, és a tőle telhető legnagyobb gőggel így szólt:

– Mit óhajt tőlem?

Travers megtorpant, arcára meghökkenés ült ki.

– Ez is egy halálfaló! – suttogta Ampók, s Harry gyorsan odaoldalazott Hermionéhoz, hogy a fülébe továbbítsa az információt.

– Csupán köszönteni akartam magát – felelte kissé sértődötten Travers –, de amennyiben zavarom...

Harry most már felismerte a hangot: Travers volt az egyik halálfaló, aki megjelent Xenophilius házában.

– Nem, nem, szó sincs róla, Travers – igyekezett kijavítani hibáját Hermione. – Hogy van?

– Meg kell vallanom, csodálkozom, hogy itt látom, Bellatrix.

– Csodálkozik? Miért?

– Nos... – Travers köhintett. – Úgy hallottam, hogy a Malfoy kúria lakói nem léphetnek ki a házból a... nos, a szökés óta.

Harry drukkolt, hogy Hermione meg tudja őrizni lélekjelenlétét. Ha ez igaz, ha Bellatrix nem mutatkozhatna nyilvános helyen...

– A Sötét Nagyúr kegyelmes azokkal, akiknek hűsége minden próbát kiállt – zengte Hermione pompásan utánozva Bellatrix fennkölt modorát. – Maga, Travers, nyilván nem számíthatna hasonló jóindulatra tőle.

A megjegyzés szemlátomást sértette a halálfalót, de egyúttal elaltatta a gyanakvását. Tekintete most a Ron elkábította férfira siklott.

– Mit művelt a senkiházi?

– Nem számít, meglakolt érte – felelte szenvtelenül Hermione.

– Bosszantóak tudnak lenni ezek a pálcátlanok – jegyezte meg Travers. – Ha csak koldulnak, az még elmegy, de a múlt héten az egyik nem átallt azzal zaklatni, hogy nyújtsak be minisztériumi fellebbezést az ügyében. Boszorkány vagyok, uram, boszorkány vagyok, engedje, hogy bebizonyítsam! – cincogta gúnyosan Travers. – Mintha bizony elvárta volna, hogy kölcsönadjam neki a pálcámat... apropó, Bellatrix – váltott kíváncsira –, maga kinek a pálcáját használja? Úgy hallottam, a magáé...

– Itt van a pálcám – jelentette ki fagyosan Hermione, és felmutatta Bellatrix pálcáját. – Nem tudom, kiknek a pletykáit hallgatja maga, Travers, de úgy látom, alaposan félretájékoztatták.

Traverst meghökkentette az ellentámadás. Ronra siklott a tekintete.

– Bemutatná a tisztelt barátját? Még sosem volt szerencsém hozzá.

– Az úr Dragomir Despard – közölte Hermione. Az előzetes tervezgetés során arra jutottak, hogy Ront kitalált külföldiként fenyegeti legkevésbé a lebukás veszélye. – Néhány szót tud csak angolul, de rokonszenvez a Sötét Nagyúr céljaival. Erdélyből érkezett hozzánk, hogy tapasztalatokat szerezzen az itteni új rendről.

– Valóban? Örvendek, Dragomir.

– Orvendok – dörmögte Ron, és kezet nyújtott.

Travers két ujját dugta csak előre, s úgy fogott kezet Ronnal, mintha attól tartana, hogy beszennyezi magát.

– No és mi járatban van... öhm, megnyerő barátjával ilyen korai órán az Abszol úton? – tudakolta Travers.

– A Gringottsba tartok – felelte Hermione.

– Haj, jómagam szintúgy! – csóválta a fejét Travers. – Hiába, az arany, az a piszkos arany! Nem élhetünk nélküle, bár megvallom, szívesebben kerülném az érintkezést hosszú ujjú barátainkkal.

Ampók keze egy pillanatig erősebben szorult Harry nyakára.

– Akár mehetünk is. – Travers széles mozdulattal előremutatott.

Hermione kénytelen-kelletlen a halálfaló oldalán folytatta útját a kanyargós, macskaköves utcán a varázslóbanknak a kis boltok fölé tornyosuló, hófehér épülete felé. Ron mellettük haladt, Harry pedig a hármas mögött lépkedett Ampókkal.

Ebben a helyzetben egy minden lében kanál halálfalóra volt a legkevésbé szükségük; ráadásul Travers azzal, hogy rátapadt „Bellatrixra”, lehetetlenné tette a taktikai egyeztetést Harry, Ron és Hermione között. Túlságosan is hamar megérkeztek a bronzkapuhoz vezető márvány lépcsősor aljába. Ahogy arról Ampók előzőleg tájékoztatta is őket, a bejárat mellett most a szokásos libériás koboldok helyett két varázsló állt. Hosszú, vékony aranyrudat tartottak a kezükben.

– Ah igen, a tisztességtesztelés – szólt színpadias sóhajjal Travers. – Fájdalom, otromba módszer – de igen hatékony!

Azzal felsietett a lépcsőn, s jobbra-balra biccentett a két varázslónak, akik felemelték aranyrúdjukat, majd föl-le elhúzták azt a halálfaló teste mellett. Harry tudta a tisztességtesztelő rudakról, hogy azok kimutatják az álcázóbűbájokat és az elrejtett mágikus tárgyakat. Gyorsan cselekednie kellett; rászegezte hát Draco pálcáját az egyik, majd a másik őrre, és közben kétszer eldörmögte a zagyváló átkot: – Confundo... confundo. Az őrök összerezzentek az őket érő varázstól, de Travers, aki a nyitott bronzkapun át befelé nézett, ezt nem vette észre.

Hermione elindult felfelé a lépcsőn. Hosszú fekete haja uszályként lebegett mögötte.

– Egy pillanat, hölgyem – szólt rá az egyik őr, és felemelte aranyrúdját.

– Mit akar még, egyszer nem volt elég!? – csattant fel Hermione a Bellatrixtól kölcsönzött arrogáns, parancsoló stílusban. Travers hátranézett, és felvonta a szemöldökét. Az őr megzavarodva pislogott. Ránézett a vékony aranyrúdra, majd a társára, aki némileg kótyagosan így szólt:

– Már ellenőrizted őt, Marius.

Hermione továbbsietett; Ron lépést tartott vele, Harry és Ampók észrevétlenül követték őket. Miután átlépték a küszöböt, Harry hátranézett. Mindkét őrvarázsló a feje búbját vakargatta.

Két kobold állt a belső, feliratos ezüstajtó előtt. Mikor Harry a tolvajok elrettentését szolgáló vers soraira nézett, hirtelen megelevenedett benne egy régi, de tisztán megőrzött emlék: élete legfantasztikusabb születésnapján, a tizenegyediken pontosan ezen a helyen állt, és a vele érkezett Hagrid azt mondta neki: „Bolond, aki megpróbálja kirabolni.” Akkor mint a csodára, úgy tekintett örökölt aranykincsének bűvös tárolóhelyére, a Gringottsra, s még futó gondolatként sem merült fel benne, hogy eljöhet a nap, mikor lopni tér vissza ide... Révedezéséből kizökkenve azon kapta magát, hogy már valamennyien a hatalmas márványcsarnokban állnak.

A hosszú pult mögött magas székeken ülő koboldok az aznapi első ügyfelekkel foglalkoztak. Hermione, Ron és Travers kinéztek maguknak egy öreg koboldot, aki nagyítólencsével egy vastag aranyérmét vizsgálgatott. Hermione, azzal az ürüggyel, hogy ő előbb néhány szót szólna a csarnokról a külföldi vendégnek, előreengedte Traverst.

A kobold félredobta az aranyérmét. – Leprikón – jelentette ki, mintha magában beszélne, azután üdvözölte Traverst, aki átadott neki egy apró aranykulcsot; a kobold megvizsgálta, majd visszaadta azt.

Most Hermione is odalépett a pulthoz.

– Madam Lestrange! – A kobold nem tudta titkolni döbbenetét. – Ilyen váratlanul! Miben... miben állhatok szolgálatára?

– Fel kívánom keresni a széfem – felelte Hermione.

Az öreg kobold mintha megrettent volna. Harry körülpillantott. Travers pár lépés távolságból figyelte őket, de a koboldok közül is jó néhányan felnéztek munkájukból, hogy rábámuljanak Hermionéra.

– Tudja... igazolni magát? – kérdezte a kobold.

– Igazolni magam? Hogyhogy... Sosem kérték még tőlem, hogy igazoljam magam!

– Tudják! – suttogta Harry fülébe Ampók. – Figyelmeztették őket, hogy felbukkanhat egy szélhámos!

– A pálcája megteszi, Madam – mondta a kobold, és amint Hermione felé nyújtotta kissé remegő kezét, rémisztő gondolat hasított Harry fejébe: a Gringotts koboldjai tudják, hogy Bellatrix pálcája tolvajok kezére került.

– Nem várhatsz, cselekedj! – suttogta Harry fülébe Ampók. – Ide az Imperiusátok kell!

Harry a köpeny alatt felemelte a galagonyapálcát, rászegezte az öreg koboldra, és életében először elsuttogta a főbenjáró átkot:

– Imperio!

Különös érzés támadt a karjában: bizsergő melegség, mely mintha az agyából indult volna ki, hogy az izmokon, ereken és idegeken át összekösse tudatát a pálcával és a kiszórt átokkal. A kobold átvette Bellatrix pálcáját, tüzetesen megvizsgálta, majd így szólt:

– Amint látom, új pálcát csináltatott magának, Madam Lestrange!

– Tessék? – hökkent meg Hermione. – Nem, nem, mindig is ez volt...

– Új pálca? – lépett a pulthoz Travers. A koboldok kitartóan figyelték a jelenetet. – De hát hogyan, hol talált pálcakészítőt?

Harry gondolkodás nélkül cselekedett: pálcáját Traversre szegezve elsuttogott még egy Imperiust.

– Ó persze, persze – motyogta a pálcára pislogva Travers. – Gratulálok, igazán szép darab. No és megfelelően működik? Minden új pálca igényel némi idomítást, nem gondolja?

Hermione most már teljesen megzavarodott, de Harry nagy megkönnyebbülésére kommentár nélkül belenyugodott az események e bizarr alakulásába.

A pult mögött ülő öreg kobold tapsolt egyet, mire egy fiatalabb lépett oda hozzá.

– Szükségem lesz a csördítőkre – közölte az öreg, erre a fiatal elsietett, majd hamarosan visszatért egy, a hangja alapján fémtárgyakkal teli bőrzsákkal, s átadta azt az öregnek.

– Pompás, pompás... Legyen oly kegyes, és kövessen, Madam Lestrange. – A kobold leugrott magas székéről, aminek következtében eltűnt a pult mögött. – Mutatnám az utat a széfhez.

A pult szélénél bukkant elő újra az öreg. Örvendezve kocogott feléjük, kezében a csörömpölő tartalmú bőrzsákkal. Travers ezalatt eltátott szájjal, mozdulatlanul állt. Sajátos viselkedésére Ron hívta fel Harry figyelmét azzal, hogy meghökkenve bámult rá.

– Egy pillanat... Bogrod!

Újabb kobold sietett elő a pult mögül.

– Külön utasításokat kaptunk – hajolt meg Hermione előtt. – Bocsásson meg, úrnő, de a Lestrange-széfre jelenleg különleges szabályok vonatkoznak.

Izgatottan belesuttogott valamit Bogrod fülébe, de az Imperiusátokkal sújtott kobold leintette.

– Tisztában vagyok az utasításokkal. Madam Lestrange fel kívánja keresni a széfjét... ősi család... régi ügyfeleink... erre parancsoljon...

Azzal csörömpölve elsietett a csarnokból kivezető megannyi ajtó egyike felé. Harry hátranézett Traversre – az még mindig a semmibe bámult, és úgy állt, mint akit a padlóhoz ragasztottak. Harry hamar döntött: egy apró pálcamozdulattal utasítást adott a halálfalónak, aki erre jámboran a nyomukba szegődött. Hamarosan elérték az ajtót, s beléptek a durva falú, fáklyafényes folyosóra.

– Bajban vagyunk, gyanút fogtak – szólt Harry, amint becsukódott mögöttük az ajtó. Lerázta magáról a láthatatlanná tévő köpenyt, s Ampók leugrott a hátáról. Traversnek és Bogrodnak a szemük se rebbent attól, hogy egyszerre ott áll előttük Harry Potter. Hermione és Ron értetlenkedve néztek a két bamba kísérőre.

– Imperiusátok – magyarázta Harry. – De félek, nem csináltam elég erősen... Nem tudom.

Újabb emlék villant most a fejébe: az igazi Bellatrix Lestrange képe, amint ezt kiabálja neki: „Sose használtál még főbenjáró átkot, mi? Azokat komolyan kell gondolni, Potter!”

– Mit csináljunk? – kérdezte Ron. – Tűnjünk el, amíg még lehet?

– Nem biztos, hogy már lehet. – Hermione aggódva nézett vissza a csarnokba nyíló ajtóra. Nem tudhatták, mi zajlik mögötte.

– Azt mondom, ha már idáig eljutottunk, menjünk tovább – szólt eltökélten Harry.

– Helyes! – vágta rá Ampók. – Nos hát: Bogrodra szükség van, neki kell irányítania a csillét. Én már nem vagyok jogosult rá. A varázslót viszont nem tudjuk magunkkal vinni.

Harry rászegezte a pálcáját Traversre.

– Imperio!

A halálfaló habozás nélkül elindult a sötét alagútban.

– Mit parancsoltál neki?

– Hogy bújjon el – felelte Harry, miközben Bogrod felé fordította a pálcáját. A kobold füttyentett, s hamarosan előgördült egy csille a sötétből. Bogrod és Ampók beült előre, Harry, Ron és Hermione pedig bezsúfolódott a kis kocsi hátsó részébe. Harrynek úgy rémlett, mintha kiáltások szűrődnének át a csarnokba nyíló ajtón.

A csille nekilódult. Egyre gyorsult, másodpercek alatt utolérte Traverst, aki az alagútfal egy szélesebb hasadékába igyekezett bepréselni magát, majd éles kanyarokkal tarkított száguldásba kezdett a lejtős járatok labirintusában. Harry füle megtelt a csille zakatolásával, s lobogott a haja a menetszéltől, ahogy a sztalaktitok között szlalomozva a mélység felé robogtak. Kényszeresen hátra-hátrapillantott: úgy érezte, mintha hatalmas lábnyomokat hagytak volna maguk mögött. Percről percre rémesebb ostobaságnak tartotta, hogy Hermionét épp Bellatrixnak álcázták, és hogy magukkal hozták a boszorkány pálcáját, amiről a halálfalók pontosan tudják, ki lopta el...

A Gringotts barlangrendszerének olyan mélységeibe érkeztek, ahol Harry még sosem járt. Szédítő sebességgel bevettek egy hajtűkanyart, s mikor kijöttek belőle, vízesést pillantottak meg közvetlenül maguk előtt. – Ne! – hatolt Harry fülébe Ampók kiáltása, de fékezni nem lehetett, s a csille már át is száguldott a zuhatagon. Harrynek szeme-szája megtelt vízzel, nem látott, nem kapott levegőt; azután a csille egyszerre hatalmasat zökkent, felborult, s utasai kirepültek belőle. Harry hallotta, hogy a kocsi összeroncsolódik a sziklafalon; Hermione sikoltott valamit, s ezután Harry úgy érezte, súlytalanná válva ereszkedik lefelé, mígnem végül puhán a barlang köves talajára huppant.

– Pá-párnázóbűbáj – köhögte Hermione, miközben Ron segítségével feltápászkodott. Harry ránézett, s rémülten állapította meg, hogy Hermione megint Hermione: csuromvizesen, nagy, lógó talárban és bellatrixságát teljességgel elveszítve állt a barlangban. Ron is újra vörös hajú és csupasz képű volt. Erre ők is rádöbbentek, amint egymásra néztek és megtapogatták saját arcukat.

– A tolvajok tisztítóvize! – Ampók talpra vergődött, és hátranézett a síneket áztató zuhatag felé, amelyről Harry immár sejtette, hogy nem közönséges vízesés. – Lemos minden bűbájt, minden mágikus álcát! Tudják, hogy imposztorok járnak a Gringottsban, megerősítették a védelmet miattunk!

Harry látta, hogy Hermione ellenőrzi, megvan-e a gyöngyös táska; erre ő is gyorsan benyúlt a kabátja alá, és kitapintotta a láthatatlanná tévő köpenyt. Azután Bogrodra nézett, aki megzavarodva rázta a fejét: a tolvajok tisztítóvize nyilván az Imperius-átkot is hatástalanította.

– Szükségünk van rá – jelentette ki Ampók. – Gringottsi kobold nélkül nem tudunk bejutni a széfbe. És a csördítők is kellenek majd!

– Imperio! – mondta ki megint az átkot Harry. Hangja még az alagútban visszhangzott, mikor már újra érezte az agyából a pálcája felé áradó bizsergést. Bogrod most is meghajolt az akarata előtt: miközben Ron sietve felkapta a földről a csörgő bőrzsákot, a kobold arcán a zavarodottság átadta helyét az udvarias közöny kifejezésének.

– Hangokat hallok. Jönnek! – figyelmeztette társait Hermione, azzal a vízesés felé fordította Bellatrix pálcáját. – Protego!

A pajzsbűbáj esernyő módjára szétnyitotta a vízesés függönyét.

– Ügyes – bólintott Harry. – Előre, Ampók, vezessen minket!

– Hogy fogunk kijutni innen? – tette fel a kérdést Ron, amint Hermione, Harry és ő a kobold nyomában belevetették magukat a sötétbe. Bogrod hűséges vén kutya módjára loholt a sarkukban.

– Azzal majd akkor foglalkozzunk, ha eljön az ideje – hárította el a problémát Harry. Fülelni próbált: csörgést és súlyos mozgást vélt hallani a közelből. – Messze vagyunk még, Ampók?

– Már nem, Harry Potter, már nem...

Befordultak egy sarkon, s amit megpillantottak, megtorpanásra késztette valamennyiüket, hiába voltak felkészülve rá.

Egy hatalmas, megbéklyózott sárkány terpeszkedett előttük, elzárva a négy vagy öt legmélyebben fekvő széfhez vezető utat. A bestia pikkelyei fakók és repedezettek voltak a hosszú, föld alatti raboskodástól; szeme rózsaszínűvé halványult és tejszerűen homályos volt. Két hátsó lábára egy-egy erős vasbilincs feszült, s azokat súlyos lánc kötötte össze a barlang padlójába vert jókora vaskarókkal. Testére hajtott nagy, tüskés szárnyai, ha kitárja őket, faltól falig értek volna a barlangteremben. A jövevényeket észlelve felemelte a fejét, falrengető üvöltést hallatott, majd akkora lángcsóvát fújt, hogy a csapat jobbnak látta visszamenekülni az alagút kanyarulatán túlra.

– Alig lát – zihálta Ampók –, s attól csak még vérszomjasabb. De kordában tudjuk tartani, megvan hozzá az eszközünk. Megtanulta, mire számíthat, ha jönnek a csördítők. Kérem őket!

Ron átadta Ampóknak a bőrzsákot, és a kobold kis fémtárgyakat vett ki belőle, melyek, ha megrázták őket, éles, csengő hangot adtak ki, olyasfélét, mintha apró kalapács csapódna egy kicsiny üllőre. Ampók kiosztotta a csördítőket – Bogrod jámbor egykedvűséggel vette át a magáét.

– Tudjátok, mi a teendő – fordult a három jó baráthoz Ampók. – A sárkány megrémül a csördítőtől, mert fájdalomra számít. Vissza fog vonulni, és Bogrodnak a széf ajtajára kell nyomnia a tenyerét.

Újra kimerészkedtek az alagútból, de ezúttal már a csördítőket rázva. A csengés felerősödve verődött vissza a kőfalakról; Harry úgy érezte, mintha a koponyája is vibrálna a zajtól. A sárkány újabb rekedt ordítást hallatott, majd meghátrált. Harry látta, hogy reszket, s mikor a közelébe ért, szörnyű sebek nyomait pillantotta meg a pofáján. Nem volt nehéz kitalálnia, hogy a csördítők hangja tüzes kardok emlékét ébreszti a bestiában.

– Vedd rá, hogy nyomja a kezét az ajtóra! – sürgette Ampók Harryt, aki erre ismét Bogrodra szegezte pálcáját. Az öreg kobold engedelmesen a fához érintette tenyerét, mire az ajtó semmivé foszlott. A mögötte feltáruló üreg a padlótól a mennyezetig tele volt: aranypénzekkel, kelyhekkel, ezüst páncélokkal, különös lények lenyúzott, részint tüskés, részint lógó szárnyú bőrével és bájitalokkal teli kristálypalackokkal, de volt ott egy koponya is, amin korona díszelgett.

– Gyorsan, keressük meg! – szólt Harry.

Hugrabug poharáról pontos leírást adott Ronnak és Hermionénak, arra az esetre viszont, ha a széf a másik, ismeretlen horcruxot rejtené, semmiféle támpontot nem tudott adni nekik. Szinte még körülnézni sem volt ideje, mikor tompa puffanást hallottak: az ajtó újra megjelent és bezárta őket a széfbe, ahol ettől kezdve koromsötét volt.

– Sebaj, Bogrod majd kienged minket – mondta Ampók, mintegy válaszul Ron riadt kiáltására. – Gyújtsátok meg a pálcátokat! És siessetek, nincs sok időnk!

– Lumos!

Harry pásztázni kezdte világító pálcájával a kincses barlangot. Csillogó drágakövekre esett a fény, majd egy magas polcon, egy halom aranylánc között megpillantotta Griffendél kardjának másolatát. Ron és Hermione is fényt gyújtottak pálcájuk hegyén, és kémlelni kezdték a körülöttük magasló kincsdombokat.

– Harry, nem lehet, hogy ez a... Áá!

Hermione felsikoltott fájdalmában, s Harry, mikor felé fordította pálcáját, azt látta, hogy a lány kezéből kiesik egy drágakövekkel kirakott kehely. A díszes ivóedény még röptében önmaga húsz hasonmásává robbant szét, kehelyesőt zúdítva a padlóra. A klónok csörömpölve szétgurultak, s immár lehetetlen volt megállapítani, melyik közülük az eredeti kehely.

– Megégetett! – panaszolta Hermione felhólyagosodott ujjait szopogatva.

– Geminio-és Pirocus-bűbájt is alkalmaztak – vonta le a következtetést Ampók. – Minden, amit megérintetek, izzani kezd és megsokszorozódik, de a másolatok értéktelenek. Ha tovább fogdossátok a kincseket, a szaporodó arany maga alá temet és agyonnyom minket!

– Jól van, ne nyúljatok semmihez! – utasította barátait Harry, de még ki sem mondta, mikor Ron a cipője orrával véletlenül hozzáért az egyik kehelymásolathoz, mire az maga is nyomban meghússzorozódott. Ron fél lábon ugrált fájdalmában: a forró fém lyukat égetett a cipőjén.

– Maradj nyugton, ne mozdulj! – fogta le Hermione.

– Csak nézzetek körül! – mondta Harry. – Ne feledjétek: egy kicsi, kétfülű aranypoharat keresünk, amire borz van vésve – de figyeljétek Hollóháti jelképét, a sast is...

Pálcáikkal belevilágítottak minden sarokba, minden zugba. Közben egy tapodtat se mozdultak a helyükről, de még így is szinte lehetetlen volt elkerülniük az érintkezést a kincsekkel. Harry hamis galleonok lavináját zúdította a padlóra, így ott már alig maradt egy-egy talpalatnyi üres hely. A kelyhek és pénzdarabok izzottak, mint a parázs, s az üreg úgy átforrósodott tőlük, akár egy kemence. Harry pálcája mennyezetig érő polcokon sorakozó pajzsokat és koboldok kovácsolta sisakokat világított meg. Egyre magasabbra irányította a fénysugarat, mígnem pillantása hirtelen rátalált egy tárgyra, amitől a szíve és a keze is megremegett.

– Ott van, ott van!

Ron és Hermione is odafordították pálcájukat, így immár három reflektor fényében szikrázott a kis aranypohár, a hajdani Hugrabug Helga hagyatéka, amit néhány évtizede késői örökösétől, Hepzibah Smithtől lopott el Tom Denem.

– Hogy a fenébe mászunk fel érte, ha nem érhetünk hozzá semmihez? – fogalmazta meg a problémát Ron.

– Invito pohár! – kiáltotta Hermione, feledve, mit mondott nekik Ampók a megbeszéléseken.

– Hiába, hiába! – mordult fel a kobold.

– Akkor mi legyen? – förmedt rá Harry. – Ha meg akarja kapni a kardot, segítenie kell... Várjunk csak! A karddal talán hozzá lehet érni a dolgokhoz! Hermione, vedd elő!

A lány előcibálta a gyöngyös táskát a talárja alól, kotorászni kezdett benne, és hamarosan ott csillogott a kezében az ezüstkard. Harry megfogta a rubintos markolatot, s a penge hegyét óvatosan egy ezüstkancsóhoz érintette. Az nem sokszorozódott meg.

– A pohár fülét fel tudnám tűzni a kardra – de fel kéne jutnom oda valahogy...

A polc, amelyen a pohár pihent, túl magasan volt, még Ron sem érhette el. A megbűvölt, izzó aranyak sugározta hőség hullámokban áradt felfelé; Harry arcán és hátán is csorgott a verejték. Közben odakint megint felüvöltött a sárkány, és közeledő csördítők hangja szűrődött be az üregbe.

Most tényleg csapdába estek: innen csak azon az ajtón átjuthattak ki, amit a zajokból ítélve egy hordára való kobold készült megostromolni. Harry Ronra és Hermionéra nézett: ahogy közeledtek a csördítők, úgy fokozódott arcukon a rémület.

– Hermione – szólt –, fel kell jutnom oda, meg kell semmisítenünk... A lány felemelte pálcáját, Harryre szegezte, és elsuttogta a varázsigét:

– Levicorpus.

A bűbáj a bokájánál fogva rántotta a magasba Harryt. Ahogy fejjel lefelé fordult, nekiütközött egy lovagi páncélnak, ami egy szempillantás alatt húszfelé osztódott, izzó fémtestek lavináját zúdítva Ronra, Hermionéra, Ampókra és Bogrodra. Azok fájdalmas sikolyok közepette megtántorodtak, és nekiestek egyéb tárgyaknak, amelyek erre szintén ontani kezdték forró másolataikat. Miközben a két ember és a két kobold ordítva, kapálózva küzdött az áradó tüzes kincstenger ellen, odafent Harrynek végre sikerült átbújtatnia a kard pengéjét Hugrabug poharának a fülén.

– Leperex! – visította Hermione, hogy megóvja magát és társait az izzó áradattól.

Azután egy minden addiginál iszonyatosabb ordítás hasított a forró levegőbe: Ron és Hermione derékig álltak az aranyban, közös erővel igyekeztek felszínen tartani Bogrodot, de Ampókot elnyelte a kincstenger: már csak hosszú ujjainak hegye látszott ki a sistergő aranytárgyak közül.

Harry megragadta Ampók ujjait, és húzni kezdte felfelé. A kobold fájdalmasan üvöltve, hólyagosra égett testtel került elő az arany tengerből.

– Liberacorpus! – kiáltotta Harry. A függesztővarázs megszűnt, s ő Ampókkal együtt a dagadó kincsár tetejére zuhant. A kard kirepült a kezéből.

– Kapjátok el! – kiáltotta Harry. Az izzó fém ezer helyen égette a bőrét; Ampók felkapaszkodott a vállára, úgy igyekezett távol tartani magát a tüzes tengertől. – Hol van a kard? Rajta volt a pohár!

A csördítők már olyan közel jártak, hogy zajuk az ajtón átszűrődve is sértette a fület – elfogyott az idő, nem volt tovább...

– Ott van!

Ampók látta meg, Ampók lendült felé – s Harry e pillanatban rádöbbent, hogy a kobold egy percig se hitt benne, hogy be akarják tartani neki tett ígéretüket. Ampók egyik kezével Harry haját markolta, hogy ne zuhanjon az izzó arany közé, a másikkal megragadta a rubintos markolatot, majd nyomban magasra lendítette a kardot, hogy Harry ne érhesse el.

A széles mozdulattól az aranypohár lecsúszott a pengéről, és a levegőbe repült. Harry, nyakában a kobolddal, előrevetődött, elkapta, és hiába égette húsát a forró fém, hiába robbant ki a kezéből megannyi tüzes Hugrabug-pohár, csak markolta a horcruxot fogcsikorgató kitartással. Közben ismét kinyílt a széf ajtaja; a felduzzadt kincstömeg abban a szempillantásban lavinaként megindult kifelé, s a három jó barát a tüzes aranyés ezüstfolyam hátán kiszánkázott a külső barlangterembe.

Harry alig érezte a testét elborító égési sebeket; az izzó kincsek egyre hízó hullámán sodródva gyorsan zsebre dugta az aranypoharat, majd a feje fölé nyúlt, hogy visszaszerezze a kardot Ampóktól. A kobold azonban addigra eltűnt: a legelső alkalmas pillanatban lecsusszant Harry nyakából, és eliramodott közeledő fajtársai felé. – Tolvajok! Tolvajok! Segítség! Tolvajok! – kiáltozta a kardot lengetve, azzal eltűnt a seregnyi, tőrrel felfegyverzett kobold között, akik kérdés nélkül befogadták őt.

Harry talpra vergődött a forró fémtömeg tetején; tudta, hogy csak az ellenséges tömegen át vezet út kifelé.

– Stupor! – kiáltotta, s Ron és Hermione követték a példáját. Piros fénycsóvák csapódtak a koboldok tömött soraiba: páran összeroskadtak, de a többi feltartóztathatatlanul nyomult előre, s egy csapatnyi őrvarázsló is kilépett az alagútból.

A megbéklyózott sárkány üvöltve kitátotta a pofáját, és gomolygó lángtengerré változtatta a levegőt a koboldsereg fölött. A varázslók földig görnyedve menekültek vissza az alagútba – Harry pedig egy hirtelen támadt, tébolyultan vakmerő ötlettől vezérelve megcélozta pálcájával a bestia lábát szorító bilincseket.

– Relaxo!

A vaspántok visszhangzó csendüléssel lehullottak.

– Erre! – kiáltotta Harry, s kábító átkait tovább szórva az előrenyomuló koboldok irányába, futni kezdett a vak sárkány felé.

– Harry! Harry! – sikította Hermione. – Mit csinálsz!?

– Gyertek, másszatok fel rá, gyorsan...

A sárkány még nem vette észre, hogy szabad. Harry lépcsőnek használta a behúzott hátsó láb combrészét, onnan lendítette fel magát a bestia hátára. Acélkemény pikkelyeken állt – a sárkány nem adta jelét, hogy érezné őt a hátán. Harry lenyúlt, és gyorsan felhúzta maga mögé Hermionét. Ron is felugrott, még épp idejében: a sárkány most már észrevette, hogy nincs bilincs a lábán.

Iszonyú üvöltéssel felágaskodott – Harry teljes erőből szorította térde között a széles hátat, és markolta a fűrészélű pikkelyeket. A bestia kitárta szárnyát, széles utcát tarolt vele a visító koboldok tömegében, és néhány csapással a levegőbe emelkedett. Az alagút szája felé ívelő, mind alacsonyabb mennyezet súrolta a sárkány gerincére lapuló Harry, Ron és Hermione hátát; közben alulról koboldtőrök tucatjai röppentek feléjük, de azok nem jelentettek veszélyt: egytől egyig lepattantak a bestia pikkelyes hasáról.

– Túl nagy, nem fog kiférni! – kiabálta Hermione, de a sárkány ekkor kitátotta a száját, és ismét tüzet okádott. A lángok megrepesztették az alagút falát és mennyezetét, s a szörnyeteg kaparva-vergődve befurakodott az alagútba. A forróság elviselhetetlen volt, s a por olyan sűrű, hogy Harry nem bírta nyitva tartani a szemét; hallani sem hallott semmit a leszakadó sziklatömbök robaján és a sárkány üvöltésén kívül – nem tehetett mást, kapaszkodott, és várta, hogy mikor sodorja le valami a szörnyeteg hátáról. Aztán egyszer csak Hermione kiáltását hallotta:

– Defodio!

A lány segített a sárkánynak: bűbájával kivájta az alagút mennyezetét, hogy a rikoltozó koboldok és csördítőik elől menekülő bestia könnyebben küzdhesse magát egyre feljebb és feljebb, a friss levegő csábító illatát követve. Harry és Ron követték Hermione példáját: ásóbűbájokkal nagy darabokat hasítottak ki a mennyezetből. Hamarosan maguk mögött hagyták a föld alatti tavat; a hatalmas, fújtató bestia elszántan tört előre, nyilván érezte, hogy amerre megy, ott a szabadság és a végtelen tér várja. Izmos, lándzsahegyű farka gördülő sziklatömbök és megcsonkított cseppkőoszlopok között csapkodott. A koboldok csördítőinek hangja már csak távoli, tompa zajként érte el őket, s a sárkány pusztító tüze gondoskodott róla, hogy szemből se fenyegethesse őket veszély...

A három jó barát bűbájainak és a szörnyeteg brutális erejének hála végül megnyílt az út az alagútból a márványcsarnokba. Koboldok és varázslók fejvesztve menekültek a felágaskodó bestia elől. A sárkány még most sem törődött csimpaszkodó utasaival; tüskés-szarvas fejét a kinti hűvös, friss illatú levegő irányába fordította, és már indult is a kijárat felé. Néhány másodperc múlva két pár kidöntött fémkaput hátrahagyva kirontott az Abszol útra, majd ugyanazzal a lendülettel kitárta szárnyát, és elrugaszkodott a földtől.

Huszonhetedik fejezet

A utolsó búvóhely

Kormányozni lehetetlen volt. A sárkány nem látta, hova, merre repül, s Harry tisztában volt vele, hogy ha a szörnyeteg átfordul, vagy akár csak élesebb kanyart vesz, mindhárman menthetetlenül lezuhannak a kevés kapaszkodót nyújtó, széles hátról. Ennek ellenére amint egyre magasabbra emelkedtek, s London kitárult alattuk, akár egy hatalmas, szürke-zöld térkép, Harry legerősebb érzése nem a félelem volt, hanem a háládatos öröm afölött, hogy elérték a lehetetlennek tűnő célt: élve kijutottak a Gringottsból. Csak hasalt, ölelte a szörnyeteg nyakát, szorongatta a fémszerű pikkelyeket, élvezte az égések fájdalmát csillapító hűs szelet, és hallgatta a szélmalom-vitorlához hasonló, hatalmas sárkányszárnyak csattogását. A háta mögött hasaló Ron torkaszakadtából káromkodott – hogy örömét vagy rettegését fejezte-e ki ezzel, nem volt világos –, Hermione pedig mintha sírt volna.

Így telt el a repülés első öt perce. A sárkányt a jelek szerint egyelőre nem érdekelte más, csak hogy minél messzebb kerüljön föld alatti börtönétől, így Harry kezdeti félelme attól, hogy a bestia ledobja őket, alábbhagyott – most már inkább az nyugtalanította, hogy mikor és miként fognak lekerülni a sárkány hátáról. Fogalma sem volt róla, mennyi ideig tud egy sárkány pihenés nélkül repülni, ahogy arról sem volt elképzelése, hogyan fog ez a félvak példány alkalmas leszállóhelyet találni magának. Miközben ezeken töprengett, folyton jobbra-balra tekingetett, s azt képzelte, máris szúrni kezd a sebhelye...

Vajon mikor éri el Voldemortot a hír, hogy betörtek Lestrange-ék széfjébe? Mikorra értesítik a gringottsi koboldok Bellatrixot? Mennyi idő kell nekik ahhoz, hogy megállapítsák, mi hiányzik a széfből? Mert ha kiderül, hogy az aranypohár eltűnt, és Voldemort erről tudomást szerez, attól a pillanattól fogva tudni fogja, hogy ellenségei horcruxokra vadásznak...

A sárkány nyilván frissebb, hűvösebb levegőre vágyott, mert egyre feljebb és feljebb emelkedett. Végül már fagyos felhőfátylakon repült keresztül, olyan magasan, hogy Harry nem tudta többé kivenni a fővárosba tartó és onnan távozó autók színes pöttyeit. Londont maguk mögött hagyva észak felé tartottak; zöld és barna téglalapokra osztott földek, matt és fényes szalagok módjára kanyargó utak és folyók fölött szálltak el.

– Szerintetek hova megy? – ordította Ron.

– Fogalmam sincs! – kiáltott vissza Harry. A keze elzsibbadt a hidegtől, nem tudta, de nem is merte megmozdítani az ujjait. Felmerült benne a kérdés, mi lesz, ha feltűnik odalent a nagy kékség: ha kiderül, hogy a sárkány ki akar repülni a nyílt tenger fölé. Átfázott, fájt minden tagja, ráadásul farkaséhes és nagyon szomjas volt. A sárkány vajon mikor evett utoljára? Előbb-utóbb nyilván kénytelen lesz táplálékot keresni. És ha akkor rájön, hogy háromfogásos ebédet cipel a hátán...

A nap mind lejjebb hanyatlott az indigókékké sötétedő égen; lent a mélyben sorban úsztak el a városok és falvak, a sárkány pedig még mindig repült, végighúzva a föld arcán nagy, sötét felhőhöz hasonlatos árnyékát. A folyamatos kapaszkodás kimerítő volt, Harrynek már minden porcikája sajgott az erőfeszítéstől.

– Csak képzelődöm – kiabálta Ron, miután már jó ideje egyetlen szó se hangzott el köztük –, vagy tényleg ereszkedünk?

Harry lenézett. Sötétzöld hegyeket és alkonyi fénytől vöröslő vizű tavakat látott. Ahogy a pikkelyes test mellett lebámult a tájra, az valóban nőni látszott és egyre részletgazdagabbá vált. Harry eltűnődött, vajon a tavak tükréről visszaverődő napfény árulta-e el a félvak állatnak, hogy itt iható édesvizet talál.

A sárkány hatalmas köröket leírva ereszkedett, s úgy tűnt, a kisebb tavak egyikét választotta ki magának.

– Szerintem amint lehet, ugorjunk le róla – kiáltott hátra barátainak Harry. – Bele a vízbe, még mielőtt észrevesz minket!

Azok ketten bólogattak, Hermione kissé bágyadtan. Harry most megpillantotta a vízen a sárkány széles, sárga hasának tükörképét.

– Most!

Lecsúszott a bestia oldalán, és álló helyzetben beleugrott a nádszigetekkel teli tóba. Magasabbról zuhant, mint becsülte: keményen csapódott a jéghideg, zöld vízbe, s úgy elmerült benne, mint a kő. Egy rúgással a felszínre lökte magát, s mikor zihálva körülnézett, két, súlyos testek becsapódása keltette hullámkört pillantott meg. A sárkány láthatólag semmit sem vett észre az egészből: már húsz méterre járt, s egyre távolodott, közvetlenül a tótükör fölött vitorlázva. Sebhelyes pofája a vizet szántotta, úgy ivott, s mire Ron és Hermione a felszínre bukkant, már majdnem elérte a tó partját, ahol végül leszállt.

Harry, Ron és Hermione a szemközti partot célozták meg. A tó sekély volt; kezüket és lábukat többet használták arra, hogy megküzdjenek az iszappal és a sűrű náddal, mint úszásra, s kimerülten, zihálva másztak ki végül a part csúszós füvére.

Hermione lefeküdt a földre; rázta a köhögés és vacogott. Harry úgy érezte, egy pillanat alatt el tudna aludni, de maradék erejét összeszedve felállt, és nekilátott, hogy körülvegye pihenőhelyüket a szokásos védőbűbájokkal.

Mikor végzett, visszament barátaihoz. A széfbeli események óta nem volt még alkalma alaposabban megnézni őket. Mindkettőjük arcát és karját haragosvörös égési sebek borították, s a ruhájuk foltokban teljesen elszenesedett. Fájdalmas szisszenések közepette egy boszorkányfű-kivonattal átitatott rongyot nyomkodtak sebeikre. Hermione átadta a kis üveget Harrynek, azután elővett három palack sütőtöklevet, amit még a Kagylólakból hozott magával, valamint három tiszta, száraz talárt. Átöltöztek, majd csillapították szomjukat.

– Készítsünk mérleget – szólalt meg végül Ron, szépen gyógyuló kezét nézegetve. – Megszereztük a horcruxot, ami jó. Viszont elvesztettük...

– A kardot – sziszegte összeszorított fogakkal Harry, miközben a farmerén égett lyukon át boszorkányfű-kivonatot cseppentett az alatta vöröslő sebre.

– A kardot – visszhangozta Ron. – Lenyúlta az a simlis kis mocsok...

Harry elővette a horcruxot félredobott vizes kabátja zsebéből, és letette hármuk közé a fűre. Miközben a töklevet kortyolgatták, tekintetük megpihent a lenyugvó nap fényében csillogó aranypoháron.

– Ezt legalább nem lehet hordani – jegyezte meg Ron, és megtörölte a száját kézfejével. – Elég hülyén nézne ki a nyakunkban.

Hermione a túlsó part felé nézett. A sárkány még mindig ivott.

– Szerintetek mi lesz vele? – kérdezte. – Vajon boldogul egyedül?

– Úgy beszélsz, mint Hagrid – fintorgott Ron. – Ez egy sárkány, Hermione, tud vigyázni magára. Én inkább magunkat féltem.

– Miért?

– A világért sem akarlak megijeszteni, de szerintem gyanítják, hogy betörtünk a Gringottsba.

Mindhárman nevetni kezdtek – és ha már elkezdték, nagyon nehezen tudták abbahagyni. Harrynek szúrt az oldala, szédült az éhségtől, mégis hanyatt feküdt a vöröslő ég alatt a fűben, és addig nevetett, amíg bele nem fájdult a torka.

– De tényleg, most mit csinálunk? – kérdezte Hermione, mikor újra meg tudott szólalni. – Lebuktunk, nem? Tudjukki ebből már rájön, hogy tudunk a horcruxairól.

– Talán nem merik elmondani neki, mi történt – reménykedett Ron. – Talán eltussolják...

Az ég, a tó vizének illata és Ron hangja a semmibe tűnt: mint kegyetlen kardcsapás, úgy hasított Harry homlokába a fájdalom. Gyéren megvilágított szobában állt, félkörben varázslók sorakoztak előtte, s lábánál a padlón kis, remegő alak térdepelt.

– Mit mondtál? – Magas hangjában a jéghideg csengés mögött harag és félelem izzott. Az egyetlen dolog, amitől tartott – de nem, az lehetetlen, honnan is tudhatná...

A koboldot rázta a remegés, képtelen volt belenézni a vöröslő szempárba.

– Mondd még egyszer! – vijjogta Voldemort. – Mondd még egyszer!

– Na-nagyúr – dadogta a kobold rettegéstől elkerekedett szemmel –, na-nagyúr, me-megpróbáltuk f... feltartóztatni őket... csa-csalók be... behatoltak a... a Lestrange-széfbe...

– Csalók? Miféle csalók? Úgy tudtam, a Gringottsban megvannak a módszereitek a csalók leleplezésére! Kik voltak?

– A... a... a Po-Potter fiú és két bűntársa...

– Mit vittek el? – harsogta Voldemort. Iszonyú félelem markolt belé. – Mondd már! Mit vittek el!?

– Egy kis... egy kis arany poharat... nagyúr.

Voldemort úgy hallotta saját haragvó és hitetlenkedő üvöltését, mintha egy idegené lenne. Őrjítő düh tombolt teste minden sejtjében – nem igaz, képtelenség, senki nem tudott róla! Hogy lehet, hogy az a kölyök leleplezte a titkot?

A Pálcák Ura végigszántotta a levegőt; átok fénye festette zöldre a szoba falait, a kobold holtan hanyatlott a padlóra, a félkörben álló varázslók szétrebbentek, rémülten menekültek. Bellatrix és Lucius Malfoy társaikat félrelökve rohantak az ajtó felé, az ő pálcája pedig újra meg újra lecsapott, s akik még ott voltak, elpusztultak, meghaltak mind, mert ezt a hírt hozták, mert hallottak az aranypohárról...

Ő a holtak között magára maradva fel-alá csörtetett a szobában. Maga előtt látta őket sorban: kincseit, védelmezőit, a halhatatlanságba vetett horgonyait – a napló megsemmisült, a poharat ellopták... Lehet, hogy a kölyök a többiről is tud? Tudhat róluk? Talán már nyomozott is utánuk? Megtalálta valamelyiket? Dumbledore állna emögött? Dumbledore, aki mindig is gyanakvással nézett rá, Dumbledore, akit megöltek a parancsára, Dumbledore, akinek a pálcája immár az övé, s aki most mégis utánanyúl a halál szennyéből...

No de ha a kölyök elpusztította volna valamelyik horcruxát, azt ő, Voldemort nagyúr bizonyára tudná, megérezte volna. Ő, aki a legnagyobb a varázslók között, ő, aki legyőzte Dumbledore-t és a halálba küldött ezernyi névtelen senkit – hogy is ne tudna róla, ha őt magát, a legfontosabbat, a legbecsesebbet megtámadták, megcsonkították volna?

Igaz, azt nem érezte, mikor a napló elpusztult, de akkor még nem volt teste az érzékeléshez, lénye kísértetnél is halványabb volt... nem, a többi biztonságban van... a többi horcruxnak nem eshetett baja...

Meg kell bizonyosodnia róla... Tovább járkált fel-alá a szobában, félrerúgta az útból a kobold hulláját, s a képek beúsztak, ott égtek lüktető agyában: a tó, a viskó és a Roxfort...

Haragjába most a józanság hűsítő cseppje vegyült: honnan is tudhatná a kölyök, hogy a Gomold viskóban rejtette el a gyűrűt? A rokonságát a Gomoldokkal titokban tartotta mindenki előtt, elrejtette ezt a kapcsolatot, a gyilkosságok után a nyomok nem vezettek el őhozzá – a gyűrű egészen biztosan a rejtekhelyén pihen.

És hogyan tudhatna a kölyök vagy más a barlangról? Hogyan hatástalaníthatná bárki a védelmi rendszert? Nevetséges képtelenség, hogy a medált ellopják onnan...

És az iskola: egyedül ő maga tudja, hol van a horcrux, mert egyedül neki sikerült a kastély legmélyebb titkaiig hatolnia...

És végül ott van Nagini, aki ezentúl mindig vele lesz, nem kap semmiféle feladatot, ott marad mellette, a védelme alatt...

De a bizonyosság, a tökéletes bizonyosság kedvéért fel kell keresnie minden rejtekhelyet, meg kell erősítenie minden egyes horcrux védelmét... Ez olyan munka, mint a Pálcák Urának felkutatása volt: neki magának, egyedül kell elvégeznie...

Melyik legyen az első, melyik a legvédtelenebb? Egy régi aggály éledt újra benne. Dumbledore ismerte a középső nevét... Dumbledore kikövetkeztethette a rokonságát a Gomoldokkal... az elhagyott, romos lak, talán az a legkevésbé biztonságos a rejtekhelyek közül – azt keresi fel elsőként...

A tó titka megfejthetetlen... Habár nem lehet teljesen kizárni, hogy Dumbledore, aki járt az árvaházban, tudomást szerzett bizonyos régi bűnökről...

És a Roxfort... Nos, az ottani horcrux tökéletes biztonságban van, hiszen Potter nemhogy az iskolába, de Roxmortsba se teheti be a lábát anélkül, hogy lelepleződne. Mindazonáltal nem árt figyelmeztetni Pitont, hogy a kölyök esetleg megpróbál bejutni a kastélyba. Hogy milyen célból, azt persze dőreség volna elárulnia Pitonnak; már az is súlyos hiba volt, hogy Bellatrixra és Malfoyra értékeket bízott – az ostobaságuk, a hanyagságuk ékesen bizonyítja, hogy soha senkiben nem szabad megbízni.

Először tehát elmegy a Gomold lakba. Naginit is magával viszi – többet egy percre sem válik meg a kígyótól... Kisietett a szalonból, átvágott az előszobán, és kiment a sötét kertbe, ahol a szökőkút csobogott. Párszaszóul hívta a kígyót, és az már siklott is felé, akár egy hosszú árnyék...

Harry visszarántotta magát a jelenbe, és tágra nyitotta a szemét. Naplemente volt, ő a tóparton feküdt, Ron és Hermione mellette ültek, és nézték őt. Még mindig lüktetett a sebhelye, s a barátai arcán tükröződő aggodalom arról vallott, hogy a Voldemort elméjébe tett kirándulás nem maradt titokban előttük. Harry vacogva felült – enyhe csodálkozással konstatálta, hogy még mindig csuromvizes mindene –, s tekintetébe fogta a fűben ártatlanul heverő poharat a lenyugvó nap bearanyozta, mélykék tótükörrel együtt.

– Tudja. – Voldemort éles üvöltései után idegennek érezte a saját hangját. – Tudja, és elmegy megnézni, megvan-e a többi. Az utolsó – Harry ezt már állva mondta – a Roxfortban van. Tudtam. Tudtam!

– Micsoda?

Ron tátott szájjal nézett rá. Hermione feltérdelt, s a homlokát ráncolta.

– Mit láttál? Honnan tudod?

– Láttam, amikor beszéltek neki a pohárról, a... a fejében voltam, borzalmasan... – Harrynek eszébe jutott az öldöklés. – Iszonyatosan dühös volt, és közben félt, nem értette, hogyan tudhatunk a dolgairól, és most el fog indulni, hogy ellenőrizze, megvan-e a többi. Oda megy először, ahol a gyűrű volt. Úgy gondolja, hogy a roxforti horcrux van a legjobb helyen, mert ott van Piton, és mert nehéz úgy bejutni oda, hogy ne vegyenek észre. Szóval szerintem oda megy utoljára, de lehet, hogy az is csak pár órát jelent...

– Láttad, hogy a Roxfortban hol van a horcrux? – kérdezte Ron, s most ő is felállt.

– Nem, az járt a fejében, hogy figyelmezteti Pitont, magára a rejtekhelyre nem gondolt...

– Várjatok... várjatok! – kiáltotta Hermione, látva hogy Ron felkapja a földről a horcruxot, Harry pedig előveszi a láthatatlanná tévő köpenyt. – Nem rohanhatunk csak úgy oda, nincs is tervünk, előbb...

– Azonnal el kell indulnunk – jelentette ki határozottan Harry. Remélte, hogy alhat pár órát, szívesen kipróbálta volna az új sátrat, de minderről most szó sem lehetett. – Szerinted mit fog csinálni, ha rájön, hogy a gyűrű és a medál is eltűnt? Lehet, hogy elhozza a Roxfortból a horcruxot, hogy biztonságosabb helyet keressen neki.

– De hát hogy fogunk bejutni?

– Most Roxmortsba megyünk – vázolta elképzelését Harry –, ott kiderítjük, hogyan őrzik az iskolát, és kitalálunk valamit. Bújj a köpeny alá, Hermione, azt akarom, hogy most együtt mozogjunk.

– De hát nem férünk alá...

– Sötét lesz, nem baj, ha kilóg a lábunk.

A homályba borult víz fölött hatalmas szárnyak csattogása visszhangzott. A sárkány teleitta magát, és újra a levegőbe emelkedett. A három jó barát egy percre abbahagyta a készülődést; arcukat a gyorsan sötétedő ég felé emelve addig nézték a zsugorodó fekete foltot, míg az el nem tűnt egy közeli hegy gerince mögött. Akkor Hermione elhatározta magát, és beállt a két fiú közé. Harry, amennyire tudta, összehúzta hármuk körül a köpenyt, azután fordultak egyet, és magába zárta őket a fullasztó sötétség.

Huszonnyolcadik fejezet

A tükör testvére

Harry talpa utcakőnek ütközött, s kinyíló szeme előtt feltárult a roxmortsi főutca fájdalmasan ismerős képe: üzletek sötét homlokzatai, fekete hegyek sziluettje a távolban, a kanyar, ahol az út a Roxfort felé veszi az irányt, a Három Seprű ablakán kiáradó fény; de közben már jött is egy másik kép, egy szúrósan éles emlék: az az este, közel egy éve, amikor a végsőkig elgyengült Dumbledore-t támogatva hoppanált ezen a helyen. Mindez a földet érés utáni első pillanatban futott át Harry agyában, s mire elengedte volna Ron és Hermione karját, már fel is harsant az üvöltés.

A hang az aranypohár miatt őrjöngő Voldemortét idézte; belemart Harry idegszálaiba, s ő azonnal és teljes bizonyossággal tudta, hogy a szűnni nem akaró ordítás az ő érkezésüket jelzi. Összenézett barátaival, de ugyanabban a pillanatban már ki is vágódott a Három Seprű ajtaja, és tucatnyi köpenyes-csuklyás, pálcát szorongató halálfaló rontott ki rajta az utcára.

Ron maga is emelte volna a pálcáját, de Harry elkapta a kezét. A csuklyások túl sokan voltak ahhoz, hogy mindet elkábíthassák; ha megpróbálják, azzal csak elárulták volna a helyzetüket. Az egyik halálfaló intett a pálcájával – a mágikus riadóüvöltés megszakadt, de még másodpercekig visszhangzott, mintha a távoli hegyek kiáltása volna.

– Invito köpeny! – harsogta az egyik csuklyás.

Harry ujjai megfeszültek a bűvös szöveten, de a köpeny meg se rebbent: a begyűjtő bűbáj nem hatott rá.

– Hát nem a lepedőd alatt jöttél, Potter? – harsogta a varázzsal próbálkozó halálfaló, majd társaihoz fordult: – Oszoljunk szét! Itt van valahol.

Hat csuklyás feléjük indult el futólépésben. Harry, Ron és Hermione, amilyen gyorsan csak tudtak, behátráltak a legközelebbi mellékutcába – centimétereken múlt csupán, hogy a halálfalók nem ütköztek beléjük –, ott megálltak, és hallgatták az üldözők lépteinek zaját, nézték a pálcák pásztázó fénysugarait.

– Tűnjünk el innen! – suttogta Hermione. – Dehoppanáljunk!

– Szuper ötlet – vágta rá Ron, de mielőtt Harry is véleményt mondhatott volna, az egyik halálfaló így kiáltott:

– Tudjuk, hogy itt vagy, Potter, és meg fogunk találni! Innen nincs menekvés!

– Felkészültek rá, hogy jövünk – suttogta Harry. – Miattunk élesítették be a riasztóbűbájt. Ez csapda, biztos, hogy valahogy itt tudnak tartani minket...

– Hívjuk a dementorokat! – harsant egy másik halálfaló hangja. – Uszítsuk rá őket, egykettőre megtalálják!

– A Sötét Nagyúr nem akarja, hogy más ölje meg Pottert...

– A dementorok nem ölik meg! A Sötét Nagyúrnak Potter élete kell, nem a lelke! Könnyebb is lesz megölni, ha előtte megkapta a csókot!

A többiek helyeseltek, s Harry megrémült: a dementorok ellen patrónusokat kell megidézniük, a bűbáj viszont azonnal leleplezi őket.

– Meg kell próbálnunk dehoppanálni! – suttogta Hermione, de még végig sem mondta, mikor Harry már érezte is az utcába áramló természetellenes hideget. Egy szempillantás alatt minden fény kihunyt körülöttük, még a csillagok is eltűntek. Harry a vaksötétben érezte, hogy Hermione megfogja a karját, és együtt megpördültek álltó helyükben.

A levegő, amit át kellett volna hasítaniuk, mintha megszilárdult volna: nem tudtak dehoppanálni. A halálfalók jól végezték a munkájukat. A bénító hideg egyre mélyebbre fúrta magát Harry testében. Ronnal és Hermionéval a fal mentén tapogatózva továbbindultak a mellékutcában, ügyelve arra, hogy lépteik ne keltsenek zajt. Elértek egy sarokra, s ott megpillantották a nesztelenül sikló dementorokat – vagy tíz közeledett belőlük, s csak azért látszottak, mert sötétebbek voltak még a környezetüknél is: tíz fekete köpeny, tíz pár oszlásnak indult kéz. Megérezték talán a három rettegő lélek közelséget, az vonzotta arra őket? Harry biztosra vette, hogy igen. Egyre gyorsabban közeledtek, már hallatszott az elnyújtott, hörgő sóhajok kórusa, beszívták a kétségbeesés illatát, tudták, hogy áldozataik nem menekülhetnek...

Harry felemelte a pálcáját; nem fogja elszenvedni a dementorcsókot, védekezni fog, bármibe kerüljön is. Ronra és Hermionéra gondolt, miközben elsuttogta: – Expecto patronum!

Az ezüst szarvas kirobbant a pálca hegyéből, és azonnal támadott. A dementorok szétrebbentek, és valahol valaki diadalmasan felkiáltott:

– Megvan! Arra van, arra van, láttam a patrónusát, szarvas volt!

A dementorok eltűntek, az égen újra kigyúltak a csillagok, és csapatnyi ember közeledő lépteinek zaja hallatszott. Harry rémületével viaskodva törte a fejét, hogy mitévők legyenek, de ekkor megcsikordult egy zár, majd kinyílt egy ajtó a szűk utca bal oldalán, és egy durva hang ezt morogta: – Gyere, Potter, befelé, gyorsan!

Harry habozás nélkül eleget tett a felszólításnak, s barátai is beiszkoltak a nyomában a nyitott ajtón.

– Fel a lépcsőn, a köpeny maradjon, és egy pisszenést se! – utasította őket egy magas alak, aki ezalatt kilépett az utcára, hogy aztán becsapja maga mögött az ajtót.

Harrynek addig sejtelme sem volt, hol vannak, de most az odabent égő egyetlen szál gyertya hunyorgó fényénél azonnal felismerte a Szárnyas Vadkan fűrészporral felszórt, takarítatlan ivóhelyiségét. Ronnal és Hermionéval habozás nélkül továbbindultak a söntés mögött nyíló ajtó felé, ami egy roskatag falépcsőhöz vezetett. Libasorban felsiettek az emeletre, s egy fogadószobában találták magukat. A padlót kopott szőnyeg takarta, s a kis kandalló fölött a falon egyetlen nagy olajfestmény függött: a vászonról egy szőke leány nézett le bágyadt jóindulattal.

Kiáltások szűrődtek be az utcáról. Harry, Ron és Hermione az utasítás szerint magukon hagyták a láthatatlanná tévő köpenyt, úgy araszoltak oda a piszoktól homályos ablakhoz. Az utcán összegyűlt alakok között megmentőjük volt az egyetlen, aki nem viselt csuklyát – Harry most már felismerte benne a Szárnyas Vadkan kocsmárosát.

– Na és aztán!? – bömbölte bele a férfi az egyik csuklya rejtette arcba. – Na és aztán! Ha dementorokat küldenek az utcámba, akkor én meg patrónust küldök! Megmondtam, hogy nem tűröm őket a közelemben! Nem tűröm őket, és punktum!

– Az nem a maga patrónusa volt! – fortyant fel az egyik halálfaló. – Szarvas volt, Potteré!

– Szarvas!? – harsogta a kocsmáros, és előkapta pálcáját. – Méghogy szarvas! Ilyen balfácánt! Expecto patronum!

A pálcából egy nagy, szarvat viselő állatalak szökkent ki; elvágtatott a főutca felé, és eltűnt.

– Én nem ezt láttam... – morogta a halálfaló, de mintha vesztett volna a magabiztosságából.

– Valaki megszegte a kijárási tilalmat – szögezte le egy másik csuklyás. – Maga is hallhatta a riasztást. Valaki a tiltó rendelet ellenére kint járt az utcán...

– Ha ki akarom tenni a macskámat, akkor kiteszem, és köpök a nyavalyás tilalmukra!

– Maga indította be a szirénabűbájt!?

– És ha igen? Elhurcolnak érte az Azkabanba? Kinyiffantanak, amiért kidugtam az orrom a házam ajtaján? Ha az most a módi, csak tessék, állok elébe! De remélem, volt annyi eszük, és nem kapkodtak mindjárt a Sötét Jegyükhöz. A főnökük nem lesz túl boldog, ha idebolondítják miattam meg a macskám miatt!

– Ne minket féltsen, hanem saját magát! – vágott vissza az egyik halálfaló. – Megszegte a kijárási tilalmat!

– Kérdem én, ha a kocsmámat bezárják, hol fogja a díszes társaság adni-venni a bájitalokat meg a mérgeket? Hogy fognak akkor becsordogálni a kis mellékes galleonjaik?

– Csak nem fenyeget...?

– Befogom a számat, ne féljenek! Ezt akarták hallani, nem?

– Akkor is azt mondom, hogy szarvas alakú patrónust láttam! – erősködött az első halálfaló.

– Szarvas alakút!? – bömbölte a kocsmáros. – Az egy kecske volt, maga félnótás!

– Jól van, tévedtünk – mondta a második csuklyás. – De ha még egyszer megszegi a kijárási tilalmat, nem leszünk ilyen elnézőek!

A halálfalók elvonultak a főutca felé. Hermione megkönnyebbülten felnyögött, kibújt a köpeny alól, és leroskadt egy rozoga székre. Harry gondosan összehúzta a függönyt, azután levette a köpenyt magáról és Ronról. Eközben odalent újra csikorgott a kocsmaajtó zárja, s hamarosan megnyikordult a falépcső a kocsmáros léptei alatt.

Harry tekintete a kandallópárkányra tévedt, s ott elidőzött egy kicsi, négyszögletes tükrön, mely épp a szőke lány portréja alatt állt.

A kocsmáros felért a lépcsőn, és végigmérte a három jó barátot.

– Agyalágyultak! – förmedt rájuk. – Hogy jutott eszetekbe idejönni?

– Nagyon köszönjük – szólt Harry. – Megmentette az életünket.

A kocsmáros mordult egyet. Harry közelebb lépett hozzá, és fürkészni kezdte az arcát: pillantásával megpróbált a hosszú, csimbókos drótszürke haj és szakáll mögé hatolni. Az öreg szemüveget viselt, s a szurtos lencsék mögött átható pillantású, ragyogó kék szempár csillogott.

– A maga szemét láttam a tükörben.

A szobában szinte tapintani lehetett a csendet. Harry és a kocsmáros egymás szemébe fúrták pillantásukat.

– Maga küldte Dobbyt.

A kocsmáros bólintott, majd a manót keresve körülnézett.

– Azt hittem, veletek van. Hol hagytátok?

– Meghalt – mondta Harry. – Bellatrix Lestrange megölte.

A kocsmáros arca kifejezéstelen maradt. Pár pillanatig hallgatott, majd ennyit mondott:

– Kár. Kedveltem azt a manót.

Azzal elfordult, és lusta pálcamozdulatokkal meggyújtott néhány lámpát.

– Maga Aberforth – mondta a hátának Harry.

A kocsmáros se igent, se nemet nem mondott erre. Lehajolt, hogy begyújtsa a kandallót.

– Ezt hol szerezte? – kérdezte Harry, és odalépett Sirius tükréhez, saját, két éve eltört tükrének ikerpárjához.

– Úgy egy éve vettem Dungtól – felelte Aberforth. – Albus elmondta, miféle. Igyekeztem rajtad tartani a szemem.

Ronnak elakadt a lélegzete.

– Az ezüst őzsuta! Az is maga volt? – kérdezte izgatottan.

– Miről beszélsz?

– Valaki küldött nekünk egy őzsuta alakú patrónust!

– Ennyi ésszel elmehetnél halálfalónak, fiam. Nem ordítottam elég hangosan, hogy az én patrónusom kecske?

– Ja... – motyogta Ron. – De... Jól van, na, éhes vagyok! – tette hozzá sértődötten, miután gyomra mennydörgésszerűen megkordult.

– Adhatok enni – dörmögte Aberforth, azzal kiballagott a szobából, hogy néhány pillanat múlva egy jókora vekni kenyérrel, egy darab sajttal és egy mézsörrel teli ónkancsóval térjen vissza. Mindezeket lerakta a kandalló előtti kis asztalra. Vendégei kiéhezett farkasok mohóságával ettek és ittak, s az ezzel járó zajokon kívül jó ideig csak a tűz pattogása törte meg a csendet.

– Na jól van – szólt Aberforth, mikor Harry és Ron tele hassal, laposakat pislogva hátradőltek a székükön. – Ki kell gondolnunk a módját, hogyan tudtok mihamarabb eltűnni innen. Éjjel nem indulhattok útnak, hallottátok, mi történik, ha valaki sötétedés után mászkál odakint: megszólal a szirénabűbáj, és a nyavalyások rátok ugranak, mint bólintér a doxitojásra. Kétszer aligha tudom kecskének eladni a szarvasodat. Megvárjátok a hajnalt, világosban nincs kijárási tilalom, aztán felveszitek azt a köpönyeget, és elindultok gyalog. Kimentek Roxmortsból, és szépen felballagtok a hegyek közé. Ott aztán dehoppanálhattok. Hagridra is ránézhettek, ha akartok. Mióta megpróbálták letartóztatni, odafent tanyázik Gróppal egy barlangban.

– Nem megyünk el – jelentette ki Harry. – Be kell jutnunk a Roxfortba.

– Ne bolondozz, fiam! – rázta a fejét Aberforth.

– Be kell mennünk.

Aberforth előredőlt a széken.

– Megmondom én, mi kell: az, hogy elmenjetek innét, minél messzebbre.

– Maga ezt nem értheti. Nagyon szorít minket az idő. Muszáj bejutnunk a kastélyba. Dumbledore... mármint a maga bátyja... ő akarta...

A lángok Aberforth szemüvegének szurtos lencséit egy másodperc erejéig opálos tejfehérre festették: Harry hirtelen úgy érezte, mintha Aragog, az óriáspók vak szemébe nézne.

– Albus bátyám sok mindent akart – sóhajtott Aberforth. – Csakhogy nagyszabású terveinek végrehajtása közben, ki tudja, miért, hullottak körülötte az emberek. Fordíts hátat ennek az iskolának, Potter, és ha teheted, ennek az országnak is! Felejtsd el a bátyámat az agyafúrt mesterkedéseivel együtt! Nem tartozol neki semmivel! Ahol most van, ott már senki nem árthat neki.

– Maga ezt nem értheti – ismételte Harry.

– Azt mondod? – dörmögte Aberforth. – Nem érthetem Albust? Úgy gondolod, jobban ismerted a bátyámat, mint én?

– Nem ezt mondtam. – Harry agyát eltompította a kimerültség, a jóllakottság és az elfogyasztott mézsör. – Csak... rám bízott egy feladatot.

– Mit nem mondasz! – vonta fel a szemöldökét gúnyosan Aberforth. – Biztos szép az a feladat. Biztos kellemes és könnyű az a feladat. Biztos olyan feladat, amit egy tapasztalatlan varázslógyerek el tud végezni anélkül, hogy megerőltetné magát.

Ron szárazon nevetett, Hermione vonásai megfeszültek.

– Hát, nem... nem könnyű – ismerte el Harry. – De muszáj...

– Muszáj? Miért muszáj? Albus meghalt! Búcsúzz el tőle, mielőtt utánaküldenek! Mentsd az irhádat!

– Nem lehet.

– Miért nem lehet?

– Mert... – Harry nem tudott felelni; sarokba szorítva érezte magát, inkább átment hát ellentámadásba. – De hisz maga is harcol, tagja a Főnix Rendjének...

– Harcoltam, tagja voltam – felelte Aberforth. – A Főnix Rendjének befellegzett. A csatának vége, Tudjukki győzött, és aki mást mond, az áltatja magát. Neked itt sose lesz nyugtod, Potter, túl nagy szálka vagy a szemében. Utazz külföldre, rejtőzz el, mentsd az életed! Legjobb lesz, ha a két pajtásodat is magaddal viszed. – Hüvelykujjával Ron és Hermione felé bökött. – Életük végéig vadászni fognak rájuk, amiért összeszűrték veled a levet.

– Nem mehetek el – rázta a fejét Harry. – Feladatom van...

– Bízd valaki másra!

– Nem lehet. Nekem kell elvégeznem, Dumbledore elmagyarázta...

– Nocsak, tényleg? Albus mindent elmondott? Nyíltan, őszintén?

Harry ki akarta mondani az „igen”-t, teljes szívéből akarta, de valamiért képtelen volt rá. Aberforth mintha a fejébe látott volna.

– Elég jól ismertem én a bátyámat, Potter. Anyánk karján ülve tanulta a titkolózást. Titkokon és hazugságokon nőttünk fel, és Albus... ő ebben született tehetség volt.

Az öregember pillantása a kandallópárkány fölötti festményre vándorolt. Harryben most tudatosult csak, hogy az az egyetlen kép a szobában. Nem volt ott fotó se Albus Dumbledore-ról, se másról.

– Dumbledore úr... – szólalt meg bátortalanul Hermione. – Ő a húga? Ariana?

– Igen – felelte kurtán Aberforth. – Olvastuk Rita Vitrolt, mi?

Hermione arcát most nem a tűz fénye festette vörösre.

– Elphias Doge beszélt nekünk róla – sietett a lány segítségére Harry.

– Mafla vénember – motyogta a bajusza alatt Aberforth, és belekortyolt a mézsörébe. – Azt hitte, galleont ér a bátyám minden csuklása. No de ezzel sokan voltak így, ti hárman is, ahogy elnézem.

Harry hallgatott. Nem akarta szavakba önteni a bizonytalanságát, megfogalmazni a kételyeket, amelyek hónapokon át kínozták Dumbledoreral kapcsolatban. Azokat félresöpörte az elhatározással, ami Dobby sírját ásva érlelődött meg benne: akkor és ott eltökélte, hogy továbbmegy a kanyargós, életveszélyes úton, amit Albus Dumbledore kijelölt a számára; akkor és ott végleg belenyugodott abba, hogy valamiért nem tudhat még mindent, amit tudni szeretne; akkor és ott eldöntötte, hogy elaltatja kétségeit, és megbízik Dumbledore-ban. Nem akarta most újrakezdeni a tépelődést, nem akart semmi olyat hallani, ami elvonja figyelmét a céltól. Belenézett Aberforth szemébe, mely mintha Albusé lett volna: a két ragyogó kék írisz, akárcsak az a másik kettő, azt a benyomást keltette, mintha röntgensugárral kémlelné vizsgálatának tárgyát. Harry úgy érezte, Aberforth belelát a fejébe, és lesajnálja őt a gondolataiért.

– Dumbledore professzor szerette és féltette Harryt – mondta csendesen Hermione.

– Valóban? – nézett rá Aberforth. – Furcsamód azok, akiket a bátyám féltett és szeretett, feltűnően nagy számban tapasztalták, hogy sokkal jobban jártak volna, ha Albus rájuk se bagózik.

– Ezt hogy érti? – kérdezte elszörnyedve Hermione.

– Hagyjuk. – Aberforth leszegte a fejét.

– De hát nagyon súlyos dolgokat mond! – fakadt ki a lány. – Csak nem... csak nem a húgáról beszél?

Aberforth ráemelte izzó tekintetét a lányra; ajkai mozogtak, mintha rágná a szavakat, amelyeket nem akar kimondani. Végül heves áradatként kitört belőle a válasz:

– A húgomat hatéves korában súlyosan bántalmazta három mugli fiú. A hátsó kertünk sövénye fölött leskelődtek, és látták Arianát varázsolni. Kicsi volt még, nem tudta irányítani a képességét, hatévesen egyetlen varázsló vagy boszorkány se tudja. A fiúk, gondolom, megijedtek attól, amit láttak. Átverekedték magukat a sövényen, s mikor a húgom nem tudta elmagyarázni nekik a trükköt, a kelleténél kicsit durvábban adták tudtára, hogy le kéne szoknia az efféle mutatványokról.

Hermione elkerekedett szeme hatalmasnak tűnt a tűz fényében. Ron mintha émelygett volna. Aberforth felállt, s hirtelen rémisztő volt Albusét idéző szikár alakja és arca, melyről perzselő harag és a feltépett sebek fájdalma sugárzott.

– Tönkretették a húgomat. Sosem heverte ki, amit vele műveltek. Többé nem volt hajlandó használni a varázserejét, de megszabadulni sem tudott tőle: az elfojtott képesség ellene fordult, és a tébolyba kergette őt. Néha, mikor nem tudott uralkodni magán, kitört belőle a mágia – voltak ijesztő és veszélyes pillanatai. De többnyire kedves volt, félénk és szelíd.

– Apám felkutatta az átokfajzatokat, és irgalmatlanul elbánt velük – folytatta Aberforth. – Az Azkabanba küldték érte. Nem mondta meg, miért követte el a tettét, mert ha a minisztériumban értesülnek Ariana állapotáról, egy életre bezárták volna a Szent Mungóba. Varázstitok-védelmi szempontból veszélyes személynek minősült, hisz kiszámíthatatlan volt, sosem lehetett tudni, hogy mikor jut el arra a pontra, amikor már nem bírja tovább, és kirobban belőle a mágia.

– Gondoskodnunk kellett róla, hogy ne árthassanak neki és ő se ártson senkinek. Másik faluba költöztünk, elterjesztettük róla, hogy beteg, és anyám mindent megtett érte, hogy a napjai békében és elégedettségben teljenek.

– Én voltam a legkedvesebb neki – mondta Aberforth, s szavai közben egy duzzogó iskolásfiú arca sejlett fel a ráncok és a bozontos szakáll mögött. – Nem Albus. Ő, ha otthon volt, le se jött a szobájából, bújta a könyveit, számolgatta, hányadik díjánál tart, és körmölte a leveleket a kor legnevesebb mágusainak – idézte fel dühös gúnnyal Aberforth. – Az jobban érdekelte, mint a húga. Ariana engem szeretett a legjobban. Én akkor is rá tudtam venni, hogy egyen, mikor anyámnak nem sikerült, én le tudtam csillapítani, ha elkapta a roham. Mikor nyugodt volt, együtt etettük a kecskéket.

– Aztán tizennégy éves korában... akkor éppen nem voltam otthon... Ha ott lettem volna, lecsillapítom. Jött egy roham, és... anyám már nem volt olyan fiatal... baleset volt. Ariana nem tudta irányítani a kitörést. És anyám meghalt.

A szánalom és az undor borzalmas elegye kavargott Harryben. Nem akart többet hallani, de Aberforth-ból tovább ömlöttek a szavak. Bizonyára hosszú-hosszú ideje nem beszélt erről... vagy talán még soha.

– Így aztán kútba esett Albus világjárása a kicsi Doge-dzsal. Együtt jöttek haza anyám temetésére, aztán Doge útnak indult egyedül, Albus meg otthon maradt mint új családfő. Hah!

Aberforth beleköpött a tűzbe.

– Vállaltam volna a húgom gondozását, nem érdekelt az iskola, felajánlottam, hogy otthon maradok, csinálom, amit kell. De Albus azt mondta, nem, nem, fejezzem csak be a tanulmányaimat, majd ő átveszi anyám feladatait. Nagy visszalépés volt ám ez a nagyreményű diák úrnak! Azért nem osztoganak díjakat, hogy az ember a félbolond húgát pesztrálja, aki minden másnap fel akarja robbantani a házat! De nem mondom, rendesen csinálta pár hétig... amíg fel nem bukkant az a másik.

Aberforth arca most valóban vészjósló kifejezést öltött.

– Grindelwald. Végre talált a bátyám egy egyenrangú beszélgetőtársat, valakit, aki ugyanolyan okos és tehetséges volt, mint ő. És akkor Ariana szépen a háttérbe szorult. Attól kezdve csak az volt a fontos, hogy szövögethessék a terveiket, álmodozhassanak a varázslók új uralmáról, a híres ereklyéikről, meg a fene tudja, még miről. Albus már a nagyobb jóra tört, az egész varázslótársadalom üdve lebegett a szeme előtt, mit érdekelte, hogy közben elhanyagol egy beteg kislányt, na bumm!

– Néhány hét alatt aztán elegem lett ebből a vircsaftból. Nagyon elegem lett belőle. Lassan vissza kellett mennem a Roxfortba, úgyhogy megmondtam nekik a véleményemet, mind a kettőnek. Megálltam előttük, így, ahogy most előttetek... – Aberforth lenézett Harryre, és nem volt nehéz elképzelni őt sovány, dühös kamaszfiúként, aki dacosan a bátyja szeme közé néz. – Megmondtam nekik: Arianát nem vihetik el, tegyenek le róla, ő nincs olyan állapotban, nem rángathatják magukkal mindenhova, ahol szónoklatot akarnak tartani, hogy híveket toborozzanak maguknak. Na, ez nem tetszett neki. – Aberforth szemét egy pillanatra megint eltakarta a tejfehér-vakon villanó szemüveg. – Ez nagyon nem tetszett Grindelwaldnak. Begurult tőle. Nekem esett, hogy mit vagyok ilyen ostoba, ne akarjak az ő meg a zseniális bátyám útjába állni... hogy miért nem tudom felfogni, hogy szegény húgomat se kell majd rejtegetni többé, ha ők megváltoztatják a világot, véget vetnek a varázslók bujkálásának, és megmutatják a mugliknak, hol a helyük.

– Összevesztünk... én előkaptam a pálcámat, ő is előkapta a magáét – és a bátyám legjobb barátja a Cruciatus-átkot használta rajtam. Albus közbelépett, attól fogva hárman csatáztunk... és a durranásokat meg a villogást Ariana nem tudta elviselni, kiborult...

Aberforth egyszerre falfehér lett, mintha halálos sebet kapott volna.

– Gondolom, segíteni akart nekem, de nem volt ura a tetteinek. Nem tudom, melyikünk volt, bármelyikünk lehetett... és Ariana meghalt.

Az utolsó szónál elcsuklott Aberforth hangja; megremegett a térde, és leroskadt a legközelebbi székre. Hermione arca nedvesen csillogott, s Ron majdnem olyan sápadt volt, mint Aberforth. Harry csak viszolygást érzett, semmi mást: azt kívánta, bár tisztára moshatná az agyát, kilökhetne a fejéből minden hallott szót.

– Nagyon... nagyon sajnálom – suttogta Hermione.

– Elment – dörmögte rekedten Aberforth. – Elment mindörökre.

Beletörölte az orrát a kézelőjébe, majd megköszörülte a torkát.

– Grindelwald ezután persze elkotródott. Odahaza priusza volt már, és nem hiányzott neki, hogy Arianát is a számlájára írják. Albus jól járt: attól fogva semmi nem állt a fényes karrierje útjába. A húga nyűg volt csak a nyakán, s most végre szabadnak érezhette magát...

– Nem érezte magát szabadnak – jelentette ki Harry.

– Tessék? – nézett rá Aberforth.

– Nem érezte magát szabadnak – ismételte Harry. – A bátyja a halála napján megivott egy bájitalt, ami megzavarta az elméjét. Kiabálni kezdett, kérlelt valakit: „Könyörgök, ne bántsd őket... engem bánts inkább!”

Ron és Hermione rábámult Harryre. A barlangbeli szigeten lezajlott események részleteiről Harry sosem beszélt nekik – azoknak a jelentősége eltörpült amellett, ami a későbbi órákban, a Roxfortban történt.

– Most már tudom: azt képzelte, hogy maga meg Grindelwald vannak ott vele – folytatta Harry, felidézve Dumbledore könyörgő suttogását. – Azt látta maga előtt, amint Grindelwald bántja magát és Arianát... úgy szenvedett, mintha kínoznák: ha látta volna, nem mondaná most, hogy szabad volt.

Aberforth leszegett fejjel nézte kék erekkel púpozott, bütykös kezét. Hosszú szünet után szólalt csak meg:

– Honnan tudod, Potter, hogy a bátyámnak nem volt fontosabb a nagyobb jó, mint te? Honnan tudod, hogy nem volt kész téged is ugyanúgy feláldozni, mint a húgomat?

Harry szívébe mintha jégtüske szúródott volna.

– Nem hiszem el – szólt Hermione. – Dumbledore szerette Harryt.

– Akkor miért nem menekülésre biztatta őt? – szegezte neki a kérdést Aberforth. – Miért nem azt mondta neki: mentsd magad, így meg így maradhatsz életben?

– Azért – szólalt meg Harry, mielőtt Hermione felelhetett volna –, mert van, amikor muszáj messzebbre látnunk a saját biztonságunknál! Van, amikor muszáj a nagyobb jóra figyelni! Háború van!

– Tizenhét éves vagy, fiam!

– Nagykorú vagyok, és ha maga feladta, én akkor is küzdeni fogok!

– Ki mondta, hogy feladtam?

– A Főnix Rendjének befellegzett – idézte Harry. – A csatának vége, Tudjukki győzött, és aki mást mond, az áltatja magát.

– Nem örülök neki, de ez az igazság!

– Nem ez az igazság – mondta Harry. – A bátyja rájött, hogyan lehet végezni Tudjukkivel, és a titkot továbbadta nekem. Folytatom a küzdelmet, és vagy győzni fogok, vagy meghalok. Téved, ha azt hiszi, nem tudom, mit kockáztatok. Tisztában vagyok vele évek óta.

Azt várta, hogy Aberforth kigúnyolja vagy vitába száll vele, de az öreg csak a szemöldökét ráncolta.

– Be kell jutnunk a Roxfortba – ismételte Harry. – Ha nem tud segíteni ebben, akkor megvárjuk a napkeltét, aztán elmegyünk, nem zavarjuk magát tovább. Ha tud segíteni – akkor most lenne itt az ideje, hogy előrukkoljon az ötletével.

Aberforth mozdulatlanul ült a székén, és Harryre szögezte kék szemét. Végül megköszörülte a torkát, felállt, és a kis asztalt megkerülve Ariana portréja elé lépett.

– Tudod, mit kell tenned – mondta.

A lány elmosolyodott, majd hátat fordított a szobának, és elsietett. Nem oldalra, a keret felé ment a portréalakoktól megszokott módon, hanem a kép háttereként megfestett alagútban indult útnak. A három jó barát és Aberforth addig követték tekintetükkel, míg karcsú alakját el nem nyelte a sötétség.

– Öh... ez... – kezdte bizonytalanul Ron.

– Most csak egyetlen út járható – magyarázta Aberforth. – A régi titkos alagutak mindkét végét megfigyelik, a birtok körüli falnál dementorok strázsálnak, és úgy tudom, a kastélyban is járőrök cirkálnak. Soha nem őrizték még ilyen szigorúan az iskolát. Fogalmam sincs, mihez tudtok kezdeni odabent most, hogy Piton az igazgató és Carrow-ék a helyettesei... de hát az már a ti dolgotok. Azt mondjátok, nem féltek a haláltól.

– De hát...? – Hermione a homlokát ráncolva nézett Ariana portréjára.

A festett alagút távoli végén fehér pötty tűnt fel: Ariana elindult visszafelé. Ahogy közeledett, alakja egyre nőtt, s már az is látszott, hogy nem egyedül jön. Egy nála magasabb, izgatottnak tűnő, festett fiúalak sántított mellette; egy fiú, akit Harry sose látott még ilyen állapotban: a haja lenőtt volt, arcán hosszú, mély sebek éktelenkedtek, ruhája több helyen kilyukadt, felhasadt. A két alak nőttön nőtt, s mikor már csak válltól felfelé fértek a festménybe, a kép keretestül kifordult, akár egy ajtó. Mögötte láthatóvá vált egy igazi alagút szűk bejárata, amögött pedig a hús-vér, torzonborz, összevagdosott arcú, rongyos taláros Neville Longbottom. Neville nagyot kurjantott örömében, a lyukon át kikecmergett a kandallópárkányra, majd leugrott onnan, és ezt harsogta:

– Tudtam, hogy eljössz, Harry! Tudtam!

Huszonkilencedik fejezet

Az elveszett diadém

– Neville... mi ez... hogyan...?

Neville azonban most észrevette Ront és Hermionét is, és újabb kurjantások kíséretében a nyakukba vetette magát. Minél tovább nézte őt Harry, annál döbbenetesebbnek találta a külsejét: Neville egyik szeme sárga-lila foltos és dagadt volt, az arcának mintha vésővel estek volna neki, de általános ápolatlansága is arról tanúskodott, hogy jó ideje megpróbáltatásokkal teli életet él. Megkínzott ábrázatáról mindazonáltal boldogság sugárzott, mikor kiengedte karjaiból Hermionét.

– Tudtam, hogy eljöttök! Seamusnek is mondtam, hogy ha itt az idő, meg fogtok jelenni!

– Mi történt veled, Neville?

– Hogyhogy? Ja, ez? – Neville legyintett. – Semmiség, nem érdekes. Seamus durvábban néz ki, majd meglátjátok. Mehetünk is, nem? Ja... – kapott észbe, és Aberforth-hoz fordult. – Ab, lehet, hogy jön még pár ember.

– Még pár ember? – visszhangozta vészjóslóan az öreg. – Hogyhogy jön még pár ember, Longbottom? Kijárási tilalom van, és szirénabűbájt szórtak az egész falura!

– Tudom, épp ezért a kocsmába fognak hoppanálni. Csak küldje be őket az alagúton, és kész. Előre is kösz.

Neville udvariasan felsegítette Hermionét a kandallópárkányra. A lány után Ron mászott be az alagútba, őket Neville követte. Harry Aberforth-hoz fordult:

– Nem tudom, hogyan köszönjem meg. Kétszer is megmentette az életünket.

– Ezentúl vigyázzatok rá jobban – dörmögte szúrósan az öreg. – Nem biztos, hogy harmadszor is meg tudom menteni.

Harry felkapaszkodott a kandallópárkányra, és bemászott az Ariana portréja mögötti nyíláson. A fal túloldalán kopott kőlépcsőre bukkant – az alagút korántsem tűnt újnak. Falain rézlámpák lógtak, burkolatlan alja keményre taposott, sima volt. Ahogy társaival haladtak, árnyékuk ventilátor módjára forgott a falakon.

– Mióta van ez meg? – tudakolta Ron. – A Tekergők Térképén nincs rajta, ugye, Harry? Azt hittem, csak hét titkos út vezet a kastélyba.

– Azokat mind lezárták még az évnyitó előtt – magyarázta Neville. – Nem lehet használni őket, mert a benti végükön átok ül, a kintit meg dementorok és halálfalók figyelik. – Megint szétterült az arcán az öröm, úgy legeltette a szemét régen várt barátain. – De nem érdekes... Inkább mondjátok gyorsan: igaz, hogy betörtetek a Gringottsba? És hogy sárkányon szöktetek meg? Tele van a sztorival a suli, mindenki erről beszél. Terry Boot este kaja közben ordítva újságolta a nagyteremben, kapott is pár maflást Carrow-tól.

– Igen, így történt – mondta Harry.

Neville kajánul nevetett.

– És mit csináltatok a sárkánnyal?

– Szabadon engedtük – felelte Ron. – Bár Hermione igazából megtartotta volna...

– Ne túlozz, Ron...

– És előtte miket csináltatok? Harry, rólad mindenki azt mondta, hogy leléptél és lapítasz valahol, de én nem hittem el. Kifőztél valamit, igaz?

– Aha – hagyta rá Harry. – De mesélj a Roxfortról, Neville, semmit sem tudunk.

– Hát... ez már nem az a Roxfort, amit ti ismertetek. – Neville arcáról lehervadt a mosoly. – Hallottatok Carrow-ékról?

– A két halálfalóról, akik most a suliban tanítanak?

– Nemcsak tanítanak – rázta a fejét Neville. – Rájuk van bízva a fegyelmezés. És nagyon lelkesen csinálják.

– Úgy, mint Umbridge?

– Á, Umbridge szelíd bárányka volt hozzájuk képest. Meg van mondva, hogy ha valami stiklit csinálunk, a tanároknak Carrow-ékhoz kell küldeniük minket. De nem nagyon küldenek, és látszik rajtuk, hogy ugyanúgy utálják őket, mint mi.

– Amycus, a pasi sötét varázslatok kivédését tanít, illetve most már csak simán sötét varázslatok a tantárgy neve. Az óráin a Cruciatus-átkot kell gyakorolnunk azokon, akik épp büntetésben vannak...

– Micsoda!?

Harry, Ron és Hermione döbbent kórusának hangja ide-oda verődött az alagútban.

– Frankón – bólogatott Neville. – Ezt Carrow óráján kaptam – mutatott rá egy különösen csúnya vágásra az arcán. – Megmondtam, hogy rám ne számítson. De persze vannak, akiknek bejön a buli: Crak meg Monstro például imádják csinálni. Biztos büszkék, hogy végre valamiben ők a legjobbak. – Amycus nővére, Alecto meg mugliismeretet tanít. Az most mindenkinek kötelező. Azzal tömi a fejünket, hogy a muglik olyanok, mint az állatok, hülyék és koszosak, meg magyarázza, hogy a varázslóknak el kellett bújniuk előlük, olyan kegyetlenül üldöztek minket, de majd most helyreáll a természetes rend. Ezt azért kaptam – mutatott rá egy másik mély vágásra –, mert megkérdeztem tőle, hogy benne meg a tesójában mennyi muglivér van.

– Te nem vagy komplett, Neville! – hüledezett Ron. – Azért nem muszáj az embernek mindig jártatnia a száját.

– Nem hallottad, miket mondott a nyanya – csóválta a fejét Neville. – Te sem álltad volna meg szó nélkül. Meg különben is, jó, ha van, aki szembeszáll velük, mert az mindenkiben tartja a lelket. Erre te tanítottál meg, Harry.

– Jó, de ezek köszörűkőnek használtak téged. – Ron irtózva nyögött egyet, mikor elhaladtak egy lámpa mellett, és a fény barátjuk sebeire esett.

Neville vállat vont.

– Ki lehet bírni. Ha túl nagy a szánk, szadiznak minket egy kicsit, de nem nyírnak ki, mert az aranyvérrel mégiscsak spórolni kell.

Harry nem tudta eldönteni, mi a szörnyűbb: maguk a tények, vagy a keresetlen tárgyilagosság, ahogy Neville előadja őket.

– Csak azoknak kell komolyan félniük, akiknek valamelyik barátjuk vagy rokonuk balhét csinál odakint. Azokat túsznak használják. Az öreg Xeno Lovegood egy kicsit elszállt a Hírverőben, erre feljöttek, és lerángatták Lunát a vonatról, amikor hazafelé mentünk karácsony előtt.

– Nyugodj meg, Luna jól van, találkoztunk vele...

– Igen, tudom, sikerült üzennie.

Neville elővett a zsebéből egy arany pénzérmét. Harry azoknak a hamis galleonoknak az egyikére ismert benne, amelyek segítségével Dumbledore Seregének tagjai tartották egymással a kapcsolatot.

– Ezek nagyon jól szuperálnak – vigyorgott rá Hermionéra Neville. – Carrow-ék a falra másztak, mert sehogy se bírtak rájönni, hogyan figyelmeztetjük egymást. Éjszakánként jártuk a folyosókat, és nyomtuk a falakra a graffitiket, hogy „mindenkit vár Dumbledore Serege” meg hasonlók. Piton persze kiborult.

Harrynek feltűnt, hogy Neville múlt időben beszél.

– Már nem csináljátok? – kérdezte.

– Mostanra eléggé leálltunk. Karácsonykor elvesztettük Lunát, húsvét után Ginny se jött vissza, és hát nagyjából mi hárman voltunk ennek a dolognak a vezetői. Carrow-ék rájöhettek, hogy benne vagyok az akciókban, mert elkezdtek kekeckedni velem. Aztán meg elkapták Michael Cornert, amikor megpróbált kiszabadítani egy láncra vert elsőst. Elég durván megkínozták érte, és akkor végképp beijedtek az emberek.

– Őrület – motyogta Ron. Egy olyan szakaszhoz értek, ahol a folyosó emelkedő irányt vett.

– Senkitől sem várhattam el, hogy csinálja végig azt, amit Michael, így aztán lemondtunk a rizikósabb balhékról. De azért küzdöttünk, csináltuk a földalatti mozgalmat egészen két héttel ezelőttig. Akkora a halálfalók kifilózták, hogy engem csak úgy tudnak leállítani, ha rászállnak a nagyira.

– Micsoda!?

– Jól hallottátok. – Az alagút most már meredeken emelkedett, és Neville zihált egy kicsit. – Világos a logikájuk. Bejött nekik az a módszer, hogy elrabolják a gyereket, és zsarolják vele a rokonságot – miért ne próbálták volna meg fordítva is? Csak az volt a gond... – Neville szembefordult velük, és Harry meghökkenve látta, hogy vigyorog – ...hogy nagyival túl nagy fába vágták a fejszéjüket. Biztos azt gondolták: lepukkadt vén nyanya, akárki el tudja intézni. Egy csöppet elszámították magukat... – Neville nevetett. – Most ott tartunk, hogy Dawlisht a Szent Mungóban próbálják helyrepofozni, nagyi meg szökésben van. Küldött is levelet – Neville rácsapott talárja mellzsebére –, azt írja, büszke rám, csak így tovább, látszik, hogy a szüleim fia vagyok.

– Hát ez nem semmi! – bólogatott Ron.

– Aha. – Neville vidáman mosolygott. – Csak hát amikor rájöttek, hogy nem tudnak megszelídíteni, kitalálták, hogy ha muszáj, elvan a Roxfort nélkülem is. Nem tudom, koporsót szántak-e nekem vagy egy azkabani cellát... nem vártam meg, amíg kiderül, inkább leléceltem.

Ron a homlokát ráncolta.

– De hát... most nem a Roxfortba megyünk?

– Dehogynem. Már meg is érkeztünk.

Befordultak egy sarkon, és megpillantották az alagút kijáratát: egy rövid lépcsősor hasonló nyíláshoz vezetett fel, mint amilyen Ariana portréja mögött rejtőzött. Neville belökte a lyukat a túloldalról eltakaró ajtót, és kimászott. Harry követte, s közben hallotta Neville rikkantásait:

– Nézzétek, ki van itt! Ugye, megmondtam!

Harry szinte még át se bújt a lyukon, mikor örömsikolyok és kurjantások özöne csapta meg a fülét...

– Harry!

– Itt van Potter, itt van Potter!

– Ron!

– Hermione!

Harry túl sok mindent látott egyszerre: színes, lógó holmikat, lámpákat és megannyi arcot. A következő pillanatban pedig Ronnal és Hermionéval azon kapták magukat, hogy egy húszfősnél is népesebbnek tűnő csapat olyan heves ölelgetésnek, hátbaveregetésnek, hajborzolásnak és kézszorongatásnak veti alá őket, mintha egy kviddicsbajnokság friss győztesei volnának.

– Jól van már, jól van, elég volt! – harsogta Neville, mire a tömeg gyűrűje kissé kitágult, úgyhogy Harry végre körülnézhetett.

Nem tudott rájönni, miféle helyiségben van. A terem hatalmas volt, s ránézésre lehetett volna egy luxuskivitelű deszkakunyhó belseje vagy éppenséggel óriási hajókabin. A mennyezetről és a körbefutó karzatról köteleken tarka függőágyak lógtak alá. A sötét fával borított, ablaktalan falakon megannyi színpompás faliszőnyeg díszelgett – Harry felfedezte köztük a Griffendél skarlátvörös mezőben ábrázolt aranysárga oroszlánját, a Hugrabug sárga zászlaját a fekete borzzal és a Hollóhátat jelképező bronzszínű sast kék alapon. A Mardekár színei, az ezüst és a zöld viszont hiányoztak. Voltak a teremben zsúfolt könyvespolcok, a falnak támasztva néhány seprű állt, és a sarokban egy jókora, fadobozos varázsvevő terpeszkedett.

– Hol vagyunk?

– Hát a Szükség Szobájában! – nevetett Neville. – Pofás kis hely lett, mi? Mikor Carrow-ék elől menekültem, tudtam, hogy csak egyetlen biztos búvóhely van a suliban. Sikerült bejutnom az ajtón, és ezt találtam! Illetve mikor beköltöztem, még nem pont ilyen volt, sokkal kisebb, egyetlen függőágy volt csak benne meg a griffendéles zászló. De ahogy jöttek sorban a DS tagjai, egyre nagyobb lett.

– És Carrow-ék nem tudnak bejönni? – nézett körül Harry az ajtót keresve.

– Nem – felelte Seamus Finnigan, akit Harry nem ismert fel, amíg meg nem szólalt: az arca kék-zöld és dagadt volt. – Tökéletes búvóhely. Amíg csak egyvalaki is idebent van közülünk, nem tudnak ránk törni, az ajtó nem nyílik ki. Az egész Neville érdeme – nagyon vágja a Szobát. Rájött, hogy egészen pontosan meg lehet mondani, mit kérsz, például: Azt akarom, hogy Carrow-ék kopói ne tudjanak bejönni – és a Szoba megcsinálja! Az a lényeg, hogy be kell zárni a kiskapukat! Neville zseniálisan összehozta!

– Igazából magától ment a dolog – szerénykedett Neville. – Mikor már másfél napja bungiztam itt, elég éhes lettem, azt kívántam, hogy legyen valami kajám, és akkor megnyílt az átjáró a Szárnyas Vadkanba. Végigmentem rajta, és ott találtam Aberforth-t. Azóta is ő etet minket – a Szobától mindent lehet kérni, de kaját valamiért nem.

– Hát igen, az étel az egyik az öt kivétel közül, ami az elemi transzformáció Gamp-féle törvényében szerepel – fejtette ki Ron, a hallgatóság nem kis bámulatára.

– Már lassan két hete vagyunk itt – vette át a szót Seamus. – Ha nő a létszám, a Szoba ad még függőágyat, sőt, egy jó kis mosdónk is lett, mikor az első lányok megjöttek...

– ...és kitalálták, hogy szeretnének mosakodni – fűzte hozzá Lavender Brown, akit Harry addig észre se vett. Most, hogy figyelmesebben körülnézett, jó pár ismerős arcot fedezett fel. Ott voltak a Patil-ikrek, Terry Boot, Ernie Macmillan, Anthony Goldstein és Michael Corner.

– Meséljétek el, mit csináltatok eddig! – kérte Ernie. – Százféle pletyka terjedt el, meg hát hallgattuk a Potterfigyelőt. – A rádióra mutatott. – Az csak kamu, hogy betörtetek a Gringottsba, ugye?

– Nem kamu! – vágta rá Neville. – És a sárkány is igaz!

A hírt tapsvihar és hujjogás fogadta. Ron meghajolt.

– És mit akartatok elhozni a bankból? – kíváncsiskodott Seamus.

Most az következett volna, hogy a három jó barát egyike elüti a kérdést egy másikkal, de ekkor borzalmas, perzselő fájdalom hasított Harry sebhelyébe. Gyorsan hátat fordított az érdeklődő és örömtől sugárzó arcoknak, s ugyanabban a szempillantásban el is tűnt a Szükség Szobája – immár egy romos kőkunyhó közepén állt: körülötte korhadt padlódeszkák felszaggatott darabjai hevertek, a lábánál egy kis gödör mellett kihantolt aranyládika feküdt nyitva, üresen –, és a fejében Voldemort haragos üvöltése zengett.

Hatalmas erőfeszítéssel kiszakította magát Voldemort tudatából, és visszatért a Szükség Szobájába. Dőlt az arcáról a verejték, és forgott vele a világ, Ronnak kellett támogatnia őt.

– Jól vagy, Harry? – hallotta Neville hangját. – Nem akarsz leülni? Nagyon kimerített az...

– Nem. – Harry ránézett Ronra és Hermionéra, megpróbálta szavak nélkül közölni velük, hogy Voldemort néhány másodperce felfedezte még egy horcrux eltűnését. Felgyorsultak az események – ha Voldemort a Roxfortot választja következő úticéljának, nem lesz idejük cselekedni.

– Sietnünk kell – mondta, és barátai arcáról azt olvasta le, hogy mindent értenek.

– Mit találtál ki, Harry? Mit csinálunk? – kérdezte Seamus. – Mi a terved?

– A tervem... – Harrynek még mindig izzott a sebhelye, és minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne legyen ismét úrrá rajta Voldemort dühe. – Ronnal és Hermionéval el kell intéznünk valamit, aztán eltűnünk.

Most már nem volt se nevetés, se hujjogás. Neville arcára értetlenség ült ki.

– Mi az, hogy eltűntök?

– Csak rövid időre jöttünk – dörzsölte meg fájó sebhelyét Harry. – El kell intéznünk egy fontos dolgot...

– Mit?

– Azt... nem mondhatom meg.

Dörmögés, motyogás hulláma söpört végig a társaságon. Neville összevonta a szemöldökét.

– Miért nem mondhatod meg nekünk? A Tudjukki elleni harccal kapcsolatos a dolog, igaz?

– Hát... igen...

– Akkor segítünk.

Dumbledore Seregének többi tagja bólogatott erre, egyesek lelkesen, mások ünnepélyesen. Néhányan fel is álltak a székükről, hogy ezzel is jelezzék tettrekészségüket.

– Ezt ti nem érthetitek. – Harry úgy érezte, az elmúlt pár órában szinte mást se csinált, csak ezt a mondatot ismételgette. – Nem mondhatjuk el nektek. El kell végeznünk valamit – de magunkban.

– Miért? – makacskodott Neville.

– Mert... – Harry nehezen tudott a beszélgetésre figyelni; már csak az érdekelte, hogy végre hozzáláthasson a hiányzó horcrux keresésének, vagy legalább megtárgyalhassa Ronnal és Hermionéval, hogy hol kezdik a kutatást. A sebhelye is kínozta még. – Dumbledore megbízott minket egy feladattal – mondta óvatosan. – És kérte, hogy ne mondjuk el senkinek... szóval azt akarta, hogy mi végezzük el, csak mi hárman.

– Mi a Sereg vagyunk – szögezte le Neville. – Dumbledore Serege. Együtt maradtunk, tartottuk itt a frontot, amíg ti hárman nem tudom, hol jártatok...

– Nem kéjutazáson voltunk, haver – vetette közbe Ron.

– Elhiszem, de akkor se értem, miért nem bíztok bennünk. Mindenki, aki itt van a Szobában, harcolt, és mind azért vannak itt, mert Carrow-ék bekergették őket. Mindenki, aki itt van, bizonyította, hogy kitart Dumbledore mellett... és mellettetek.

– Figyeljetek – kezdte Harry anélkül, hogy tudta volna, mit akar mondani. De nem kellett folytatnia, mert ekkor kinyílt a háta mögött az alagút ajtaja.

– Megkaptuk az üzenetet, Neville! Sziasztok, hármas fogat, gondoltuk, hogy itt vagytok!

Luna és Dean érkezett meg. Seamus nagyot kurjantott örömében, és rohant, hogy megölelje legjobb barátját.

– Sziasztok, mindenki! – köszönt vidáman Luna. – Jaj, de jó újra itt lenni!

– Luna – pislogott megzavarodva Harry –, hogy kerülsz ide? Honnan...?

– Én értesítettem – mutatta fel Neville a hamis galleont. – Megígértem neki és Ginnynek, hogy ha előkerültök, rögtön jelzek. Mind azt hittük, hogy ha visszajöttök, akkor forradalom lesz, elkergetjük Pitont meg Carrow-ékat.

– Hát persze, úgy lesz – bólogatott lelkes mosollyal Luna. – Igaz, Harry? Megszabadítjuk tőlük a Roxfortot!

Harry kezdett megrémülni.

– Figyeljetek... Nagyon sajnálom, de nem ezért jöttünk vissza. El kell végeznünk itt valamit, aztán...

– Itt akartok hagyni minket a pácban? – szegezte neki a kérdést Michael Corner.

– Nem! – tiltakozott Ron. – Olyasmit csinálunk, amiből végül mindenkinek haszna lesz! Megszabadítjuk Tudjukkitől a...

– Akkor hadd segítsünk! – vágott a szavába Neville. – Mi is benne akarunk lenni!

Megint zaj hallatszott hátulról. Harry megfordult, és a szívverése is elállt: Ginny mászott ki az alagútból, a nyomában pedig Fred, George és Lee Jordan. Ginny vidám mosolyt küldött Harrynek, aki sosem látta még ennyire szépnek őt – mégsem örült a találkozásnak.

– Aberforth kezd kiakadni – jelentette Fred, miközben feltartott kézzel fogadta az üdvözlő kurjantásokat. – Menne már szunyálni, de közben olyan forgalom van a kocsmájában, mint egy pályaudvaron.

Harry eltátotta a száját. Lee Jordan után az exbarátnője, Cho Chang mászott be a lyukon. A lány rámosolyogott, és felmutatta hamis galleonját.

– Megkaptam az üzenetet – mondta, azzal leült Michael Corner mellé.

– Halljuk a tervet! – szólt George.

– Nincs terv – mondta Harry. Képtelen volt napirendre térni a sok ismerős hirtelen felbukkanása fölött, ráadásul változatlanul kínozta fájó sebhelye.

– Aha, szóval rögtönözni fogunk – dörzsölte össze a kezét Fred. – Az a stílusomba vág!

– Le kell állítanod őket – fordult Nevillehez Harry. – Minek hívtál ide mindenkit? Ez őrültség...

– Harcolni fogunk, igaz? – szólt Dean, és elővette hamis galleonját. – Az volt az üzenet, hogy Harry visszajött, kezdődik a csihi-puhi! Csak még szereznem kell egy pálcát...

– Nincs pálcád!? – hüledezett Seamus.

Ron hirtelen Harryhez fordult.

– Miért ne segíthetnének?

– Micsoda?

– Segíthetnek. – Ron lehalkította hangját, hogy csak Harry és a kettejük között álló Hermione hallja őt. – Nem tudjuk, hol van. Gyorsan meg kell találnunk. Nem kell tudniuk, hogy egy horcruxot keresünk.

Harry Ronról Hermionéra nézett, aki ezt suttogta:

– Igaza van Ronnak. Azt se tudjuk, mit keresünk, jól jön a segítségük. – Majd Harry vonakodó arcát látva hozzátette: – Nem kell mindent egyedül csinálnod.

Harry lázas tempóban végiggondolta a dolgot. A sebhelye izzott, újabb roham közeledtét jelezte. Dumbledore figyelmeztette, hogy Ronon és Hermionén kívül senkinek ne beszéljen a horcruxokról. Titkokon és hazugságokon nőttünk fel, és Albus... ő ebben született tehetség volt... Kezd ő maga is Dumbledore-rá válni, szorongatja a titkait, nem mer bízni senkiben... Dumbledore megbízott Pitonban, és mi lett az eredménye? Egy gyilkosság a legmagasabb torony tetején...

– Jól van – mondta halkan két barátjának. – Jól van – ismételte emelt hangon, s a Szobára csend borult. Fred és George, akik addig viccekkel szórakoztatták a körülöttük állókat, elhallgattak. Feszült, izgatott figyelem érződött a levegőben.

– Meg kell keresnünk valamit – fogott bele Harry. – Valamit, ami... ami segít legyőznünk Tudjukkit. Az a valami itt van a Roxfortban, de nem tudjuk, hol. Valószínű, hogy Hollóhátihoz kötődik. Tud valaki ilyen tárgyról? Találkozott valaki közületek olyasmivel, amin például rajta volt Hollóháti sasmadara?

Harry reménykedve nézett a hollóhátasok kis csapata, Padma, Michael, Terry és Cho felé, de választ végül a Ginny székének karfáján ücsörgő Lunától kapott.

– Hát, ott van például az elveszett diadémja. Meséltem neked róla, Harry, nem emlékszel? Mondtam, hogy apa próbálja rekonstruálni Hollóháti elveszett diadémját.

Michael Corner a szemét forgatta.

– Ez nagyon szép, Luna, csakhogy az elveszett diadém el van veszve. Ez egy lényeges tulajdonsága.

– Mikor veszett el? – kérdezte Harry.

– Azt mondják, sok száz éve – adta meg a csüggesztő választ Cho. – Flitwick professzor szerint Hollóháti halálakor tűnt el. Sokan keresték – pillantott megerősítést várva hollóhátas társaira –, de senki nem akadt a nyomára, igaz?

A többiek a fejüket rázták.

– Bocs, de mi az a diadém? – kérdezte Ron.

– Koronaszerűség – magyarázta Terry Boot. – Hollóhátiénak állítólag volt egy olyan mágikus tulajdonsága, hogy bölcsebbé tette a viselőjét.

– Igen, apa a furmászszifonokkal...

Harry belefojtotta Lunába a szót.

– És egyikőtök se látott valahol olyasmit, ami hasonlít ahhoz a diadémhoz?

Megint mindenki a fejét rázta. Harry ránézett két barátjára, és a saját csalódását látta tükröződni az arcukon. Egy réges-régen, nyomtalanul elveszett tárgy nem igazán tűnt esélyes jelöltnek arra, hogy a Roxfortban elrejtett horcrux legyen... Mielőtt azonban újabb kérdést fogalmazhatott volna meg, Cho ismét megszólalt:

– Ha érdekel, hogy festett a diadém, szívesen felviszlek a klubhelyiségünkbe, Harry. Hollóháti szobrán megnézheted.

Harry sebhelye újra fellángolt. Egy pillanatra kiúszott a szeme elől a Szoba képe, helyette sötét tájat látott elsuhanni maga alatt, és a vállán érezte a nagy kígyót. Voldemort újra repült, de hogy a barlangi tó vagy a Roxfort felé-e, az nem derült ki. Az idő azonban így is, úgy is fogytán volt.

– Megint úton van – jelentette halkan Ronnak és Hermionénak. Azután Chóra, majd ismét két barátjára nézett. – Figyeljetek: tudom, hogy nem jutunk vele sokkal előbbre, de azért felmegyek megnézni a szobrot, hogy legalább tudjam, milyen az a diadém. Várjatok meg itt, és vigyázzatok – tudjátok – a másikra.

Cho már felállt, de Ginny csattanó hangon közbeszólt:

– Majd Luna felmegy vele! Felkíséred Harryt, ugye, Luna?

– Persze, nagyon szívesen – felelte örvendezve Luna, mire Cho csalódottan leült.

– Hogy jutunk ki? – fordult Nevillehez Harry.

– Erre.

Neville az egyik sarokba kísérte Harryt és Lunát, ahol egy kis beépített szekrény ajtaja mögött meredek lépcsőt találtak.

– Mindennap máshova vezet – magyarázta Neville –, ezért nem találja meg az ellenség. A baj csak az, hogy mi se tudjuk, épp hol fogunk kilyukadni. Légy óvatos, Harry, éjjelenként járőröznek a folyosókon.

– Nem lesz gond – felelte Harry. – Mindjárt jövünk.

Lunával felsiettek a fáklyákkal megvilágított, hosszú és meghökkentő fordulókkal teli lépcsőn, mely végül egy üres falba futott bele.

– Ezt felvesszük. – Harry előhúzta a láthatatlanná tévő köpenyt, és rákanyarította kettőjükre. Azután megnyomta tenyerével a falat.

Érintésére a kőtömbök semmivé olvadtak, így továbbindulhattak. Harry hátrapillantva látta, hogy a fal azonnal megszilárdul mögöttük. Sötét folyosón álltak. Harry a fal mellé húzta Lunát, és a nyakában lógó erszényből elővette a Tekergők Térképét. Az orra elé tartotta, és megkereste rajta saját és Luna pöttyét.

– Az ötödiken vagyunk – suttogta a közeli folyosón haladó Frics jelét figyelve. – Gyere, erre menjünk!

Lopakodva megindultak.

Harry nem először járt éjszaka a kastély folyosóin, de még sosem vert ilyen hevesen a szíve, még sosem volt ekkora tétje annak, hogy észrevétlenül elérje célját. A holdfény padlóra festett négyszögein haladtak át, lovagi páncélok mellett mentek el, melyek lépteik halk neszére megnyikordították sisakjukat, ismeretlen veszélyt rejtő sarkok sorát közelítették meg. Valahányszor volt elég fény hozzá, Harry vetett egy pillantást a Tekergők Térképére, s kétszer is megálltak, hogy elkerüljék a találkozást szembejövő kísértetekkel. Harry számított rá, hogy bármelyik pillanatban akadályba ütközhetnek – a legjobban Hóborctól tartott, s menet közben végig hegyezte a fülét, hogy időben meghallja a kopogószellem közeledtének árulkodó zaját.

– Erre gyere, Harry – susogta Luna, és talárja ujjánál fogva egy csigalépcső felé húzta a fiút.

Szűk, szédítő körökben kapaszkodtak felfelé – Harry még sosem járt ezen a lépcsőn –, és végül egy ajtó előtt találták magukat. Az évszázadok koptatta fatáblán nem volt se kilincs, se kulcslyuk, csupán egy sas alakú bronz kopogtató.

Luna kidugta kezét a köpeny alól – kartól és testtől megfosztott, sápadt ujjai mintha egy kísértetéi lettek volna –, és koppantott egyet az ajtón. A mély csendben Harry úgy érezte, mintha ágyút sütöttek volna el a füle mellett. A sas nyomban kinyitotta a csőrét, de abból rikoltás helyett halk, dallamos hang tört elő:

– Mi volt előbb, a főnix vagy a tűz?

– Hmmm... mit gondolsz, Harry? – morfondírozott Luna.

– Hogyhogy? Nem jelszóval kell bemenni?

– Nem-nem, egy kérdésre kell megfelelni.

– És ha rosszul felelsz?

– Akkor várni kell, amíg nem jön valaki, aki tudja a jó választ – magyarázta derűsen Luna. – Jó alkalom a tanulásra.

– Igen... csak az a baj, hogy nekünk nincs időnk várni, amíg jön valaki.

Luna komolyan bólintott.

– Hát persze, értelek. Nos, szerintem az a válasz, hogy a körnek nincs kezdete.

– Helyes okfejtés – mondta a hang, és az ajtó kitárult.

A Hollóhát e késői órán néptelen klubhelyisége tágas, kerek terem volt, levegősebb a Roxfortban megszokott helyiségeknél. A falat ékesítő kék és bronzszínű selyemkárpitok sorát kecses boltíves ablakok szakították meg: a teremből nappal pazar kilátás nyílhatott a környező hegyekre. A kupolás mennyezetet díszítő festett csillagok tükröződtek a padlón szétterülő mélykék szőnyeg mintájában. A berendezést asztalok, székek és könyvszekrények alkották, s az ajtóval szemközt, egy beugróban magas fehér márványszobor állt.

Harry a Lunáék házában látott mellszobor alapján rögtön felismerte az alakban Hollóháti Helgát. A szobor mellett egy ajtó nyílt – feltehetőleg a hálóhelyiségek felé vezetett. Harry habozás nélkül odasietett a gyönyörű, de kissé félelmetes márványnőhöz, s úgy érezte, az követi őt a tekintetével. A szoborarcon gunyoros félmosoly ült. A hölgy feje tetején a márvány finom kidolgozású pántot mintázott, hasonlót ahhoz, amit Fleur viselt az esküvőn. A fejdíszbe parányi betűkkel szavak voltak vésve. Harry kibújt a köpeny alól, és fellépett a szobor talapzatára, hogy el tudja olvasni a feliratot.

– Magad azzal ékesíted, ha elmédet élesíted.

– A te fejed viszont nem túl ékes, ostoba kölyök! – vihogta egy hang.

Harry megpördült, s közben lecsúszott a talapzatról a padlóra. Egy csapott vállú nő állt előtte, s mielőtt pálcát szegezhetett volna rá, Alecto Carrow rányomta húsos mutatóujját az alkarjába sütött halálfejes-kígyós bélyegre.

Harmincadik fejezet

Piton futása

Amint a nő ujja a Jegyhez ért, Harrynek felizzott a sebhelye, és szeme elől eltűnt a csillagos helyiség. Egy sziklaszirt alatti zátonyon állt, körülötte hullámzott a tenger, s a szívét diadalittas öröm feszítette – elkapták a kölyköt.

Hangos durranás térítette magához. Kótyagosan felemelte a pálcáját, de a boszorkány akkor már előrebukott, s olyan robajjal ért padlót, hogy a könyvszekrények üvege megzörrent tőle.

– Eddig csak a DS-edzéseken használtam a kábító átkot – szólt Luna finom csodálkozással a hangjában. – Nem gondoltam, hogy ez ilyen zajos dolog.

Szavait igazolva a mennyezet remegni kezdett megannyi szaporán dobogó láb alatt, majd közeledő léptek zaja szűrődött át a szobor melletti ajtón. Luna átka felébresztette a klubhelyiség fölötti hálótermekben alvó hollóhátasokat.

– Hol vagy, Luna? Vissza kell bújnom a köpeny alá!

Előbukkant a semmiből a lány lába. Harry egy ugrással ott termett, s mire visszakecmergett a köpeny rejtekébe, már nyílt is az ajtó. Hálóruhás diákok özönlöttek be a klubhelyiségbe. Az ájultan heverő Alecto láttán ijedt sikkantások és meglepett kiáltások röppentek. A hollóhátasok lassan, félve kerülgették a mozdulatlan testet, mint holmi vérszomjas bestiát, ami bármikor felpattanhat, hogy rájuk vesse magát. Végül egy bátor elsős odalépett a boszorkányhoz, és az öregujjával megbökte a hátsó felét.

– Lehet, hogy meghalt! – kiáltott fel nagy boldogan.

– Nézd, mennyire örülnek! – suttogta vidáman Luna az Alecto köré gyűlő diákokat nézve.

– Aha... tök jó...

Harry behunyta a szemét, és engedte, hogy lüktető sebhelye visszarántsa őt Voldemort fejébe... Az első barlangterembe vezető alagútban haladt... előbb megnézi a medált, majd csak azután megy a Roxfortba... de itt hamar végez...

Valaki dörömbölt a klubhelyiség ajtaján. A hollóhátasok megdermedtek. Harry hallotta a sasfej dallamos hangját:

– Hová kerülnek az eltüntetett tárgyak?

– Mit tudom én! Fogd be a csőröd! – harsant egy durva hang. Harry tudta, hogy gazdája nem lehet más, csak a Carrow testvérpár férfitagja, Amycus. – Alecto! Alecto! Odabent vagy? Elkaptad? Nyisd ki az ajtót!

A hollóhátasok ijedt sustorgásba kezdtek. Kisvártatva durranások sorozata hangzott fel, mintha valaki lőné kintről az ajtót.

– Alecto! Ha idejön, és nem tudjuk átadni neki Pottert... Úgy akarsz járni, mint Malfoyék? Válaszolj már! – üvöltötte Amycus. Elkeseredetten rángatta az ajtót, de az makacsul ellenállt. A hollóhátasok riadtan hátráltak, s a legrémültebbek közül többen feliszkoltak a hálótermekbe vezető lépcsőn. Harry épp fontolgatni kezdte, hogy kinyitja az ajtót és gyorsan elkábítja Amycust, amikor egy másik, nagyon ismerős hang csendült fel odakint:

– Elárulná, mit művel, Carrow professzor?

– Próbálok... bejutni... ezen az átkozott... ajtón! – dühöngött Amycus. – Menjen, hozza ide Flitwicket! Azonnal be kell engednie!

– Tudtommal odabent van a nővére – felelte higgadtan McGalagony professzor. – Flitwick professzor épp a maga óhajára engedte be őt az este. Esetleg ő is ki tudná nyitni magának az ajtót. Akkor nem kellene a fél kastélyt felvernie.

– De ha egyszer nem válaszol! Maga nyissa ki, vén szipirtyó! Gyerünk!

– Ahogy óhajtja – válaszolta fagyosan McGalagony. Finom koppintás hallatszott, és a dallamos hang újból feltette a kérdést:

– Hová kerülnek az eltüntetett tárgyak?

– A nemlétbe, egyszersmind a mindenségbe – adta meg a választ McGalagony.

– Elegáns megfogalmazás – mondta a kopogtatósas, és az ajtó kitárult.

A pálcáját lóbálva berontó Amycus láttán az a néhány hollóhátas, akik még a klubhelyiségben maradtak, rémülten menekültek a lépcső felé. A nővéréhez hasonlóan görnyedt, fakó képű varázsló apró szeme nyomban rátalált a padlón elterült Alectóra. Dühös és rémült ordítás tört fel a torkán.

– Mit műveltek vele ezek a kis férgek!? – őrjöngött. – Addig kínzom az egész bandát, amíg meg nem mondják, ki volt! És mit fog szólni a Sötét Nagyúr! – rikácsolta nővére fölött állva, s öklözni kezdte a saját homlokát. – Nem kapta el, és még ki is nyírták!

– Csak kábító átok érte – vetette oda türelmetlenül McGalagony, aki ez idő alatt lekuporodott, és megvizsgálta Alectót. – Nincs komoly baja, nem kell aggódnia.

– Egy fészkes fenét nem kell! – bömbölte Amycus. – Majd lesz baja, ha a Sötét Nagyúr ideér! Idehívta, éreztem, hogy süt a Jegyem, és a nagyúr azt hiszi, megvan Potter!

– Megvan Potter – visszhangozta élesen McGalagony. – Mi az, hogy megvan Potter?

– A Nagyúr figyelmeztetett minket, hogy Potter megpróbál majd bejutni a Hollóhát-toronyba! Azt mondta, értesítsük, ha elkaptuk!

– Miért akarna Harry Potter bejutni a Hollóhát-toronyba? Ő az én házamba tartozik!

Harry szívét megmelengette az a kis büszkeség, ami a harag és a hitetlenkedés mellett Minerva McGalagony hangjában csengett.

– Azt mondták nekünk, hogy ide fog jönni! – ismételte Carrow. – Tudja az ördög, hogy miért.

McGalagony professzor felállt, és mélyen ülő, apró szemei végigpásztázták a termet. Pillantása kétszer is átsuhant azon a helyen, ahol Harry és Luna állt.

– Majd ráfogjuk a kölykökre. – Amycus disznóképén ravasz kifejezés jelent meg. – Úgy bizony, azt fogjuk csinálni. Azt mondjuk, csapdába csalták Alectót a diákok, akik odafent vannak – nézett fel a csillagos mennyezetre, a hálótermek irányába. – Kényszerítették rá, hogy megérintse a Jegyét, ezt fogjuk mondani, ezért volt a téves riasztás... Őket büntesse meg a Nagyúr. Pár kölyökkel több vagy kevesebb, nem mindegy?

– Annak mindegy – válaszolt elsápadva McGalagony –, aki nem érzékeli a különbséget igazság és hazugság, bátorság és gyávaság között. Magának és a nővérének tehát nyilván mindegy. De egy dolgot tisztázzunk: nem engedem, hogy bűnbakot csináljanak a Roxfort diákjaiból!

– Micsoda!?

Amycus McGalagony elé sétált. Tolakodó közelségben állt meg előtte, az arca arasznyira se volt a tanárnőétől. McGalagony nem hátrált meg, s úgy nézett a halálfalóra, ahogy a vécédeszkára ragadt mocsokra szokás.

– Senkit nem érdekel, hogy mit enged vagy mit nem! A maga ideje lejárt, Minerva McGalagony! Úgy táncol, ahogy én fütyülök, különben nagyon megjárja!

Azzal McGalagony arcába köpött.

Harry kibújt a köpeny alól, felemelte a pálcáját, és így szólt:

– Ezt nem kellett volna.

S miközben Amycus megpördült, így kiáltott:

– Crucio!

A halálfaló a levegőbe lendült, és üvölteni kezdett fájdalmában. Vergődve, rúgkapálva repült, akár egy fuldokló, majd reccsenés és üvegcsörömpölés kíséretében nekicsapódott egy könyvszekrénynek, és ájultan a padlóra zuhant.

Harry agyában harsogva lüktetett a vér.

– Jól mondta Bellatrix – szólt –, úgy az igazi, ha komolyan gondolják.

McGalagony a szívéhez kapott.

– Potter! – suttogta. – Potter... maga itt! Honnan...? Hogyan...? – Próbálta összeszedni magát. – Ez nagyon nagy hiba volt, Potter!

– Leköpte a tanárnőt – mondta Harry.

– Ez nagyon... nagyon gáláns volt magától, de... tudnia kell, hogy ezzel...

– Tudom – biztosította Harry. McGalagony rettenete valamiért visszaadta a hidegvérét. – Voldemort ide fog jönni, tanárnő.

– Nahát, megint kimondhatjuk a nevet? – kérdezte derűs érdeklődéssel Luna, és ő is kibújt a köpeny alól. Az újabb szökevény megjelenése valósággal letaglózta McGalagonyt: hátratántorodott, és kopott skótkockás hálóköntöse nyakát összefogva leroskadt egy székre.

– Most már teljesen mindegy, hogyan nevezem – felelte Harry. – Úgyis tudja, hogy itt vagyok.

Agyának egy félreeső részében, abban, amelyik kapcsolatban állt haragosan izzó sebhelyével, látta, amint Voldemort a kísérteties zöld csónakban állva a sötét tavon halad... közeledik a szigethez, ahol a kőtál áll...

– Menekülnie kell – suttogta McGalagony. – Azonnal induljon, Potter, tűnjön el, amíg nem késő!

– Nem mehetek el – rázta a fejét Harry. – Dolgom van itt. Meg tudja mondani, tanárnő, hol van Hollóháti diadémja?

– Hollóháti... diadémja? Honnan tudhatnám... hiszen elveszett, évszázadokkal ezelőtt. – McGalagony kissé kihúzta magát a széken. – Őrültség, amit csinál, Potter, nem lett volna szabad ide jönnie...

– El kellett jönnöm – jelentette ki Harry. – Meg kell találnom valamit, ami a kastélyban van elrejtve. Lehet, hogy a diadém az... beszélnem kellene Flitwick professzorral...

Üveg csordult és mocorgás hallatszott: Amycus kezdett magához térni. McGalagony professzor Harryt és Lunát megelőzve felpattant, és a kába halálfalóra szegezte pálcáját:

– Imperio!

Amycus felállt, a nővéréhez lépett, felemelte a padlóról annak pálcáját, majd jámboran McGalagonyhoz baktatott, és átadta neki a magáéval együtt. Ezután lefeküdt Alecto mellé a földre. McGalagony ekkor újra intett a pálcájával, mire feltűnt a semmiből egy hosszú, ezüstösen csillogó kötél, és szorosan a halálfaló-testvérpár köré tekeredett.

– Potter – fordult Harryhez McGalagony, ügyet sem vetve többé Carrow-ékra –, ha Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, valóban tudja, hogy maga itt van...

Miközben beszélt, testi kínba forduló, tébolyult harag hasított Harrybe, a sebhelye fellángolt, és egy másodpercre felvillant előtte a kőtál, amelyben színtelenné vált a bájital, s amelyben nem volt ott az aranymedál...

– Mi történt, Potter, mi baja? – hallatszott egy hang, és Harry arra eszmélt, hogy Luna vállába kapaszkodva, remegő térddel áll.

– Fogytán az idő, Voldemort közeledik. Dumbledore parancsát teljesítem, tanárnő. Meg kell keresnem valamit, az ő utasítására. De amíg átkutatom a kastélyt, a diákokat ki kell menteni innen – Voldemort engem akar, de nem érdekli, hányan halnak még meg, mert... – Mert már tudja, hogy a horcruxain keresztül támadom őt, fejezte be magában a mondatot Harry.

– Dumbledore parancsát teljesíti? – visszhangozta McGalagony, a lassú ráébredés kifejezésével az arcán. Kihúzta magát, s szikár alakja mintha megnőtt volna.

– Teszünk róla, hogy Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, ne léphessen a kastélyba, amíg maga keresi azt a... azt a tárgyat.

– Meg tudják csinálni?

– Úgy vélem, igen – felelte szárazon McGalagony. – Tudja, Potter, mi tanárok meglehetősen jól értünk a mágiához. Egyesült erővel alighanem feltartóztathatjuk egy időre. Nyilván kezdenünk kell valamit Piton professzorral...

– Majd én...

– És ha a Roxfort a Sötét Nagyúr ostroma alá kerül, valóban célszerű lenne eltávolítani a kastélyból az ártatlanokat. Mivel azonban a Hop-hálózat ellenőrzés alatt áll, dehoppanálni pedig nem lehet a Roxfortból...

– Van egy út – mondta gyorsan Harry, és beszámolt McGalagonynak a Szárnyas Vadkanba vezető átjáróról.

– Több száz diákról van szó, Potter...

– Tudom, tanárnő, de ha Voldemort és a halálfalók a birtok határára koncentrálnak, nem fognak törődni vele, hogy kik dehoppanálnak a Szárnyas Vadkanból.

– Ebben van valami – hagyta rá McGalagony. Carrow-ék felé intett a pálcájával, mire ezüstös háló hullott a két megkötözött halálfalóra. A háló köréjük csavarodott, és a magasba emelte őket – úgy lebegtek a kék és arany mennyezet alatt, mint két kifogott tengeri szörnyeteg. – Jöjjenek! Értesítenünk kell a többi házvezetőt. A biztonság kedvéért rejtőzzenek a köpeny alá!

McGalagony sietve elindult az ajtó felé, s közben felemelte a pálcáját, melynek a hegyéből három, monoklimintás szemű ezüstmacska ugrott ki. A patrónusok az élre siklottak, s ezüstös fénnyel szórták be a csigalépcsőt a lefelé siető McGalagony, Harry és Luna előtt.

Ahogy a folyosókon haladtak, a patrónusok egyesével elhagyták őket. McGalagony professzor skótkockás hálóköntöse finom nesszel súrolta a kőpadlót; Harry és Luna a nyomában kocogtak a köpeny alatt.

Már két emelettel lejjebb jártak, amikor valaki megközelítette őket. Harry, akinek még mindig lüktetett a sebhelye, elsőként hallotta meg az övéikhez csatlakozó csendes lépteket. Gyorsan benyúlt erszényébe a Tekergők Térképéért, de mielőtt elővehette volna, McGalagony is észrevette, hogy nincsenek egyedül. Megállt, és harcra készen felemelte a pálcáját.

– Ki jár itt?

– Én – felelte egy halk hang.

Perselus Piton lépett ki egy lovagi páncél mögül.

Harryben fellángolt a gyűlölet a láttán. Piton bűneinek irdatlansága jószerével kitörölte emlékezetéből a varázsló külsejének részleteit: a keskeny arcot, a zsíros, fekete hajfüggönyt, a fekete szemek hideg, halott fényét. Piton nem hálóruhában volt, hanem szokásos fekete köpenyét viselte, s McGalagonyhoz hasonlóan előreszegezte pálcáját.

– Hol vannak Carrow-ék? – kérdezte csendesen.

– Felteszem, ott, ahova küldte őket, Perselus – felelte McGalagony.

Piton közelebb lépett. A levegőt kémlelte McGalagony körül, mintha tudná, hogy van még ott valaki. Harry már emelte is a pálcáját, támadásra készen.

– Abban a hitben voltam – szólt Piton –, hogy Alecto elfogott egy behatolót.

– Valóban? És mire alapozta ezt a hitét?

Piton kissé megmozdította bal karját, amin a Sötét Jegyet viselte.

– Vagy úgy, hát persze – mondta McGalagony. – El is felejtettem, hogy maguk, halálfalók külön csatornán kommunikálnak egymással.

Piton úgy tett, mintha nem hallotta volna az epés megjegyzést. Tekintetével még mindig a levegőt kutatta, s közben lassan, mintha öntudatlanul tenné, egyre közelebb araszolt McGalagonyhoz.

– Tudtommal ma éjjel nem teljesít folyosószolgálatot, Minerva.

– Van valami kifogása az ittlétem ellen?

– Csupán érdeklődöm, mi okból kelt fel e késői órán.

– Gyanús zajt véltem hallani.

– Valóban? Pedig csend és nyugalom van.

Piton a boszorkány szemébe fúrta tekintetét.

– Találkozott Harry Potterrel, Minerva? Mert ha igen, nyomatékosan meg kell kérnem...

McGalagony professzor hihetetlen gyorsasággal mozdult: pálcája hasította a levegőt, s bár Harry egy fél pillanatig biztosra vette, hogy Piton nyomban ájultan roskad össze, végül McGalagony tántorodott meg ellenfele kirobbanó pajzsbűbájának erejétől. A boszorkány pálcája most egy fáklya felé lendült, s az kiugrott fali tartójából – Harrynek, aki épp készült átkot lőni Pitonra, félre kellett rántania Lunát a láng útjából, mely tűzgyűrűvé tágult, és lasszó módjára repült Piton felé...

Aztán a tűz egyszerre nagy, fekete kígyóvá változott – azt McGalagony füstté robbantotta szét, majd a füst másodpercek alatt megannyi suhanó tőrré szilárdult, melyeket Piton úgy védett ki, hogy pálcájával maga elé parancsolt egy páncélruhát: a tőrök visszhangzó csattogással a mellvértbe fúródtak...

– Minerva! – sipította egy hang. Harry, aki még mindig Lunát igyekezett védeni a röpködő átkoktól, odafordult: a hálóruhás Flitwick és Bimba szaladt feléjük a folyosón, s a nyomukban ott zihált a terjedelmes Lumpsluck professzor.

– Ne! – sivította pálcát szegezve Flitwick. – Több gyilkosságot nem fog elkövetni a Roxfortban!

Flitwick varázsa belecsapódott a Piton fedezékéül szolgáló páncélba, mire az csörömpölve életre kelt. Piton kiszabadította magát a szorongató fémkarok közül, s már röpítette is a páncélt támadói felé. Harrynek és Lunának a földre kellett vetniük magukat, hogy kitérjenek a súlyos vasöltözék elől, mely végül a falnak ütközött, és darabjaira hullott szét. Mikor Harry fektében felpillantott, Piton már kereket oldott; McGalagony, Flitwick és Bimba csattogó léptekkel üldözőbe vették. Piton bevetette magát egy osztályterem ajtaján, s Harry másodpercekre rá McGalagony kiáltását hallotta:

– Gyáva! Gyáva!

– Mi történt, mi történt? – kérdezgette izgatottan Luna.

Harry gyorsan felsegítette a lányt, és lobogó köpennyel futásnak eredtek a folyosón. McGalagony, Flitwick és Bimba az üres osztályteremben álltak, a kitört ablak előtt.

– Kiugrott – mondta McGalagony, mikor Harry és Luna beestek az ajtón.

– Meghalt!? – Harry az ablakhoz rohant, mit sem törődve Flitwickkel és Bimbával, akikből döbbent kiáltást csalt ki hirtelen felbukkanása.

– Nem, nem halt meg – felelte keserűen McGalagony. – Volt nála pálca, nem úgy, mint Dumbledore-nál... és úgy fest, eltanult pár trükköt a mesterétől.

Harry elborzadva pillantotta meg a távolban a birtokot határoló fal irányába repülő nagy, denevérszerű alakot.

Súlyos léptek és öblös fújtatás hangzott fel mögöttük: Lumpsluck most érte utol őket.

– Harry! – zihálta a professzor, irdatlan mellkasát dörzsölve smaragdzöld pizsamakabátja alatt. – Kedves fiam... ez ám a meglepetés... Minerva, legyen olyan kedves, magyarázza meg... Perselus... hogyhogy...?

– Az igazgató úr szabadságra ment – mutatott McGalagony az ablakon tátongó Piton-alakú lyukra.

– Tanárnő! – kiáltott fel Harry, a homlokára szorítva kezét. Látta maga alatt az inferusokkal teli tavat, aztán a zölden derengő csónak a föld alatti partnak ütközött, és Voldemort kiugrott belőle, gyilkos indulattal a szívében...

– Tanárnő, Voldemort elindult, fel kell készülnünk az ostromra!

– Helyes. Ő, Akit Nem Nevezünk Nevén, ide tart – világosította fel kollégáit McGalagony. Bimbának elakadt a lélegzete, Flitwicknek nemkülönben, Lumpsluck pedig mély, morgós nyögést hallatott. – Potternek Dumbledore utasítására el kell intéznie valamit a kastélyban. Legjobb képességünk szerint védekeznünk kell, hogy Potter zavartalanul tevékenykedhessen.

– Felteszem, tisztában van vele, hogy a végtelenségig nem tudjuk tartani magunkat Tudjukkivel szemben – jegyezte meg Flitwick.

– De egy ideig igen – mondta Bimba.

– Köszönöm, Pomona – biccentett McGalagony a komor egyetértés pillantását váltva kolléganőjével. – Javaslom, kezdjük az alapvető védőbűbájok kiszórásával, azután vonuljunk diákjainkkal együtt a nagyterembe. A tanulók többségét ki kell menekíteni innen, de a nagykorúaknak, úgy vélem, meg kell engednünk, hogy részt vegyenek az iskola védelmében.

– Egyetértek – felelte Bimba, aki már el is indult az ajtó felé. – Húsz perc múlva lent leszek a nagyteremben a diákjaimmal együtt.

Még hallatszott a motyogása, amint kidöcögött a teremből:

– Csápfű... ördöghurok... morgácshüvelyek... majd meglátjuk, azokkal mit kezdenek a halálfalók.

– Én innen is tudok dolgozni – közölte Flitwick, s jóllehet alig látott ki az ablakon, kidugta rajta pálcáját, és bonyolult varázsige-füzérek sorolásába kezdett. Harry fülét hamarosan különös suhogás ütötte meg: Flitwick mintha a szelek pusztító erejét engedte volna szabadjára a roxforti birtok fölött.

– Professzor úr – lépett oda Harry a pöttöm bűbájtan-tanárhoz. – Bocsánat, hogy megzavarom, de egy fontos dolgot kell kérdeznem. Nem tudja véletlenül, hol lehet Hollóháti diadémja?

– ...protego horribilis – Hollóháti diadémja? Szép dolog a tudásszomj, Potter, de ennek talán nem most van itt az ideje.

– Azért kérdezem, mert... Tudja, hol van? Látta valaha?

– Hogy láttam-e? Nem látta azt senki élő emberfia! Nyoma sincs emberemlékezet óta!

Keserű csalódottság és rémület elegye töltötte el Harryt. Mi lehet akkor a horcrux?

– A nagyteremben várjuk magát és a hollóhátasait, Filius! – szólt McGalagony, s a fejével intett Harrynek és Lunának, hogy kövessék.

Már az ajtónál jártak, amikor a sápadt, verejtékező Lumpsluckból kitört a szó.

– Szavamra – fújtatott remegő bajusszal –, micsoda tervek! Korántsem vagyok biztos benne, hogy ez bölcs dolog, Minerva! A Nagyúr előbb-utóbb behatol a kastélyba, és az, akiről kiderül, hogy az útjába próbált állni, a lehető legsúlyosabb következményekre számíthat...

– Elvárom, hogy a mardekárosokkal együtt megjelenjen húsz perc múlva a nagyteremben – felelte keményen McGalagony. – Ha el akarja vinni a diákjait, nem fogunk az útjába állni. De ha bármelyikük szabotálni próbálja az ellenállást, vagy a kastélyon belül fegyvert fordít ellenünk, akkor, Horace, halálos párbajra készüljön.

– De Minerva! – hüledezett Lumpsluck.

– Legfőbb ideje, hogy a Mardekár-ház eldöntse, kinek a pártján áll – szögezte le McGalagony. – Menjen, és ébressze fel a diákjait, Horace!

Harry nem maradt ott a hápogó Lumpsluckot nézni; Lunával együtt McGalagony után siettek. A boszorkány valamivel odébb megállt a folyosón, és felemelte a pálcáját.

– Piertotum... az ég szerelmére, Frics, ne most!

Az öreg gondnok épp ekkor bicegett be a képbe, s felháborodva kiáltozott:

– Rendbontás! Diákok a folyosókon!

– Ott is van a helyük, maga vén bolond! – mennydörgött rá McGalagony. – Menjen, és tegye hasznossá magát! Keresse meg Hóborcot!

– Hó-Hóborcot? – hebegte Frics olyan meghökkentéssel, mintha sose hallotta volna ezt a nevet.

– Igen, Hóborcot, maga féleszű, Hóborcot! Azt, akire évtizedek óta panaszkodik! Eredjen, és keresse meg!

Arckifejezéséből ítélve Frics arra a következtetésre jutott, hogy McGalagony professzornak elment az esze. Mindenesetre behúzta a nyakát, hátraarcot csinált, és motyogva elsántikált.

– És most... piertotum locomotor! – kiáltotta McGalagony professzor.

A varázsigére a folyosón az összes szobor és lovagi páncél leugrott talapzatáról, s a többi emeletről érkező tompa dübörgésből Harry arra következteti, hogy kastélyszerte minden szobor és páncél hasonlóan tett.

– Veszélyben a Roxfort! – harsogta McGalagony professzor. – Tegyétek a kötelességeteket, védjétek meg az iskolát, védjetek meg minket!

Az életre kelt szobrok hordája nagy dobogás és kurjongatás közepette elcsörtetett Harry mellett: jöttek kicsik és életnagyságnál nagyobbak, állatszobrok és csörömpölő, kardot meg láncos-tüskés buzogányt rázó páncélruhák.

– Most pedig, Potter – fordult Harryhez McGalagony –, térjenek vissza Miss Lovegooddal a barátaikhoz, és hozzák le őket a nagyterembe. Én megyek a griffendélesekért.

A következő lépcső tetejénél elváltak útjaik: Harry és Luna visszasiettek a Szükség Szobája rejtett bejáratához. Útközben több, egy-egy tanár vagy prefektus kíséretében a nagyterem felé vonuló csapattal találkoztak; a diákok többsége pizsamát és rajta utazóköpenyt viselt.

– Ez Potter volt!

– Harry Potter!

– Esküszöm, ő volt az, most ment el mellettünk!

Harry azonban nem nézett hátra, s hamarosan megérkeztek a Szükség Szobája bejáratához. Harry nekitenyerelt az elvarázsolt falnak, mire az nyomban kinyílt, s Lunával már szaladtak is lefelé a meredek lépcsőn.

– Mi...?

Mikor feltűnt előttük a Szoba, Harry jó pár lépcsőfokot csúszva tett meg döbbenetében. Egész tömeget pillantott meg: amíg távol volt, a helyiség zsúfolásig megtelt. Kingsley és Lupin nézett felé, de ott volt Oliver Wood, Katie Bell, Angelina Johnson és Alicia Spinnet, Bill és Fleur, valamint Mr és Mrs Weasley is.

– Mi a helyzet, Harry? – sietett a lépcső aljához Lupin.

– Voldemort úton van, elbarikádozzák az iskolát, Piton megfutamodott... Te hogy kerülsz ide? Kitől tudtad meg?

– Üzentünk a Sereg többi tagjának – magyarázta Fred. – Csúnya dolog lett volna kihagyni őket a buliból. A DS-től meg eljutott a hír a Főnix Rendjéhez, szóval rendesen beindult a riadólánc.

– Mi az első lépés? – rikkantotta a távolabb álló George. – Mit csinálunk?

– A kiskorúakat kimenekítik a kastélyból – mondta Harry. – Most mindenki a nagyterembe megy, ott lesz az eligazítás. Harcolni fogunk.

A hírt zajos tetszésnyilvánítás fogadta, s a Főnix Rendjének, Dumbledore Seregének és Harry egykori kviddicscsapatának tagjaiból verbuválódott népes csapat a lépcső felé tódult. Harry a falhoz hátrált, onnan nézte a mellette elsietőket.

– Gyere, Luna! – Dean elhaladtában a kezét nyújtotta a lánynak, aki megfogta, majd eltűntek a lépcsőn.

A tömeg egyre ritkult, s végül csak egy kisebb társaság maradt a Szükség Szobájában. Harry elindult feléjük. Mrs Weasley Ginnyvel hadakozott, Lupin, Fred, George, Bill és Fleur körülállták őket.

– Kiskorú vagy! – ripakodott rá a lányára Mrs Weasley. – Szó se lehet róla! A fiúk maradhatnak, de te hazamész!

– Nem megyek!

Ginny haja táncolt a levegőben, ahogy kirántotta a karját anyja kezéből.

– Dumbledore Seregének a tagja vagyok!

– Az egy kamaszbanda!

– Az a kamaszbanda meg meri csinálni, amit senki más – szólt közbe Fred. – Szembeszáll Tudjukkivel!

– A húgod tizenhat éves! – harsogta Mrs Weasley. – Még gyerek! Egyáltalán: hogy jutott eszetekbe magatokkal hozni őt!?

Az ikrek lesütötték a szemüket.

– Anyának igaza van, Ginny – szólt békítően Bill. – Nem vehetsz részt ebben. Minden kiskorú elmegy, és ez így van jól.

– Nem tudok hazamenni! – fakadt ki Ginny a düh könnyeivel a szemében. – Itt van az egész családom, nem ülhetek otthon egyedül úgy, hogy azt se tudom, mi van veletek...

Pillantása most először találkozott Harryével. Esdeklően nézett rá, de Harry megrázta a fejét, és keserűen elfordult.

– Jól van – mondta Ginny, és rábámult a Szárnyas Vadkanba vezető alagút bejáratára – Akkor isten veletek, és...

Csoszogás hallatszott, majd jókora puffanás: az alagútból kikecmergett egy alak, de elvesztette az egyensúlyát, és elesett. Egy székbe kapaszkodva talpra tornászta magát, félrecsúszott szarukeretes szemüvegén át körülnézett, s közben ezt hadarta:

– Elkéstem? Elkezdődött már? Csak most tudtam meg, azért...

Percynek elakadt a szava. Szemlátomást váratlanul érte, hogy érkezésekor rögtön a családjával találja magát szemben. A döbbenet kínosan hosszú pillanata következett, melynek Fleur vetett véget, mikor is azzal a zavarba ejtően nyilvánvaló szándékkal, hogy oldja a feszültséget, Lupinhoz fordult:

– Na és... ‘ogy ván á kis Teddy?

Lupin meghökkenten pislogott, a csend a Weasleyk között pedig mintha jéggé fagyott volna.

– Öh... ja, hogy... nagyon jól! – kapott észbe Lupin, s emelt hangon folytatta: – Nagyon jól, Tonks van vele... Tonks anyjánál vannak.

Percy és a többi Weasley még mindig kővé meredten bámulták egymást.

– Van is nálam kép! – harsogta Lupin. Gyorsan elővett egy fotót a kabátjából, és megmutatta Fleurnek meg Harrynek. A fényképen egy türkizkék hajú csecsemő vidáman lengette kövér öklöcskéjét a kamera előtt.

– Hülye voltam! – bődült fel Percy olyan hangosan és olyan hirtelen, hogy Lupinnak majdnem kiesett a kezéből a fénykép. – Nagyképű majom voltam, féleszű és... és...

– Minisztérium-imádó, családmegtagadó, hataloméhes bunkó voltál – segítette ki Fred.

Percy nyelt egyet.

– Igen!

– Akkor ezt meg is beszéltük – vigyorgott Fred, és kezet nyújtott bátyjának.

Mrs Weasley sírva nekiiramodott, és Fredet félretolva fojtogató ölelésbe zárta Percyt. Az megsimogatta a hátát, s közben apjára nézett.

– Bocsáss meg, apa...

Mr Weasley szapora pislogásba kezdett, aztán ő is Percynél termett, és átölelte.

– Mitől tértél észhez, Percy? – tudakolta George.

– Már ért a dolog egy ideje. – Percy megtörölte a szemét utazóköpenye sarkával. – De ki kellett találnom, hogyan tudok eljönni. Mostanában vigyázni kell a minisztériummal, sorban küldik börtönbe az árulókat. Aztán nemrég sikerült felvennem a kapcsolatot Aberforth-szal. Tíz perce kaptam tőle az infót, hogy a Roxfort a sarkára áll. És most itt vagyok.

– Nos, prefektusainktól el is várjuk, hogy ilyen válságos időkben az élre álljanak – szavalta George Percy legfellengzősebb modorát idézve. – És most irány a csata, mielőtt levadásszák előlünk a legkövérebb halálfalókat!

– Te vagy hát az új sógornőm? – Percy futtában nyújtott kezet Fleurnek, mikor már a lépcső felé sietett Bill-lel Freddel és George-dzsal.

– Ginny! – mennydörögte Mrs Weasley.

A lány kihasználta, hogy a nagy kibékülés elterelte róla a figyelmet, és megpróbált elvegyülni a harcba indulók között.

– Volna egy javaslatom, Molly – szólt Lupin. – Ginny maradjon itt a Szükség Szobájában. Innen követni tudja az eseményeket, de mégsem vesz részt a csatában.

– Én...

– Helyes – vágta rá határozottan Mr Weasley. – Ginny, itt maradsz, megértetted?

Ginny nem adta jelét, hogy túlságosan lelkesedne az ötletért, de megtört a szokatlanul szigorú atyai pillantás súlya alatt, és bólintott. Most már a Weasley házaspár és Lupin is elindult a lépcső felé.

– Hol van Ron? – kérdezte Harry. – És hol van Hermione?

– Biztos már felmentek a nagyterembe – szólt hátra a válla fölött Mr Weasley.

– Nem láttam őket kimenni – ráncolta a homlokát Harry.

– Mintha valami mosdót emlegettek volna – mondta Ginny. – Nem sokkal azután hallottam, hogy elmentél.

– Mosdót?

Harry átvágott a Szobán, kinyitotta a fürdőszobába nyíló ajtót, és benézett rajta. A mellékhelyiség üres volt.

– Biztos, hogy mosdót...

Ebben a pillanatban fellángolt a sebhelye. A Szükség Szobája semmivé foszlott, s helyette feltűnt a magas kovácsoltvas kapu meg a két oszlop a szárnyas vadkanszobrokkal. Naginivel a vállán ott állt a kapu előtt; tekintetét a sötét birtok fölött elnézve a kastélyra függesztette, melyből az éji órán is áradt a fény. Nem volt más a szívében, csak a hideg, kegyetlen céltudatosság, amit mindig érzett, ha gyilkolni készült.

Harmincegyedik fejezet

A Roxfort ostroma

A nagyterem bűvös mennyezete sötét volt, és csillagok pöttyözték. Alatta, a házak négy hosszú asztalánál kócos diákok sokasága zsúfolódott össze – sokan utazóköpenyt, mások hálóköntöst viseltek, s itt-ott felderengtek az iskolai kísértetek gyöngyszínű alakjai. Minden szem, élőké és holtaké egyaránt, McGalagony professzorra szegeződött, aki a terem végében emelkedő pódiumról beszélt az összegyűltekhez. Mögötte ott sorakozott a többi tanár, köztük Firenze, az aranysárga kentaur, valamint a Főnix Rendjének odasereglett tagjai.

– ...az evakuálást Frics úr és Madam Pomfrey felügyeli. Prefektusok, amikor kiadom az utasítást, sorakoztassák fel a házak tanulóit, és a fegyelem biztosítása mellett vezessék őket az evakuálási pontra.

Harry a fal mellett indult el, onnan fürkészte a Griffendél asztalát, Ront és Hermionét keresve. Sok diákot elnémított a döbbenet, de korántsem mindenki volt ezzel így: a hugrabugos Érnie Macmillan felpattant, és ezt harsogta:

– És aki maradni akar, hogy harcoljon?

Elszórt taps fogadta a kérdést.

– A nagykorúak maradhatnak – felelte McGalagony.

– És mi lesz a holminkkal? – kérdezte egy hollóhátas lány. – A ládánkkal meg a baglyunkkal?

– Nincs idő az ingóságokkal foglalkozni – jelentette ki McGalagony. – Most csak az a fontos, hogy épségben kijuttassuk innen magukat.

– Hol van Piton professzor? – kiabálta egy lány a Mardekár asztala mellől.

– Az igazgató úr, közkeletű kifejezéssel élve, kereket oldott – válaszolta McGalagony professzor, mire a Griffendél, a Hugrabug és a Hollóhát asztala üdvrivalgásban tört ki.

Harry most elindult a Griffendél asztala mentén, még mindig Ront és Hermionét keresve. Amerre ment, fejek fordultak felé, és izgatott sustorgás kelt a nyomában.

– Már megkezdtük a kastély mágikus védelmének kiépítését – folytatta McGalagony –, de az további megerősítésre szorul, különben aligha tartóztatja fel őket sokáig. Ezért arra kérem magukat, gyorsan és fegyelmezetten vonuljanak el, és kövessék a prefektusok...

McGalagony utolsó szavait már senki nem hallotta, mert a termet egyszerre betöltötte egy másik, egy éles, jéghidegen csengő hang. Nem lehetett megállapítani, honnan szól; mintha magukból a falakból áradt volna – talán ott szunnyadt bennük évszázadok óta, akárcsak a szörnyeteg, melynek egykor a hang gazdája parancsolt.

– Tudom, hogy harcolni készültök.

A diákok közül páran felsikoltottak, sokan összekapaszkodtak rémületükben, és a fejüket forgatták a hang forrását keresve.

– Az ellenállás azonban reménytelen. Nincs esélyetek ellenem. Nem áll szándékomban megölni titeket. Mélyen tisztelem a Roxfort tanárait, és nem kívánok mágusvért ontani.

Csend áradt szét a teremben: dobhártyapréselő, falakat szétfeszítő csend.

– Adjátok ki Harry Pottert – folytatta Voldemort hangja –, és nem esik bántódásotok. Adjátok ki Harry Pottert, és megkímélem az iskolát. Adjátok ki Harry Pottert, és megjutalmazlak benneteket. – Éjfélig kaptok időt.

A nagyteremre ismét rázuhant a csend. Minden fej egyszerre fordult, minden szem rátalált Harryre, s ő dermedten állt a láthatatlan sugarak százainak össztüzében. Aztán felállt egy alak a Mardekár asztala mellől – Harry felismerte, Pansy Parkinson volt az –, felemelte remegő kezét, és belevisított a feszült csendbe:

– De hát ott van! Ott van Potter! Fogjátok meg!

Mielőtt Harry megszólalhatott volna, tömeges mozgás támadt a teremben. A griffendélesek felálltak és sorfalat alkottak – nem Harry, hanem a Mardekár asztala előtt. Aztán a Hugrabug háziak majd a hollóhátasok is felemelkedtek ültükből, hogy mind, egytől egyig Pansy felé forduljanak, s amíg Harry lenyűgözve, megindultan állt, pálcák sokasága tűnt elő ruhaujjakból és köpenyek zsebéből.

– Köszönjük, Miss Parkinson – pattantak McGalagony szavai. – Maga hagyhatja el elsőként a termet, Frics úr oldalán. Mutassa az utat a háza többi tagjának.

Harry megannyi hátracsúszó szék sikkanását, majd a kisorjázó mardekárosok lépteinek zaját hallotta a terem túloldala felől.

– Indulhat a Hollóhát! – harsogta McGalagony.

A terem folyamatosan ürült. A Mardekár asztala teljesen elnéptelenedett, a Hollóhát végzősei közül ellenben jó néhányan a helyükön maradtak; a hugrabugosok még nagyobb számban képviseltették magukat, a griffendéleseknek pedig alig a fele távozott, úgyhogy McGalagony professzor kénytelen volt elhagyni a tanári emelvényt, és személyesen intézkedni a kiskorúak kiakolbólítása ügyében.

– Szó se lehet róla, Creevey, indulás! Ez magára is vonatkozik, Peakes!

Harry odasietett a Weasleykhez, akik egy csoportban ültek a Griffendél asztalánál.

– Hol van Ron és Hermione?

– Még mindig nem találtad meg...? – kezdte aggodalmaskodva Mr Weasley, de elhallgatott, mert ekkor előrelépett az emelvényen Kingsley, és megszólította az ottmaradottakat.

– Éjfélig csak félóránk van, gyorsan kell hát cselekednünk. A Roxfort tanárai és a Főnix Rendje közösen kidolgozták a védelmi tervet, Flitwick, Bimba és McGalagony professzorok felvisznek egy-egy csapatot a három legmagasabb toronyba: a Hollóhátéba, a Griffendélébe és a csillagvizsgálóba. Ezekről a helyekről jól áttekinthető a terep, és kiválóan alkalmasak nagyobb szabású bűbájok kiszórására. Egyidejűleg Remus – Lupin felé bökött –, Arthur – a Griffendél asztalánál ülő Mr Weasleyre mutatott – meg én további csapatokkal pozícióba állunk kint a birtokon. Szükség lesz valakire, aki megszervezi az iskolába vezető titkos alagutak védelmét...

– Nekünk való feladat – szólt George önmagára és Fredre mutatva. Kingsley beleegyezően bólintott.

– Jól van. Az osztagparancsnokok jöjjenek fel ide, beosztjuk az embereket!

– Potter! – sietett oda Harryhez McGalagony, miközben a diákok tülekedve, utasításokat hallgatva elárasztották az emelvényt. – Nem arról volt szó, hogy maga keres valamit?

– Tessék? – pislogott Harry. – Ja... de, de igen!

Teljesen kiment a fejéből eredeti szándéka, jószerével elfelejtette, hogy a csatát azért vívják, hogy ő felkutathassa a horcruxot. Ron és Hermione megmagyarázhatatlan eltűnése minden egyebet kisöpört a fejéből.

– Akkor mire vár, Potter? Induljon!

– Jó... persze...

Harry érezte, hogy tekintetek követik, amint átsietett a nagyteremből a kimenekítendő diákokkal zsúfolt bejárati csarnokba. Engedte, hogy a tömeg magával sodorja fel a márványlépcsőn, de az első emeleten kivált a sokaságból, és elszaladt egy üres folyosón. Szorongás és pánik elegye ködösítette az elméjét; próbált lehiggadni és a horcruxra koncentrálni, de hiába: gondolatai zavarodottan és céltalanul röpködtek, akár a pohár alá zárt darazsak. Lelassította lépteit, majd egy néptelen folyosószakasz közepén leült egy megürült szobortalapzatra, és elővette az erszényből a Tekergők Térképét. Nem látta rajta se Ron, se Hermione nevét, de lehetséges volt, hogy ott rejtőznek a Szükség Szobája felé áramló tengernyi pötty között. Eltette a térképet; behunyta a szemét, arcát a tenyerébe temette, és összpontosítani próbált...

Voldemort feltételezte, hogy a Hollóhát-toronyba megyek.

Megvolt végre: egy kézzelfogható tény, egy kiindulópont. Voldemortnak egyetlen indoka lehetett arra, hogy Alecto Carrow-t a Hollóhát klubhelyiségébe küldje lesben állni: félt, hogy Harry rájött, hogy a horcruxa azzal a házzal kapcsolatos.

Hollóhátihoz viszont csak egy tárgy kapcsolódik: az elveszett diadém... de hogyan lehetne az a horcrux? Hogyan bukkanhatott rá a mardekáros Voldemort valamire, ami után hiába kutatott hollóhátasok nemzedékeinek sora? Kitől tudhatta meg, hol keressen egy tárgyat, aminek nyoma sincs emberemlékezet óta? Amit nem látott senki élő ember fia?

Senki élő ember fia.

Harry szeme kinyílt az arcára szorított ujjai alatt. Felpattant a szobortalapzatról, és a remény utolsó sugarát követve elrohant arra, amerről jött. Ahogy közeledett a márványlépcsőhöz, mind jobban felerősödött a Szükség Szobája felé vonuló sokaság zaja. A házuk tanulóit terelő prefektusok utasításokat harsogtak, a diákok zsibongtak, tülekedtek; Harry megpillantotta Zacharias Smitht, aki egy csapat elsőst lökdösött félre, hogy a sor elejére kerüljön; a kisebbek közül többen pityeregtek, mások barátaik, testvérük után kiáltoztak...

A márványlépcső fordulójába érve Harry pásztázni kezdte a bejárati csarnokot, mígnem megakadt a szeme egy gyöngyszínű, lebegő alakon. Teli torokból elkiáltotta magát:

– Nick! Nick! Beszélnem kell veled!

A felfelé vonulók áradata ellenében leküzdötte magát a lépcső aljáig, ahol már várt rá Félig Fej Nélküli Nick, a Griffendéltorony kísértete.

– Harry! Drága barátom!

Nick megpróbálta két kézzel megragadni Harry jobbját; Harry úgy érezte, mintha jeges víz ömlene a kezére.

– Nagy szükségem van a segítségedre, Nick! Ki a Hollóhát-torony szelleme?

Félig Fej Nélküli Nick arcára meglepetés és enyhe megütközés ült ki.

– A Szürke Hölgy, ki más? De amennyiben egy szellem szolgálataira szorulsz...

– Nekem most ő kell – nem tudod, hol van?

– Lássuk csak...

Nick jobbra-balra fordította ingatag fejét, úgy kémlelt el a diákok nyüzsgő tömege fölött.

– Ott van. Ő az – az a hosszú hajú ifjú hölgy.

Harry abba az irányba fordult, amerre Nick átlátszó ujja mutatott, s egy sudár termetű szellemet pillantott meg. Mikor a kísértet észrevette, hogy Harry figyeli őt, felvonta a szemöldökét, és egy falon keresztül távozott.

Harry utánaszaladt. Mire egy ajtón át kijutott a fal túloldalán futó folyosóra, a szellemnő már messze járt, s a levegőben úszva egyre távolodott.

– Várjon! Jöjjön vissza!

A kísértet kelletlenül megállt, s néhány centiméterrel a padló fölött lebegve megfordult. Hosszú, leomló köpenyében, derékig érő hajával gyönyörű jelenség volt; Harry az évek során sokszor látta már őt a kastélyban, de még sosem beszélt vele. Arca, tartása alapján mindig úgy képzelte, hogy büszke, rátarti szellem lehet.

– Maga a Szürke Hölgy?

A nő némán bólintott.

– A Hollóhát-torony szelleme?

– Az vagyok.

A modora nem volt éppenséggel szívélyes.

– Kérem szépen... a segítségét szeretném kérni. Legyen szíves, mondja el nekem, ha tud valamit az elveszett diadémról.

A Szürke Hölgy ajka fagyos mosolyra görbült.

– Attól tartok – felelte elfordulva –, hogy ebben nem segíthetek.

– Várjon!

Harry nem akart kiabálni, de egy pillanatig erőt vett rajta a haragba forduló páni félelem. A Szürke Hölgy lebegve visszafordult; ő rápillantott az órájára: háromnegyed tizenkettő volt.

– Iszonyúan sürgős a dolog – magyarázta kétségbeesetten. – Ha a diadém a Roxfortban van, mindenképp meg kell találnom!

– Nem te vagy az első roxfortos, akinek a diadémra fáj a foga – vetette oda megvetően a kísértet. – Évszázadok óta zaklatnak a diákok...

– Nekem nem azért kell, hogy jobb jegyeket kapjak! – csattant rá Harry. – Voldemortról van szó! Le akarom győzni Voldemortot! Vagy az se érdekli magát!?

A kísértet elvörösödni nem tudott, de áttetsző arca elhomályosult, s mikor válaszolt, indulat feszült a hangjában.

– Természetesen... Hogy képzeled, hogy...

– Akkor segítsen!

A kísértet magabiztossága megtörni látszott.

– Ez... ez nem annak a kérdése, hogy... – hebegte. – Anyám diadémja...

– Az anyjáé?

A Szürke Hölgy szemlátomást dühös volt, hogy elszólta magát.

– Amíg éltem – bökte ki kényszeredetten –, Hollóháti Heléna voltam.

– Maga a lánya? De hisz akkor tudnia kell, mi történt a diadémmal!

– A diadém bölccsé tesz ugyan – felelte zavarával küszködve a szellem –, de aligha hiszem, hogy önmagában győzelemre segítene, ha az ellenfeled Vol...

– Mondom, hogy nem viselni akarom! – heveskedett Harry. – Nincs időm elmagyarázni... de ha a szívén viseli a Roxfort sorsát, ha maga is akarja, hogy Voldemort eltűnjön, akkor mondjon el mindent, amit a diadémról tud!

A Szürke Hölgy mozdulatlanul lebegett, és merően nézett rá. Harryn csüggedés lett úrrá. Hát persze, ha Hollóháti Heléna bármit tudna, elmondta volna Flitwicknek vagy Dumbledore-nak, akik nyilván szintén érdeklődtek nála. Reményvesztetten megrázta a fejét, és már el is fordult, amikor a szellem halkan megszólalt.

– Elloptam a diadémot anyámtól.

– Hogy... mit csinált?

– Elloptam a diadémot – ismételte suttogva Hollóháti Heléna. – Túl akartam szárnyalni anyámat, okosabb nő, fontosabb ember akartam lenni nála. Megszöktem a diadémmal.

Harrynek sejtelme sem volt, mivel érdemelte ki a Szürke Hölgy bizalmát, de nem is kérdezte; csak hallgatta, feszült figyelemmel, a folytatást:

– Azt mondják, anyám sosem vallotta be, hogy a diadém eltűnt, holtáig úgy tett, mintha a birtokában lenne. Eltitkolta veszteségét s az én szörnyű árulásomat, még a Roxfort többi alapítója elől is.

– Azután beteg lett... és a halálos ágyán az volt minden vágya, hogy még egyszer láthasson engem, hűtlen leányát. Egy férfit küldött a keresésemre, aki sokáig epedett értem, de akit én mindig kikosaraztam. Anyám tudta, hogy ő nem nyugszik, amíg rám nem talál.

Harry várta a folytatatást. A Szürke Hölgy mélyet sóhajtott, és hátravetette a fejét.

– A férfi felkutatott az erdőben, ahol rejtőztem. Nem voltam hajlandó vele tartani, s ettől haragra gerjedt. A báró mindig is forrófejű ember volt. Felbőszítette az ellenkezésem, féltékeny volt a szabadságomra – és ledöfött.

– A báró? Csak nem a...

– De igen, ő. A Véres Báró. – A Szürke Hölgy félrehúzta köpenyét: fehér mellkasán sötét foltként éktelenkedett halálos sebe. – Mikor észhez tért és látta, mit művelt, elkeseredésében önmaga ellen fordította a fegyvert, amivel elvette az életem. Évszázadok múltak el azóta, de még mindig gyötri a bűnbánat, még mindig hordja láncait... Van is oka vezeklésre – fejezte be keserűen a szellem.

– És... a diadém?

– Az ott maradt, ahova akkor tettem, amikor meghallottam, hogy a báró közeledik az erdőben. Egy odvas fában rejtettem el.

– Egy odvas fában? – visszhangozta Harry. – Miféle fában? Hol?

– Egy albániai erdőben. Oda menekültem anyám elől.

– Albánia – suttogta Harry. A zűrzavar mögött csodálatos módon felsejlett a rend; már értette, miért adta ki neki a Szürke Hölgy a titkot, amit Flitwick és Dumbledore előtt rejtve tartott. – Ezt a történetet már elmondta előttem valakinek, igaz? Egy másik diáknak.

A kísértet behunyt szemmel bólintott.

– Fogalmam sem volt... Hízelgett nekem. Úgy éreztem... megért engem... együttérez velem...

Hát igen, gondolta Harry, Tom Denem biztos könnyen át tudta érezni Hollóháti Helénának azt a vágyát, hogy olyan kincset birtokoljon, ami nem az övé.

– Nem maga volt az első, akiből Denem kihízelegte a titkait – dörmögte. – Megnyerő tudott lenni, ha akart...

Voldemortnak tehát sikerült megtudnia a Szürke Hölgytől, hol van az elveszett diadém. Miután végzett a Roxfortban, elutazott abba a távoli erdőbe, és elhozta rejtekhelyéről a kincset – talán még azelőtt megtette ezt, hogy munkába állt volna Borgin és Burke cégénél.

És miért ne választotta volna az albániai vadont, ezt a kipróbált menedéket, mikor, sok évvel később, egyszerre szüksége lett egy helyre, ahol biztonságban meghúzhatja magát egy évtizedig?

De a diadém, miután Voldemort féltett horcruxa lett, nem lakhatott tovább egy hitvány faodúban... nem, a diadém titokban visszatért méltó otthonába, és Voldemort akkor csempészte be...

– ...amikor állásért folyamodott! – fejezte be fennhangon a gondolatot Harry.

– Tessék?

– Akkor este csempészte be a kastélyba a diadémot, amikor tanári állást kért Dumbledore-tól! – magyarázta izgatottan Harry. Úgy érezte, könnyebben választ talál a kérdésekre, ha hangosan gondolkodik. – Vagy Dumbledore szobája felé menet rejtette el, vagy a visszaúton! De azért tényleg akarta az állást, mert akkor esetleg Griffendél kardját is lenyúlhatta volna! Köszönöm, nagyon köszönöm!

Harry sarkon fordult, és faképnél hagyta a tökéletesen megzavarodott Hollóháti Helénát. A bejárati csarnokba érve aztán megnézte az óráját: öt perc volt még éjfélig. Immár biztosan tudta, hogy mi az utolsó horcrux, de hogy hol van, arról még mindig sejtelme sem volt...

Diákok megannyi nemzedéke kereste hiába a diadémot – tehát valószínűleg nem a Hollóhát-toronyban van. Hanem hol? Miféle rejtekhelyet találhatott a Roxfort kastélyban Tom Denem, amelyről azt hihette, hogy őutána soha senki nem fedezi fel?

Harry lázas töprengésbe merülve befordult egy sarkon, de még csak néhány lépést tett az újabb folyosón, amikor iszonyatos robajjal betört az ablak, amelyik mellett épp elhaladt. Ösztönösen félreugrott, s jól is tette: egy hatalmas test repült be odakintről, de olyan lendülettel, hogy a szemközti fal állította csak meg. Aztán levált róla egy nagy, szőrös, nyüszítő valami, és nekiugrott Harrynek.

– Hagrid! – kurjantotta oda Harry a padlóról feltápászkodó irdatlan szakállas alaknak, miközben igyekezett ép bőrrel megúszni Agyar, a vadkanfogó kopó szeretetkitörését. – Mi a...?

– Harry, hát itt vagy! Itt vagy!

Hagrid egy rövid, de bordaropogtató ölelés erejéig lehajolt Harryhez, aztán a betört ablak elé lépett.

– Ügyes vagy, kicsi Gróp! – bömbölte ki a lyukon. – Mindjárt megyek, addig jó legyél!

Kint a sötét éjszakában fények villantak, és Harry fülét különös, siratóénekszerű rikoltás ütötte meg. Ránézett az órájára: éjfél volt. Az ostrom elkezdődött.

– Az áldóját, Harry – zihálta Hagrid. – Itt az idő, mi? Kezdődik a bunyó.

– Te meg hogy kerülsz ide?

– Hallottam Tudodki hangját a barlangban – felelte komoran a vadőr. – Még oda is felhallatszott, he? Éjfélig kaptok időt, hogy kiadjátok nekem Pottert! Ebből kiokoskodtam, hogy itt vagy és csetepaté készül. Nyughass már, bolond kutya! Na, gondoltam, itt a helyünk Gróppal meg Agyarral. Az erdőnél áttörtük a védővonalat, Gróp cipelt be minket. Azt mondtam neki, tegyen le a kastélynál, erre a szentem behajított az ablakon. Egy kicsit félreértett, de oda se neki... Hol van Ron és Hermione?

– Nagyon jó kérdés – felelte Harry. – Gyere!

Sietve elindultak a folyosón, nyomukban a játékosan ugrabugráló Agyarral. Harry zajokat hallott minden irányból: léptek szapora dobogását, kiáltásokat. Az ablakokon további villanások fénye hatolt be a kinti sötétből.

– Hova megyünk? – fújtatott Hagrid. Remegett a padló döngő léptei alatt.

– Nem t’om pontosan – felelte Harry, miközben találomra bekanyarodott egy sarkon –, de Ronéknak valahol erre kell lenniük.

A folyosón, amelyre értek, már ott hevertek a csata első áldozatai: a két kőszörnyet, amelyek nemrég még a tanári szoba ajtajánál strázsáltak, szétzúzta az egyik ablakon át beröppent átok. Szétszóródott maradványaik erőtlenül meg-megrezzentek, s mikor Harry átlépte egyikük letört fejét, az így nyöszörgött: Ne is törődj velem... béke poraimra...

A csúf kőarc Harry emlékezetébe idézte a Lovegood házban látott márvány Hollóháti-mellszobrot a bolondos fejdísszel, arról pedig eszébe jutott a fehér fürtjein kődiadémot viselő szobor a Hollóhát-toronyban...

Mire a folyosó végére ért, felsejlett benne egy harmadik kő arcmás emléke is: egy csúf, vén varázsló mellszobráé, amelyre ő maga rakott rá egy parókát meg egy ütött-kopott régi fejdíszt. A rádöbbenéstől kis híján hasra esett, s olyan forróság öntötte el, mintha egy üveg Lángnyelv-whisky robbant volna szét a gyomrában.

Végre tudta, hol vár rá az utolsó horcrux...

Tom Denem, aki senkiben sem bízott, aki mindig egyedül járta útjait, lehetett olyan beképzelt, hogy azt higgye, senki más, csak ő ismerhette meg a Roxfort kastély legrejtettebb titkait. Persze Dumbledore és Flitwick, akik mintadiákok voltak, soha be nem tették a lábukat arra a helyre, de ő, Harry iskolai éveiben letért néha az egyenes útról... Megvan hát a titok, amit Dumbledore nem tudott kifürkészni – amit csak ő és Voldemort ismer.

Gondolataiból Bimba professzor zökkentette ki. A gyógynövénytan-tanárnő Neville és féltucatnyi társa kíséretében dübörgött el mellette; valamennyiükön fülvédő volt, és egy-egy cserepes növénynek tűnő valamit cipeltek.

– Mandragóra! – kiáltotta oda futtában Harrynek Neville. – Kidobáljuk rájuk! Akkor megnézhetik magukat!

Harry most már pontosan tudta, hova kell mennie. Futásnak eredt, s Hagrid és Agyar is felvette a tempót. Sorban szaladtak el a portrék előtt, amelyek festett lakói szintén rohangásztak: varázslók és boszorkányok, nyakfodrot viselők és térdnadrágosok, páncélba öltözöttek és köpönyegesek furakodtak be egymás keretébe, hogy elharsogják a kastély más részeiből hozott híreket. Harryék épp elérték a folyosó végét, amikor hirtelen az egész épület megremegett – és Harry, mikor látta, hogyan robban szét talapzatán egy irdatlan váza, rádöbbent, hogy a kastély köré a tanárok és a rend bűbájainál sokkal hatalmasabb és fenyegetőbb varázslatok gyűrűje zárul.

– Semmi vész, Agyar, ne félj! – harsogta Hagrid, de a nagy vadkanfogó kopónak inába szállt a bátorsága a repeszek módjára röpködő porcelándaraboktól, és hanyatthomlok elmenekült. A vadőr elkanyarodott Harry mellől, és a kutyája után szaladt.

Harry pálcát húzott, s úgy futott tovább a remegő falak között. Egy folyosó hosszára mellé szegődött Sir Cadogan és a nyomában nyargaló kövér pónija: a festett kis lovag festményről festményre loholt csörömpölő páncélzatában, és a maga módján buzdította Harryt:

– Hencegő bitangok, hitvány ebek, űzd ki őket, Harry Potter, tedd ki a szűrüket!

A sarkon befordulva Harry ismerősöket pillantott meg: Fred és maroknyi csapata, amelynek Lee Jordan és Hannah Abbott is tagja volt, pálcával a kezükben őriztek egy üres talapzatot, amelyen azelőtt egy titkos alagút bejáratát rejtő szobor állt. Tevékenységük abból állt, hogy füleltek, érkezik-e zaj a járatból.

– Falrengető a buli! – kiáltotta Fred, miközben a kastély újból megrázkódott, s vidám szavaival elérte, hogy a mellette elszaladó Harry szívéből a felbuzdulás félig kiszorítsa a rémületet. Végigfutott még egy folyosón, s aztán egyszerre azon kapta magát, hogy baglyok tömege veszi körül. Ott volt Mrs Norris is: dühösen fújt, és tappancsaival a madarak felé csapkodott, nyilván igyekezett volna visszaterelni őket a helyükre...

– Potter!

A folyosót a pálcát markoló Aberforth Dumbledore állta el.

– Százával csörtetnek át a gyerekek a kocsmámon, Potter!

– Igen, tudom, kimenekítjük őket – felelte Harry. – Voldemort...

– Támad, mert nem adtak ki neki téged. Nem vagyok süket, egész Roxmorts hallotta a bömbölését. És az egyikőtöknek se jutott eszébe, hogy itt kéne tartani túsznak pár mardekárost? Halálfalók gyerekei is vannak azok között, akiket elküldtetek. Nem lett volna okosabb itt fogni őket?

– Voldemortot nem hatná meg – felelte Harry. – És a maga bátyja sose tett volna ilyet.

Aberforth mordult egyet, és elviharzott Harry mellett az ellenkező irányba.

A maga bátyja sose tett volna ilyet... egyszerűen ez az igazság, gondolta Harry, miközben újra futásnak eredt. Dumbledore-ban, aki oly sokáig védelmezte Pitont, fel se merült volna, hogy túsznak használja a diákjait...

Csúszkáló talppal befordult még egy utolsó sarkon – és akkor egyetlen kiáltásban kitört belőle a megkönnyebbülés és a düh: megpillantotta őket. Ron és Hermione nagy, ívelt piszkossárga valamik tömkelegét cipelve közeledtek, s Ron még egy seprűt is szorongatott a hóna alatt.

– Hol a fenében voltatok!? – dörrent rájuk Harry.

– A Titkok Kamrájában – felelte Ron.

– A Titkok... micsoda? – fékezett le barátai előtt Harry.

– Ron ötlete volt – zihálta Hermione. – Zseniális, nem? Miután elmentél, elgondolkodtam, és mondtam Ronnak, hogy ha megtaláljuk a másik horcruxot, el is kéne valahogy pusztítani. Meg a másikat, a poharat is! És akkor Ronnak eszébe jutott a baziliszkusz!

– Hogyhogy a...

– Azzal ki lehet csinálni a horcruxokat – magyarázta Ron.

Harry a nagy, görbe tárgyakra pillantott, amelyeket Ron és Hermione hoztak. Most felismerte őket: egy baziliszkusz kitört fogai voltak.

– De hát hogy jutottatok be a Kamrába? – kérdezte Ronra emelve pillantását. – Ahhoz párszaszóul kell beszélni!

– Ron úgy beszélt! – suttogta Hermione. – Mutasd meg neki!

Ron rémisztő, rekedt sziszegést hallatott.

– Valami ilyesmivel nyitottad ki a medált – magyarázta mentegetőzve. – Párszor neki kellett futnom, amíg összejött – vonta meg szerényen a vállát –, de végül is bejutottunk.

– Fantasztikusan csinálta! – lelkendezett Hermione. – Csak ámultam!

– Na és... – Harry alig tudta követni a tempót. – És most...

– Kipipálhatunk még egy horcruxot – mondta Ron, és elővette kabátja zsebéből Hugrabug poharának maradványait. – Hermione szúrta le. Gondoltam, hadd élvezkedjen ő is egy kicsit.

– Szuper! – örvendezett Harry.

– Á, nem volt nagy ügy – szerénykedett Ron, de azért nem tudta egészen eltitkolni büszkeségét. – Na és veled mi újság?

Szavai közben robbanás remegtette meg a fölsőbb emeleteket. Mindhárman felnéztek; távoli sikoly hatolt a fülükbe, s a mennyezetről vakolatpor hullott.

– Már tudom, hogy néz ki a diadém, és azt is tudom, hol van – hadarta Harry. – Ugyanott dugta el, ahol évszázadok óta mindenki eldug holmikat, és ahova én is tettem a régi bájitaltankönyvemet. Voldemort azt hitte, oda senki nem jut be, csak ő. Gyertek!

Miközben az épület újra megremegett, Harry, Ron és Hermione a rejtett bejárathoz szaladtak, és a meredek lépcsőn lesiettek a Szükség Szobájába. Három nőt találtak csak ott: Ginnyt, Tonksot, és egy molyrágta süveget viselő, idős boszorkányt, akiben Harry nyomban felismerte Neville nagymamáját. Az öregasszony, mintha csak őrá várt volna, rögtön kérdőre vonta Harryt:

– Na végre, Potter! Te el tudod mondani nekünk, mi a helyzet!

– Mindenki jól van? – kérdezte egyszerre Ginny és Tonks.

– Amennyire tudjuk, igen – felelte Harry. – Vannak még emberek a Szárnyas Vadkanba vezető alagútban?

Tudta, hogy a Szoba addig nem tud átváltozni, amíg valaki tartózkodik benne.

– Én jöttem be rajta utolsóként – közölte Mrs Longbottom. – Lezártam a bejáratát, mert nem tartottam tanácsosnak nyitva hagyni most, hogy Aberforth eljött a kocsmából. Találkoztál az unokámmal?

– Harcol – felelte Harry.

– Nem is vártam mást – az idős hölgy nagy büszkén felszegte a fejét. – Bocsássatok meg, de mellette a helyem.

És meglepő fürgeséggel elsietett a lépcső felé. Harry Tonksra nézett.

– Nem úgy volt, hogy te az anyukádnál vagy a kis Teddyvel?

– Nem bírtam ki, hogy nem tudok semmit... – Tonks aggódva pislogott. – Anyám elvan vele... Láttad Remust?

– Úgy volt, hogy egy osztaggal kimegy a birtokra...

Tonksnak több se kellett: szó nélkül elviharzott.

– Ginny – fordult a lányhoz Harry –, sajnálom, de ki kell menned innen. Csak egy rövid időre, aztán visszajöhetsz.

Nagyobb öröm nem is érhette volna Ginnyt, mint hogy elhagyhatja kényszerű menedékét.

– Aztán visszajöhetsz! – kiáltott utána Harry, mikor a lány felszaladt Tonks nyomában a lépcsőn. – Vissza is kell jönnöd!

– Várj egy percet! – szólt élesen Ron. – Valamiről elfeledkeztünk.

– Miről? – kérdezte Hermione.

– A konyha tele van házimanókkal.

– Arra gondolsz, hogy hívjuk őket is harcolni? – kérdezte Harry.

– Nem – felelte komolyan Ron. – Őket is ki kellene menekíteni. Gondolom, neked is elég volt, ami Dobbyval történt. Nem várhatjuk el, hogy meghaljanak értünk...

A baziliszkuszfogak csörögve a padlóra hullottak Hermione karjáról. A lány egy ugrással Ron előtt termett, átölelte, és a szájára tapasztotta a száját. Ron is eldobott fogakat-seprűt, s olyan lelkesedéssel viszonozta az ölelést meg a csókot, hogy Hermione lába egy szempillantás múlva már a levegőben kalimpált.

– Muszáj ezt pont most? – dörmögte tehetetlenül Harry. Mivel szavaival csak annyit ért el, hogy a pár még szorosabban ölelte egymást, sőt enyhén dülöngélni kezdtek álltó helyükben, emeltebb hangon is rájuk szólt: – Hé! Háború van, ha nem tudnátok!

Ron és Hermione szabaddá tették a szájukat, de az ölelésből nem bontakoztak ki.

– Tudom, haver – motyogta Ron olyan kába képpel, mintha tarkón találta volna egy gurkó. – Épp azért most vagy soha...

– Meg kell keresnünk a horcruxot! – mérgelődött Harry. – Nem lehetne, hogy utána folytassátok!?

– De... persze... bocs...

Ron és Hermione fülig pirulva lehajoltak, hogy összeszedjék a baziliszkuszfogakat.

Mikor a rejtett kijáraton át kiléptek a folyosóra, rá kellett döbbenniük, hogy a néhány perc alatt, amit a Szükség Szobájában töltöttek, drámaian súlyosbodott a helyzet a kastélyban. A falak és a födém immár szüntelenül remegett, a levegőt sűrű por töltötte be, és Harry az ablakon át látta, hogy a zöld és piros fények immár a falak tövében villognak – a halálfalók vészesen megközelítették az épületet. Harry közelebb lépett az ablakhoz, és lenézve Grópot pillantotta meg: az óriás céltalanul cammogott fel-alá, egy vízköpő szörnynek látszó szobrot lóbált, és bömbölve adott hangot nemtetszésének.

– Reméljük, legalább agyontapos néhány halálfalót! – kiáltotta Ron, túlharsogva a közelben felhangzó sikolyokat.

– Csak nehogy a mieinkre taposson – mondta egy hang. Harry odafordult, és Ginnyt meg Tonksot pillantotta meg. A két boszorkány pálcát szegezve állt a szomszédos ablak előtt, amelyből jó néhány üvegtábla hiányzott már. Ginny épp akkor küldött egy jól irányzott ártást egy népes halálfaló-osztag soraiba.

– Ügyes kislány! – harsogta valaki a porfelhőből. A futva közeledő alakban Harry Aberforthra ismert. A kocsmáros szürke haja csak úgy lobogott, amint pár fős diákcsapat élén elrohant mellettük. – Az északi oromzatnál próbálnak betörni! Ők is hoztak óriásokat!

– Nem látta Remust? – kiáltott utána Tonks.

– Dolohovval viaskodott! – bömbölte hátra futtában Aberforth. – Azóta nem láttam!

– Tonks – szólt gyorsan Ginny. – Tonks, figyelj, Remus tud vigyázni magára...

Tonks azonban addigra már belevetette magát a kavargó porba Aberforth nyomában.

Ginny szorongó arccal nézett a három jó barátra.

– Ne féltsd őket – próbálta nyugtatni Harry, de ő is tudta, mennyire üres szavak ezek. – Figyelj, Ginny, mindjárt visszajövünk, addig bújj el valahova, és vigyázz magadra... Gyertek! – fordult két barátjához, s már szaladtak is a bűvös fal felé, amely mögött a Szükség Szobája várta, hogy újabb kívánságokat teljesíthessen.

Szükségem van arra a helyre, ahova dolgokat rejtettek, ismételgette magában Harry, s miután harmadszor is elhaladt a fal előtt, annak kövei ajtószárnyakká alakultak át.

Amint a Szobába léptek, és bezárult mögöttük az ajtó, a csatazaj nyomban elhalt, s néma csönd vette körül őket. Olyan volt, mintha egy katedrális belsejében épült városba kerültek volna, csakhogy itt a tornyosuló házfalak egykori roxfortosok ezrei által elrejtett tárgyakból épültek.

– És nem jutott el az agyáig, hogy ide akárki be tud jönni? – Ron hangja zengve szállt ide-oda a hatalmas falak között.

– Nem, azt hitte, ez a ő bérelt rejtekhelye – felelte Harry. – Peche volt, mert nekem is el kellett dugnom ezt-azt... Gyertek, ha jól emlékszem, erre van...

Harry elhaladt a kitömött troll, valamint a volt-nincs szekrény mellett, amit Draco Malfoy előző évben katasztrofális következményekkel megjavított, majd a következő sarkon elbizonytalanodva megállt, és fürkészni kezdte az onnan kiágazó kacat-sikátorokat: nem emlékezett, merre tovább...

– Invito diadém! – kiáltotta el magát Hermione, de semmi sem repült feléjük. Úgy tűnt, a gringottsi széfhez hasonlóan a Szoba sem adja ki ilyen könnyen rejtett kincseit.

– Váljunk szét – javasolta Harry. – Egy öregember mellszobrát keressétek! Paróka és a diadém van a fején. Egy szekrényen áll, és egész biztosan itt van a közelben...

Elindultak egy-egy sikátorban; Harry hallotta barátai távolodó lépteit, melyek visszhangozva dobbantak a limlomhegyek, a sokezer palack, süveg, láda, szék, könyv, fegyver, seprű, terelőütő és miegymás között.

– Itt van valahol – motyogta magában Harry. – Valahol itt van... valahol itt...

Mind mélyebbre hatolt a labirintusban, valamiféle nyomot, az előző itt jártakor látott tárgyat keresve. A csendben felerősödve hallotta saját lélegzését – aztán egyszerre úgy érezte, még a lelke is megremeg: néhány lépésnyire volt csak tőle a felhólyagzott festékű kisszekrény, amelybe a régi bájitaltankönyvet rejtette. Az ósdi bútordarab tetején pedig ott állt a himlőhelyes arcú kővarázsló, fején a poros parókával és a régi, elszíneződött fejdísszel.

Harry már nyújtotta a kezét, pedig még vagy három méterre volt a szekrénytől, de ekkor egy hang harsant a háta mögött:

– Megállj, Potter!

Harry csúszva lefékezett, és hátrafordult. Crak és Monstro álltak ott vállt vállnak vetve, Harry felé meredő pálcával a kezükben. A két csúfondárosan vigyorgó ábrázat közötti keskeny résben Draco Malfoy arca tűnt fel.

– Az az én pálcám, Potter – szólt Malfoy átdugva saját pálcás kezét Crak és Monstro között.

– Csak volt – zihálta Harry, s ujjai megfeszültek a galagonyapálcán. – Vigyáztál volna jobban rá. Ki adta kölcsön neked a magáét?

– Az anyám.

Harry felnevetett, pedig a helyzete cseppet sem volt szívderítő. Nem hallotta már se Ron, se Hermione lépteit. Nyilván messzire elkóboroltak a diadémot keresve.

– Hogyhogy nem Voldemort mellett vagytok? – kérdezte Harry.

– Itt maradtunk. – Crak drabális testéhez képest meglepően lágy hangon szólalt meg. Harry nem emlékezett rá, hogy valaha is hallotta volna őt beszélni. Úgy sugárzott a képe, akár a kisgyereké, akinek egy zsák cukrot ígértek. – Gondoltuk, inkább megvárunk téged, és elviszünk neki. Ezért jutalmat kapunk.

– Jó terv – felelte gúnyos elismeréssel Harry. Hihetetlennek tűnt, hogy itt, karnyújtásnyira a céltól, Malfoy, Crak és Monstro mindent elrontsanak. Hátrálva araszolni kezdett a mellszoborra biggyesztett csálé diadém felé. Ha meg tudná kaparintani, mielőtt kitör a haddelhadd...

– És hogy sikerült bejönnötök ide? – kérdezte, hogy még egy kis időt nyerjen.

– Én tavaly jóformán itt laktam – felelte törékeny hangon Malfoy. – Megtanultam, hogy lehet bejutni az Elrejtett Holmik Szobájába.

– Mi meg elbújtunk kinn a folyosón – brummogta Monstro. – Mer’ má’ tudjuk a kiábrándító bűbájt! És aztán... – A képe buta vigyorra hasadt. – ...egyszer csak jötté’, és aszontad, valami dijadéntot keresel. Mi az a dijadént?

– Harry? – szűrődött át Ron hangja a Harry jobbján magasodó fal túloldaláról. – Beszélgetsz valakivel?

Crak pálcája ostor módjára lendült a tizenöt méter magas, ócska bútorokból, törött ládákból, régi könyvekből, szakadt talárokból és megannyi más, azonosíthatatlan limlomból összehordott torony felé.

– Descendo!

A kacathegy megremegett, majd beleomlott a szomszéd átjáróba, amelyben Ron állt.

– Ron! – bődült fel Harry, s egyidejűleg Hermione is felsikoltott valahol. A fal túloldalán dübörögve csapódtak a padlónak a megingott torony tetejéről lezuhanó tárgyak. Harry a falra szegezte pálcáját. – Finite! – kiáltotta, mire a lavina nyomban elállt.

– Ne! – csattant fel Malfoy, és elkapta Crak karját, mikor az meg akarta ismételni a romboló átkot. – Ha felfordulást csinálsz, elveszhet az a diadém is!

– Na és aztán! – rázta le magáról Malfoy kezét Crak. – A Sötét Nagyúrnak Potter kell, kit érdekel az a vacak?

– Potter azért jött ide, hogy megszerezze – magyarázta Malfoy, nehezen titkolva társainak tompaagyúsága feletti dühét. – Egyértelmű, hogy...

– Egyértelmű! – förmedt rá ádázul Crak. – Tudod, kinek egyértelműzzél! Nekem te már nem parancsolgatsz, Draco. Ki vagytok csinálva, az apáddal együtt!

– Harry! – hallatszott át Ron újabb kiáltása a kacatfal túloldaláról. – Mi van itt?

– Harry! – utánozta gúnyosan Crak. – Mi van itt... Hé, Potter! Crucio!

Harry a diadém felé szökkent. Crak átka őt nem, a mellszobrot viszont eltalálta: az parókástul-fejdíszestül a levegőbe repült, s mikor leesett, a diadém eltűnt a szekrény mögötti lomok között.

– Ne! – Malfoy kiáltása zengve visszhangzott a hatalmas teremben. – A Sötét Nagyúr élve akarja...

– És? Ki mondta, hogy megölöm!? – Crak félrelökte Malfoy sorompóként felemelt karját. – De akkor sincs semmi, ha kinyiffan! A Sötét Nagyúr is ki akarja...

Piros fénylövedék suhant el Harrytől néhány centiméterre: Hermione felbukkant a háta mögötti sarkon, és kábító átkot küldött a megvadult mardekáros feje felé. El is találta volna, ha Malfoy nem rántja félre Crakot.

– A sárvérű! Avada Kedavra!

Harry még látta, hogy Hermione fedezékbe vetődik, aztán a vad harag, amit Crak gyilkos szándéka szított benne, minden egyebet kisöpört a fejéből. Kábító átkot lőtt a mardekáros felé, aki félreugrott, s közben kisodorta Malfoy kezéből a pálcát – az mélyen begurult egy toronymagas bútor-és dobozhalom alá.

– Ne öljétek meg! Ne öljétek meg! – üvöltött rá Malfoy Crakra és Monstróra, akik egyszerre célozták meg Harryt – neki pedig elég volt a támadók fél másodpercnyi tétovázása.

– Capitulatus!

Monstro kezéből kiugrott a pálca, és beröppent a legközelebbi limlomfalba. Monstro, akár egy bamba óvodás, ugrálva kapkodott a rés felé, amelyben fegyvere eltűnt. Malfoy elugrott Hermione második kábító átka elől, a sikátor végén hirtelen felbukkanó Ron pedig hátulról sóbálványátkot lőtt Crakre, de elvétette.

Crak megpördült.

– Avada Kedavra! – visította újra, de mire a zöld fénynyaláb elérte a sikátor végét, Ronnak már hűlt helye volt. Hermione megindult a pálcáját vesztett Monstro és Malfoy felé: az előbbit leterítette egy kábító átokkal, az utóbbi bekuporodott egy háromlábú szekrény mögé.

– Valahol ott van, Hermione! – mutatott Harry a limlomkupacra, amelyben a diadém eltűnt. – Próbáld kiásni, én meg megyek és segítek R...

– Harry! – sikoltotta Hermione.

Harry már hallotta is a dübörgést. Megfordult, és először csak annyit látott, hogy Ron és Crak lélekszakadva rohannak felé.

– Forrón szereted, gyufafejű!? – bömbölte futtában a mardekáros.

Úgy tűnt azonban, Crak olyan erőt szabadított el, amit nem tud kordában tartani. Irdatlan lángnyelvek üldözték őket a sikátorban – a futótűz végignyalta a kacathegyek falát, és minden, amit érintett, egy szempillantás alatt hamuvá porladt.

– Aguamenti! – harsogta Harry, de a pálcájából kitörő vízsugár ártalmatlan gőzfelhővé változott.

– Futás!

Malfoy vonszolni kezdte a földön az elkábított Monstrót. Crak most már maga is megrémült, és az élre tört a menekülésben. Harry, Ron és Hermione mögötte szaladtak, nyomukban a lángokkal. Ez nem közönséges tűz volt, Crak valamilyen, Harry számára ismeretlen átkot használt: ha elkanyarodtak, a lángnyelvek akkor is követték őket, mintha élnének, látnák prédáikat és mindenáron gyilkolni akarnának. Aztán a tűz alakot váltott, s lángszörnyetegek hordájává vált: lobogó kígyók, kimérák és sárkányok emelkedtek a magasba, zuhantak vissza, majd törtek fel ismét; táplálékukat, a századok lomjait, karmos lábaikkal felragadták, a magasba lökték, dobálták, s csak azután emésztették el agyaras pofájuk pokoltüzében.

Malfoy, Crak és Monstro eltűntek szem elől, Harry, Ron és Hermione pedig megtorpantak: nem volt már merre futniuk, a lángszörnyek köre bezárult, és egyre szűkült. Karmok, szarvak és ostorfarkak kapkodtak feléjük, s a forróság szilárd falként emelkedett körülöttük.

– Mit csináljunk!? – sikította bele Hermione a tűz tébolyító dübörgésébe. – Mit csináljunk!?

– Kapd el!

Harry kihúzott két masszív nyelű seprűt egy közeli lomkupacból, és odadobta az egyiket Ronnak, aki nyomban fel is pattant rá Hermionéval. Harry átlendítette lábát a másik seprű fölött, majd mindhárman elrugaszkodtak a földtől, s egy lángmadár feléjük lendülő csőrét kikerülve a magasba röppentek. A füst és a hőség odafent talán még elviselhetetlenebb volt; alattuk az átoktűz feltartóztathatatlanul falta bajba jutott diákok ezreinek tiltott tárgyait, illegális kísérletek bűnjelértékű eredményeit, megannyi segítséget kérő lélek hátrahagyott titkát. Malfoynak, Craknek és Monstrónak nyoma se volt; Harry kereste őket, újra meg újra lebukott olyan mélyre, amennyire csak a tátogó lángszörnyektől tudott, de sehol nem talált mást, csak tüzet – milyen borzalmas halál... ezt nem kívánta nekik...

– Tűnjünk el innen, Harry! Tűnjünk el! – ordította Ron, csakhogy a sűrű fekete füstben képtelenség volt megállapítani, merre van az ajtó.

És akkor egy erőtlen, szánalmas jajkiáltás szállt fel a dühöngő lángok poklából.

– Ne! Túl veszélyes! – üvöltötte Ron, ám Harry gondolkodás nélkül visszakanyarodott a levegőben, s kihasználva a csekély védelmet, amit szemüvege a füst ellen nyújtott, belevetette magát a tűzörvénybe, hogy a lángok közt szlalomozva kutatni kezdjen az élet bármilyen apró jele, egy mozduló végtag, egy még el nem szenesedett arc után...

Végül meg is pillantotta őket: Malfoy, karjában az ájult Monstróval, egy megfeketedett asztalok alkotta ingatag torony tetején kuporgott. Harry bukórepülésben célozta meg őket: Malfoy észrevette közeledtét, és a magasba lendítette fél kezét, de Harry, alighogy elkapta, már tudta, hogy hiába: Monstro túl nehéz volt, és Malfoy izzadt keze egy szempillantás alatt kicsúszott az övéből...

– Ha meghalunk miattuk, megfojtalak! – mennydörgött fel Ron hangja.

Mielőtt egy hatalmas tűzkiméra zúgó lángpofája elérhette volna őket, Ron és Hermione a seprűjükre rángatták az ájult Monstrót, és a Malfoyt kimentő Harry mellett meredeken felrepültek vele a magasba.

– Az ajtóhoz, repülj az ajtóhoz, az ajtóhoz! – sikoltotta Harry fülébe Malfoy. Harry gyorsított, követte Ron, Hermione és Monstro seprűjét a fullasztó fekete füstön át; s annak jeleként, hogy eközben odalent folytatódik az átoktűz szülte szörnyetegek tomboló diadalünnepe, a menekülők körül felröppentek az utolsó, még épen maradt tárgyak: kelyhek és pajzsok, egy csillogó nyaklánc meg egy régi, elszíneződött fejdísz...

– Mit csinálsz, mit csinálsz, az ajtó arra van! – visította Malfoy, miután Harry hirtelen visszakanyarodott, és a lángtenger felé buktatta a seprűt. A következő pár másodperc mintha lassított felvételen zajlott volna: a tompán fénylő diadém, forogva hullott egy tűzkígyó tátott szája felé, de Harry már ott is volt, utolérte és elkapta a csuklójával...

A kígyó odakapott, de Harry a seprű nyelét felrántva kiröppent az összecsukódó tűzállkapcsok közül, majd nyomban befordult abba az irányba, amerre az ajtót sejtette, s fohászkodott, hogy az nyitva legyen. Ron, Hermione és Monstro már nem voltak sehol, Malfoy sikított, és páni félelmében úgy szorította Harryt, hogy az már kínzással ért fel. Aztán Harry a füstön át egyszer csak megpillantott egy négyszögletű foltot a falon; arrafelé kormányozta a seprűt, és pillanatok múltán tiszta levegő tódult a tüdejébe, majd seprűje nyomban neki is ütközött a folyosó szemközti falának.

Malfoy leesett a seprűről, és hasmánt elterült a padlón; felváltva levegő után kapkodott, köhögött és öklendezett. Harry is hasra érkezett, de nyomban megfordult és felült: a Szükség Szobájának ajtaja már eltűnt, Ron és Hermione a még mindig eszméletlen Monstro mellett ülve pihegett.

– C... Crak – nyögte rekedten Malfoy, amint képes volt megszólalni. – C... Crak...

– Meghalt – mondta keményen Ron.

Ezután néhány másodpercig csak a zihálásuk és köhögésük zavarta meg a csendet. Aztán egyszerre dörrenéssorozat rázta meg a falakat, és a folyosón tucatnyi átlátszó szellemlovas vágtatott végig, ki-ki a hóna alatt vérszomjasan üvöltő fejével. Miután a Fejvesztett Futam utolsó tagja is elhaladt mellettük, Harry feltápászkodott, és körülnézett: a csata még mindig hevesen dúlt, s más üvöltések is hallatszottak, nemcsak a visszavonuló kísértetekéi. Páni rémület markolt Harry szívébe.

– Hol van Ginny? – szólt élesen. – Itt váltunk el tőle. Arról volt szó, hogy visszamegy a Szükség Szobájába.

– Jó, de szerinted az még működik egy ilyen tűz után? – Ron felállt, és mellkasát dörzsölve jobbra-balra tekingetett. – Váljunk szét, és keressük...?

– Ne. – Hermione is feltápászkodott, így már csak az ájult Monstro és a tehetetlen, pálcáját vesztett Malfoy maradt a földön. – Maradjunk együtt. Szerintem menjünk... Mi van a karodon, Harry?

– Tessék? Ja tényleg...

Harry leakasztotta a csuklójáról, és két kezébe fogta a még mindig forró, összekormozódott fejdíszt. Közelről nézve kivehetők voltak rajta a belevésett szavak: Magad azzal ékesíted, ha elmédet élesíted.

A diadémból sűrű, sötét vérszerű folyadék szivárgott. Aztán az ékszer egyszerre vadul megremegett, majd kettétört Harry kezében. Egyidejűleg leheletgyenge, távolinak tűnő sikoly hallatszott, s az nem valahonnan a birtokról és nem is a kastély egy messzi zugából, hanem magából a szétrepedt ékszerből érkezett.

– Táltostűz volt – nyöszörögte a diadém darabjaira meredve Hermione.

– Micsoda?

– Táltostűz, átkozótűz... az is olyasmi, ami elpusztítja a horcruxokat, de én soha, semmiképp nem mertem volna használni, annyira veszélyes. Honnan tudhatta Crak, hogyan kell...?

– Carrow-éktól, ki mástól? – dörmögte sötéten Harry.

– Kár, hogy mikor az eloltását tanulták, már nem figyelt oda – jegyezte meg Ron, akinek fekete volt az arca a koromtól, és Hermionéhoz hasonlóan megperzselődött a haja. – Ha nem akart volna mindhármunkat megölni, még sajnálnám is, hogy hamuvá égett.

– Tudjátok, mit jelent ez? – suttogta Hermione. – Ha a kígyót is...

Nem fejezte be a mondatot, mert a folyosó egyik pillanatról a másikra megtelt sikolyokkal, kiáltásokkal és a varázslótusa jellegzetes zajaival. Harry körülnézett, és elszorult a szíve: a halálfalók behatoltak a Roxfort falai közé. A sarkon a hátráló Fred és Percy tűnt fel: mindketten egy-egy álarcos-csuklyás alakkal párbajoztak.

Harry, Ron és Hermione már szaladtak is, hogy segítsenek nekik. Fénycsóvák röpködtek minden irányba, és Percy ellenfele meghátrálásra kényszerült; hátracsúszó csuklyája alól széles homlok és ősz szálakkal átszőtt fekete haj tűnt elő...

– Üdvözletem, miniszter úr! – rikkantotta Percy. Jól irányzott ártása telibe találta Thicknesse-t, aki elejtette pálcáját és markolászni kezdte a talárját a mellkasán. – Mondtam már, hogy kilépek?

– Te viccelsz, Percy! – kiabálta Fred, miután halálfaló ellenfele három kábító ártástól találva összerogyott. Thicknesse közben szintén összeesett, és teste minden részén tüskék nőttek ki, mintha sündisznóvá változna. Fred boldog vigyorral nézett Percyre.

– Te tényleg viccelsz, Percy... Nem hallottam viccet tőled, mióta...

Szétrobbant a levegő. Harry, Ron, Hermione, Fred és Percy egy csoportban álltak, lábuknál egy elkábított és egy átváltoztatott halálfalóval, és ebben a pillanattöredékben, amikor úgy tűnt, egy kis lélegzethez juthatnak, darabokra hullott a világ. Harry érezte, hogy repül, és nem tehetett mást, mint hogy markolta a vékony pálcát, egyetlen fegyverét, és két karjával védte a fejét. Hallotta társai jajkiáltásait, sikolyait, de nem láthatta, nem tudhatta, mi történik velük...

A széthullott világ fájdalommá és félhomállyá állt össze. Harry ott feküdt a szörnyűséges támadáson átesett folyosón: romokat érzett maga körül, a beáramló hideg levegőből kitalálta, hogy a kastély fala beomlott, a meleg ragacsból az arcán pedig, hogy megsebesült. Aztán egyszerre iszonyatos, gyomorbavágó fájdalomüvöltés hatolt a fülébe, olyan borzalmas szenvedés kifejezése, amit a legpokolibb tűz, a legrémesebb átok sem tud okozni, s mikor imbolyogva felállt, jobban félt, mint aznap bármikor, jobban félt talán, mint valaha életében...

Hermione is talpra vergődött. A falon tátongó lyuk előtt hárman voltak a földön. Harry megfogta Hermione kezét, egymást segítve botorkáltak a romokon át a három vörös hajú alak felé.

– Nem! Nem! Nem! – ordította valaki. – Nem! Fred! Nem!

És Percy rázta az öccsét... Ron ott térdepelt mellettük... és Fred, utolsó nevetésének halvány emlékével az arcán, üveges szemmel meredt a semmibe.

Harminckettedik fejezet

A bodzapálca

Ha vége a világnak, hogyan dúlhat tovább a csata, miért nem hull a borzalom csöndje a kastélyra, miért nem teszi le mindenki a fegyvert? Harry elméje a semmiben zuhant, pörgött szédülten, megállíthatatlanul, menekült a csaló érzékek közvetítette hazugság elől, mert az lehetetlen, hogy Fred Weasley meghalt...

Aztán egy test hullott alá a kastélyfalba robbantott nyílás előtt, és a kinti sötétségből átkok röppentek be, elzúgtak a fejük körül, belecsapódtak mögöttük a folyosó falába.

– Feküdj! – kiáltotta Harry. Ő és Ron egyszerre kapták el és rántották a földre Hermionét. Percy ráfeküdt a halott Fredre, testével védte öccse hűlő testét, és mikor Harry rákiáltott: – Gyerünk, Percy, menjünk innen! –, csak a fejét rázta.

– Percy! – Ron korom-és porlepte arcát könnyek csíkozták. Megmarkolta bátyja vállát, húzta őt, de Percy nem mozdult. – Nem segíthetsz már rajta! Gyere, vagy mi is itt fogunk...

Hermione velőtrázóan felsikoltott, és Harrynek nem kellett kérdeznie, miért. Egy kisebb autó méretű óriáspók igyekezett befelé a falon robbantott lyukon: Aragog egyik leszármazottja harcba szállt az ostromlók oldalán.

Ron és Harry egyszerre harsogták el átkukat; a két varázs egyesült, a szörnyeteg irtóztató rángatózással hátrahanyatlott, és eltűnt az éjszakában.

– A barátait is elhozta! – kiáltotta oda társainak Harry, miközben a lyukon kihajolva lepillantott a mélybe. A falon további óriáspókok másztak felfelé: a halálfalók nyilván behatoltak a Tiltott Rengetegbe, és a kastélyra szabadították a hordát. Harry kábító átkok sorát küldte feléjük; sikerült megbénítania az élen haladó szörnyeteget, az lezuhant és magával sodorta társait, így valamennyit elnyelte a mélység. Ekkor azonban újabb átkok érkeztek a lyuk felé; olyan közel zúgtak el Harry feje mellett, hogy meglebbentették a haját.

– Tűnés innen, gyerünk!

Harry egy-egy lökéssel útnak indította Hermionét és Ront, majd lehajolt, hogy Fred hóna alá nyúljon. Percy, látva, hogy mit akar csinálni, eleresztette a testet, és segített; szinte guggolva, hogy az alulról beszálló átkok ne érhessék őket, közös erővel elvonszolták Fredet a lyuk elől.

– Jól van – zihálta Harry. Betámasztották Fred testét egy falmélyedésbe, ahol korábban egy lovagi páncélzat állt. Harry a szükségesnél egy másodperccel se bírta volna tovább nézni a halottat, így amint végeztek az elhelyezésével, eliramodott Ron és Hermione után. Malfoy és Monstro már eltűntek, de a porfelhőbe burkolózó, vakolatzápor verte, kitört ablakokkal szegélyezett folyosó végén emberek – barátok vagy ellenségek futkostak erre is, arra is. Mikor megkerülték a sarkot, Percy bősz bika módjára felbődült: – Rookwood! –, és eliramodott egy magas alak felé, aki két diákot üldözött.

– Ide, Harry! – kiáltott Hermione, miközben behúzta Ront egy falikárpit mögé. Úgy tűnt, mintha birkóznának a szövet mögött, és Harrynek az az abszurd gondolat villant át a fején, hogy megint ölelkeznek; aztán látta, hogy Hermione belecsimpaszkodik Ronba, próbálja visszatartani, hogy az ne rohanhasson Percy után.

– Figyelj rám... Figyelj rám, Ron!

– Segíteni akarok... halálfalókat akarok ölni...

Ron füstös-poros arca eltorzult; tetőtől talpig remegett a dühtől és a fájdalomtól.

– Csak mi tudunk véget vetni ennek, Ron! – rimánkodott Hermione. – Kérlek, Ron, könyörgök... meg kell keresnünk a kígyót! Meg kell ölnünk!

Harry azonban pontosan tudta, mit érez Ron: egy újabb horcrux felkutatása nem csillapíthatta bosszúszomját; ő maga is harcolni akart a gyilkosokkal, meg akarta torolni Fred halálát, és fel akarta kutatni a többi Weasleyt – mindenekelőtt pedig meg akart győződni róla, hogy Ginny nem... – de ezt a mondatot gondolatban sem merte befejezni.

– Fogunk harcolni! – bizonygatta elkeseredetten Hermione. – Harcolnunk kell, hogy a kígyó közelébe juthassunk! De ne felejtsük el, pont most, hogy mi a dolgunk! Mi véget tudunk vetni ennek!

Hermionénak beszéd közben potyogni kezdtek a könnyei. Szakadt és megperzselődött talárujjával megtörölte arcát, mélyeket lélegzett, hogy visszanyerje önuralmát, és – még mindig Ron karját markolva – Harryhez fordult:

– Tudd meg, hol van Voldemort! Ahol ő van, ott van a kígyó is! Gyerünk, Harry! Nézz a fejébe!

Miért sikerült olyan könnyen? Azért, mert a sebhelye már órák óta lángolt, izzott a vágytól, hogy megmutathassa Voldemort gondolatait? Hermione szavára engedelmesen behunyta a szemét, és abban a minutumban elhalkult a kiáltozás, a durrogás, a hangzavar: mintha hirtelen messzire került volna a csatától...

Egy szemlátomást lakatlan, de furcsán ismerősnek érzett szoba közepén állt, hámló tapétás falak között. Az ablakok – egy kivételével – be voltak deszkázva. Az ostrom zaja távoli, tompa morajként szűrődött be, s a takaratlan ablak mocskos üvegére messzi villanások vetültek. Az egy szál olajlámpa, ami a helyiségben égett, kis körben oszlatta csak szét a homályt.

Ott állt, nézte a pálcáját, forgatta az ujjai között, és a kastélybeli Szobára gondolt – a rejtett Szobára, amit rajta kívül nem talált meg senki, a Szobára, amely, mint a Kamra is, csak a legélesebb, legkitartóbb, legelszántabb elme előtt tárja fel titkát... a kölyök, Dumbledore bábja semmiképp sem találhatta meg a diadémot... habár messzebbre eljutott, mint hinni lehetett volna... túl messzire...

– Nagyúr...! – nyögte egy gyötrelemtől rekedt hang. Ő megfordult: a legsötétebb sarokban ott gubbasztott Lucius Malfoy szakadt ruhában, arcán a kölyök utolsó szökése után elszenvedett büntetés nyomaival. Az egyik szeme még mindig olyan dagadt volt, hogy résnyire sem tudta kinyitni. – Nagyúr... könyörgök... a fiam...

– Ha meghalt a fiad, arról nem én tehetek, Lucius. A többi mardekáros szolgálatomra sietett, ő nem. Ki tudja, talán összebarátkozott Harry Potterrel.

– Nem... soha – suttogta Malfoy.

– Reméld is, hogy nem.

– Nem... nem tartasz tőle, nagyúr, hogy Potter valaki más kezétől hal meg? – kérdezte remegő hangon Malfoy. – Nem volna bölcsebb... bocsáss meg a szóért, nagyuram... véget vetned az ostromnak, bemenned a kastélyba és személyesen megkeresned őt?

– Átlátok rajtad, Lucius. Aggaszt a fiad sorsa, azért akarod csak, hogy véget érjen a csata. Pottert nem kell keresnem. Magától el fog jönni hozzám, még ma éjjel.

Voldemort ismét a pálcájára pillantott. Egy dolog még nyugtalanította... És ami nyugtalanítja Voldemort nagyurat, azt ki kell küszöbölni...

– Hozd ide Pitont!

– Pitont, nagyúr?

– Pitont. Hozd ide most rögtön. Meg kell... tennie nekem valamit. Eredj!

Lucius a félelemtől mereven, a sötétben kissé botladozva kiment a szobából. Voldemort továbbra is csak állt, és forgatta a pálcát az ujjai között.

– Nincs más megoldás, Nagini – suttogta, és hátrapillantott: igen, ott van a hatalmas, erős kígyó, ott lebeg lassan, méltóságteljesen forogva a félig tartályt, félig csillogó ketrecet idéző, mágikus védelem övezte térben, a ragyogó, transzparens gömb közepén, amit ő, Voldemort készített a számára.

Harry elakadó lélegzettel visszarántotta magát saját fejébe, és kinyitotta a szemét. Azon nyomban a fülébe robbant a csatazaj: a sikolyok, az üvöltések, a robajok és dörrenések.

– A Szellemszálláson van. Ott van vele a kígyó, de mágikus védelemmel vette körül. Most küldte el Lucius Malfoyt Pitonért.

– Voldemort a Szellemszálláson ül!? – háborgott Hermione. – Még csak nem is vesz részt a csatában!?

– Úgy gondolja, fölösleges fáradoznia – mondta Harry. – Szerinte magamtól elmegyek hozzá.

– Miért mennél?

– Tudja, hogy a horcruxokra vadászom, Nagini pedig ott van vele – tehát csak úgy férhetek a kígyóhoz, ha elmegyek hozzá.

– Stimmel – húzta ki magát Ron. – Vagyis nem mehetsz oda, mert számít rád. Itt maradsz, vigyázol Hermionéra, és majd én...

Harry végig se hallgatta.

– Mindketten itt maradtok, én a köpenyben odamegyek, és visszajövök, amint...

– Nem – vágott közbe Hermione. – Sokkal jobb lesz, ha én veszem fel a köpenyt, és...

– Ne is álmodj róla! – ripakodott rá Ron.

– Ron, én pontosan olyan jól tudok... – Hermione csak idáig jutott a riposzttal, mert ekkor széthasadt a falikárpit annak a lépcsőnek a tetejénél, amin álltak.

– Potter!

Két álarcos halálfaló bukkant fel előttük. Mielőtt azonban pálcájukat célra tarthatták volna, Hermione elkiáltotta magát:

– Glisseo!

A lépcsőfokok lejtővé simultak a talpuk alatt, s ők siklani kezdtek lefelé – de olyan hirtelen és gyorsan, hogy a halálfalók kábító átkai magasan a fejük fölött röppentek el. A csúszdává vált lépcső alját elérve nekiestek egy falikárpitnak, ami egy átjárót takart el; átzuhantak rajta, s mire észbe kaptak, már nekiütköztek a folyosó túloldali falának.

– Duro! – kiáltotta Hermione, pálcáját a gobelinre szegezve. Egy másodperc múlva két erőteljes, hátborzongató roppanás jelezte, hogy a halálfalók beleütköztek a kővé szilárdult faliszőnyegbe, és harcképtelenné váltak.

– Vigyázz! – ordította Ron, és nyomban mindhárman nekilapultak egy ajtónak: egy csordára való vágtató asztal dübörgött el mellettük, s nyomukban felbukkant a hajcsáruk, McGalagony professzor. A tanárnő nem vette észre vagy nem méltatta figyelemre a három jó barátot; kibomlott hajjal rohant az asztalok mögött, arcán hatalmas vágás éktelenkedett, és miután eltűnt a sarkon, Harryék hallották a rikoltását:

– Támadás!

– Vedd fel a köpenyt, Harry! – zihálta Hermione. – Ne törődj velünk...

Harry mégis hármukra borította a köpenyt. Kinőtték, igaz, de úgy gondolta, aligha fogja bárki is észrevenni kilógó lábukat a kavargó, sűrű porban a zuhogó kövek és villogó átkok közepette.

Miután leszaladtak a legközelebbi lépcsőn, harcolókkal teli folyosón találták magukat. A kétoldalt a falakon lógó festmények zsúfolásig tele voltak festett alakokkal, akik mind tanácsokat és buzdító szavakat harsogtak az álarcos és fedetlen arcú halálfalókkal párbajozó diákok és tanárok felé. Dean zsákmányolhatott egy pálcát, mert most Dolohovval viaskodott, míg Parvati Traversszel küzdött. Harry, Ron és Hermione azonnal emelték a pálcájukat, készen arra, hogy besegítsenek, ám a párbajozók olyan kiszámíthatatlanul cikáztak a falak között, hogy egy kívülről beküldött átok nagyjából egyforma eséllyel találhatott volna el barátot és ellenséget. Harry, Ron és Hermione így csak álltak az alkalomra várva, amikor hirtelen víg rikoltás ütötte meg a fülüket, s Harry felnézve a levegőben szlalomozó Hóborcot pillantotta meg. A kopogószellem egy-egy morgácshüvelyt pottyantott a halálfalókra, akiknek a fejét ennek következtében tekergő, féregszerű zöld gumók lepték el.

– Ááh!

Egy maroknyi gumó a köpeny Ron fejét borító részére potyogott. Ron próbálta lerázni őket, s ez kívülről nézve olyan volt, mintha a nyálkás, zöld termések a levegőben táncolnának.

– Ott van valaki láthatatlanul! – harsogta Harryék felé mutatva egy halálfaló.

Dean kihasználta az álarcos pillanatnyi figyelmetlenségét, és kiütötte őt egy kábító átokkal. Erre Dolohov megcélozta Deant, felé viszont egy sóbálványátok röppent Parvati pálcájából.

– Nyomás! – kiáltotta el magát Harry; Ronnal és Hermionéval szorosan összefogták maguk körül a köpenyt, és a nyakukat behúzva futásnak eredtek. Morgácslé-tócsákban csúszkálva rohantak a harcolók között a bejárati csarnokba vezető márványlépcső felé.

– Draco Malfoy vagyok! Draco vagyok, barát, nem ellenség!

Draco egy halálfalónak rimánkodott a márványlépcső felső pihenőjén. Harry mentében leterítette az álarcost egy kábító átokkal. Miközben Malfoy hálás vigyorral forgatta a fejét, megmentőjét keresve, Ron a köpenyen át behúzott neki egyet. Malfoy hanyatt ráesett a halálfalóra, és vérző szájjal, megzavarodva pislogott.

– Másodszor mentettük meg az életedet, te kétszínű takony! – ordított rá Ron.

A lépcsőn és a bejárati csarnokban is dúlt a harc. Bármerre nézett Harry, mindenütt halálfalókat látott: Yaxley a tölgyfaajtó közelében Flitwickkel küzdött, s pár lépésnyire tőlük egy álarcos halálfaló és Kingsley párviadala folyt. Diákok szaladgáltak mindenfelé, néhányuk sebesült bajtársat cipelt vagy épp vonszolt a földön. Harry megpróbálta ártalmatlanná tenni Kingsley álarcos ellenfelét, de kábító átka célt tévesztett, és majdnem Nevillet találta el, aki a semmiből bukkant elő hirtelen nagy kévényi mérges csápfűvel a karján. A legközelebbi halálfalóra már dobott is egyet: a növény egykettőre benőtte a férfit.

Harry, Ron és Hermione lerobogtak a márványlépcsőn. Balról üvegcsörömpölés hallatszott, s a Mardekár ház pontjait számon tartó homokórából smaragdok százai szóródtak ki a padlóra – a csarnokon átszaladók sorban csúsztak el rajtuk. Épp mikor Harryék leértek a lépcsőn, két test zuhant le a karzatról, s egy szürke tömeg, amit Harry négylábú állatnak nézett, a csarnokon át feléjük iramodott, nyilván hogy szétmarcangolja őket.

– Nem! – sikította pálcát szegezve Hermione. Egy fülsiketítő durranást követően Fenrir Greyback elrepült az alig mozduló Lavender Brown mellől, és hanyatt nekiesett a márvány lépcsőkorlátnak. Megpróbált feltápászkodni, de ekkor fehéren villant és csattant valami: egy kristálygömb zuhant a fejére. A vérfarkas elterült, és nem mozdult.

– Van itt még! – rikácsolta a korlát fölé magasodva Trelawney professzor. – Jut mindenkinek! Nesztek...

A szerválni készülő teniszező mozdulatával kiemelt egy újabb jókora kristálygömböt a táskájából, majd megsuhintotta a pálcáját, amitől a gömb ágyúgolyó módjára átröpült a csarnokon, és távozott egy ablak üvegén át. Ugyanabban a pillanatban nagy robajjal kitárult a tölgyfaajtó, és óriáspókok egy újabb csapata tódult be rajta.

Rémült sikolyok visszhangoztak a csarnokban. A harcolók – halálfalók és roxfortosok egyaránt – szétrebbentek, s hamarosan piros és zöld fénycsóvák tucatjai röpültek a benyomuló szörnyetegek felé. Azok megremegtek és felágaskodtak, amitől még rettenetesebbnek tűntek.

– Hogy jutunk ki innen? – harsogta bele a pánik hangjaiba Ron. Mielőtt választ kaphatott volna barátaitól, valaki fellökte őket, mint a kuglibábokat: Hagrid csörtetett le a márványlépcsőn rózsaszín, virágos ernyőjét lóbálva.

– Ne bántsátok őket! – bömbölte. – Ne bántsátok őket!

– Hagrid! Ne!

Harry minden másról elfeledkezett: kiugrott a köpeny alól, és kétrét hajolva berohant a csarnokot bevilágító átokzáporba.

– Hagrid, gyere vissza!

Még félúton sem járt a vadőr felé, s már látta, hogy nincs segítség: Hagrid eltűnt a pókok között. A szörnyetegek megélénkültek, s undokul hemzsegve visszavonultak az átokesőben, magukkal hurcolva Hagridot.

– Hagrid!

Harry hallotta, hogy a nevét kiáltja valaki, talán barát, talán ellenség, de nem érdekelte; leszáguldott a lépcsőn, ki a sötét parkba a prédájuk körül nyüzsgő pókok után. A horda gyorsan távolodott, s ő nem látta közöttük Hagridot.

– Hagrid!

Talán csak képzelte, de mintha egy pillanatra kibukkant volna egy nagy kar a hullámzó pókhorda közepéből. A szörnyek után akarta vetni magát, de még egy lépést sem tehetett, amikor megrendült a föld a talpa alatt: a sötétből egy monumentális méretű láb zuhant az útjába. Felnézett: hat méter magas óriás állt előtte – feje a sötétségbe veszett, a nyitott kastélyajtón át érkező fény csak fatörzsszerű, szőrös lábszárát világította meg. A kolosszus hatalmas ökle egy faltörő kos erejével bezúzta az egyik emeleti ablakot. Üvegcserepek zápora zúdult Harryre, aki ezért kénytelen volt átmenetileg visszavonulni az ajtó boltíve alá.

– Uramatyám! – sikoltott Hermione, mikor Ronnal utolérték Harryt, és felnéztek a monstrumra, aki most az ablakon benyúlva próbálta elkapni az emeleti folyosón tartózkodókat.

– Ne! – kiáltott rémülten Ron, és elkapta Hermione pálcát emelő kezét. – Nehogy elkábítsd, lerombolja a fél kastélyt, ha rázuhan!

– Hági!

Gróp cammogott elő a kastély sarka mögül. Csak most tudatosult Harryben, hogy óriásmértékkel mérve Gróp valóban kistermetű. A Voldemortot szolgáló szörnyeteg körülnézett, azután elbömbölte magát. A bejárati lépcsősor megremegett súlyos lépteitől, ahogy bőszen megindult nálánál kisebb rokona felé. Gróp csálé száját eltátva megmutatta féltégla méretű sárga fogait – s a két óriás oroszlándühvel egymásra vetette magát.

– Futás! – ordította Harry. A sötét levegőt betöltötték az óriások birkózását kísérő hátborzongató bömbölések és puffanások. Harry elkapta Hermione kezét, és lefutott vele a lépcsőn a parkba. Ron a sarkukban szaladt. Harry még mindig nem mondott le róla, hogy utolérje és kiszabadítsa Hagridot; lélekszakadva rohant a parkon át, s már félúton járt a Tiltott Rengeteg felé, amikor újabb akadály tartóztatta fel.

Megfagyott körülöttük a levegő. Harry lélegzete a tüdejébe szorult, mintha megszilárdult volna. Előttük összesűrűsödött és megmozdult a sötétség: szurokfekete alakok kavargó sokasága nyomult hatalmas hullám módjára a kastély felé... kámzsa mélyén rejtőző szájak hörgő tömege közeledett...

Ron és Hermione épp felzárkóztak Harry mellé, mikor a hátuk mögött harsogó csatazaj egyszerre eltompult, elhalt: a dementorok dermesztő, sűrű csendje zuhant köréjük az éjszakában...

– Gyorsan, Harry! – hallatszott valahonnan nagyon messziről Hermione hangja. – Patrónusokat, Harry, gyorsan!

Harry felemelte a pálcáját, de ekkora már szétáradt benne a zsibbasztó, tompa csüggedés: Fred meghalt, Hagridot most készülnek megölni, ha ugyan nem végeztek vele már, és ki tudja, még hányan vesztek oda, akikről nem is tud – az ő lelke is mintha már félig elhagyta volna a testét...

– Gyerünk Harry! – sikította Hermione.

A sötétben száz éhes dementor szívta magát hörögve Harry lakomát ígérő reménytelensége felé...

Ron ezüst terrierje egy pillanatra felragyogott, aztán elhalványult, és pislákolva kihunyt. Hermione vidrája csak fordult egyet a levegőben, majd szertefoszlott, s Harry kezében megremegett a pálca: már-már áhította a közelgő kegyes feledést, a teljes érzéketlenség, a befogadó semmi ígéretét...

És ekkor három ezüstös alak, egy nyúl, egy vadkan és egy róka suhant el Harry, Ron és Hermione feje fölött. A dementorok megtorpantak, s a sötétből három előreszegezett pálca, három kar és három arc bukkant elő: Luna, Ernie és Seamus.

– Menni fog az – szólt Luna olyan nyugalommal, mintha csak DS-edzésen volnának a Szükség Szobájában. – Menni fog, Harry... csak gondolj valami boldogítóra...

– Boldogítóra? – motyogta rekedten Harry.

– Még élünk – suttogta Luna –, még harcolunk. Szedd össze magad...

Ezüstös szikra pattant, pisla fény gyúlt, és Harry – akkora erőfeszítés árán, mint még soha – kirobbantotta pálcájából az ezüstszarvast. A bűvös állat elnyargalt a dementorok fekete sorfala felé – azok szétrebbentek, eltűntek, s a levegő abban a szempillantásban megenyhült, a csend meghátrált a csata vad lármája előtt.

– Örök hála – szólt remegő hangon Ron Luna, Ernie és Seamus felé. – Megmentettétek az...

Üvöltés tépett a levegőbe, és remegni kezdett a föld: a Tiltott Rengeteg irányából egy újabb óriás dülöngélt feléjük, embernagyságú furkósbottal a kezében.

– Futás! – kiáltotta megint Harry, de a többiek maguktól is tudták, hogy tanácsos eliszkolniuk onnan: szétrebbentek, és jól is tették, mert a kolosszus hatalmas lába éppen ott csapódott a földre, ahol egy másodperce álltak. Harry hátranézett futtában: Ron és Hermione követte őt, a többiek viszont a kastély felé szaladtak.

– Tűnjünk el a közeléből! – ordította Ron.

Az óriás körbesuhintotta furkósbotját, s visszhangzó bömbölése bezengte a kiröppenő átkok piros és zöld fénycsóváival színezett éjszakai parkot.

– A fúriafűzhöz! – kiáltotta Harry. – Gyorsan!

Valahogy sikerült felhúznia egy falat a fejében, és bezsúfolnia mögé mindent, aminek most nem volt helye a tudatában: a gondolatait Fredről és Hagridról, a kínzó aggodalmát megannyi más szeretett emberek sorsáért – mindez nem zavarhatja őt, mert most futni kell, rohanni a kígyóhoz és Voldemorthoz, mert úgy van, ahogy Hermione mondta: csak így lehet véget vetni a borzalomnak...

És futott, mintha hinni tudná, hogy gyorsabb lehet a halálnál; futott, ügyet sem vetve a sötétben röpködő fénycsóvákra és a tó háborgó tengert idéző robajlására, nem törődve azzal, hogy a Tiltott Rengeteg fái zúgnak és recsegnek, pedig szellő se lebben; futott a birtokon át, mely mintha maga is felbolydult, fellázadt volna; futott, olyan sebesen, ahogy még soha életében, és ő látta meg elsőnek a hatalmas fát, a gyökerei között rejtőző titkot csapkodó ostorágakkal védelmező fúriafüzet.

Harry zihálva lelassított. Ügyelt rá, hogy biztonságos távolságot tartson, úgy kezdte kerülgetni a vén fát: a sötétben szemét meresztve kémlelte a vaskos törzset, azt a bizonyos görcsöt keresve, ami megbénítja a veszedelmes ágakat. Hamarosan Ron és Hermione is befutott; Hermione annyira kifulladt, hogy megszólalni sem bírt.

– Hogy fogunk... bejutni? – zihálta Ron – Látom... hol kéne... megfogni... de nincs itt... Csámpás...

– Csámpás? – nyögte Hermione kétrét görnyedve, a mellkasára szorított kézzel. – Varázsló vagy, ha nem tudnád!

– Ja... tényleg.

Ron sebtében körülnézett, majd rászegezte a pálcáját egy földön heverő gallyra.

– Vingardium leviosa!

A gally a levegőbe emelkedett, bukfencezett egyet, mintha fuvallat játszana vele, majd a fenyegetően hajladozó ágak között átsuhanva nekirepült a fúriafűz törzsének. A gyökerek közelében egy ponton megbökte a fát, s az abban a minutumban mozdulatlanná dermedt.

– Profi! – zihálta Hermione.

– Várjatok...

Harry egy másodpercig habozva állt a csata dörgő zajától átjárt sötétségben. Elbizonytalanodott...

Voldemort akarja, hogy megtegye ezt, Voldemort akarja, hogy odamenjen... Mi lesz ebből? Csapdába vezeti Ront és Hermionét?

Ám esze azon nyomban vissza is parancsolta őt a valóságba, szembesítette a kérlelhetetlen ténnyel, hogy egyetlen út vezet előre: a kígyót meg kell ölni, a kígyó pedig ott van, ahol Voldemort, és Voldemort ennek az alagútnak a túlsó végén van...

– Megyünk utánad, Harry, mássz be! – tolta őt a fa felé Ron.

Harry átpréselte magát a gyökerek közötti nyíláson. A lejárat sokkal szűkebbnek tűnt, mint legutóbbi ittjártukkor, s lent az alacsony mennyezetű alagútban, amelyben négy éve is csak kétrét hajolva fértek el, most négykézlábra kellett ereszkedniük. Harry mászott elöl, pálcájával világítva; várta, mikor kerülnek szembe valamiféle akadállyal, de semmi nem állta útjukat. Néma csendben haladtak, Harry tekintete együtt mozgott az öklében szorított pálca lengő fénycsóvájával.

Az alagút végül emelkedőbe fordult, és Harry résen átszűrődő fény csíkját pillantotta meg. Hermione megfogta a bokáját.

– A köpeny! – suttogta a lány. – Vedd fel a köpenyt!

Harry hátranyúlt, és Hermione a kezébe nyomta a gombócba gyűrt csúszós szövetet. Harry nagy nehezen beterítette vele magát, majd kioltotta pálcáját egy elmotyogott Noxszal, aztán tovább mászott négykézláb, amennyire tudott, nesztelenül. Megélesítette érzékeit, felkészült rá, hogy bármelyik pillanatban leleplezhetik, felcsendülhet a jéghideg, éles hang, villanhat a zöld fény.

Az alagút végén nyíló helyiségből hangok szűrődtek ki – kissé tompán, mert a kijárati nyílás elé tolt, régi ládának kinéző valamin keresztül érkeztek. Harry a lélegzetét is elnémítva odalopakodott az eltorlaszolt kijárathoz, és kilesett a láda és a fal közötti keskeny résen.

A szobában félhomály volt, de látta Naginit: a kígyó, mintha víz alatt volna, lassan tekergőzött és forgott a lebegő, fényes varázsgömbben. Látszott az asztal sarka is, és rajta egy fehér kéz, melynek hosszú ujjai egy pálcával játszottak. Aztán megszólalt Piton, és Harrynek a szívverése is elállt: a varázsló centiméterekre volt csupán a helytől, ahol ő kuporgott.

– Gyengül az ellenállásuk, nagyúr...

– És így lesz ez akkor is, ha nem vagy ott – felelte magas, éles hangján Voldemort. – Ügyes varázsló vagy, Perselus, de nem hinném, hogy szükség volna még ott rád. Már majdnem célba értünk... majdnem.

– Engedd, hogy megkeressem a fiút! Engedd, hogy elhozzam neked! Én meg tudom találni. Kérlek, nagyúr!

Piton elsietett a nyílás előtt. Harry kicsit visszahúzódott, és Naginire nézett. Olyan bűbájon törte a fejét, ami át tud hatolni a mágikus védelem gömbjén, de ilyen nem jutott az eszébe. Egy sikertelen próbálkozás pedig csak leleplezné őt...

Voldemort felállt, és belépett Harry látókörébe: vörös szem, lapos kígyóarc, a homályban derengő fehér bőr.

– Van egy gondom, Perselus – szólt csendesen.

– Parancsolj velem, nagyúr.

Voldemort felemelte a varázsvesszőt. Olyan könnyedén és finoman tartotta, mint karmester a pálcáját.

– Miért nem működik ez a pálca, Perselus?

A beálló csöndben Harry a lustán tekergőző kígyó sziszegését vélte hallani – vagy Voldemort sóhaja sistergett a levegőben?

– De... de hát nagyuram, miért mondod ezt? – értetlenkedett Piton. – Páratlan varázslatokat hajtottál végre ezzel a pálcával.

– Nem – felelte Voldemort. – A megszokott varázslataimat hajtottam végre vele. A mágiám páratlan, de ezé a pálcáé... nem az. Csodákat ígért, és azok elmaradtak. Nem érzek különbséget e pálca és a másik között, amit egykor Ollivandertől szereztem be.

Voldemort higgadt, tűnődő hangon beszélt, de Harry sebhelye lüktetni kezdett, s az erősödő fájdalom mögött érezte, hogyan gyűlik Voldemortban a hideg, célirányos indulat.

– Nem érzek különbséget – ismételte Voldemort.

Piton hallgatott. Harry nem látta az arcát, de úgy képzelte, érzi a veszélyt, és keresi a megfelelő szavakat ura meggyőzésére.

Voldemort járkálni kezdett a szobában, s hosszú másodpercekre el-eltűnt Harry szeme elől. Beszéde továbbra is nyugodt, megfontolt maradt, de Harry érezte a sebhelyében fájdalmat szító idegen indulat lassú, egyenletes fokozódását.

– Sokat töprengtem a dolgon, Perselus... Tudod, miért hívattalak vissza a csatából?

Harry egy pillanatig látta Piton profilját: a varázsló a bűvös ketrecben tekergő kígyóra meredt.

– Nem tudom, nagyúr, de kérlek, engedj visszamennem. Hadd keressem meg Pottert.

– Úgy beszélsz, mint Lucius. Egyikőtök sem érti úgy Pottert, mint én. Szükségtelen keresni őt. Potter el fog jönni hozzám. Van ugyanis egy nagy hibája, egy gyenge pontja, és én tudom, mi az. Nem bírja elviselni, ami most folyik: hogy lemészárolják a társait miatta. Véget akar vetni a vérontásnak, bármi áron. El fog jönni.

– De nagyuram, megtörténhet, hogy véletlenül megöli valaki más.

– Halálfalóim egyértelmű parancsot kaptak tőlem: Pottert el kell fogni. A barátait megölhetik – minél több hal meg, annál jobb –, de őt nem. Ám én rólad akarok beszélni, Perselus, nem Harry Potterről. Értékes segítséget nyújtottál nekem. Nagyon értékeset.

– Nagyuram jól tudod, hogy minden vágyam szolgálni téged. De... engedd meg, hogy visszamenjek, és megkeressem a fiút. Hadd hozzam el neked. El tudom...

– Megmondtam: nem! – vágott a szavába Voldemort, s ahogy megfordult, Harry elkapta szeme vörös villanását. Lebbenő köpenyének nesze olyan volt, akár a zizegve sikló kígyóé, és ingerült türelmetlensége átsugárzott Harry izzó sebhelyébe. – Pillanatnyilag csak az érdekel, Perselus, mi lesz, mikor végre találkozom a kölyökkel!

– De nagyúr, az nem is lehet kérdéses...

– De bizony kérdéses, Perselus. Bizony az.

Voldemort megállt, úgy, hogy Harry újra jól látta őt: a pálca átcsúszott a fehér ujjak között, a vörös szempár Pitonra meredt.

– Miért nem működött egyik pálcám sem, amikor Harry Potter ellen fordítottam?

– Erre... erre nem tudok válaszolni, nagyúr.

– Nem tudsz?

Mintha karót döftek volna Harry homlokába, úgy hasított belé a harag: öklével peckelte fel a száját, hogy elnémítsa fájdalmas kiáltását. Behunyta a szemét, s a következő pillanatban már Voldemortként nézett Piton fakó arcába.

– A tiszafa pálcám, Perselus, mindent megtett, amit kívántam, de Harry Pottert nem ölte meg. Két ízben is kudarcot vallott. Ollivander kínvallatás alatt elárulta az ikermagok titkát, és azt mondta, használjak egy másik pálcát. Úgy is tettem, de Lucius pálcája tönkrement, mikor szembekerült Potterével.

– Sejtelmem sincs, miért, nagyúr.

Piton nem nézett Voldemortra. Fekete szeme még mindig a védőgömbben tekergő kígyóra szegeződött.

– Ezután kerestem magamnak egy harmadik pálcát. Felkutattam a Pálcák Urát, ezt a bodzapálcát a Végzet Pálcáját, és elvettem előző gazdájától. Kivettem Albus Dumbledore sírjából.

És Piton most Voldemortra nézett – az arca halotti maszk volt, márványfehér és dermedt, s mikor megszólalt, riasztó volt rádöbbenni, hogy élő ember van a tompa, üres szemek mögött.

– Nagyúr... hadd menjek el a fiúért...

– Most, mikor elérkeztem a győzelem kapujába – folytatta suttogásnál alig hangosabban Voldemort –, egy hosszú éjszakán át csak álltam itt, és töprengtem, töprengtem, hogy vajon miért nem viselkedik úgy a Pálcák Ura, ahogyan kellene, miért nem teszi azt, amit a legenda szerint megtesz jogos tulajdonosának... És azt hiszem, megleltem a választ.

Piton hallgatott.

– Talán te is rájöttél már, Perselus, elvégre okos ember vagy. Odaadó, hűséges szolgám voltál, és sajnálom, hogy így fordulnak a dolgok.

– Nagyúr...

– A Pálcák Ura azért nem szolgálhat engem képességei szerint, mert nem én vagyok a jogos birtokosa. A Pálcák Ura azé, aki megölte az előző tulajdonost. Albus Dumbledore-t te ölted meg. Amíg élsz, Perselus, a Pálcák Ura nem lehet az enyém.

– Nagyuram! – tiltakozott Piton, és felemelte pálcáját.

– Nem lehet másként – mondta Voldemort. – A pálcának engem kell szolgálnia, Perselus, mert ez a pálca fogja megpecsételni Potter sorsát.

És Voldemort megsuhintotta a bodzapálcát. Pitonnal nem történt semmi, s egy fél másodpercig talán azt hitte, megmenekül – de aztán nyilvánvalóvá vált Voldemort szándéka. A kígyó gömbje gurulni kezdett a levegőben – Pitonnak csak felkiáltani volt ideje, s a mágikus ketrec máris magába zárta fejét és vállát. Voldemort párszaszóul kiadta a parancsot:

– Ölj!

Vérfagyasztó sikoly hasított a levegőbe. Harry látta, hogy Piton próbálja lelökni magáról a gömböt, de nem tudja – aztán a fekete szemek elkerekedtek, a fakó arc halottsápadttá színtelenedett, s Piton térdre roskadt: a nyakán ott sötétlett a kígyófogak marta seb.

– Sajnálom – szólt ridegen Voldemort.

Elfordult áldozatától. A szomorúság, a megbánás árnyékát sem mutatta. Ideje elhagynia ezt a viskót, és az élre állnia a pálcával, melynek e perctől korlátlan hatalmú ura. Rábökött vele a szikrázó gömbre, mire az felemelkedett, és elengedte Pitont, aki oldalvást a padlóra bukott. A nyakából ömlött a vér. Voldemort rá se pillantva kiment a szobából, s a nagy kígyó a levegőben úszva követte őt védőgömbjében.

Az alagútban rejtőző Harry kinyitotta a szemét. Vérzett az ökle, olyan erővel harapta eddig, hogy néma tudjon maradni. Most újra kinézett a fal és a láda közti résen: fekete csizmás, vonagló lábat látott a padlón.

– Harry! – suttogta mögötte ijedten Hermione, de ő akkor már a ládára szegezte pálcáját. Az egy fél arasznyira felemelkedett a padlóról, és nesztelenül félresiklott. Harry kikászálódott az alagútból.

Nem tudta, miért viszi arra a lába, miért megy oda a haldoklóhoz; nem tudta, miféle érzés támadt benne, mikor Piton falfehér arcára, vérző nyakát szorongató kezére nézett. Kibújt a láthatatlanná tévő köpeny alól, és álltában lenézett a gyűlölt férfira. Piton kerekre tágult szeme megkereste az övét, és mozogni kezdett a szája. Harry lehajolt fölé; Piton elkapta a talárját, és magához húzta őt.

Rémületes hörgő, bugyborékoló hang tört fel a sebesült torkán.

– Vidd... el... Vidd... el...

Immár nemcsak vér folyt Pitonból, hanem valami más is: ezüstös kéken szivárgott a szájából, a füléből és a szeméből, nem volt se füst, se folyadék... Harry tudta, mi az, de nem tudta, mit kezdjen vele...

Egy palack – Hermione a semmiből varázsolta elő, és Harry remegő kezébe nyomta. Ő felemelte pálcájával az ezüstös anyagot, és lassan az üvegbe töltötte. Mire a palack megtelt, Piton testét, úgy tűnt, az utolsó csepp vér is elhagyta. Harry talárját markoló kezéből kiszállt az erő.

– Nézz... rám... – suttogta a haldokló.

A zöld szempár belenézett a feketébe, de egy másodperc múltán a sötét szemek mélyén valami kihunyt, dermedt, vak ürességet hagyva maga után. A talárba kapaszkodó kéz a padlóra hanyatlott, és Piton nem mozdult többé.

Harmincharmadik fejezet

A Herceg meséje

Harry nem mozdult, csak térdelt a halott Piton mellett, és meredt rá; aztán váratlanul felcsendült egy éles, jéghideg hang a közelben, s ő két keze közt a palackkal talpra ugrott – azt hitte, Voldemort visszatért a szobába.

A Sötét Nagyúr hangja a falakból, a mennyezetből, a padlóból zengett, és Harry már tudta, hogy Voldemort a Roxfortban és környékén tartózkodókhoz beszél – Roxmorts lakói és a kastélyban harcolók mind olyan tisztán hallják a szavát, mintha ott állna mögöttük, a tarkójukra lehelne, s már készülne a halálos csapásra.

– Vitézül küzdöttetek – süvítette a magas, jéghideg hang –, és Voldemort nagyúr szemében a bátorság nagy erény.

– Ám súlyos veszteségeket szenvedtetek. Ha továbbra is ellenálltok, meghaltok valamennyien. Nem kívánom, hogy így legyen. Kár minden csepp kiontott varázslóvérért.

– Voldemort nagyúr kegyelmes. Kiadom a parancsot harcosaimnak az azonnali visszavonulásra.

– Egy órát kaptok. Adjátok meg a végtisztességet halottaitoknak, lássátok el sebesültjeiteket.

– És most hozzád szólok, Harry Potter. Ahelyett, hogy szembenéztél volna velem, hagytad, hogy barátaid az életüket adják érted. Mostantól egy óra hosszán át várok rád a Tiltott Rengetegben. Ha ez idő alatt nem jelensz meg ott, nem adod fel magad, az ostrom folytatódik. Akkor már én magam is ott leszek, Harry Potter – felkutatlak, és megbüntetek minden férfit, nőt és gyermeket, aki megpróbál elrejteni előlem. Egy órát kapsz.

Ron és Hermione hevesen rázták a fejüket, úgy néztek Harryre.

– Ne törődj vele, mit beszél – mondta Ron.

– Nem lesz semmi baj – hadarta gondolkodás nélkül Hermione. – Menjünk... menjünk vissza a kastélyba... ha a Tiltott Rengetegbe megy, új tervet kell kidolgoznunk...

Hermione vetett még egy pillantást a holttestre, és már futott is vissza az alagútba. Harry felvette a földről a láthatatlanná tévő köpenyt, aztán Pitonra nézett. Ahogyan a varázsló meghalt, és ami miatt meg kellett halnia, minden más érzést kiszorító döbbenettel töltötte el...

Egyikük sem szólt egy szót sem, miközben visszafelé másztak a föld alatti járatban. Harry kíváncsi lett volna rá, mire gondolnak barátai: az ő fülükben is Voldemort szavai zengenek-e, mint az övében.

Ahelyett, hogy szembenéztél volna velem, hagytad, hogy barátaid az életüket adják érted. Mostantól egy óra hosszán át várok rád a Tiltott Rengetegben... Egy órát kapsz...

A kastély előtt a pázsiton elszórtan kis kupacok hevertek. Talán egy óra lehetett már csak hátra pirkadatig, mégis koromsötét volt. A három jó barát futva közeledett a bejárati lépcsősor felé. Elhaladtak egy kisebb csónak méretű facipő mellett: ennyi emlékeztetett csak Gróp és a másik óriás küzdelmére.

A kastélyban riasztó csend fogadta őket. Nem villantak és durrogtak átkok, nem harsantak sikolyok, kiáltások. A néptelen bejárati csarnok padlókövei maszatosak voltak a vértől, s a szétgurult smaragdok között márványdarabok, törött lécek és deszkák hevertek. A lépcsőkorlát több helyen kidőlt.

– Hol van mindenki? – suttogta Hermione.

Ron a nagyterem felé vezette őket. Odaérve Harry megállt az ajtóban.

A házak asztalai eltűntek, s a terem tele volt emberekkel. A túlélők csoportokban, egymás vállát átölelve álltak. A sebesülteket a tanári emelvényre hordták, ott látta el őket Madam Pomfrey és csapatnyi segédje. Firenze is a sérültek között volt: a horpaszából ömlött a vér, állni sem tudott már, és minden tagja remegett.

Az elesettek egy sorban feküdtek a terem közepén. Fredet eltakarták Harry elől a köré gyűlt családtagok. George a halott fejénél térdepelt; Mrs Weasley Fred mellére borulva zokogott némán, Mr Weasley az asszony haját simogatta, az arcán patakzottak a könnyek.

Ron és Hermione szó nélkül továbbmentek, otthagyták az ajtóban álló Harryt. Hermione odasietett a feldagadt és kivörösödött arcú Ginnyhez, és a karjaiba zárta. Ront Bill, Fleur és Percy összekapaszkodva gyászoló hármasa fogadta be. Ginny és Hermione ezután közelebb léptek a család többi tagjához, így Harry megpillantotta a Fred mellett fekvő holtakat: Remus és Tonks színtelen arccal, mozdulatlanul, örök békére lelve szunnyadtak az éjsötét mennyezet alatt.

A nagyterem eltávolodott, messzire repült, összezsugorodott a hátratántorodó Harry szeme előtt. Nem kapott levegőt, fulladozott. Képtelen volt ránézni a többi testre, látni, hogy kik haltak még meg őérte. Nem tudott odamenni a Weasley családhoz, a szemükbe nézni, hiszen ha feladta volna magát már az elején, Fred még most is élne...

Sarkon fordult, és felrohant a márványlépcsőn. Lupin, Tonks... azt kívánta, bár soha semmit ne érezne többé... bár ki tudná tépni a szívét, a zsigereit, mindent, ami most üvölt és fáj a testében...

A kastély teljesen kihalt volt; úgy tűnt, még a kísértetek is együtt gyászolnak az élőkkel a nagyteremben. Harry csak rohant és rohant, kezében a Piton utolsó gondolatait tartalmazó palackkal, és csak az igazgatói szoba ajtaját őrző kőszörny elé érve lassított le.

– Jelszó?

– Dumbledore! – vágta rá gondolkodás nélkül Harry, mert őhozzá rohant, őt kellett megtalálnia –, és meglepetésére a kőszörny félreugrott, utat engedve a csigalépcsőre.

A kerek szobába berontva szokatlan látvány fogadta Harryt: a falon köröskörül sorakozó portrék mind üresen ásítottak. Egyetlen hajdani igazgató vagy igazgatónő sem volt jelen, hogy fogadja őt; nyilván mind útra keltek, átsiklottak más roxforti festményekbe, hogy saját szemükkel lássák, mi történik a kastélyban.

Harry vetett egy reményvesztett pillantást az igazgatói íróasztal mögött függő vászonra, aztán hátat fordított Dumbledore megürült portréjának. A merengő a helyén volt; Harry kiemelte a fekete szekrénykéből, az íróasztalhoz vitte, letette, és beleöntötte Piton emlékeit. A megváltás ígéretével ért fel, hogy kiszabadulhat a saját fejéből, átmenekülhet valaki máséba – még Piton hagyatéka sem lehet olyan rettenetes, mint a saját gondolatai... A rúnákkal díszített szélű, sekély kőtál tartalma delejezően kavarogni kezdett, és Harry tétovázás nélkül, olyan eszeveszett mohósággal, mintha a gyász fájdalmát csillapító gyógyszerre vetné magát, belemerítette arcát az emlékek ezüstösfehér tavába.

Fejjel előre belezuhant egy napsütötte képbe, majd egyszerre meleg talajt érzett a talpa alatt. Felegyenesedett, és körülnézett: egy szinte néptelen játszótérre került. A távoli horizontot magányos, égbe nyúló kémény uralta. A téren két lány hintázott, s a közeli bokrok mögül egy sovány fiú leste őket: fekete, lenőtt haja volt, s olyan szedett-vedett ruhája, hogy az már szándékosságot sejtetett: bokáig sem érő farmernadrágjához bő műtősing-szerűséget és egy felnőtt elnyűtt kabátját viselte.

Harry közelebb ment a fiúhoz. Piton nem lehetett több kilenc-tíz évesnél; csenevész volt, inas és betegesen sápadt. Leplezetlen, mohó sóvárgás ült beesett arcán, úgy bámulta rejtekéről a két lány közül a fiatalabbikat, aki mind magasabbra hajtotta a hintát – sokkal magasabbra, mint a nővére, aki visítva rá is kiáltott:

– Ne csináld, Lily!

Még végig se mondta azonban, mikor a húga kiugrott az ív végpontjára érő hintából, és felszállt – szó szerint szállt: zengő kacagással a magasba röppent, s ahelyett, hogy a játszótér aszfaltjára zuhant volna, légtornász módjára hosszan szelte a levegőt – képtelenül sokáig maradt odafent, s a végén túlságosan puhán és könnyedén ért földet.

– Anya megtiltotta!

Petunia szandálja sarkával lefékezte hintáját, kiugrott belőle, és csípőre tette a kezét.

– Anya megmondta, hogy nem szabad ezt csinálnod!

– De hát semmi bajom – kacagott Lily. – Nézd, Tuney, mit tudok még! Figyelj!

Petunia óvatosan körülpillantott. Pitont nem láthatta, más pedig nem volt rajtuk kívül a játszótéren. Lily eközben felkapott a földről egy virágot, ami a Piton búvóhelyéül szolgáló bokorról hullott le. Petunia tétován megindult felé; lerítt róla, hogy viaskodik benne a kíváncsiság és a rosszallás. Lily megvárta, amíg nővére egészen közel ér hozzá, s akkor kinyitotta felemelt öklét. A virág a tenyerén úgy nyitotta-csukta szirmait, mintha integetne.

– Hagyd abba! – sikította Petunia.

– Ne félj, nem bánt! – nyugtatta meg Lily, de azért becsukta a kezét, és visszadobta a virágot a földre.

– Ez rossz dolog – jelentette ki Petunia, de még akkor se tudta levenni a szemét a virágról, mikor az már újra a földön hevert, és sóvárgás volt a hangjában, mikor megkérdezte: – Hogy csinálod?

– Én megmondom! – Piton nem tudta tovább türtőztetni magát, kiugrott a bokor mögül. Petunia sikítva visszaszaladt a hintához, Lily viszont, bár ő is megijedt, egy tapodtat se mozdult a helyéről. Piton félszegen állt, mintha már meg is bánta volna, hogy leleplezte magát, s ahogy Lilyre pillantott, tompa pír öntötte el fakó arcát.

– Mit mondasz meg? – kérdezte a lány.

Pitonon lámpalázas izgalom lett úrrá. Vetett egy futó pillantást a hintánál ácsorgó Petuniára, majd fojtott hangon így felelt:

– Tudom, hogy mi vagy.

– Miről beszélsz?

– Arról, hogy... hogy boszorkány vagy – suttogta Piton.

Lily megütközve nézett rá.

– Elég goromba dolog ilyet mondani egy lánynak!

Azzal sértődötten felszegte a fejét, sarkon fordult, és elvonult, hogy csatlakozzon nővéréhez.

– Várj!

Pitonnak most már lángolt az arca. Harry nem értette, miért nem veszi le a nevetségesen nagy, lógó kabátot – talán mert akkor meg a műtősing miatt kellett volna szégyenkeznie. Ahogy a verdeső kabátban a lányok után sietett, éppolyan groteszk, denevérszerű figura volt, mint későbbi, felnőtt önmaga.

A két lány megvetően méregette őt, s közben úgy kapaszkodtak a hinta egy-egy támasztórúdjába, mintha fogócskáznának, és az volna a ház.

– Tényleg boszorkány vagy – mondta Lilynek Piton. – Komolyan mondom. Már régóta figyellek. De nincs abban semmi rossz. Az anyukám is boszorkány, én pedig varázsló vagyok.

Petunia nevetése olyan volt, akár a jéghideg zuhany.

– Varázsló! – rikoltotta. Ha meg is rémisztette Piton hirtelen felbukkanása, már visszanyerte a bátorságát. – Megmondom én, hogy ki vagy! A Pitonék fia! A Fonó soron laktok, lenn a folyónál – tájékoztatta Lilyt, és fitymáló hangja elárulta, hogy ez a lakcím szerinte nem sok jót ígér. – Miért kémkedsz utánunk?

– Nem kémkedek – felelte Piton. Látszott, hogy rosszul érzi magát a napon – volt is rá oka a nagykabátban és hosszú, fekete, zsíros hajával. – És ha igen, akkor se utánad kémkedek – tette hozzá megvetően. – Te mugli vagy.

Petunia nyilván nem ismerte a szót, de Piton hangsúlya elég volt hozzá, hogy megsértődjön.

– Gyerünk innen, Lily! – sipította.

Lily szó nélkül követte nővérét, de azért vetett még egy lesújtó pillantást a fiúra, aki ezután csak állt, és tehetetlenül nézte, hogyan vonul ki a két lány a játszótér kapuján. Harry, a jelenet immár egyedüli szemlélője, keserű csalódottságot olvasott le a fiú arcáról, és rádöbbent, hogy Piton nagyon régen készült erre a találkozásra, és korántsem így képzelte el...

A játszótér képe egy szempillantás alatt szertefoszlott, és Harry máris új helyszínen találta magát. Egy kicsi, sűrű erdőcskében állt, s a fatörzsek között átpillantva egy folyó napsütötte vizét látta megcsillanni. A lombkoronák hűvös, sötétzöld árnyékszigetet festettek a földre. Két gyerek ült az avaron keresztbe tett lábbal, egymással szemben. Pitonon most nem volt kabát, s a szűrt fényben bő inge sem tűnt olyan furcsa viseletnek.

– ...de ha az iskolán kívül varázsolsz, a minisztériumból levelet küldenek neked, és meg is büntethetnek.

– De hát eddig is mindig az iskolán kívül varázsoltam!

– Nekünk még szabad, mert nincs varázspálcánk. Akkor még nem bántanak, mikor gyerek vagy és csak úgy jön magától a varázslásod. De mikor majd tizenegy éves leszel – bólintott fontoskodóan Piton –, és elkezdenek tanítani téged, attól fogva vigyáznod kell.

Pár pillanatig csend volt. Lily felkapott egy gallyat a földről, a levegőbe rajzolt vele, és Harry tudta, hogy azt képzeli, szikracsóvát húz. Aztán eldobta a gallyat, közelebb hajolt a fekete hajú fiúhoz, és megkérdezte:

– Tényleg létezik az a suli, ugye? Nemcsak vicc, igaz? Petunia azt mondja, becsapsz engem. Azt mondja, nincs is olyan, hogy Roxfort. Pedig tényleg van, ugye?

– Nekünk van – felelte Piton. – Neki nincs. De te meg én, mi fogunk levelet kapni.

– Biztos? – suttogta borzongva Lily.

– Egész biztos – jelentette ki Piton. Olyan magabiztos elhivatottság sugárzott belőle, hogy még rosszul vágott hajával és nevetséges ruháiban is komolyan kellett venni őt.

– És tényleg bagoly fogja hozni? – kérdezte suttogva Lily.

– Rendesen úgy van – felelte Piton. – De te mugliivadék vagy, ezért el kell jönnie majd valakinek az iskolából, hogy elmagyarázza a dolgot a szüleidnek.

– És az baj, ha valaki mugliivadék?

Piton habozott. Szemébe, mely a sötétvörös fürtökkel szegélyezett, sápadt lányarcot fürkészte, mohó fényt festett a zöldes derengés.

– Nem – felelte. – Egyáltalán nem baj.

– Akkor jó. – Lily szemlátomást megkönnyebbült.

– Rengeteg mágia van benned – folytatta Piton. – Láttam. Nagyon sokat figyeltelek...

Elúszott a hangja – Lily már nem figyelt rá, hanyatt ledőlt az avarra, és a zöld lombsátrat nézte álmodozva. Piton most épp úgy falta őt a szemével, ahogy a játszótéren.

– Otthon mi van? – kérdezte Lily.

Apró redő jelent meg a fiú szeme között.

– Semmi – felelte.

– Már nem szoktak veszekedni?

– Dehogynem. – Piton felkapott egy marékkal az avarból, és szórakozottan tépkedni kezdte a száraz leveleket. – De nem érdekel, most már nemsokára elmegyek.

– Apád nem szereti a mágiát?

– Nem szeret ő semmit se – motyogta Piton.

– Perselus...

Az, hogy a lány kimondta a keresztnevét, halvány mosolyt csalt Piton arcára.

– Igen?

– Mesélj még a dementorokról!

– Miért érdekelnek annyira?

– Ha az iskolán kívül varázsolok...

– Azért még nem küldenek a dementorokhoz! Csak azok kerülnek hozzájuk, akik valami nagyon rossz dolgot követnek el. A dementorok az Azkabant, a varázslók börtönét őrzik. Te nem fogsz az Azkabanba kerülni, te túl...

Piton elvörösödött, és bőszen tovább szaggatta a száraz leveleket. Ekkor Harry halk zörgő neszt hallott, és hátrafordult: Petunia, aki egy fa mögé rejtőzve állt, rossz helyre lépett.

– Tuney! – kiáltott fel meglepetten, de örvendezve Lily. Piton annál dühösebb volt, felpattant a földről.

– Most ki kémkedik, mi!? – kiabálta. – Mit keresel itt!?

Petunia csak hápogott. Harry látta rajta, hogy lázasan töri fejét valami sértésen.

– Mi van rajtad már megint? – sivította végül, Piton ingére mutatva. – Anyukád blúza!?

Reccsenés hallatszott: Petunia fölött letört egy faág, és a vállára zuhant. Lily felsikoltott. Petunia megtántorodott, és sírva fakadt fájdalmában.

– Tuney!

Petunia elszaladt. Lily rátámadt Pitonra:

– Te voltál!?

– Nem. – A fiú arcán a dac és az ijedtség keveredett.

– De igen! – Lily elhátrált Piton elől. – Te voltál! Szándékosan bántottad!

– Nem! Nem igaz!

Ám Lily nem ült fel a hazugságnak: vetett még egy szikrázó pillantást a fiúra, aztán elszaladt a nővére után, s Piton ott maradt lesújtva, megsemmisülten...

Változott a szín. Harry körülnézett: a kilenc és háromnegyedik vágány peronján állt a kissé görnyedt hátú Piton és kísérője, egy sovány, sápadt, megkeseredettnek látszó nő mellett, aki vonásaiban nagyon hasonlított Pitonra. A fiú a tőlük nem messze álldogáló, négytagú család felé bámult. A lányok néhány lépésnyire eltávolodtak szüleiktől, s Lily mintha könyörgött volna nővérének. Harry közelebb ment hozzájuk, hogy hallja, mit beszélnek.

– ...annyira sajnálom, Tuney, hidd el! Figyelj... – Lily megragadta nővére jobbját, és nem engedte el, hiába próbálta Petunia kiszabadítani a kezét. – Majd ha ott leszek – ne, ne, figyelj! Majd ha most ott leszek, talán tudok beszélni Dumbledore professzorral, és meg tudom győzni őt!

– De én... nem... akarok... odajárni! – sziszegte dühösen Petunia, és kirántotta jobbját húga keze közül. – Azt hiszed, el akarok utazni abba a hülye kastélyba, hogy belőlem is ilyen... ilyen...

Petunia halvány szeme végigsöpört a peront benépesítő sokaságon: a gazdáik karjában nyávogó macskákon, a kalitkákba zárt, szárnyukat nyújtogató, egymást huhogva üdvözlő baglyokon és magukon a diákokon, akik közül néhányan már hosszú, fekete talárjukat viselték, s akik vagy azzal voltak elfoglalva, hogy feltuszkolják utazóládájukat a piros gőzmozdony mögötti egyik kocsira, vagy nyár eleje óta nem látott pajtásaikat köszöntötték az alkalomhoz illő lelkesedéssel.

– Én sose leszek ilyen... gyogyós!

Lilynek könnyek szöktek a szemébe.

– Én nem vagyok gyogyós! Hogy mondhatsz ilyet?

– A gyogyósok külön iskolájába fogtok járni – fröcsögött tovább ádáz élvezettel Petunia. – Te meg az a Piton... tiszta bolondok vagytok mind a ketten! Még jó is, hogy elvisznek titeket a normális emberek közül. Legalább megvédenek minket tőletek.

Lily a szülei felé pillantott, akik szemlátomást remekül érezték magukat ebben a különleges környezetben, és egyik ámulatból a másikba estek. Aztán újra a nővérére nézett, és fojtott, indulattal teli hangon vetette oda neki:

– Érdekes, akkor nem nevezted a gyogyósok iskolájának, amikor levélben könyörögtél az igazgatónak, hogy vegyen fel téged is!

Petunia arca fellángolt.

– Nem is könyörögtem!

– Olvastam a válaszát. Nagyon kedvesen írt.

– Hogy merted... – suttogta megrökönyödve Petunia. – A levelemet... Hogy lehettél ilyen...

Lily elárulta magát: vetett egy oldalpillantást a közelben ácsorgó Pitonra. Petuniának elakadt a lélegzete.

– A barátod találta meg! Kutattatok a szobámban azzal a Pitonnal!

– Nem... nem kutattunk... – Most Lilyn volt a magyarázkodás sora. – Perselus látta a borítékot, és nagyon csodálkozott, hogy egy mugli levelezik a Roxforttal. Ennyi! Azt mondta, biztos beépített varázslók dolgoznak a mugli postánál, és azok külön továbbítják a...

– Úgy látszik, a varázslók mindenbe beleütik az orrukat! – sziszegte Petunia, s amilyen vörös volt az arca az imént, most annyira elsápadt. – Gyogyós! – döfött oda még egyet a húgának, azzal faképnél hagyta őt, és visszament a szüleihez.

Újabb helyszín következett. Piton a zakatoló Roxfort Express folyosóját rótta sietve. Már az iskolai talár volt rajta – sejthetően alig várta, hogy megszabadulhasson rémséges mugli ruháitól. Végül megtorpant egy fülke előtt, amelyben nagyhangú fiúk beszélgettek. Az egyik ablak melletti helyen Lily kuporgott, arcát az üvegnek támasztva.

Piton benyitott a fülkébe, és leült Lilyvel szemben. A lány épp csak egy pillantást vetett rá, aztán megint kinézett az ablakon. Látszott az arcán, hogy sírt.

– Nem akarok beszélgetni veled – szólt rekedten.

– Miért?

– Tuney... most nagyon utál. Azért, mert elolvastuk Dumbledore levelét.

– És akkor mi van?

Lily felháborodva nézett Pitonra.

– És akkor az van, hogy ő a nővérem!

– Ő csak egy... – Piton még idejében észbe kapott, és Lily, aki a szemét próbálta észrevétlenül megtörölni, nem hallotta az elharapott mondatot.

– De végre megyünk! – Piton hangja remegett az örömtől. – Gondolj bele! Megyünk a Roxfortba!

Lily a szemét törölgetve bólintott, és még egy félmosoly is megjelent az arcán.

– Remélem, mardekáros leszel – mondta a biztató jeltől felbátorodva Piton.

– Mardekáros?

A fülkében ülő fiúk egyikének, aki addig a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatta se Lily, se Piton iránt, megütötte a fülét a szó, és Harry, aki mindeddig csak az ablaknál ülő kettősre figyelt, most felismerte benne apját: James sovány és fekete hajú volt, akárcsak Piton, de az utóbbival ellentétben a szülői törődés, sőt ajnározás jeleit mutatta.

– Ki akar mardekáros lenni! Ott is hagynám az iskolát, ha oda kerülnék! Te nem? – fordult James a vele szemben ülő fiúhoz, és Harry megdobbanó szívvel ismerte fel Siriust. A fiú nem mosolyodott el.

– Nekem mindenkim a Mardekárban volt – jegyezte meg.

– Ajaj – dörmögte James. – Én meg már azt hittem, jó fej vagy.

Sirius elvigyorodott.

– Lehet, hogy szakítok a családi hagyománnyal. Ha választhatnál, te hová kerülnél?

James úgy tett, mintha kardot emelne a magasba.

– Ha vakmerő vagy, s hősi lelkű, házad Griffendél. Apám is griffendéles volt.

Piton halk, megvető hangot hallatott. James ránézett.

– Valami nem tetszik?

– Semmi – mondta Piton, de gúnyos mosolya meghazudtolta válaszát. – Ha szerinted többet erővel, mint ésszel...

– És te, akinek egyik sincs, hova akarsz kerülni? – vetette közbe Sirius.

James harsogva kacagott. Lily elpirult a méregtől, kihúzta magát, és olyan csúnyán nézett Jamesre és Siriusra, amilyen csúnyán csak tudott.

– Gyere, Perselus, keressünk egy másik fülkét!

– Úúúúúúúú...

James és Sirius gúnyos hangokkal utánozták Lily gőgös modorát. James megpróbálta elgáncsolni a kifelé induló Pitont.

– Pá-pá, Pipogyusz! – rikkantotta egy hang, mikor becsapódott a kupéajtó...

Ismét változott a szín...

Harry Piton mögött állva nézte a házak gyertyafényben fürdő asztalait, és az izgalomtól kipirult arcokat. Aztán McGalagony professzor hangja harsant:

– Evans, Lily!

Harry figyelte édesanyját, aki remegő lábakkal előrelépdelt, és leült az ingatag székre. McGalagony professzor sötétvörös hajára pottyantotta a Teszlek Süveget, s az egy másodperc múltán felkiáltott:

– Griffendél!

Harry hallotta Piton csalódott morgását. Lily levette a süveget, és sietve elindult az ujjongó griffendélesek felé, de mentében vetett egy pillantást Pitonra: szomorkás mosoly játszott az arcán. Harry látta, amint Sirius helyet szorít Lilynek maga mellett. A lány ránézett, s nyilván felismerte, mert karba tette a kezét, és duzzogva hátat fordított neki.

A névsorolvasás folytatódott. Harry végignézte, ahogy Lupin, Pettigrew és az apja elfoglalják helyüket Lily és Sirius mellett a Griffendél asztalánál. Aztán mikor már csak egy tucat beosztani való gólya volt hátra, McGalagony Pitont szólította.

Harry elkísérte a fiút a székhez, figyelte, hogyan rakja a fejére a régi süveget.

– Mardekár! – harsogta a bűvös fejfedő.

És Perselus Piton Lilynek hátat fordítva elindult a terem túlsó oldala felé – a mardekárosok üdvrivalgással fogadták, és a prefektusi jelvényt viselő Lucius Malfoy hátba veregette őt, mikor leült...

Új helyszín következett...

Lily és Piton a kastély udvarán sétáltak, s úgy tűnt, vitatkoznak. Harry hallani akarta, miről folyik köztük a szó, utánuk szaladt hát. Melléjük érve vette csak észre, mennyit nőttek mind a ketten – több év telhetett el a beosztás óta.

– ...azt hittem, barátok vagyunk – mondta épp Piton.

– Barátok vagyunk. Per, de te olyanokkal is összeállsz, akik nekem egyáltalán nem tetszenek! Ne haragudj, de ki nem állhatom Averyt és Mulcibert! Mulciber! Mit eszel azon az alakon, Per? Engem a hideg kiráz tőle! Nem hallottad, mit csinált egyik nap Mary Macdonalddel?

Lily megállt egy oszlopnál, nekivetette a hátát, és felnézett a fiú sovány, fakó arcába.

– Az nem volt komoly – legyintett Piton. – Csak megviccelte...

– Sötét varázslatot használt, és ha az szerinted vicces...

– És Potter meg a haverjai, ők mit csinálnak? – fakadt ki Piton. Az arcába szökött a vér, képtelen volt fékezni dühös indulatát.

– Mi köze Potternek bármihez? – értetlenkedett Lily.

– Éjszakánként kiszöknek. És az a Lupin is gyanús nekem. Hova jár az folyton?

– Beteg – felelte Lily. – Azt mondják, beteg...

– Havonta egyszer, pont teliholdkor, mi? – morogta Piton.

– Tudom, milyen elméletet találtál ki – mondta hűvös modorra váltva Lily. – De egyáltalán: mit törődsz velük? Miért érdekel annyira, hogy mit csinálnak éjszakánként?

– Csak be akarom bizonyítani neked, hogy nem olyan fantasztikusak, amilyennek mindenki tartja őket!

Lily elpirult a nekihevült Piton izzó tekintetétől.

– De ők legalább nem használnak fekete mágiát. – Lily halkabbra fogta hangját. – És különben is, hálátlan vagy. Hallottam, mi történt nemrég. Suttyomban utánuk mentél a fúriafűz alatti alagútba, és James Potter megmentett attól a valamitől, ami odalent ólálkodik...

Piton arca torz fintorba rándult, úgy fröcsögte:

– Megmentett? Megmentett? Azt hiszed, azért, mert olyan nagy hős!? A saját irháját mentette, meg a haverjaiét! Nem fogod... Nem engedlek...

– Nem engedsz? Nem engedsz?

Lily fényes zöld szeme vékony réssé szűkült. Piton azonnal visszakozott.

– Rosszul mondtam... Csak nem akarom, hogy elhitessen veled mindenfélét... Tetszel neki, tetszel James Potternek! – Mintha akarata ellenére szakadtak volna ki Pitonból ezek a szavak. – És nem igaz, hogy ő... mindenki azt hiszi... nagy hős kviddicsező... – A feltörő keserűség és undor összefüggéstelenné tette Piton beszédét, és Lily szemöldöke egyre magasabbra siklott.

– Tudom, hogy James Potter egy undok, magamutogató tetű – vágott Piton szavába. – Semmi szükség rá, hogy erről felvilágosíts. De Mulciber és Avery nem viccesek, hanem simán gonoszok. Gonoszok, Per. Nem értem, hogy tudsz barátkozni velük.

Harrynek úgy tűnt, Piton meg se hallotta a Mulcibert és Averyt érintő kritikát. Abban a szempillantásban, ahogy Lily kimondta lesújtó véleményét James Potterről, Piton arcizmai elernyedtek, indulatos merevsége eltűnt, és mikor továbbindult Lily oldalán, léptei kivételesen ruganyosak voltak...

A kép elsötétült, majd újra kivilágosodott...

Harry megint Pitont figyelte: a fekete hajú fiú beadta sötét varázslatok kivédéséből írt RBF-tesztjét, kisietett a nagyteremből, elhagyta a kastélyt, s a parkban sétálva a felé a bükkfa felé vetődött, amelyik alatt James, Sirius, Lupin és Pettigrew üldögélt. Harry ezúttal nem közelítette meg az emlék szereplőit: tudta, mi történt azután, hogy James a levegőbe lógatta és kigúnyolta Pitont; emlékezett a jelenet minden szavára, és semmi kedve nem volt még egyszer végighallgatni az egészet. Távolról figyelte, amint Lily csatlakozik a csoporthoz és Piton védelmére kel. Elmosódottan hallotta a dühös és megalázott Piton kifakadását a lányra, amelyben elhangzott a megbocsáthatatlan szó: sárvérű.

Új helyszín, másik emlék...

– Sajnálom.

– Nem érdekel.

– Bocsáss meg!

– Ne fáraszd magad.

Este volt. Lily hálóköntösben, a mellén összefont karral állt a Griffendéltorony bejáratánál, a Kövér Dáma portréja előtt.

– Csak azért jöttem ki, mert Mary azt mondta, azzal fenyegetőzöl, hogy itt fogsz aludni.

– Meg is tettem volna. Nem akartalak sárvérűnek nevezni, csak...

– Csak kicsúszott a szádon, igaz? – Cseppnyi megértés sem volt Lily hangjában. – Késő bánat, Perselus. Éveken át magyarázkodtam miattad. Egyetlen barátom se tudta felfogni, miért állok szóba veled egyáltalán. Te meg a drágalátos halálfaló barátaid – látod, még csak nem is tiltakozol! Nem is próbálod tagadni, hogy halálfalók akartok lenni! Alig várod, hogy beállhass Tudodki seregébe, nem igaz?

Piton kinyitotta a száját, aztán némán becsukta.

– Elegem van ebből a színjátékból. Te is választottál egy utat, én is választottam egyet.

– Ne... figyelj... nem akartalak...

– Nem akartál sárvérűnek nevezni? De hát minden mugliivadékot annak tartasz, Perselus! Miért lennék én kivétel?

Piton hápogott, felelni próbált, de Lily megvető arccal elfordult tőle, és bemászott a portrélyukon...

A folyosó szertefoszlott, de a következő helyszín nem bukkant fel rögtön. Pár másodpercig alakok, színfoltok kavarogtak Harry körül, utána öltött csak alakot a környezet: egy dombtetőn állt, kopár, sötét, hideg helyen. A szél hangosan fütyült néhány kopasz fa ágai között. A felnőtt Piton mellette állt, zihálva tekingetett körbe, és görcsösen markolta pálcáját. Várt valamire vagy valakire... Harry tudta, hogy az emlékben nem eshet bántódása, mégis átragadt rá Piton félelme. Ő is forgolódni kezdett, nagyon izgatta, mire várhat a varázsló...

Hirtelen vakító fehér fénynyaláb röppent át a levegőn. Harry hirtelen azt hitte, villámlott, de Piton térdre rogyott tőle, és a pálcája kiröpült a kezéből.

– Ne öljön meg!

– Nem állt szándékomban.

Ha valamiféle hanggal járt Dumbledore hoppanálása, azt elnyomta a szélsüvítés. Az ősz varázsló lobogó talárban állt Piton előtt, arcát alulról világította meg fénylő hegyű pálcája.

– Hallgatom, Perselus. Mit üzen nekem Voldemort?

– Nem... nincs üzenet... magamtól jöttem!

Piton a kezét tördelte; kócosan lobogó fekete hajával úgy festett, mint egy háborodott.

– Azért jöttem, hogy... hogy figyelmeztessem... nem, hogy megkérjem... kérem...

Dumbledore intett a pálcájával. A levelek és a letört gallyak tovább röpködtek közöttük, de kettejük körül néma csend lett.

– Mit kérhet tőlem egy halálfaló?

– A... a jóslat... a jövendölés... Trelawney...

– Vagy úgy – bólintott Dumbledore. – Mennyit mondott el belőle Voldemortnak?

– Az egészet – mindent, amit hallottam! És ezért... ez az oka, hogy... Azt hiszi, Lily Evansre vonatkozik!

– A jóslat nem egy asszonyról szól – felelte higgadtan Dumbledore. – Hanem egy fiúról, aki július végén születik...

– Tudja, hogy miről beszélek! Azt hiszi, Lily Evans fiára vonatkozik, fel fogja kutatni őt – meg fogja ölni az egész családot...

– Ha Lily Evans ilyen fontos magának, Voldemort nyilván megkíméli őt. A gyermekért cserébe nem kérhet kegyelmet az anyának?

– Kértem... kértem rá őt...

– Undorodom magától – mondta Dumbledore, s Harry még sosem hallott ilyen mély megvetést a hangjában. Piton mintha összezsugorodott volna kissé. – Azzal tehát nem törődik, hogy meghal az asszony férje és a fia. Csak az érdekli, hogy megkapja, amit akar, igaz?

Piton nem válaszolt, csak nézett Dumbledorera.

– Rejtse hát el mindhármukat – szólt végül rekedten. – Védje... óvja meg őket... kérem.

– És mit kapok cserébe, Perselus?

– Cserébe? – Piton döbbenten tátogott. Harry azt várta, hogy tiltakozni fog, de a halálfaló egy hosszú pillanat múltán így felelt: – Bármit.

A dombtető eltűnt, és Harry már Dumbledore szobájában állt. Rémisztő, sebzett állat üvöltését idéző hang harsant. Piton előrebukva ült egy széken, Dumbledore sötét arccal állt fölötte. Néhány másodperc múlva Piton felemelte a fejét: arca olyan volt, mintha a dombtetői jelenet óta száz évet élt volna le kínok között.

– Azt hittem... azt mondta... megóvja őt...

– Őt és Jamest megcsalta az, akibe bizalmukat helyezték – mondta Dumbledore. – Ahogy magát is, Perselus. Úgy tudom, ígéretet kapott rá, hogy Voldemort megkíméli Lilyt.

Piton felületesen, zihálva lélegzett.

– A gyermek él – mondta Dumbledore.

Piton kis fejrándítást tett, mintha szemtelen legyet hessentene el.

– Lily fia él. A gyermek örökölte a szemét. Feltételezem, emlékszik Lily Evans szemének vágására és színére.

– Ne! – üvöltött fel Piton. – Vége... meghalt...

– Csak nem a lelkiismerete gyötri, Perselus?

– Bárcsak... bár én haltam volna meg...

– Mi haszna volna abból bárkinek? – tette fel szenvtelenül a kérdést Dumbledore. – Ha szerette Lily Evanst, ha igazán szerette őt, akkor nem kérdéses, mit kell tennie.

Piton szemére mintha köd borult volna a fájdalomtól, s Dumbledore szavai csak lassan jutottak el a tudatáig.

– Mit... miről beszél?

– Nagyon jól tudja, hogyan és miért halt meg Lily. Tegyen róla, hogy ne legyen hiábavaló az áldozata. Segítsen megvédenem Lily fiát.

– Nincs szüksége védelemre. A Sötét Nagyúr eltűnt...

– A Sötét Nagyúr vissza fog térni, és akkor Harry Potter szörnyű veszélybe kerül.

Hosszú hallgatás következett; Piton lassan összeszedte magát, légzése lassúbbá, egyenletesebbé vált. Végül ő törte meg a csendet:

– Rendben van. Vállalkozom rá. De soha – soha senkinek ne mondja el, Dumbledore! Ennek köztünk kell maradnia! Esküdjön meg rá! Nem tudnám elviselni... és különösen Potter fiát... Adja a szavát!

– Szavamat adjam, hogy titokban tartom élete legszebb cselekedetét, Perselus? – Dumbledore sóhajtva nézett Piton gyötrelemtől és indulattól égő arcába. – Ha ragaszkodik hozzá...

Az igazgatói szoba eltűnt, majd tüstént újra felbukkant. Piton most fel-alá járkált Dumbledore előtt.

– ...középszerű, kivagyi, akár az apja, megátalkodottan engedetlen, nagyra van azzal, hogy híres, magamutogató, arcátlan...

– Olyannak látja őt, amilyennek látni akarja, Perselus – felelte Dumbledore, fel se nézve a Transzformációs Szemle lapjaiból. – Más tanároktól azt hallom, hogy a fiúcska szerény, rokonszenves, nagyjából átlagos képességű. A magam részéről szeretetre méltó gyermeknek tartom.

Dumbledore lapozott, és hozzátette:

– Legyen szíves, tartsa rajta a szemét Móguson.

Színes kavargás következett, majd sötét lett: Piton és Dumbledore a bejárati csarnokban, kissé félrehúzódva álltak egymás mellett. A karácsonyi bál legkitartóbb résztvevői ballagtak el előttük, ki-ki a maga hálókörlete felé véve az irányt.

– Nos? – dörmögte Dumbledore.

– Karkarov jegye is egyre sötétebbé válik. Pánikba esett, fél a bosszútól. Ön is tudja, milyen sokat segített a minisztériumnak a Sötét Nagyúr bukása után. – Piton vetett egy oldalpillantást Dumbledore görbe orrú profiljára. – Karkarov el akar menekülni, ha felizzik a Jegy.

– Valóban? – Dumbledore tekintetével kísérte a nevetgélő Fleur Delacourt és Roger Daviest, akik a parkból érkeztek a csarnokba. – És maga kísértést érez, hogy kövesse a példáját?

– Nem – felelte Piton. – Én nem vagyok olyan gyáva.

– Nem – hagyta helyben Dumbledore. – Maga sokkal bátrabb ember, mint Igor Karkarov. Tudja, néha úgy érzem, elhamarkodjuk a házakba osztást...

E szavakkal Dumbledore magára hagyta az elképedt Pitont...

Egy pillanattal később Harry már ismét az igazgatói szobában állt. Éjszaka volt. Dumbledore oldalra roskadva, félájultan ült az íróasztal mögötti trónszerű széken. Jobb kezét, mely égett, fekete volt, bénán lelógatta a szék mellett. Piton varázsigéket mormolt, pálcáját a sérült kéz fölött a csuklóra szegezte, s közben baljával sűrű, aranyló báj italt töltött Dumbledore szájába. Néhány másodperc múltán Dumbledore szeme megrezdült, majd kinyílt.

– Miért? – kérdezte bevezetés nélkül Piton. – Miért vette fel ezt a gyűrűt? Átok ül rajta, ezt ön is tudhatta. Hozzányúlnia sem lett volna szabad.

Rowle Gomold gyűrűje törötten hevert Dumbledore előtt az íróasztalon. Mellette ott feküdt Griffendél kardja.

Dumbledore keserűen elfintorodott.

– Bolond voltam... engedtem a kísértésnek...

– Miféle kísértésnek?

Dumbledore nem válaszolt.

– Kész csoda, hogy haza tudott jönni! – Piton hangja sercegett az indulattól. – A gyűrű átka kivételesen pusztító hatású, a legtöbb, amit remélhetünk, hogy a terjedését meg tudjuk akadályozni. Egyelőre sikerült a fél kezébe zárnom...

Dumbledore felemelte megfeketedett, béna kezét, s olyan pillantással kezdte nézegetni, mintha az valami érdekes ritkaság volna.

– Kitűnő munkát végzett, Perselus. Véleménye szerint mennyi időm van hátra?

Csevegő hangon beszélt, mintha csak a várható időjárásról érdeklődne. Piton tétovázott, majd így felelt:

– Nem tudom. Talán egy éve. Az ilyen átkot nem lehet sokáig kordában tartani. Az idő múlásával egyre erősödik, és a végén biztosan szét fog terjedni.

Dumbledore elmosolyodott. Szemlátomást cseppet sem kavarta fel a hír, hogy egy éven belül meg fog halni.

– Szerencsés vagyok, Perselus, rendkívül szerencsés, hogy maga itt van nekem.

– Ha hamarabb értesít, csak néhány perccel, sokkal többet tehettem volna, több időt nyerhettem volna önnek! – fakadt ki keserű dühvel Piton. Tekintete a gyűrűre és a kardra fordult. – Azt hitte, ha széttöri a gyűrűt, az átok is megtörik?

– Valahogy úgy... nem kétséges, kissé zavarodott voltam... – Dumbledore erőlködve felegyenesedett a széken. – Hanem ez a fordulat mindenesetre leegyszerűsíti a dolgokat.

Piton megütközve nézett rá. Dumbledore elmosolyodott.

– Voldemort rám vonatkozó tervéről beszélek. Arról, hogy meg akar öletni a szerencsétlen Malfoy fiúval.

Piton leereszkedett a Dumbledore asztala előtti székre, arra, amelyen Harry előző évben oly sok időt töltött. A bájitaltantanár arcán látszott, hogy lenne még mondanivalója az átokfertőzte kézről, de annak párja udvarias gesztussal jelezte, hogy Dumbledore nem kívánja tovább taglalni a témát.

– A Sötét Nagyúr nem számít rá, hogy Draco sikerrel jár – szólt mogorván Piton. – A feladattal Luciust kívánta megbüntetni a hibákért, amelyeket az utóbbi időben elkövetett. A szülők lassú kínokat állnak ki: végig kell nézniük, amint Draco kudarcot vall, és megfizet érte.

– A fiú sorsa tehát éppúgy meg van pecsételve, mint az enyém – mondta Dumbledore. – Namármost, kézenfekvőnek tűnik számomra, hogy Draco kudarca esetén a feladat magára száll.

Rövid hallgatás következett.

– Azt hiszem, ez a Sötét Nagyúr terve.

– Voldemort úgy sejti, hamarosan nem lesz már szüksége roxforti kémre?

– Igen, azzal számol, hogy az iskola a közeljövőben az irányítása alá kerül.

– Amennyiben ez bekövetkezne, számíthatok rá, hogy maga megtesz majd mindent, ami a hatalmában áll, a roxforti diákok védelme érdekében?

Dumbledore mintegy mellékesen kérdezte ezt, s Piton mereven rábiccentett.

– Helyes. Nos tehát: a legfontosabb dolga az lesz, hogy megtudja, mire készül Draco. Egy rémült kamaszfiú veszélyes lehet másokra, nem kevésbé önmagára. Ajánlja fel neki a segítségét, az útmutatását, nyilván elfogadja, hiszen kedveli magát...

– Mióta az apja kegyvesztett lett, nem annyira. Draco engem hibáztat, úgy hiszi, az apja pozíciójára áhítozom.

– Akkor is próbálkozzon. Nem annyira a magam sorsa, mint inkább az aggaszt, hogy a fiú szándékán kívül esetleg ártatlanok vesztét okozza a mesterkedésével. Végső soron persze csak egy módon menthetjük meg őt Voldemort haragjától.

Piton felvonta szemöldökét, és cinikus hangsúllyal feltette a kérdést:

– Talán szándékában áll megöletni magát vele?

– Természetesen nem. Magának kell megölnie.

Hosszú csend következett, amit csak egy furcsa, pattogó zaj zavart meg: Fawkes egy szépiacsonton élesítgette a csőrét.

– Most rögtön óhajtja, hogy megtegyem? – kérdezte sötét gúnnyal Piton. – Vagy várjak néhány percet, hogy megfogalmazhassa a sírfeliratát?

– Annyira nem sürgős a dolog – mosolyodott el Dumbledore. – De merem állítani, csak várnunk kell, és elkövetkezik a megfelelő pillanat. Figyelembe véve azt, ami ma történt – mutatta fel átok égette kezét –, biztosak lehetünk benne, hogy egy éven belül sor kerül rá.

– Ha nem bánja, hogy meghal, miért nem hagyja, hogy Draco tegye meg? – kérdezte ridegen Piton.

– A fiú lelke még nem sérült súlyosan – felelte Dumbledore. – Nem engedhetem, hogy miattam szakadjon szét.

– És az én lelkem, Dumbledore? Az enyém?

– Egyedül maga a megmondhatója, hogy árt-e azzal a lelkének, ha megment egy öregembert a fájdalomtól és a megaláztatástól. Csakis azért kérem magától ezt az utolsó nagy szívességet, mert az, hogy a halál eljön értem, immár olyan biztos, mint hogy a Chudley Csúzlik az idén a tabella alján végeznek. És hát, bevallom, a gyors és fájdalommentes távozás volna kedvemre való – márpedig attól tartok, jobblétre szenderülésemből kínosan hosszadalmas és nem kis mocsokkal járó aktus kerekedne, ha szerepet kapna benne például Greyback – úgy hallom, Voldemort igénybe veszi a szolgálatait – vagy a bűbájos Bellatrix, aki köztudomásúlag szeret játszani az étellel, mielőtt elfogyasztja.

Dumbledore modora könnyed volt, de kék szemével olyan áthatóan nézett Pitonra, mintha látná a lelket, amiről szót ejtettek. Piton végül bólintott.

Dumbledore elégedettnek tűnt.

– Köszönöm, Perselus...

Az igazgatói szoba eltűnt. Piton és Dumbledore most a néptelen kastélyparkban sétáltak. Alkonyodott.

– Mit dolga Potterrel, hogy annyi estét tölt vele kettesben? – kérdezte váratlanul Piton.

Dumbledore fáradt pillantással nézett rá.

– Miért? Csak nem akar neki még több büntetőmunkát kiszabni? A gyerek lassan több időt tölt büntetésben, mint a tanórákon.

– Kiköpött apja...

– Külsőre talán, a jelleme viszont sokkal inkább az anyjáét idézi. Azért töltök annyi időt Harryvel, mert meg kell beszélnem vele bizonyos dolgokat, át kell adnom neki bizonyos információkat, amíg nem késő.

– Információkat – visszhangozta Piton. – Benne megbízik... bennem nem.

– Ez nem bizalom kérdése. Az időm, mint maga is tudja, hamarosan lejár. Gondoskodnom kell róla, hogy Harry megkapja az információkat, amelyek szükségesek ahhoz, hogy elvégezhesse, amit el kell végeznie.

– És miért nem kaphatom meg én azokat az információkat?

– Nem szívesen raknám egyetlen kosárba minden titkomat – különösen nem egy olyan kosárba, ami oly gyakran lóg Voldemort nagyúr karján.

– Azt az ön kívánságára teszem!

– És nem is akárhogyan: rendkívüli ügyességgel. Ne higgye, hogy alábecsülöm az állandó veszélyt, aminek kiteszi magát, Perselus. Értékesnek tűnő információkat szolgáltatni Voldemortnak, s közben a lényeget elhallgatni előle – ezt a feladatot nem merném rábízni senki másra.

– Mégis több titokba avat be egy kölyköt, aki képtelen okklumenciát gyakorolni, a varázslásban közepes képességű, és akinek az elméje közvetlen kapcsolatban áll a Sötét Nagyúréval!

– Voldemort féli azt a kapcsolatot – mutatott rá Dumbledore. – Nem is olyan rég kóstolót kapott belőle, mivel jár a számára, ha bevonul Harry elméjébe. Olyan fájdalmat élt át, amihez foghatót addig soha. Meg se kísérli újra megszállni Harry lelkét, ebben biztos vagyok. Azon a módon semmiképp.

– Nem értem.

– Voldemort végletesen megcsonkított lelke nem tudja elviselni egy olyan lélek érintését, mint Harryé. Égeti, mint nyelvet a fagyos acél, mint eleven húst a tűz...

– A lelke? Eddig elmékről beszéltünk!

– Harry és Voldemort esetében a kettő egyre megy.

Dumbledore körbepillantott, hogy megbizonyosodjon róla, maguk vannak. A Tiltott Rengeteg közelében sétáltak, de a környék kihaltnak tűnt.

– Miután megölt engem, Perselus...

– Nem hajlandó mindent elmondani nekem, de ezt a kis szívességet azért elvárja tőlem! – fortyant fel Piton, és beesett arcán most valódi, ádáz harag lángolt. – Ne legyen annyira biztos magában, Dumbledore! Lehet, hogy már meggondoltam magam!

– A szavát adta, Perselus. És ha már a megígért szívességeknél tartunk: arról volt szó, hogy rajta tartja a szemét ifjú mardekáros barátunkon.

Piton dacosan hallgatott. Dumbledore sóhajtott.

– Jöjjön fel ma este tizenegykor a szobámba, és többé nem lesz oka felpanaszolni, hogy nem élvezi a bizalmamat.

A következő szín megint az igazgatói szoba volt. Az ablakok vakon feketéllettek, Fawkes csendben gubbasztott a rúdján; Piton mozdulatlanul ült, Dumbledore sétált körülötte, és beszélt.

– Harry nem tudhatja meg, csak az utolsó pillanatban, csak mikor már feltétlenül szükséges tudnia – másként hogy lenne ereje megtenni, amit kell?

– De hát mit kell megtennie?

– Az csak rám és Harryre tartozik. És most, kérem, jól figyeljen, Perselus. A halálom után eljön majd egy nap – kérem, ne vitatkozzon, ne szóljon közbe! Eljön majd egy nap, amikor Voldemort félteni kezdi a kígyója életét.

– Naginiét? – csodálkozott Piton.

– Úgy van. Ha azt tapasztalja, hogy Voldemort nem bíz már feladatokat a kígyóra, hanem maga mellett tartja, mágikus védelemmel látja el, akkor, úgy hiszem, már elmondhatja Harrynek.

– Mit mondjak el neki?

Dumbledore nagy lélegzetet vett, és behunyta a szemét.

– Mondja el neki, hogy azon az estén, amikor Voldemort meg akarta gyilkolni őt, amikor Lily az életét vetette pajzsként kettejük közé, s a gyilkos átok visszapattant Voldemortra, akkor Voldemort lelkéről leszakadt egy kis rész, és az a foszlány hozzákapcsolódott az egyetlen élő lélekhez, amit a romba dőlő házban talált. Voldemort lényének egy része Harryben él: ezért tud beszélni a kígyókkal, és ezért áll fenn a titokzatos kapcsolat az ő elméje és Voldemorté között. És amíg a lélekfoszlányt, melynek a hiányát Voldemort nem is érzékeli, Harry magában őrzi és élteti, addig Voldemortot nem lehet megölni.

Harry egyszerre olyan távol érezte magát a két férfitól, mintha egy hosszú alagút végéből nézné őket, s hangjuk furcsán visszhangzott a fülében.

– Tehát a fiúnak... meg kell halnia? – kérdezte higgadtan Piton.

– És magának Voldemortnak kell végeznie vele. Ez nagyon fontos, Perselus.

Hosszú hallgatás. Végül Piton szólalt meg:

– Mindvégig... ennyi éven át azt hittem... hogy Lily miatt védelmezzük őt.

– Azért védelmezzük őt, mert tanulnia kell, fel kell nőnie, ki kell próbálnia az erejét. – Dumbledore még mindig behunyt szemmel beszélt. – A kapcsolatuk egyre szorosabbá válik, parazita módjára erősödik. Néha az az érzésem, ő maga is gyanítja már az okát. Ha jól ismerem őt, úgy fogja intézni a dolgokat, hogy amikor a halálba indul, az Voldemort végét jelenti majd.

Dumbledore kinyitotta a szemét. Piton borzadva nézett rá.

– Azért tartotta őt életben, hogy a megfelelő pillanatban halhasson meg?

– Ne botránkozzon meg ezen, Perselus. Hány férfit és nőt látott már meghalni?

– Jó ideje csak annyit, ahányat nem tudtam megmenteni – felelte Piton, és felállt. – Maga kihasznált engem.

– Amennyiben?

– Kémkedtem, hazudtam és az életemet kockáztattam, mert maga azt kívánta. Azt mondta, mindent azért teszünk, hogy megvédjük Lily Potter fiát. Most pedig közli, hogy úgy nevelte, mint egy leölésre szánt malacot...

– Meg vagyok hatva, Perselus – mondta őszintén Dumbledore. – Hát mégis eljutott odáig, hogy fontos magának a fiú?

– A fiú!? – mennydörögte Piton. – Expecto patronum!

A pálca hegyéből kirobbant az ezüst őzsuta. Puhán a padlóra szökkent, egyszer körbenyargalt a szobában, azután kiröppent az ablakon. Dumbledore elnézte, ahogy tovaszáll, majd mikor kihunyt az ezüstös derengés, újra Piton felé fordította arcát. A szeme csordultig volt könnyel.

– Ennyi év után is?

– Örökké – felelte Piton.

Változott a szín. Harry most azt látta, hogy Piton az asztala mögötti Dumbledore-portréval beszélget.

– Közölnie kell Voldemorttal, melyik napon távozik Harry a nagynénjééktől – magyarázta Dumbledore. – Ha nem tenné meg, vagy rossz dátumot mondana, az gyanakvásra adna okot, hiszen Voldemort jól informáltnak tartja magát. Emellett viszont el kell ültetnie a hasonmások alkalmazásának ötletét – reményeim szerint az megfelelő védelmet nyújt majd Harrynek. Mundungus Fletcher alkalmas közvetítő lehet, vesse alá konfúziós bűbájnak! És még valami, Perselus: ha részt kell vennie az üldözésben, meggyőzően játssza a szerepét... feltétlenül meg kell őriznie Voldemort bizalmát, ameddig csak lehetséges, máskülönben a Roxfort Carrow-ék prédájává válik...

A következő jelenetben Piton szemtől szemben ült Mundungusszal egy ismeretlen ivóban. Mundungus arca furcsán kifejezéstelen volt, Piton a homlokát ráncolta, erősen koncentrált.

– Javasolni fogja a Főnix Rendjének – mormolta –, hogy használjanak hasonmásokat. Százfűléfőzet. Ál-Potterek. Ez az egyetlen módszer, ami sikerrel kecsegtet. Elfelejti, hogy tőlem kapta az ötletet. Azt fogja mondani, maga találta ki. Megértette?

– Értem – motyogta Mundungus.

Immár a levegőben voltak. Harry seprűnyélen repült Piton mellett a felhőtlen, sötét ég alatt. Csuklyás halálfalók között suhantak, és előttük Lupin meg az a Harry repült, aki valójában George volt... Az egyik halálfaló berepült Piton elé, Lupin hátára irányította pálcáját...

– Sectumsempra! – kiáltotta el magát Piton.

A halálfaló pálcás kezének szánt átok azonban célt tévesztett, George-ot találta el...

Piton Sirius régi szobájában térdepelt. Lily levelét olvasta, és kampós orrának hegyéről könny csöpögött. A levél második oldalán csupán néhány szó állt:

...és Gellert Grindelwald valamikor barátok voltak. Szerintem Bathildának nincs már ki minden kereke. Szeretettel ölel

Lily

Piton a talárja zsebébe rejtette azt a lapot, amelyiken Lily neve és ölelése szerepelt. Egy fénykép is volt a kezében, azt kettétépte: a Lily nevető arcát ábrázoló részt megtartotta, a másik felét, amin James és Harry volt látható, eldobta, s a csonka fotó becsúszott a komód alá...

Piton most ismét az igazgatói szobában állt, s a falon lógó festmények egyikében hirtelen megjelent Phineas Nigellus portréalakja.

– Igazgató úr! A Deani Erdőben sátoroznak! A sárvérű...

– Ne használja ezt a szót!

– Jól van, akkor a Granger lány említette, hol vannak, miközben kinyitotta a táskáját, és meghallottam!

– Remek! Kitűnő! – kiáltott fel Dumbledore portréja az íróasztal mögött. – Itt az idő, Perselus, a kardot! Ne feledje, hogy nagy szükségben, bátor tett árán kell megszereznie – és nem tudhatja meg, hogy magától kapja! Ha Voldemort olvas a fiú elméjében, és meglátja, hogy maga segített neki...

– Tudom – felelte kurtán Piton. Dumbledore portréjához lépett, és meghúzta a keretét. A festmény kifordult, akár egy ajtó, és a mögötte feltáruló rejtett üregből Piton kivette Griffendél kardját.

– Még mindig nem árulja el, miért olyan fontos, hogy Potter megkapja a kardot? – kérdezte, miközben utazóköpenyt kanyarított a vállára.

– Inkább nem – felelte Dumbledore portréja. – Harry tudja, mire kell használnia. De legyen óvatos, Perselus, George Weasley balesete után nem sok jóra számíthat, ha meglátják...

Piton hátranézett az ajtóból.

– Ne aggódjon, Dumbledore – mondta. – Már kész a tervem...

Azzal elhagyta a kerek helyiséget. Harry kiemelkedett a merengőből, és pillanatok múlva az igazgatói szoba szőnyegén találta magát: olyan volt, mintha abban a percben csukódott volna be az ajtó Piton mögött.

Harmincnegyedik fejezet

Újra a Rengetegben

Végre az igazság. Abban a szobában, ahol egykor a győzelem titkait remélte meghallani, most, a poros szőnyegnek nyomott arccal hasalva, végre megértette, hogy nem fog életben maradni. Az a dolga, hogy nyugodt lélekkel a halál kitárt karjaiba sétáljon. Útközben el kell vágnia a szálakat, melyek ellenfelét még az élethez kötik, hogy mikor majd védtelenül, pálcát sem emelve Voldemort elé áll, helyreállhasson végre a rend, bekövetkezzen az, aminek már Godric’s Hollowban be kellett volna következnie: ne éljen többé se az egyik, se a másik.

Érezte, hogy hevesen dobog a szíve – milyen különös, hogy a halál torkában csak még elszántabban dolgozik, még vitézebbül őrzi gazdája életét. Pedig nemsokára meg kell majd állnia. Dobbanásai meg vannak számlálva. Vajon hányra lesz még ideje azalatt, hogy ő feláll, utoljára végigmegy a kastélyon, átvág a parkon, és besétál a Rengetegbe?

Feküdt a szőnyegen, hallgatta a mellkasában puffogó halotti dob szavát, és hirtelen rettegés fogta el. Fájni fog a halál? Sokszor volt már a közelében, sokszor menekült meg tőle, de sose jutott el odáig, hogy belegondoljon, milyen lenne maga a dolog, mert az élni akarás mindig elnyomta benne a halálfélelmet. Most az ellenkezője történik: nem akar menekülni, nem akar elfutni Voldemort elől. Tudja, hogy vége van, nincs már más hátra, csak maga a dolog: meghalni.

Bárcsak életét vesztette volna már azon a nyári éjjelen, amikor utoljára eljött a Privet Drive-ról – amikor a nemes főnixtollas pálca megmentette őt! Mennyivel jobb lett volna úgy halni meg, mint Hedvig, túl lenni rajta egy szempillantás alatt! Vagy egy pálca elé vetni magát, hogy megmentsen valakit, akit szeret... Most még a szülei halálát is irigyelte. De hidegvérrel belesétálni a pusztulásba – ehhez másféle bátorság kell, mint az övé. Érezte, hogy remegni kezd a keze; igyekezett úrrá lenni rajta, jóllehet nem volt ki előtt szégyenkeznie, a portrék a falon mind üresek voltak.

Lassan, nagyon lassan felült, s közben minden mozdulattal rácsodálkozott élő önmagára – úgy érzékelte, figyelte saját eleven testét, ahogy még soha. Miért csak most fogja fel, mekkora csoda ez a gépezet: az izmok, a zsigerek, a dobogó szív? Hamarosan megszűnik létezni a teste... vagy legalábbis ő maga megszűnik létezni benne. Légzése fokozatosan lelassult, nyugodtabbá, mélyebbé vált; száraz volt a szája és a torka, de az volt a szeme is.

Dumbledore csalásán jószerével meg sem lepődött. Hát persze, hogy volt egy nagyobb szabású terv – magától is rájöhetett volna erre, ha nem olyan vak és ostoba. De a maga felállította tételt, hogy Dumbledore életben akarja tartani őt, sosem jutott eszébe megkérdőjelezni. Pedig milyen egyszerű és világos: az élete hosszát kezdettől fogva az szabta meg, hogy meddig tart elpusztítani az összes horcruxot. Dumbledore örökségül ráhagyta az elkezdett munkát, s ő mit sem sejtve, engedelmesen tovább vagdosta a szálakat, amelyek az élethez kötik Voldemortot – és őt magát. Milyen praktikus, milyen elegáns megoldás: ne áldozzunk fel több életet, kapja a kockázatos feladatot az a fiú, akinek amúgy is vesznie kell – akinek a halála nem tragédia, hanem Voldemortra mért újabb csapás.

És Dumbledore tudta, hogy ő, Harry nem fogja elbliccelni a feladott leckét, addig megy, amíg az út végére nem ér – még ha az egyben az ő életének a vége is... mert Dumbledore vette a fáradságot, és kiismerte őt, igaz? Dumbledore tudta, amit Voldemort is tud: hogy most, mikor ráébredt, hogy hatalmában áll véget vetni a rémálomnak, nem fogja hagyni, hogy még többen a halálba menjenek őmiatta. Lelki szeme elé tolakodott a nagyteremben kiterített Fred, Lupin és Tonks képe, és másodpercekig nem kapott levegőt: a halál már türelmetlen...

Ám Dumbledore túlbecsülte őt. Kudarcot vallott, hisz a kígyót nem sikerült elpusztítania. Az az egy horgony még az ő halála után is ehhez a világhoz köti majd Voldemortot. Igaz, a nyomába lépőnek már sokkal könnyebb dolga lesz. Vajon ki adja majd meg a kegyelemdöfést? Ron és Hermione tudják, mit kell tenni... Dumbledore nyilván ezért mondta, hogy ossza meg a titkot két másik emberrel: hogy legyen aki folytatja a munkát, ha az ő sorsa túl korán teljesedne be...

Mint esőcseppek a hideg ablaküvegről, úgy peregtek le gondolatai a rideg, megváltoztathatatlan tényről, hogy meg kell halnia. Meg kell halnom. Itt a vég.

Úgy érezte, Ron és Hermione valahol tőle nagyon messze, egy távoli országban vannak; mintha évek teltek volna el azóta, hogy utoljára találkozott velük. Nem lesz búcsúzkodás, nem fog magyarázkodni, ezt eltökélte. Ez egyszemélyes út, nem társasutazás, és ha megpróbálják visszatartani, azzal csak fogy a drága idő. Ránézett az ütött-kopott aranyórára, amit a tizenhetedik születésnapjára kapott: a Voldemort adta egyórás haladéknak már majdnem a fele eltelt.

Felállt. A szíve úgy ostromolta a bordáit, mint riadt madár a kalicka rácsát: talán tudja, milyen kevés ideje van hátra, és eltökélte, hogy abba belesűríti az összes dobbanást, amit egy teljes, hosszú életre szánt volna. Harry hátra se nézve csukta be maga után az igazgatói szoba ajtaját.

A kastély üres volt. Harry úgy érezte magát, mintha kísértetként járna benne, mintha máris meghalt volna. A portréalakok még mindig nem tértek vissza vásznaikra; hátborzongatóan dermedt és néma volt minden, mintha az életerő még megmaradt cseppjei mind a nagyterembe, a holtak és a gyászolók köré tódultak volna.

Harry beburkolózott a láthatatlanná tévő köpenybe, és útnak indult lefelé. Sorban maga mögött hagyta az emeleteket, mígnem végül a bejárati csarnokba vezető márványlépcsőre ért. Lényének egy parányi részével talán remélte, hogy valaki észreveszi és feltartóztatja őt, de a köpeny, mint mindig, ezúttal is tökéletesen működött, s ő akadálytalanul elérte a tölgyfaajtót.

A következő pillanatban kis híján összeütközött Neville-lel. Ő és egy másik fiú egy testet hoztak be épp a parkból. Harry a halottra pillantott, és a látvány súlyos, tompa ütést mért a gyomrára: Colin Creevey – kiskorú volt, de ezek szerint visszalopózott, akárcsak Malfoyék. Colin szívfájdítóan kicsi volt holtában.

– Elbírom őt egyedül is, Neville – szólt Oliver Wood. A vállára emelte Colint, és bevitte a nagyterembe.

Neville egy percre nekidőlt az ajtófélfának, és kézfejével megtörölte verejtékező homlokát. Mozdulata egy öregemberé volt. Aztán ellökte magát az ajtótól, és elindult lefelé a lépcsőn, ki a sötét parkba, hogy további halottakat keressen.

Harry még egyszer hátranézett a nagyterem felé. Odabent jöttek-mentek az emberek, vigasztalták egymást, ittak, térdeltek a halottak mellett – de azokat, akiket a legjobban szeretett, Harry nem látta közöttük: se Hermionét, se Ront, se Ginnyt, se senkit a Weasley családból, se Lunát. Úgy érezte, életének hátralevő perceit mind odaadná, ha vethetne rájuk még egy utolsó pillantást – de talán mégis jobb ez így, mert nem biztos, hogy lenne ereje levenni róluk a szemét.

Elindult lefelé a lépcsőn, hogy nekivágjon a sötétségnek. Hajnali négy felé járt az idő, s a halálos csönd és mozdulatlanság azt a képzetet keltette Harryben, hogy az egész birtok, minden fa és fűszál lélegzetvisszafojtva figyeli őt, várja, hogy képes lesz-e megtenni, amit tennie kell.

Odalépett Nevillehez, aki akkor már egy újabb holttest fölé hajolt.

– Neville.

– Jaj, Harry, a szívbajt hozod rám!

Harry levetette a láthatatlanná tévő köpenyt. A vágy, hogy mindent a lehető legjobban bebiztosítson, hirtelen ötletet szült benne.

– Hova mész egyedül? – kérdezte gyanakodva Neville.

– Ez is része a tervnek. El kell intéznem valamit. Figyelj, Neville...

– Harry! – Neville arcára rémület ült ki. – Harry, csak nem akarod feladni magad!?

– Nem – hazudta habozás nélkül Harry. – Dehogy is... De lehet, hogy eltűnök egy időre. Figyelj, Neville, Voldemortnak van egy kígyója... jó nagy kígyó... Nagininek hívja...

– Aha, hallottam róla... mi van vele?

– Meg kell ölni. Ron meg Hermione is tudja, de ha ők...

A borzalmas eshetőség gondolata egy pillanatra megbénította, szavát vette. De gyorsan összeszedte magát: példát kell vennie Dumbledore-ról, hideg fejjel, józanul kell intézkednie, gondoskodnia kell róla, hogy legyenek utódok, akik befejezik a munkát. Dumbledore abban a tudatban halt meg, hogy három ember ismeri a horcruxok titkát; ő most kiesik, de Neville a helyére lép, így továbbra is meglesznek hárman...

– Ha nekik valamiért nem jönne össze... és úgy alakulna, hogy neked alkalmad van rá...

– Öljem meg a kígyót?

– Öld meg a kígyót! – bólintott Harry.

– Meg van beszélve. Veled minden oké?

– Persze. Kösz, Neville.

Harry továbbindult volna, de Neville elkapta a csuklóját.

– Folytatjuk a harcot, Harry. Ugye, tudod?

– Igen, és...

Nem tudta tovább mondani, a fojtogató érzés levágta a mondat végét. Neville a jelek szerint nem talált ebben semmi furcsát. Vállon veregette Harryt, aztán elengedte a csuklóját, és továbbindult halottakat keresni.

Harry újból magára kanyarította a köpenyt, és folytatta útját. Nem messze tőle valaki épp egy fekvő alak fölé hajolt. Már egészen közel ért hozzá, amikor felismerte: Ginny volt az.

Megtorpant. Ginny egy lány mellett guggolt, aki az édesanyját akarta látni.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatta Ginny. – Beviszünk a kastélyba.

– De én haza akarok menni – suttogta a lány. – Nem akarok már harcolni.

– Tudom... – Ginnynek elcsuklott a hangja. – Ne félj, minden jóra fordul.

A borzongás hullámai futottak végig Harry bőrén. Bele akarta ordítani az éjszakába a sorsát, tudatni akarta Ginnyvel, hogy ott van, tudatni akarta vele, hova megy. Arra vágyott, hogy útját állják, visszarángassák, hazaküldjék...

Haza... de hiszen otthon van. A Roxfort volt az első, az egyetlen igazi otthona. Itt lelt menedékre, akárcsak Voldemort, Piton és a többi magára hagyott fiú...

Ginny már a sebesült lány mellett térdelt, fogta a kezét. Harry erőt vett magán, és továbbindult. Előreszegezett szemmel haladt el Ginny mögött, mégis látni vélte, hogy a lány felkapja a fejét – talán hogy körülnézzen, talán mert megérezte az ő közelségét –, de nem szólalt meg, nem fordult hátra.

A sötétben felsejlett a vadőrlak sziluettje. Az ablakon most nem szűrődött ki fény, az ajtó mögött nem hangzott fel Agyar üdvözlő ugatása. A vidám vendégeskedések Hagridnál, a tűzfény tánca a rézkanna oldalán, a kőkemény sütemények és Hagrid nagy, szőrös arca, és Ron, mikor csigákat hányt, és Hermione, mikor segített megmenteni Norbertet...

Harry elhaladt a ház mellett, elérte a Rengeteg szélét – és megtorpant.

Dementorok serege lebegett a fák között. Harry érezte a belőlük áradó hideget, és nem volt biztos benne, hogy képes lesz áthaladni rajta. Patrónust megidézni nem maradt ereje, remegő tagjainak sem tudott már parancsolni. Nem olyan könnyű dolog a halálba menni. Drága kincsnek érzett minden másodpercet, amíg még lélegezhet, csodának a fű illatát, az arcát simogató hűs fuvallatot – mások éveket, évtizedeket fecsérelnek el, azt se tudják, mihez kezdjenek a sok idejükkel, ő pedig legszívesebben belekapaszkodna minden egyes másodpercbe... Képtelen továbbmenni, és muszáj továbbmennie: a hosszú meccs véget ért, a cikeszt elkapták, ideje leszállni a földre...

A cikesz... Zsibbadt ujjaival belekotort a nyakában lógó erszénybe, és elővette az aranylabdát.

Ott nyílok, ahol zárul.

Zihálva meredt a cikeszre. Most, mikor azt szerette volna, hogy a lehető leglassabban múljanak a másodpercek, felgyorsulni érezte az időt: száguldva jött a rádöbbenés, a gondolatainál is sebesebben érkezett a fejébe. Itt zárul minden. Most jött el a pillanat.

Ajkához érintette az aranyló labdát, és ezt suttogta:

– Most megyek meghalni.

A fémhéj megrepedt, kinyílt. Harry leeresztette remegő kezét, s a másikkal felemelte Draco pálcáját. – Lumos – mormolta.

A cikesz két felében pihent a megrepedt fekete kő. A Feltámadás Köve a Pálcák Urát jelképező függőleges vonal mentén repedt el. Jól kivehető volt rajta a köpenyre illetve a kőre utaló háromszög és kör.

A felismerés ezúttal is úgy érkezett, hogy Harrynek gondolkodnia sem kellett. Már nem baj, ha visszahozza őket, hisz hamarosan elmegy oda, ahol ők vannak. Igazából nem is ő szólítja őket, hanem ők szólítják őt.

Behunyta a szemét, és háromszor megforgatta a követ a tenyerén.

Tudta, hogy bekövetkezett, mert halk neszeket hallott a közelből: könnyű lábak érintették a gallyakkal beszórt erdőszéli talajt. Kinyitotta a szemét és körülnézett.

Nem kísértetek voltak, de nem is hús-vér emberek. Leginkább ahhoz a Denemhez hasonlítottak, aki egyszer réges-régen kiszökött a naplóból: márpedig ő félig megtestesült emlék volt. Ezek a szellemnél szilárdabb, de földi lénynél légiesebb alakok Harry felé közeledtek, és valamennyiük arcán meleg mosoly ragyogott.

James épp olyan magas volt, mint Harry. Azt a ruhát viselte, amelyikben meghalt, haja borzas volt, szemüvege kicsit csálé, mint Mr Weasleyé.

Sirius magas és jóképű volt, sokkal fiatalabb, mint amilyennek Harry ismerte. Zsebre dugott kézzel, könnyű, ruganyos léptekkel, vigyorral az arcán közeledett.

Lupin is fiatalabb volt, a ruhája kevésbé elnyűtt, a haja sűrűbb és sötétebb. Örömmel nézett körül az ismerős helyen, megannyi kamaszkori kóborlás helyszínén.

Lily mosolya volt a legszélesebb. Harry elé lépve hátravetette hosszú haját, aztán csak nézte és nézte Harry arcát csillogó zöld szemével, mintha az idők végezetéig sem tudna eleget gyönyörködni benne.

– Nagyon bátor voltál...

Egy szó sem jött ki a torkán. Csak gyönyörködött édesanyjában, beérte volna azzal, ha örökre így maradhatnak.

– Már közel jársz – szólt James. – Mindjárt megérkezel... Nagyon büszkék vagyunk rád.

– Fájni fog?

Mire észbe kapott, már kibukott Harryből a gyermeteg kérdés.

– A halál? Egyáltalán nem – válaszolta Sirius. – Csak egy pillanat. Könnyebben elragad, mint az álom.

– Gyorsan fogja csinálni – tette hozzá Lupin. – Túl akar lenni rajta.

– Nem akartam, hogy meghaljatok. – Harry nem gondolkodott, maguktól törtek fel belőle a szavak. – Bocsássatok meg...

Elsősorban Lupinhoz szólt, neki esdekelt.

– ...épp most, amikor megszületett a fiad... annyira sajnálom, Remus...

– Én is sajnálom – bólintott Lupin. – Sajnálom, hogy nem lehetek része az életének. De tudni fogja, miért haltam meg, és remélem, megérti, hogy így kellett lennie. Egy olyan világért küzdöttem, amelyben boldogabb élete lehet.

Egy hideg fuvallat, mely mintha a Rengeteg legmélyéből érkezett volna, meglibbentette Harry haját. Tudta, hogy halottai nem fogják ösztökélni, hogy induljon tovább, magának kell elhatározásra jutnia.

– Velem maradtok?

– Az utolsó percig – válaszolta James.

– Ők nem fognak látni benneteket? – kérdezte Harry.

– Hozzád tartozunk – felelte Sirius. – Senki más nem lát minket.

Harry az édesanyjára nézett.

– Maradj mellettem – mondta csendesen.

És elindult. A dementorok hidegét meg sem érezte – kísérői patrónusokként védték őt. Együtt haladtak a sűrűn nőtt, fent ágaikkal, lent göcsörtös, kanyargó gyökereikkel összefonódó vén fák között. Harry szorosan összehúzta magán a köpenyt, s csak ment és ment a sötét rengeteg mélye felé. Nem tudta, hol van Voldemort, de biztosra vette, hogy megtalálja. James, Sirius, Lupin és Lily mellette haladtak, szinte nesztelen léptekkel. Az ő jelenlétükből fakadt minden bátorsága, a tőlük kapott erő emelte a lábát lépésről lépésre.

Úgy érezte, megszakadt a kapcsolat teste és tudata között, végtagjai akaratának irányítása nélkül mozognak, mintha már nem vezető, csak utas volna a testben, amit elhagyni készül. A holtakat, akik az erdőben kísérték, immár sokkal valóságosabbnak érezte, mint a kastélyban hátrahagyott élőket: most, az élete végén, Voldemort felé botladozva, Ron, Hermione, Ginny és a többiek tűntek múltbéli kísérteteknek.

Puffanás és suttogás: valamely más élőlény mozdult a közelben. Harry megtorpant, köpenye rejtekében maradva körülnézett és fülelt. Apja, anyja, Lupin és Sirius is megálltak.

– Ott van valaki – suttogta egy durva hang a közelben. – Láthatatlanná tévő köpeny van rajta. Lehet, hogy...

Két alak lépett ki egy közeli fa mögül. Pálcáik kigyúltak, s Harry megpillantotta Yaxleyt és Dolohovot. A halálfalók pontosan a felé a hely felé meresztették a szemüket, ahol Harry, Lily, James, Sirius és Lupin álltak. Úgy tűnt, nem látnak semmit.

– Biztos, hogy hallottam valamit – szólt Yaxley. – Talán valamit állat volt.

– Az a félnótás Hagrid telezsúfolta az erdőt a nyavalyás bestiáival – dörmögte hátrasandítva Dolohov.

Yaxley az órájára nézett.

– Mindjárt letelik az idő. Egy óra alatt ideérhetett volna. Nem jön.

– Pedig a nagyúr biztosra vette, hogy eljön. Nem fog örülni.

– Azt mondom, menjünk vissza – indítványozta Yaxley. – Hallgassuk meg, hogyan tovább.

A két halálfaló megfordult és elsétált az erdő mélye felé. Harry elindult utánuk, tudván, hogy pontosan oda fogják vezetni, ahova igyekszik. Rápillantott szüleire: édesanyja mosolygott, apja bátorítóan bólintott.

Néhány perc gyaloglás után fény tűnt fel előttük, s a két halálfaló kilépett egy tisztásra, amit Harry jól ismert még abból az időből, amikor Aragog lakott ott. A szörnyűséges óriáspókra most csak hatalmas hálójának maradványai emlékeztettek: hordányi ivadékát a halálfalók elhajtották, ráuszították a Roxfort védőire.

A tisztás közepén tábortűz lángolt, lobogó fénye néma, éberen figyelő halálfalók seregét világította meg. Egy részük maszkot és csuklyát viselt, mások megmutatták arcukat. A csapat szélén két óriás ült, hatalmas árnyékot vetve a színre; kegyetlen ábrázatukat mintha sziklából faragták volna ki. Harry ott látta a csapatban Fenrirt, aki félrehúzódva kushadt, és hosszú körmét rágcsálta, és a nagydarab, szőke Rovelt, aki sebes ajkáról itatgatta a vért. Ott volt a megsemmisült, rettegő Lucius Malfoy és a beesett szemű, aggodalomtól reszkető Narcissa.

A tisztáson minden szem Voldemortra szegeződött. A sötét varázsló a bodzapálcát összekulcsolt kezei közt tartva, lehajtott fejjel állt – mintha imádkozna vagy éppen számolna magában, s Harrynek át is villant a fején a groteszk gondolat, hogy olyan, mint a hunyó a bújócskában.

Yaxley és Dolohov visszatért a körbe, s Voldemort felpillantott rájuk.

– Színét se láttuk, nagyúr – jelentette Dolohov.

Voldemort arckifejezése nem változott. Vörös szeme lángolni látszott a tűz fényében. Lassan áthúzta hosszú fehér ujjai között a bodzapálcát.

– Nagyúr...

Bellatrix szólalt meg. Ő ült legközelebb Voldemorthoz; külseje zilált volt, arca kicsit véres, de sebesülés nem látszott rajta.

Voldemort csendet parancsolva felemelte a kezét; Bellatrix elnémult, s csak bámult urára áhítatosan.

– Azt hittem, eljön – szólalt meg magas, éles hangján Voldemort, tekintetét a táncoló lángokra függesztve. – Szinte biztos voltam benne.

Egy pisszenés se hallatszott. Látszólag a többi jelenlévő sem félt kevésbé, mint Harry, akinek a szíve úgy ostromolta a bordáit, mintha eltökélte volna, hogy megszökik a testből, amit gazdája el akar dobni magától. Izzadó kézzel levetette a köpenyt, és összegyűrve a talárja alá dugta – a pálcájával együtt. Nem akart kísértésbe esni, hogy harcoljon.

– Úgy tűnik... tévedtem.

– Nem tévedtél.

Harry minden erejét összeszedte, s olyan hangosan szólalt meg, amilyet hangosan csak tudott: nem akarta, hogy hangja elárulja félelmét. A Feltámadás Köve kicsúszott zsibbadt ujjai közül, s mikor elindult, hogy a tűz fénykörébe lépjen, a szeme sarkából látta, hogy szülei, Sirius és Lupin semmivé válnak. De nemcsak ők tűntek el a szeme elől: egyszerre úgy érezte, nincs ott más, csak ő és Voldemort.

Ez az illúzió egykettőre szertefoszlott. Az óriások felordítottak, a halálfalók talpra ugrottak, a torkokból kiáltások és a meglepetés hangjai törtek fel, még nevetés is harsant. Voldemort mintha kővé vált volna, de vörös szeme rátalált Harryre; a tűz fölött átpillantva merően nézte a közeledőt.

Ekkor valaki elbődült:

– Harry! Ne!

Harry megfordult: Hagrid egy közeli fához kötözve állt, erős testét tetőtől talpig kötelek szorították, a lombkorona rázkódott kétségbeesett vergődésétől.

– Ne! Ne! Harry, miért...?

– Csönd! – ordította Rovel, és egy pálcaintéssel elnémította Hagridot.

Bellatrix, aki már talpon volt, a mohó izgalomtól hullámzó kebellel nézte Voldemortot és Harryt. Nem mozdult más, csak a tűz lángjai és a kígyó, amely Voldemort feje mögött tekergett csillogó ketrecében.

Harry érezte talárja alatt a pálcát, de meg se kísérelte előhúzni. Tisztában volt vele, hogy egyfelől a kígyó mágikus védelme túl erős, másfelől ha csak megpróbálna pálcát szegezni Naginire, máris ötven átok suhanna felé. Továbbra is csak nézték egymást ellenfelével, és Voldemort most kissé oldalra billentette a fejét, úgy figyelte az előtte álló fiút. Ajaktalan szája halott mosolyra görbült.

– Harry Potter – szólt a tűz pattogásánál alig hangosabban. – A kis túlélő.

A halálfalók nem mozdultak. Vártak; minden és mindenki várt. Hagrid vergődött, Bellatrix zihált, és Harry valamiért Ginnyre gondolt, sugárzó szépségére, puha szájára, ahogy az övéhez ért...

Voldemort már felemelte a pálcáját. Fejét még mindig enyhén oldalra billentve tartotta, akár egy kíváncsi gyerek, aki tűnődik, vajon mi lesz, ha folytatja kísérletét. Harry belenézett a vörös szempárba, és azt kívánta, következzen be gyorsan, amíg még áll a lábán, amíg uralkodni tud magán, amíg még titkolni tudja félelmét...

Látta, hogy mozog a száj, azután zöld fény villant, és minden elsötétült.

Harmincötödik fejezet

King’s Cross

Arcra borulva feküdt, és hallgatta a csöndet. Teljesen egyedül volt. Senki nem nézte. Nem volt ott senki más. Abban sem volt biztos, hogy ő maga ott van.

Hosszú idő elteltével, vagy talán ugyanabban a pillanatban, rádöbbent, hogy neki magának léteznie kell, többnek kell lennie testetlen gondolatnál, hiszen fekszik – érezhetően fekszik valamin. Képes tehát a tapintásra, és az, amin fekszik, szintén létező valami.

Alighogy eljutott eddig a következtetésig, mindjárt azt is konstatálta, hogy meztelen. Mivel tudta, hogy egyedül van, ez nem zavarta, épp csak különösnek találta. Arra gondolt, ha képes a tapintásra, akkor talán lát is. Megállapította, hogy van szeme, ugyanis ki tudta nyitni.

Világos köd vette körül, de olyasféle, amilyet még sosem látott. A párafelhő nem eltakarta a környező dolgokat, hanem maga volt a még kialakulatlan, formáját kereső környezet. Amin feküdt, színtelen, se hideg, se meleg valami volt: nem több lapos, üres felületnél, ami létezik és amin lenni lehet.

Felült. A teste sértetlennek tűnt. Megtapogatta az arcát. Nem volt rajta szemüveg.

Ekkor zaj érkezett a fülébe a környező alaktalan semmin át: egy kapálózó, küszködő valami halk, puha dobogása – szánalmat ébresztő, egyszersmind illetlen, taszító zaj. Harry a hallatán úgy érezte, akaratlanul valami alattomban zajló, szégyenteljes dolog fültanújává vált.

Hirtelen azt kívánta, bár ne volna meztelen.

Alighogy a gondolat megfogalmazódott benne, egy talár bukkant fel karnyújtásnyira tőle. Érte nyúlt, felöltötte: a ruha puha, tiszta és meleg volt. Bámulatos, hogy csak kívánnia kellett, és máris ott volt...

Felállt, és körülnézett. Holmi irdatlan Szükség Szobájába került volna? Minél tovább nézelődött, annál több dolgot látott. A magasban hatalmas, boltozatos, napsütötte üvegtető csillogott. Egy palota lehet? Köröskörül néma csend volt, csak a ködben rejtőző valami különös dobogása és nyöszörgése hallatszott...

Harry lassan körbefordult: a környezet mintha a tekintete parancsára alkotta volna meg magát. Tágas, jól belátható tér vette körül, egy tiszta és világos, a nagyteremnél sokkal terjedelmesebb csarnok, afölé borult az üvegboltozat. A csarnok üresen tátongott, rajta kívül nem volt benne senki, csak...

Harry visszahőkölt. Már látta, mi kelti a zajt: alakra didergő, ruhátlan kisgyermek, összehúzott teste érdes, eleven hús, mintha megnyúzták volna, levegő után kapkodva fekszik a szék alatt, ahova berakták, hogy megszabaduljanak tőle, hogy ne is lássa senki.

Harry félt tőle. Kicsi, gyenge és elgyötört volt a lény, mégis borzalommal töltötte el őt. Ennek ellenére elindult felé, lassan, araszolva, készen arra, hogy ha kell, nyomban visszahúzódjon. Karnyújtásnyira megközelítette, de rá kellett döbbennie, hogy nem bírja megérinteni. Gyávának érezte magát. Itt van egy segítségre, vigaszra szoruló lény, és ő képtelen legyőzni irtózását.

– Nem segíthetsz rajta.

Harry hátraperdült. Albus Dumbledore közeledett felé – könnyű léptekkel, délcegen, lebbenő éjkék talárban.

– Harry! – Dumbledore kitárta karját. Mindkét keze fehér volt, egészséges, ép. – Te csodálatos ifjú, te bátor, bátor ember. Gyere, sétálj velem!

Harry szólni sem tudott a megrökönyödéstől, de engedelmesen követte Dumbledore-t, aki a megnyúzott, nyöszörgő gyerektől eltávolodva odavezette őt két székhez, amelyek nem sokkal odébb az üvegboltozaton át aláhulló fényben álltak, de amelyeket Harry addig valamiért nem vett észre. Dumbledore leült az egyikre, Harry, a néhai igazgató arcát kémlelve, a másikra zuttyant le. Hosszú, ezüstös haj és szakáll, ragyogó kék szempár a félhold alakú szemüveg mögött, görbe orr – azt a Dumbledore-t látta maga előtt, akit egykor ismert, de hát...

– De hát ön meghalt – szólt Harry.

– Úgy van – hagyta helyben Dumbledore.

– Akkor hát... én is meghaltam?

Dumbledore szája még szélesebb mosolyra húzódott.

– Hát igen... Az itt a kérdés, nemde? Mindent egybevéve, kedves fiam, úgy hiszem, nem.

Nézték egymást, az öregember kitartóan mosolygott.

– Nem? – kérdezte Harry.

– Nem – felelte Dumbledore.

– De hát... – Harry önkéntelenül villám alakú sebhelyéhez emelte a kezét. Nem tudta kitapintani. – De hát meg kellett volna halnom – nem védekeztem! Hagyni akartam, hogy megöljön!

– És azt hiszem – vonta fel a szemöldökét Dumbledore –, ennek köszönhetünk mindent.

Dumbledore-ból úgy sugárzott a boldogság, mint a fény, mint a tűz: Harry sosem látta még ilyen tökéletesen, maradéktalanul elégedettnek ezt az embert.

– Kérem, magyarázza meg – mondta.

– De hiszen magadtól is tudod. – Dumbledore összetámasztotta ujjai hegyét.

– Hagytam, hogy megöljön, nem?

– Hagytad – bólintott Dumbledore. – Folytasd!

– Így hát a lelkének az a része, ami bennem volt...

Dumbledore még lelkesebben bólintott, biztatva Harryt, hogy folytassa.

– ...eltűnt?

– Úgy van! Igen, elpusztította! A lelked immár ép, és csak a tiéd, Harry.

– De hát akkor...

Harry hátrapillantott a szék alatt reszkető kicsiny, megkínzott teremtményre.

– Az micsoda, professzor úr?

– Valami, amin senki sem segíthet – felelte Dumbledore.

– De ha Voldemort a gyilkos átkot használta – futott neki újból Harry –, és most senki nem halt meg helyettem, akkor hogy lehetek életben?

– Erre, azt hiszem, magadtól is rájössz. Emlékezz! Idézd fel, mit művelt esztelenségében, mohóságában, kegyetlenségében.

Harry elgondolkodott, s közben tekintete körbevándorolt a csarnokban. Palotának igencsak furcsa volt a hely a rövid sorokba rendezett székekkel, az itt-ott felbukkanó kis korlátokkal – és még mindig nem volt ott más teremtett lélek, csak ő és Dumbledore meg a nyomorúságos lény a szék alatt. És a válasz egyszer csak ott volt a nyelvén.

– Felhasználta a véremet – mondta Harry.

– Pontosan! – vágta rá lelkesen Dumbledore. – Felhasználta a véredet, azzal alkotott magának élő testet! Ott van a véred az ereiben, Harry, ott van mindkettőtökben a védelem, amit Lilytől kaptál! Voldemort a saját életével köt az élethez téged!

– Amíg él... addig én is élek? De hát azt hittem... azt hittem, épp fordítva van! Azt hittem, meg kell halnunk, mindkettőnknek! Vagy a kettő ugyanaz?

A szenvedő kis lény nyöszörgése és dobogása kizökkentette gondolatmenetéből, megint hátranézett rá.

– Biztos, hogy nem tehetünk érte semmit?

– Számára nincs segítség.

– Akkor kérem... magyarázza tovább.

Dumbledore elmosolyodott.

– Te voltál a hetedik horcrux, Harry, az egyetlen olyan horcruxa, amit nem szándékosan készített. A lelke annyira ingataggá vált már, hogy elszakadt, mikor elkövette a rettenetes tettek sorát: megölte a szüleidet és kísérletet tett egy gyermek meggyilkolására. Az, amennyi megmaradt belőle aznap este, még kevesebb volt, mint hitte. Nemcsak a testét hagyta ott a házban, hanem lényének egy részét is, azt a részt, amelyik beléd, a túlélővé vált áldozatba épült be.

– És a tudása ezután is szánalmasan hiányos maradt, Harry! Amit Voldemort nem becsül, azt megérteni sem hajlandó. A házimanókról, a gyermekmesékről, a szeretetről, a hűségről és az ártatlanságról nem tud semmit. Semmit! Hogy mindezek az övét meghaladó erőt hordoznak, mindenfajta mágiát elsöprő hatalommal bírnak – ez olyan igazság, amit ő máig sem fogott fel.

– Abban a hitben használta a véredet, hogy az erősebbé teszi majd őt. Beépített a testébe egy parányi részt abból a bűbájból, amellyel édesanyád itatott át téged, amikor meghalt érted. Voldemort teste múlhatatlanná teszi Lily áldozatát, és amíg él az a bűbáj, addig te is élsz, és él Voldemort utolsó reménye.

Dumbledore rámosolygott Harryre, aki ismét döbbenten meredt rá.

– És ön tudta ezt? Mindvégig tudta?

– Feltételeztem. De a feltételezéseim rendszerint helytállóak – felelte vidáman Dumbledore, s ezután hosszú ideig szótlanul ültek, miközben a nyomorult kis lény nyöszörgött és reszketett a hátuk mögött.

– Van más is – szólt végül Harry. – Vannak más kérdések is. Miért törte el a pálcám az ő kölcsön kapott pálcáját?

– Erre nem tudok teljes bizonyossággal felelni.

– Akkor csak mondja el, mit feltételez – kérte Harry, mire Dumbledore felnevetett.

– Egyvalamivel mindenképp tisztában kell lenned, Harry: te meg Voldemort a mágia mindeddig ismeretlen, felderítetlen területeire hatoltatok. A dologra, ami feltételezésem szerint történt, nincs precedens, és aligha akad olyan pálcakészítő, aki megjósolhatta vagy megmagyarázhatta volna Voldemortnak.

– Mint most már tudod, Voldemort, mikor újból emberi testet öltött, akaratlanul megerősítette a kettőtöket összefűző köteléket. Lelkének egy része akkor már benned élt, s ő emellett még, hogy az erejét fokozza, felhasználta a véred, s így részessé tette magát édesanyád áldozatából. Ha felfogta volna, pontosan mit jelent s milyen rémisztő erővel bír az az áldozat, akkor talán nem mert volna a véredhez nyúlni... másfelől, ha képes lenne az efféle belátásra, nem is volna igazán Voldemort, és talán sose adta volna gyilkolásra a fejét.

– Miután a jóvoltából létrejött ez a dupla kötelék, mely emberemlékezet óta a legszorosabb sorsösszefonódás két varázsló között, Voldemort rád támadt egy olyan pálcával, ami magjában rokona volt a tiednek. Ekkor, mint tudjuk, igen különös dolog történt. A magok sajátos módon reakcióba léptek, amire Voldemort, nem sejtve, hogy a pálcáitok ikertestvérek, nem számított.

– Azon az estén ő jobban félt, mint te, Harry. Te tudomásul vetted a halál fenyegetését, sőt megbékéltél vele, s ez olyasmi, amire Voldemort sosem volt képes. A bátorságod győzelemre segített, a pálcád legyűrte az övét. S eközben történt a két pálca között valami, amiben gazdáik kapcsolatának a sajátosságai tükröződtek.

– Úgy hiszem, a pálcád azon az estén átvett valamennyit Voldemort pálcájának tulajdonságaiból és erejéből, másként fogalmazva: elraktározott egy keveset magából Voldemortból. Így aztán, mikor Voldemort üldözőbe vett, a pálcád felismerte őt, az embert, aki egyszerre rokon és halálos ellenség, és a saját mágiáját fordította ellene, olyan varázst, amelyhez foghatót Lucius pálcája sosem produkált. A pálcádban ott és akkor egyesült a te hihetetlen bátorságod és Voldemort halálos mágiájának ereje: ugyan mennyi esélye volt ez ellen Lucius Malfoy szánalmas vesszejének?

– De ha a pálcám ilyen erős volt, akkor hogy tudta Hermione eltörni? – kérdezte Harry.

– Kedves fiam, a pálcád rendkívüli tulajdonságai egyedül azzal a Voldemorttal szemben érvényesültek, aki kontár módjára manipulálni próbálta a mágia legszigorúbb törvényeit. Vele szemben valóban borzalmas erővel bírt a pálcád, de egyébként olyan volt, mint a többi... azzal együtt, hogy nyilván kiváló pálca volt – fejezte be jóindulatúan Dumbledore.

Harry elgondolkodott, s nem szólalt meg egy hosszú percig – vagy talán csak pár röpke pillanatig. Ezen a helyen valahogy másként működött az idő.

– Az ön pálcájával ölt meg engem.

– Az én pálcámmal nem sikerült megölnie téged – helyesbített Dumbledore. – Meglehetős bizonyossággal kijelenthetjük, hogy nem haltál meg... Ez persze mit sem változtat azon – folytatta gyorsan, mintha attól félne, hogy tapintatlan volt –, hogy borzalmas kínokat állhattál ki.

– Most viszont nagyon jól vagyok – mondta tiszta, ép kezére pillantva Harry. – Egyébként hol vagyunk?

– Én is éppen ezt akartam kérdezni tőled. – Dumbledore körülnézett. – Véleményed szerint hol vagyunk?

Amint elhangzott a kérdés, Harry rádöbbent, hogy kész válasz van a fejében.

– Úgy fest a hely – felelte tűnődve –, mint a King’s Cross pályaudvar. Csak sokkal tisztább, meg üres, és vonatokat se látok.

– A King’s Cross pályaudvar! – Dumbledore zabolátlan kacagásban tört ki. – Ki hitte volna!

– Miért, ön szerint hol vagyunk? – kérdezte kissé sértődötten Harry.

– Halvány sejtelmem sincs, kedves fiam! Ez, ahogy bizonyos körökben mondani szokás, a te bulid.

A választól Harry nem lett okosabb. Bosszantotta Dumbledore rejtélyeskedése, s ezt kifejezésre is juttatta egy mérges pillantással. Aztán eszébe jutott egy kérdés, amit sokkal fontosabbnak érzett tartózkodási helyük problémájánál.

– A Halál ereklyéi – szólt, és elégtétellel nyugtázta, hogy szavai lehervasztották Dumbledore mosolyát.

– Hát igen – hümmögött a professzor. Még némi nyugtalanság is rezdült az arcán.

– Hallgatom.

Mióta ismerték egymást, most először fordult elő, hogy Harry nem öregembernek látta Dumbledore-t: egy másodpercig olyan volt az arca, akár egy csibészségen kapott kisfiúé.

– Meg tudsz bocsátani nekem, Harry? Meg tudod bocsátani, hogy nem bíztam benned? Hogy nem mondtam el? Tudod, attól féltem, te is beleesel abba a hibába, amibe én. Rettegtem tőle, hogy megismétled az én kudarcomat. A bocsánatodat kérem, Harry. Már tudom, hogy jobb ember vagy, mint én.

– Miről beszél? – Harryt megriasztotta ez a hangnem s a Dumbledore szemében megcsillanó könnyek.

– Hát az ereklyékről, az ereklyékről – dörmögte Dumbledore. – Egy kétségbeesett ember álmáról!

– De hát az ereklyék léteznek!

– Igen, léteznek, és veszélyesek, mert csábítják az ostobákat – mondta Dumbledore. – Én is ilyen ostoba voltam. De hát ezt te is jól tudod. Nincsenek már titkaim előtted. Tudod jól.

– Mit tudok?

Dumbledore egész testével Harry felé fordult. Ragyogó kék szeme még mindig könnyes volt.

– A Halál urának lenni, Harry, a Halál urának lenni! Semmivel sem voltam különb Voldemortnál!

– Dehogynem volt különb! – tiltakozott Harry. – Miért mond ilyet? Ön csak akkor ölt, ha kényszerítették rá!

– Igen, ez igaz... – motyogta Dumbledore, s olyan volt, mint egy gyerek, aki dicséretre, megerősítésre vágyik. – De én is le akartam győzni a halált, Harry.

– De nem úgy, ahogy ő... – vágta rá Harry. Milyen furcsa, hogy miután annyiszor tett szemrehányást magában Dumbledore-nak, most itt ül vele ebben a csarnokban, és önmagától próbálja megvédeni. – ...ereklyékkel akarta legyőzni, nem horcruxokkal.

– Ereklyékkel... – dünnyögte Dumbledore –, nem horcruxokkal... Így igaz.

Hallgattak. A szenvedő kis lény nyöszörgött, de Harry már nem fordult hátra.

– Grindelwald is az ereklyéket kereste? – kérdezte.

Dumbledore egy pillanatra behunyta a szemét, és bólintott.

– Ez alapozta meg a barátságunkat – mondta csendesen. – Két okos és önhitt fiú, akinek ugyanaz a rögeszméje. Nyilván kitaláltad, hogy eredetileg Ignotus Perevell sírja miatt jött el Godric’s Hollowba. Meg akarta vizsgálni a falut, ahol a harmadik testvér meghalt.

– Tehát igaz? – kerekedett el Harry szeme. – Az egész? A Peverell fivérek...

– Ők a három testvér a meséből – bólintott Dumbledore. – Igen. Aztán hogy tényleg egy elhagyott ösvényen találkoztak-e a Halállal... Úgy vélem, valószínűbb, hogy a Peverell testvérek pusztán csak tehetséges és igen veszélyes varázslók voltak, akiknek sikerült megalkotniuk azt a három rendkívüli, mágikus tárgyat. Az efféle holmik gyakran válnak legendák ihletőivé, s úgy sejtem, ilyen módon lettek belőlük a Halál ereklyéi.

– A Köpeny, mint már tudod, évszázadokon át apáról fiúra, anyáról leányra szállt, mígnem megörökölte Ignotus utolsó élő leszármazottja, aki Ignotushoz hasonlóan Godric’s Hollowban született.

Dumbledore rámosolygott Harryre.

– Én?

– Te. Tudom, kitaláltad, miért volt nálam a köpeny aznap este, mikor a szüleid meghaltak. James csupán néhány nappal azelőtt mutatta meg nekem. Hány büntetlenül maradt iskolai csínyére szolgált magyarázattal az a köpeny! Alig mertem hinni a szememnek. Akkor már rég nem álmodoztam róla, hogy megszerzem mindhárom ereklyét, de túl nagy volt a kísértés: kölcsönkértem, hogy megvizsgálhassam... Páratlan darab volt, ősrégi, mégis minden szempontból tökéletes... Aztán apád meghalt, nekem meg végre valahára két ereklye volt a birtokomban!

Dumbledore hangja mardosó keserűséggel volt tele.

– A köpeny nem segített volna a szüleimen – mondta gyorsan Harry. – Voldemort tudta, hol keresse őket. Az átoktól nem véd meg a köpeny.

– Ez igaz – sóhajtott Dumbledore. – Ez igaz.

Harry várt, de mivel Dumbledore nem folytatta magától, megpróbálta továbblendíteni.

– Szóval akkor már nem kereste az ereklyéket, amikor a köpennyel találkozott?

– Már rég nem – felelte csüggedten Dumbledore. Úgy tűnt, erőt kell vennie magán, hogy Harry szemébe tudjon nézni. – Tudod, mi történt. Jól tudod. Nem vethetsz meg jobban érte, mint amennyire magamat megvetem.

– Én nem vetem meg önt...

– Rosszul teszed – mondta Dumbledore, s mélyet sóhajtott. – Ismered a húgom betegségének a titkát, tudod, mit tettek vele azok a muglik, és tudod, mi lett belőle. Apám bosszút állt, megfizetett érte, az Azkabanban halt meg. Anyám arra áldozta az életét, hogy Arianát ápolja. – És én nehezteltem ezért.

Keményen koppantak Dumbledore szavai. A professzor Harry feje fölött a távolba meredt.

– Tehetséges voltam, okos voltam. Menekülni akartam otthonról. Sikerre, dicsőségre vágytam.

– Ne érts félre – folytatta, s a fájdalom ismét ősöreggé tette arcát. – Szerettem őket. Szerettem a szüleimet, az öcsémet, a húgomat, de önző voltam; hogy mennyire, azt te, akinél kevés önzetlenebb embert ismerek, el sem képzelheted.

– Mikor anyám meghalt, és a nyakamba szakadt a felelősség a sérült húgomért és a hóbortos öcsémért, dühösen és elkeseredetten tértem vissza a faluba. Úgy éreztem, csapdába zártak, megbénítottak. És akkor jött ő...

Dumbledore újra Harry szemébe nézett.

– Grindelwald. El sem képzelheted, Harry, mennyire magukkal ragadtak, fellelkesítettek az eszméi. Mi, varázslók átvesszük a hatalmat, alattvalóinkká tesszük a muglikat, és Grindelwald meg én leszünk a forradalom dicsőséges ifjú vezérei.

– Voltak ugyan aggályaim, de sikerült üres szavakkal elaltatnom a lelkiismeretemet. Minden, amit teszünk, a nagyobb jót szolgálja majd, és ha bántunk is keveseket, százszoros a haszon, amit a varázslóknak szerzünk. Hogy legbelül, a szívem mélyén, tudtam-e, miféle ember valójában Gellert Grindelwald? Azt hiszem, tudtam, de inkább a vakságot választottam. Mert ha a terveink gyümölcse beérik, valóra vált volna minden álmom.

– És minden elmeszüleményünk központjában a Halál ereklyéi álltak! Rabul ejtették őt az ereklyék, rabul ejtettek mindkettőnket! A legyőzhetetlen pálca, a fegyver, amely hatalomra segít minket! A Feltámadás Köve... számára a kő, bár úgy tettem, mintha ezt nem tudnám, inferusok seregét jelentette! Számomra, megvallom, a szüleim visszatértét és a megszabadulást a család főként rám háruló terheitől.

– És a köpeny... a köpenyről valamiért kevés szó esett köztünk, Harry. Mindketten láthatatlanná tudtunk válni, ahhoz nem kellett nekünk a köpeny, annak igazi csodája abban áll, hogy a gazdáján kívül másoknak is védelmet tud nyújtani. Úgy gondoltam, ha megtaláljuk, hasznát veszem majd Ariana elrejtéséhez – de elsősorban azért érdekelt minket a köpeny, mert azzal együtt teljes a háromság: a legenda ugyanis úgy szól, hogy aki mindhárom tárgyat birtokolja, az a Halál ura, vagyis, a mi értelmezésünkben, legyőzhetetlen lesz.

– Grindelwald és Dumbledore, a Halál legyőzhetetlen urai! Két hónapon át a fantazmagóriák, kegyetlen álmok bűvkörében éltem, hátat fordítva családom két megmaradt tagjának.

– És a végén... tudod, mi történt. A valóság utolért az én faragatlan, műveletlen és nálam százszor különb öcsém képében. Nem akartam meghallani az igazságot, amit az arcomba vágott. Nem akartam megérteni, hogy az érzékeny, labilis idegzetű húgomat nem cipelhetem el ereklyéket keresni.

– A veszekedésből viaskodás lett. Grindelwald elvesztette az önuralmát. Rémisztő erővel kitört belőle az, amiről nem voltam hajlandó tudomást venni, pedig éreztem, hogy benne szunnyad. És Ariana... akit anyám annyi éven át féltő gonddal óvott... holtan feküdt a padlón.

Dumbledore-nak elakadt a lélegzete, aztán feltört belőle a zokogás. Harry kinyújtotta felé a kezét, s megkönnyebbüléssel konstatálta, hogy meg tudja érinteni őt; vigasztalóan megszorította a karját, és Dumbledore lassan lecsillapodott.

– Grindelwald elmenekült, amit rajtam kívül bárki előre megjósolt volna. Megszökött, és vitte magával a hatalom megszerzésének terveit, a muglik kínzására kiagyalt ötleteket meg az álmokat a Halál ereklyéiről – az álmokat, amelyeket együtt szőttem vele. Ő eltűnt, nekem pedig nem maradt más, mint hogy eltemessem a húgomat és megfizessem szégyenem árát, megtanuljak együtt élni a bűntudattal és a gyász szörnyű fájdalmával.

– Múltak az évek, és jöttek a hírek róla. Azt beszélték, szerzett magának egy irtózatos erejű pálcát. Eközben nekem felajánlották a mágiaügyi miniszter posztját. Nem egyszer, sokszor. Persze nem fogadtam el. Megtanultam, hogy az én kezembe nem való hatalom.

– De hát ön sokkal, de sokkal jobb miniszter lett volna, mint Caramel vagy Scrimgeour! – bizonygatta Harry.

– Úgy gondolod? – kérdezte nehéz sóhajjal Dumbledore. – Én nem vagyok biztos benne. Fiatalemberként kiderült rólam, hogy a hatalom a gyengém, az az egyetlen nagy kísértés számomra. Furcsa dolog ez, Harry, de talán azoknak való leginkább a hatalom, akik nem vágynak rá. Azoknak, akiket, mint téged is, a sors állít az élre, akik szükségből öltik fel a palástot s aztán maguk is meglepődnek rajta, mennyire jól illik a vállukra.

– Jobb volt nekem a Roxfortban. Jó tanár voltam, azt hiszem...

– Ön volt a legjobb...

– Kedves, hogy ezt mondod. Ám amíg én ifjú varázslók oktatásával foglalatoskodtam, Grindelwald sereget toborzott. Azt mondják, félt tőlem, s talán így is volt, de azt hiszem, kettőnk közül én voltam az, aki jobban rettegett.

– Nem a haláltól féltem – felelte Harry kérdő tekintetére Dumbledore. – Nem attól, amit a varázsereje művelhet velem. Tudtam, hogy egyforma erősek vagyunk, én talán egy árnyalattal még ügyesebb is vagyok. Az igazságtól féltem. Sosem derült ki ugyanis, hogy annak az utolsó, rettenetes viaskodásnak a során ki lőtte ki azt a bizonyos átkot, ami megölte a húgomat. Nevezz gyávának, Harry, és nem leszel igazságtalan. Mindennél jobban rettegtem attól, hogy kiderül: nemcsak az önteltségemmel, az ostobaságommal okoztam Ariana halálát, de tőlem származott még a csapás is, ami kioltotta az életét.

– Azt hiszem, Grindelwald tudta, hogy mitől félek. Sokáig halogattam a találkozást vele, de végül már gyalázat lett volna tovább vonakodnom. Sorban haltak meg az emberek, Grindelwald feltartóztathatatlannak látszott, fel kellett hát lépnem ellene.

– Tudod, mi történt ezután. Megnyertem a párbajt. Elnyertem a pálcát.

Hallgatás következett. Harry nem kérdezte, végül megtudta-e Dumbledore, kinek az átka ölte meg Arianát. Nem akarta hallani, és még kevésbé akarta rákényszeríteni Dumbledore-t, hogy megmondja neki. Ám végre tudta, mit mutatna Dumbledore-nak Edevis tükre, s hogy miért volt olyan megértő a professzor, mikor látta, hogy őt, Harryt lenyűgözi a tükör.

Hosszú ideig némán üldögéltek. Harryt már nem zavarta a megkínzott kis lény nyöszörgése. Végül ő szólalt meg ismét:

– Grindelwald meg akarta akadályozni, hogy Voldemort felkutassa a pálcát. Hazudott, azt mondta, sosem volt a birtokában.

Dumbledore bólintott, az ölébe bámult, horgas orrán még mindig csillogott egy könnycsepp.

– Azt mondják, utolsó éveiben, a nurmengardi cella magányában megbánást tanúsított. Remélem, valóban így volt. Remélem, felfogta tettei borzalmas, szégyenteljes voltát. Talán ez indította arra, hogy hazudjon Voldemortnak... hogy egy lépéssel se segítse közelebb az ereklyéhez...

– És igyekezzen megakadályozni, hogy Voldemort kifossza az ön sírját – tette hozzá Harry, és Dumbledore megtörölte a szemét.

Rövid hallgatás után megint Harry szólalt meg:

– Ön használni próbálta a Feltámadás Kövét.

Dumbledore bólintott.

– Amikor, annyi év után, a Gomoldok elhagyott házában rátaláltam arra az ereklyére, amelyre legjobban áhítoztam – bár ifjú koromban egészen más okból vágytam rá –, elvesztettem a fejem, Harry. Megfeledkeztem róla, hogy a kő immár horcrux, hogy a gyűrűn bizonyára átok ül. A kezembe vettem, az ujjamra húztam, és egy másodpercig azt képzeltem, látni fogom Arianát meg anyámat és apámat, és megmondhatom nekik, mennyire bánom, amit tettem...

– Kötöznivaló bolond voltam, Harry. Évtizedek alatt sem tanultam semmit. Újra meg újra megmutatkozott, hogy méltatlan vagyok a Halál ereklyéinek egyesítésére. Ez volt a végső bizonyíték rá.

– Miért? – értetlenkedett Harry. – Természetes dolog, hogy újra látni akarta őket. Mi rossz van abban?

– Millióból egy olyan ember van, Harry, aki méltó az ereklyék egyesítésére. A három közül csak egy, a legbaljóslatúbb volt nekem való. Arra alkalmas voltam, hogy birtokoljam a Pálcák Urát, ne hencegjek és ne gyilkoljak vele. A pálcát megszelídíthettem és használhattam, mert nem önös érdekből szereztem meg, hanem hogy megmentsek tőle másokat.

– A köpenyt ellenben a hiú kíváncsiság adta a kezembe, így nekem sose működött olyan jól, mint neked, az igazi gazdájának. A kővel pedig csak visszarángattam volna a megbékülteket, nem úgy, mint te, aki az önfeláldozásod szolgálatába állítottad. Te vagy az ereklyék méltó birtokosa.

Dumbledore megveregette Harry kezét, ő pedig felpillantott az öregember arcára, és akarva-akaratlanul elmosolyodott – hogy is haragudhatna még Dumbledorera?

– Miért nehezítette meg annyira a dolgomat?

Dumbledore mosolya megremegett.

– Bevallom, abban reménykedtem, hogy Granger kisasszony visszafog téged. Tartottam tőle, hogy a forró fejed legyőzi a jó szívedet. Féltem, hogyha megtudod a teljes igazságot a három csábító tárgyról, úgy jársz, mint én: rosszkor és helytelen szándékkal szerzed meg az ereklyéket. Azt akartam, hogy amikor a birtokodba kerülnek, ne jelentsenek már veszélyt. Te vagy a Halál valódi ura, mert csak az uralkodik a Halál fölött, aki nem akar megszökni a Halál elől. Elfogadja, hogy meg kell halnia, és tudja, hogy a halál fenyegetése messze nem a legszörnyűbb dolog itt, az élők világában.

– És Voldemort nem tudott az ereklyékről?

– Valószínű, hogy nem. A Feltámadás Kövét nem ismerte fel, pedig az övé volt, horcruxszá változtatta. De ha tudott volna is az ereklyékről, akkor sem hiszem, hogy az elsőn kívül bármelyik is érdekelte volna. A köpenyről úgy hinné, nincs rá szüksége, ami pedig a követ illeti... kit akarna ő visszahívni a halálból? Voldemort fél a holtaktól. Nincs benne szeretet.

– De arra számított, hogy a pálcát meg akarja majd szerezni?

– Ebben biztos voltam, mióta csak a pálcád legyőzte az övét a Little Hangletoni temetőben. Voldemort először megijedt: attól élt, a varázshatalmad kerekedett az övé fölé. Azonban miután elrabolta Ollivandert, tudomást szerzett az ikermagokról, s úgy gondolta, ez mindent megmagyaráz. Csakhogy a kölcsönkért pálca sem bizonyult hatásosabbnak a tiéd ellen! Így aztán Voldemort, ahelyett, hogy feltette volna magának a kérdést, vajon mely tulajdonságodnak köszönheti kivételes erejét a pálcád, vajon mi az, ami benned megvan, de belőle hiányzik – ehelyett kutatni kezdett a fegyver után, amelyről azt hallotta, hogy legyőz minden másikat. A Pálcák Ura ugyanolyan rögeszméjévé vált, mint a te elpusztításod. Meggyőződése lett, hogy a Pálcák Ura kiküszöböli az utolsó problémáját, és valóban legyőzhetetlenné teszi. Szerencsétlen Perselus...

– Ha Pitont jelölte ki arra, hogy megölje önt, akkor a Pálcák Urát is neki szánta, nem?

– Elismerem, igen – bólintott Dumbledore –, de ezen a ponton hiba csúszott a számításba.

– Hát igen – hagyta rá Harry. – Ez rosszul sült el.

A lény a hátuk mögött vergődött és vinnyogott. Harry és Dumbledore most nagyon sokáig ültek szótlanul, s a hosszú percek alatt lassan és puhán, akár a csendesen hulló hó, megtelepedett Harry fejében annak tudata, hogy mi vár most rá.

– Vissza kell mennem, igaz?

– A tied a döntés.

– Van választásom?

– Hogyne volna. – Dumbledore mosolygott. – Magad mondtad, hogy a King’s Crosson vagyunk. Ha úgy határozol, hogy nem mész vissza, nyilván megteheted, hogy... például... felszállsz egy vonatra.

– És az hova vinne?

– Tovább – felelte egyszerűen Dumbledore.

Csend.

– Voldemort kezében van a Pálcák Ura.

– Így igaz. Voldemort kezében van a Pálcák Ura.

– De ön azt szeretné, ha visszamennék?

– Úgy gondolom – felelte Dumbledore –, ha most visszamész, esélyed van rá, hogy végezz Voldemorttal. Nem biztos, hogy sikerül, de annyit mondhatok: neked kevésbé kell félned attól, hogy visszakerülsz ide, mint neki.

Harry ismét rápillantott a távoli szék alatt remegő, fulladozó, nyúzott testű lényre.

– Ne szánd a holtakat, Harry. Az élőket sajnáld, s legfőképpen azokat, akik szeretet nélkül élnek. Ha visszamész, tehetsz róla, hogy kevesebb lélek nyomorodjon meg, kevesebb család szakadjon szét. Ha úgy érzed, ez megéri a fáradságot, akkor most egy időre búcsút veszünk egymástól.

Harry mélyet sóhajtott, és bólintott. Nem volt olyan nehéz elszánnia magát, mint mikor a kastélyból indult a Tiltott Rengetegbe, de mégis... itt meleg van, világosság és béke, s ahova készül, ott fájdalom vár rá, és kínzó félelem az újabb veszteségektől. Felállt; Dumbledore is úgy tett, s egy hosszú pillanatig egymás arcába néztek.

– Még egyet mondjon meg, kérem – szólt Harry. – Ez itt most valóságos dolog? Vagy az egész csak a fejemben történik?

Dumbledore rámosolygott. A hangja erősen, tisztán zengett Harry fülében, bár alakját már elfátyolozta a leszálló fényes köd.

– Hát persze, hogy mindez a fejedben történik, Harry, de attól még miért ne volna valóságos?

Harminchatodik fejezet

Hiba a tervben

Megint a földön hasalt. Orra megtelt az erdő illatával, arca alatt érezte a kemény, hideg földet, halántékát szúrta az eséstől félrecsúszott szemüveg csuklópántja. Minden porcikája fájt, s azon a helyen, ahol a gyilkos átok érte, mintha vaskesztyűs ököl bokszolt volna a testébe. Meg se próbált mozogni, úgy maradt, ahogy volt, kicsavarodott karral, nyitott szájjal.

Ha arra számított, hogy a halálfalók örömujjongásban törnek ki eleste láttán, hát tévedett: csak sietős lépteket és fojtott, suttogó hangokat hallott.

– Nagyúr... nagyúr...

A hangban, mely Bellatrixé volt, szerelmes áhítat csengett. Harry nem merte kinyitni a szemét, a többi érzékét hívta segítségül hozzá, hogy felmérje helyzetét. A pálcája még ott volt a talárja alatt, fektében érezte, hogy a mellének nyomódik, a puha valami a gyomra tájékán pedig csak a láthatatlanná tévő köpeny lehetett.

– Nagyúr...

– Elég – hallatszott Voldemort hangja.

További lépések; több ember is eltávolodott ugyanarról a helyről. Harry nem bírta tovább, egy milliméterre kinyitotta a szemét, hogy lássa, mi történik és miért.

Voldemort mintha épp feltápászkodott volna. Halálfalók rebbentek el mellőle s tértek vissza társaik közé. Egyedül a térdeplő Bellatrix maradt Voldemort mellett.

Harry becsukta a szemét, és elgondolkodott a látottakon. A halálfalók odagyűltek Voldemort köré, aki a jelek szerint a földre került. Valaminek történnie kellett, amikor célba ért a gyilkos átok. Voldemort is összeesett volna? Alighanem. Mindketten elvesztették az eszméletüket egy pillanatra, és most mindketten magukhoz tértek...

– Nagyúr, engedd meg, hogy...

– Nincs szükségem segítségre – mondta ridegen Voldemort, s Harry úgy képzelte, hogy Bellatrix erre visszahúzza ajánlkozó kezét. – A kölyök... ő meghalt?

A tisztáson néma csend volt. Harry nem hallotta, hogy bárki is elindulna felé, magán érezte viszont a sok-sok pillantást – egyesült sugaruk mintha a földnek nyomta volna testét –, s rettegett, hogy elárulja egy megrezzenő ujj, egy szempillarebbenés.

– Menj! – mondta Voldemort. Dörrenés és rövid, fájdalmas sikoly hangzott fel. – Vizsgáld meg! Halljam, meghalt-e.

Harry nem tudta, kit küldtek hozzá. Csak feküdt árulkodóan kalapáló szívvel, várta, hogy megvizsgálják, s bár ez sovány vigasz volt, megállapította magában, hogy Voldemort nem mer odamenni hozzá: tart tőle, hogy a dolog nem úgy sült el, ahogyan szerette volna...

Egy kéz, egy, a vártnál puhább tenyér megérintette az arcát, felhúzta az egyik szemhéját, az inge alá nyúlt, s a mellkasára tapadt. Egy nő szapora lélegzését hallotta, egy hajtincs csiklandozta az arcát. Tudta, hogy a nő érzi az élet dobogását a bordái alatt.

– Draco él? A kastélyban van?

Alig hallotta a suttogást, pedig a száj néhány centiméterre volt csak a fülétől. A nő olyan közel hajolt hozzá, hogy hosszú haja eltakarta az arcát a figyelő szemek elől.

– Igen – susogta Harry.

Érezte, hogy a mellkasán fekvő kéz izmai megfeszülnek; a körmök a bőrébe vájtak. Aztán a kéz visszahúzódott. A nő felegyenesedett.

– Meghalt! – hirdette ki Narcissa Malfoy.

Erre már felzúgott a sokaság, diadalittas kiáltások harsantak, lábak tucatjai dübörögtek, s Harry lehunyt szemhéján felröppenő piros és ezüstszínű fénycsóvák villogása hatolt át.

Továbbra is halottnak tettette magát, de az agya lázasan pörgött, és megtalálta a magyarázatot: Narcissa rájött, hogy csak az ostromló sereg tagjaként juthat el a kastélyba és keresheti meg a fiát. Hogy Voldemort győz-e vagy sem, már nem érdekelte.

– Látjátok? – rikoltotta bele a hangzavarba Voldemort. – Lesújtottam rá, és elpusztult! Többé senki nem szállhat szembe velem! Nézzétek! Crucio!

Harry számított rá, hogy testét nem hagyják az erdő fái alatt heverni, hanem meggyalázzák és közszemlére teszik, mint Voldemort diadalának ékes bizonyítékát. Érezte, hogy a levegőbe emelkedik, s erősen koncentrált rá, hogy tagjai ne feszüljenek meg. Hanem a kín, amit az átok nyomán várt, elmaradt. Teste egyszer, kétszer, háromszor is a magasba lendült; szemüvege lerepült, s érezte, hogy pálcája csúszni kezd a talárja alatt, de sikerült petyhüdten tartania kezét-lábát, s mikor utoljára zuhant a földre, már zengett a tisztás a halálfalók gúnyos röhögésétől.

– És most – zengte Voldemort – a kastélyhoz vonulunk, és megmutatjuk, mi lett a hősükből. Ki húzza oda a kölyköt? Nem... várjunk csak...

Újra felharsant a röhögés, és pár másodperc múltán Harry érezte, hogy megremeg alatta a föld.

– Te fogod vinni! – hallotta Voldemort hangját. – A karodban mindenki jól látja majd. Vedd fel a kis barátodat, Hagrid! Ott a szemüvege – adjátok rá –, úgy jobban ráismernek.

Valaki szándékosan durva mozdulattal az arcára lökte a szemüvegét, ám a két nagy kéz, amely ezután felemelte őt a földről, végtelenül gyengéd volt. A teste alá simuló karok remegéséből és az arcára csöppenő könnyekből tudta, hogy Hagrid keservesen zokog, de egyelőre se szóval, se mozdulattal nem merte elárulni a vadőrnek, hogy még nincs minden veszve.

– Menj! – parancsolta Voldemort, s Hagrid cammogva-botorkálva megindult a sűrűn nőtt fák között az erdő széle felé. Ágak szaggatták Harry haját és talárját, de ő csak feküdt némán, behunyt szemmel és eltátott szájjal a zokogó Hagrid karján, s a körülöttük vonuló, ujjongó halálfalók közül senki nem nézte, hogy lüktete az ér Harry Potter meztelen nyakán...

Két óriás a halálfalók mögött tört utat magának: a kidőlő fák nyekergése és robaja s a riadtan felröppenő madarak rikoltozása elnyomta még a halálfalók kurjongatását is. A diadalittas sereg kitartóan haladt a kastély felé, s egy idő múlva Harry lehunyt szemhéján át is érzékelte, hogy oszlik a sötétség, ritkulnak körülöttük a fák.

– Goron!

Hagrid hirtelen bődülése annyira meglepte Harryt, hogy kis híján kinyitotta a szemét.

– Ez kellett nektek!? Ezért nem harcoltatok!? Ezt akartátok, gyáva gebék!? Örültök, hogy Harry Potter meg... meghalt...?

Hagrid nem tudta folytatni, szavát vették a könnyek. Harry eltűnődött, vajon hány kentaur figyeli a fák közül a diadalmenetet – nem merte kinyitni a szemét, hogy megnézze. A halálfalók egyike-másika sértéseket kurjantott oda a kentauroknak. Kisvártatva hűsebb levegő csapta meg Harry arcát, s ebből rájött, hogy elérték az erdő szélét.

– Állj!

Voldemort parancsát valamiféle bűbáj is kísérhette, mert Hagrid olyan hirtelen torpant meg, mintha nekiütközött volna valaminek. Egyidejűleg dermesztő hideg ereszkedett rájuk, s felhangzott az erdőszél fái között cirkáló dementorok hörgése. Harry most nem tartott tőlük: csodálatos megmenekülésének tudata sugárzó talizmánként védte őt, mintha apja ezüstös szarvasa a szívébe költözött volna, s ott őrködne.

Valaki elhaladt mellette – Harry tudta, hogy maga Voldemort volt az, mert egy másodperc múlva fájdalmasan megremegett a dobhártyája a sötét varázsló mérföldekre zengő, mágikusan felerősített hangjától.

– Harry Potter meghalt. Menekülés közben érte a vég, szökni próbált, amíg ti az életeteket kockáztattátok érte. Itt hozzuk a holttestét, hogy láthassátok, milyen sorsra jutott a hősötök.

A csatát megnyertük. Seregetek fele odaveszett. Halálfalóim túlerőben vannak, és a kis túlélőnek vége. Elég volt a háborúskodásból. Aki a továbbiakban is ellenszegül, legyen férfi, nő vagy gyermek, a maga és a családja életével fizet. Jöjjetek ki a kastélyból, hajtsatok térdet előttem, és én megkegyelmezek nektek. Megkímélem szüleitek, gyermekeitek, testvéreitek életét, s megengedem, hogy együtt munkálkodjatok velem az új világ felépítésén.

A birtok és a kastély néma csendbe burkolózott. Harry nem merte kinyitni a szemét, túl közel volt hozzá Voldemort.

– Tovább!

Harry hallotta, hogy Voldemort elindul, s Hagrid is meglódult előre. Harry kilesett szemhéja résén: Voldemort előttük ment, vállán Naginivel. A kígyót már nem védte mágikus ketrec, de jobbra is, balra is olyan közel voltak a halálfalók, hogy Harry aligha tudott volna észrevétlenül benyúlni a talárja alá a pálcáért.

– Harry – zokogta Hagrid. – Jaj, Harry... Harry...

Harry becsukta a szemét. Tudta, hogy már közelednek a kastélyhoz, és hegyezte a fülét, bár a halálfalók zsibongása és lábdobogása közepette nem sok esélye volt meghallani az épületből érkező hangokat.

– Állj!

Harry hallotta, hogy a halálfalók megállnak, majd hosszú arcvonalat alkotva felsorakoznak a kastéllyal szemben. Vöröses derengés szűrődött át a szemhéján: a tölgyfaajtó nyitva volt, fény ömlött ki rajta a bejárati csarnokból. Harry várt. Tudta, hogy csak másodpercek kérdése, és az emberek, akikért az életét akarta adni, hamarosan megpillantják őt, ahogy petyhüdt tagokkal fekszik Hagrid karján.

– Neeem...!

A hang annál is szörnyűbb volt, mivel Harry álmában se hitte volna, hogy McGalagony professzor bármitől is képes ilyen szívszaggató sikolyra fakadni. Egy másik, közelebbi női hang felkacagott: Bellatrix gyönyörűségét lelte McGalagony kétségbeesésében. Harry óvatosan kilesett szemhéja résén, s látta, hogy az ajtónyílás megtelik emberekkel: a kastély védői kivonultak a bejárati lépcsőre, hogy szembenézzenek legyőzőikkel és a szörnyűséggel, amiről a Sötét Nagyúr hírt adott. Voldemort Hagrid mellett, de egy lépéssel előrébb állt, és Nagini fejét cirógatta fehér mutatóujjával. Harry megint becsukta a szemét.

– Neeem...!

– Neeem...!

– Harry! Harry!

Ron, Hermione és Ginny hangját még McGalagonyénál is szívszorítóbb volt hallania; mindenét odaadta volna érte, hogy életjelt adhasson nekik, de ezt a vágyát egyelőre le kellett győznie. A három fájdalmas kiáltás mintha jelt adott volna a túlélőknek: mind kiáltozni kezdtek, szidalmakat zúdítottak a halálfalókra, mígnem...

– Csendet! – harsogta Voldemort. Durranás és vakító villanás következett, s a varázs elnémította a roxfortbelieket. – Vége! Tedd le, Hagrid, ide a lábam elé, ahová való!

Harry érezte, hogy a fűbe fektetik.

– Látjátok? – folytatta Voldemort, s Harry érezte, hogy a varázsló fel és alá sétál mellette. – Harry Potter meghalt! Térjetek végre észhez, holdkórosok! Potter egy senki volt, egy közönséges kölyök, aki csak addig élt, amíg volt, aki feláldozza magát érte!

– Legyőzött téged! – kiáltotta Ron. A bűbáj megtört, a Roxfort védői újrakezdték elkeseredett, dacos kiáltozásukat, aztán egy újabb, még hangosabb durranás megint elhallgattatta őket.

– Menekülés közben érte a halál! – Voldemort gonosz élvezettel harsogta el a hazugságot. – Megpróbált kiszökni a birtokról, mentette az irháját...

Voldemort hirtelen elnémult. Harry dobbanó lépteket és kiáltást hallott, majd újabb durranást, amit villanás kísért és fájdalmas nyögés követett. Kinézett résnyire nyitott szemén. Valaki kitört a védők csoportjából, és rárontott Voldemortra. Harry látta, amint az illető lefegyverezve a földre bukik. Voldemort félredobta támadója pálcáját, és felnevetett.

– Ez meg kicsoda? – sziszegte halk kígyóhangjára váltva. – Ki ez az önkéntes, aki be akarja mutatni, mi lesz azoknak a sorsa, akik a vesztett csata után is harcolni akarnak?

Bellatrix felkacagott gyönyörűségében.

– Ez Neville Longbottom, nagyúr! A kölyök, aki annyit bosszantotta Carrow-ékat! Az ő szülei voltak az aurorok, biztosan emlékszel rájuk.

– Ó igen, emlékszem.

Voldemort végigmérte Nevillet, aki időközben feltápászkodott, s most ott állt pálcáját vesztve, védtelenül a túlélők és a halálfalók közti senki földjén.

– Te aranyvérű vagy, nemde, bátor fiú?

Neville ökölbe szorított kézzel, dacosan nézett Voldemortra.

– És ha igen?

– Elszánt vagy, tettre kész, és nemes a véred. Kiváló halálfaló lesz belőled. Épp ilyenekre van szükségünk, mint te, Neville Longbottom.

– Akkor leszek én halálfaló, amikor befagy a pokol – felelte Neville. – Éljen Dumbledore Serege!

Dacos kiáltására üdvrivalgással feleltek a Roxfort védői, akiket a jelek szerint nem tudott tartósan elnémítani Voldemort bűbája.

– Ahogy gondolod – zümmögte Voldemort, s lágy hangját Harry a legkegyetlenebb átoknál is veszélyesebbnek érezte. – Ha így döntöttél, Longbottom, akkor maradunk az eredeti tervnél... A te fejed bánja – tette hozzá csendesen.

Harry a szempilláján át látta, hogy Voldemort int a pálcájával. Másodpercek múltán kiröppent valami a kastély egyik üvegét vesztett ablakán, s mint holmi torz madár, leszállt Voldemort kezére. A varázsló két ujja közé csippentette a penészes holmi hegyes végét, rázott egyet rajta, majd felmutatta: a Teszlek Süveg lógott a kezében, rongyosan, üresen.

– A Roxfort Varázslóképzőben nem lesz több beosztási ceremónia. A házakat megszüntetjük. Nemes ősöm, Mardekár Malazár címere és zászlaja megteszi mindenkinek. Egyetértesz, Neville Longbottom?

Nevillet szobormerevvé dermesztette Voldemort rászegeződő pálcája. A varázsló most a fiú fejére röptette a Teszlek Süveget, s az mélyen Neville arcába csúszott, eltakarva a homlokát és a szemét. A roxfortiak soraiban mozgolódás támadt, s a halálfalók egy emberként felemelték pálcájukat, hogy sakkban tartsák a kastély védőit.

– Neville most be fogja mutatni nekünk, milyen sors vár arra, aki elég ostoba ahhoz, hogy továbbra is szembeszegüljön velem – mondta Voldemort, s pálcája egy apró mozdulatával lángra lobbantotta a Teszlek Süveget.

Borzadó sikolyok hasítottak a hajnali levegőbe. Neville bűbájtól bénítva, mozdulatlanul állt, miközben a fején lángolt a süveg – Harry nem bírta tovább: cselekednie kell...

Ebben a pillanatban egyszerre számos dolog történt.

A messzeségben mennydörgésszerű lárma zúgott fel, azt sejtetve, hogy a látótávolságon kívüli falon át többszáz fős tömeg hatolt be a birtokra, s indult meg rohamtempóban, harsány csatakiáltásokat hallatva a kastély felé. Ezzel egy időben a kastély oldala mögül előbillegett Gróp. – Hági! – ordította, mire válaszul Voldemort óriásai elbömbölték magukat, s mint két felbőszült elefántbika, földrengető léptekkel nekirontottak Grópnak. Nyomban ezután patadobogás és íjak pendülése hangzott fel, s máris nyilak zápora hullott a halálfalókra, akik meglepett kiáltozás közepette alakzatot bontottak. Harry előcibálta talárja alól a láthatatlanná tévő köpenyt, fektében magára húzta, majd talpra szökkent, épp amikor Neville is megmozdult.

Egy lendületből, egyetlen hosszú pillanat alatt történt a dolog: Neville megtörte a sóbálványátkot, a lángoló süveg leesett a fejéről, ő lehajolva belenyúlt, és kihúzott belőle egy rubintos markolatú kardot...

Az ezüst penge suhogását senki nem hallhatta – azt elnyomta a közeledő tömeg harsogása, a birkózó óriások bömbölése és a vágtató kentaurok patadobogása –, mégis mintha minden szem odafordult volna. Neville egyetlen csapással levágta a kígyó fejét – az forogva felröppent a magasba, s megfürdött a bejárati csarnokból áradó fényben. Voldemort szája haragos ordításra nyílt – de a hangját nem hallotta senki –, és a fejetlen kígyótest a lába elé puffant...

Harry a láthatatlanná tévő köpeny alól pajzsbűbájt vetett Neville és Voldemort közé, mielőtt az utóbbi felemelhette volna pálcáját. Ekkor minden csatakiáltást, bömbölést és dübörgést elnyomva felharsant Hagrid ordítása:

– Harry! Hol van Harry?

Teljes volt a káosz. A vágtatva támadó kentaurok szétkergették a halálfalókat, mindenki menekült a viaskodó óriások taposó lábai elől, s közben fenyegető viharként közeledett a ki tudja, hol verbuválódott felmentő sereg. Harry hatalmas, szárnyas lényeket látott röpködni Voldemort óriásainak feje körül: több thesztrál és Csikócsőr, a hippogriff a monstrumok szemét támadta, közben Gróp a testüket ostromolta. A varázslók, a Roxfort védői és Voldemort halálfalói egyaránt bekényszerültek a kastélyba. Harry ártásokat és átkokat lőtt ki minden halálfalóra, aki csak az útjába akadt; azok elterültek, és sosem tudták meg, ki támadott rájuk, mert a visszavonuló tömeg átgázolt a testükön.

A láthatatlanná tévő köpeny alatt rejtőző Harryt a sokaság magával sodorta a bejárati csarnokba. Voldemortot kereste, s meg is pillantotta őt a csarnok túlsó oldalán: a Sötét Nagyúr átkokat szórt jobbra-balra, és utasításokat rikoltott csatlósainak, úgy hátrált a nagyterem felé. Harry további pajzsbűbájokat lőtt ki, így Voldemort két kiszemelt áldozata, Seamus Finnigan és Hannah Abbott ép bőrrel jutottak be a varázsló mellett a nagyterembe, ahol már javában dúlt a harc.

További emberek rohantak fel most a bejárati lépcsősoron: Harry azt látta, hogy Charlie Weasley megelőzi a még mindig smaragdzöld pizsamáját viselő Horace Lumpsluckot. A csapatban, amelynek élén visszatértek, ott volt a kastély védelmére vállalkozó roxfortos diákok összes hozzátartozója és barátja, csakúgy, mint Roxmorts falu boltosai és egyszerű polgárai. Közben nagy patakopogás közepette benyargalt a csarnokba Goron, Ronan és Magorian, a három kentaur, s ugyanabban a pillanatban kirobbant a helyéből a konyhába vezető ajtó.

A csarnokba betódult a roxforti házimanók rikoltozó, konyhakésekkel és bárdokkal hadonászó serege. Élükön, Regulus Black táncoló medáljával a nyakában, Sipor rohant – brekegő hangja túlharsogta a csata zaját:

– Harcoljatok! Harcoljatok! Harcoljatok gazdámért, a házimanók védelmezőjéért! A bátor Regulus nevében harcoljatok a Sötét Nagyúr ellen! Harcoljatok!

A manók bőszen vagdalni és döfködni kezdték a halálfalók bokáját és lábszárát; apró arcuk izzott a haragtól, s bármerre nézett Harry, mindenütt az ellenség pusztulását látta: voltak halálfalók, akiket kezek rángattak a földre, másokat bűbájok zápora tett ártalmatlanná, megint mások nyíl vagy konyhakés vájta sebtől szenvedtek, és voltak, akik már csak menekülni akartak volna, de a beözönlő sokaság elnyelte, eltaposta őket.

De még nem volt vége: Harry párbajozók és vergődő foglyok között szlalomozva a nagyterem felé vette az irányt.

A nagyterembeli csata központjában álló Voldemort válogatás nélkül szórta mindenkire kegyetlen átkait. Harry a kavarodásban nem tudta biztonsággal megcélozni őt, igyekezett hát – még mindig láthatatlanul – minél közelebb kerülni hozzá. Közben a nagyterem egyre jobban megtelt – mindenki, aki még állt a lábán, oda igyekezett.

Harry látta, amint George és Lee Jordan padlóra küldik Yaxleyt; látta a Flitwick bűbája alatt ordítva összeroskadó Dolohovot; látta, hogy Hagrid felkapja és áthajítja a termen Walden Macnairt, aki a túloldali kőfalnak csapódott, és ájultan zuhant a padlóra. Látta, amint Ron és Neville legyőzik Fenrir Greybacket, Aberforth elkábítja Rookwoodot, Arthur és Percy leterítik Thicknesse-t, és látta Lucius és Narcissa Malfoyt, akik nem is próbáltak küzdeni, csak a zsúfolt nagytermen átrohanva a fiukat szólongatták kétségbeesetten.

Voldemort egyszerre viaskodott McGalagonnyal, Lumpsluckkal és Kingsleyvel; jéghideg gyűlölettel az arcán figyelte ellenfeleit akik lőttek és kitértek, suhintottak és elhajoltak – és nem tudták legyűrni őt...

Bellatrix is talpon volt még: urától ötven méterre állt, s akárcsak Voldemort, egyszerre három ellenféllel küzdött: Hermione, Ginny és Luna mindent beleadtak, de a boszorkány állta a sarat, és Harry szemtanúja volt, amint egyik gyilkos átka szinte súrolta Ginnyt...

Harry irányt változtatott: már nem Voldemort, hanem Bellatrix felé szaladt, de pár lépés után valaki fellökte.

– A lányomat nem bántod, te szajha!!

Mrs Weasley futás közben lerázta köpenyét, hogy karja szabadon mozoghasson. Bellatrix megpördült, s új kihívója láttán harsány kacagásban tört ki.

– El innen! – kiáltott rá Mrs Weasley a három lányra, s egy suhintással elkezdte a párbajt. Harry rémülettel elegy lelkesedéssel figyelte Molly Weasley szédítően táncoló pálcáját – Bellatrix Lestrange arcán pedig a vigyor egykettőre vicsorgásba ment át. A két pálca szinte másodpercenként köpte a fénycsóvákat, s a párbajozók lába körül felforrósodott, majd megrepedezett a kövezet: mindkét boszorkány ölni akart.

– Nem! – rikoltotta Mrs Weasley, mikor néhány diák segítségére sietett. – Vissza! Vissza! Ő az enyém!

Immár emberek százai zsúfolódtak össze a terem falai mentén, s figyelték a két viadalt: Voldemort harcát három ellenfelével, valamint Bellatrix és Molly párbaját. A láthatatlan Harry vívódva állt a két csatatér között, támadni is akart, védelmezni is, ugyanakkor tartott tőle, hogy bűbájával ártatlant találna el.

– Mi lesz a gyerekeiddel, ha megöllek? – rikácsolta csúfondárosan Bellatrix, miközben szökdelve kerülgette Molly záporozó átkait. – Mi lesz velük, mikor anyuci Freddie után megy!?

– Soha... többet... nem fogod... bántani... a gyerekeinket! – harsogta Mrs Weasley, egy-egy átokkal megtoldva szavait.

Nevetés tört fel Bellatrix torkán: ugyanaz a szertelenül vidám hang, amit unokatestvére, Sirius hallatott, mielőtt áthanyatlott a függönyön, és Harry tudta, mi fog történni, mielőtt még bekövetkezett volna.

Molly átka elsuhant Bellatrix kinyújtott karja alatt, és a mellkasa közepébe talált, oda, ahol a szíve dobogott.

A nevetés Bellatrix arcára fagyott, s a szeme mintha kiguvadt volna: volt egy fél másodperce rá, hogy felfogja, mi történt vele, azután hanyatt a padlóra zuhant. A jelenet nézői üdvrivalgásban törtek ki, Voldemort pedig felüvöltött.

Harry úgy érezte, mintha lelassult volna az idő: megfordult, és látta, hogy McGalagony, Kingsley és Lumpsluck kalimpálva repülnek a levegőben: egy bomba erejével taszította hátra őket az iszonyatos, pusztító harag, ami utolsó, leghívebb szárnysegédjének halálát látva robbant ki Voldemortból. A Sötét Nagyúr pálcája felemelkedett, és Molly Weasleyre szegeződött.

– Protego! – bömbölte Harry, s máris ott feszült a terem közepén a pajzsbűbáj. Voldemort tágra nyílt szemmel körülnézett, a varázs forrását kereste, és Harry most végre ledobta magáról a láthatatlanná tévő köpenyt.

– Harry!

– Életben van!

A döbbent kiáltások, a boldog sikolyok, az ujjongás és az üdvrivalgás – egyszerre mindez némaságba fulladt. Abban a pillanatban, amint Voldemort és Harry egymás szemébe néztek, hirtelen minden szívbe félelem markolt, és dermedt csend zuhant a teremre. A Sötét Nagyúr és a fiú lassú léptekkel kerülgetni kezdték egymást.

– Senki ne próbáljon segíteni. – Harry hangja úgy harsant a csöndben, mint a trombitaszó. – Ez a kettőnk dolga. Egyedül kell kiállnom ellene.

Voldemort gúnyosan sziszegett.

– Potter csak tréfál – mondta, vörös szemét kerekre nyitva. – Neki nem ez a módszere. Ma ki lesz a pajzsod, Potter?

– Senki – felelte Harry. – Nincs több horcrux. Ketten maradtunk. Nem élhet az egyik, míg él a másik, és egyikünk most örökre el fog tűnni...

– Egyikünk? – Voldemort egész teste megfeszült, vörös szeme rezzenéstelenül meredt, akár a marni készülő kígyóé. – Te leszel az, kölyök! Te, akit mindig megmentett a véletlen meg a szálakat mozgató Dumbledore.

– Véletlen volt, mikor az anyám az életét adta, hogy megmentsen? – tette fel a kérdést Harry. Még mindig kerülgették egymást: egy láthatatlan kör mentén lépkedtek, állandó távolságot tartva egymástól. Harry nem látott semmi mást, csak Voldemort arcát. – Véletlen volt, hogy kiálltam ellened a temetőben? Véletlen volt, hogy ma este nem védekeztem, mégis életben maradtam, és visszatértem, hogy tovább harcoljak?

– Véletlen! – üvöltötte Voldemort, de még mindig nem támadott. A több száz fős tömeg kőszobrok erdejeként vette körül őket: mintha levegőt se vett volna senki kettejükön kívül. – A véletlen mentett meg, a vakszerencse és az, hogy nyüszítve bekuporodtál nálad erősebb férfiak és nők talárja mögé. Hagytad, hogy őket öljem meg helyetted!

– Ma már senkit nem fogsz megölni – mondta Harry. Lassan rótták a köröket, a zöld és a vörös szempár tekintete egymásnak feszült. – Egyet se tudsz megölni közülük, soha többé. Még mindig nem fogtad fel? Kész voltam meghalni érte, hogy ne bántsd többé ezeket az embereket...

– De nem haltál meg!

– Kész voltam rá, és az éppen elég. Azt tettem, amit az anyám. Nem árthatsz nekik többé. Nem tűnt fel, hogy a bűbájaid nem hatottak rájuk? Nem tudod kínozni őket. Hozzájuk sem érhetsz. Sosem tanulsz a hibáidból, Denem?

– Hogy merészelsz...

– Így merészelek. Tudok dolgokat, Tom Denem, amiket te nem. Egy csomó fontos dolgot tudok, amit te nem tudsz. Akarsz hallani párat, mielőtt elköveted az újabb nagy hibádat?

Voldemort hallgatott, de tovább lépkedett a láthatatlan kör mentén. Harry tudta, hogy szavaival átmenetileg megfékezte ellenfelét: Voldemort kíváncsi, visszatartja annak parányi, halovány esélye, hogy ő, Harry valóban ismer egy végső titkot...

– Most jön a szeretet? – fintorodott el gúnyosan Voldemort. – Dumbledore kedvenc csodafegyvere, a szeretet, ami szerinte legyőzi a halált? Nem kapta el őt a szeretet, mikor lezuhant a toronyból és kilapult, mint egy viaszbábu! Nem segített a szeretet, mikor eltapostam a sárvérű anyádat, mint egy csótányt! És ha jól látom, Potter, senki nem szeret téged annyira, hogy most eléd ugorjon, és fogadja helyetted az átkomat. Mi fog hát megvédeni, ha most lesújtok rád?

– Egyetlen dolog – felelte Harry. Még mindig kerülgették egymást; össze voltak zárva a bűvös körben, s nem állt köztük más, csak a végső titok.

– Ha nem a szeretettől remélsz védelmet – folytatta Voldemort –, akkor talán azt hiszed, olyan varázzsal bírsz, amivel én nem, vagy olyan fegyverrel, amely erősebb az enyémnél?

– Úgy hiszem, mindkettővel – válaszolta Harry, s látta, hogy a kígyóarcon átsuhan a döbbenet. De csak átsuhant – nyomban utána bezengte a termet Voldemort nevetése, s ez az örömtelen, tébolyult hang rémisztőbb volt, mint amikor üvöltött.

– Azt hiszed, nagyobb varázserőd van, mint nekem? Mint nekem, Voldemort nagyúrnak, aki olyan varázslatokat vittem véghez, amelyekről Dumbledore álmodni se mert?

– Tévedsz: álmodott róluk – felelte Harry. – Csakhogy többet tudott, mint te, eleget ahhoz, hogy ne tegye meg, amit te megtettél.

– Más szóval gyenge volt! – vijjogta Voldemort. – Gyenge volt merni, gyenge volt elvenni, ami az övé lehetett volna, és ami most az enyém lesz!

– Nem, okosabb volt nálad – szögezte le Harry. – Jobb varázsló és jobb ember volt, mint te.

– Megölettem Albus Dumbledore-t!

– Igen, ezt hitted – felelte rá Harry –, de tévedtél.

A terembe zsúfolódott tömeg most először mozdult meg: egy emberként kaptak lélegzet után.

– Dumbledore meghalt! – Voldemort úgy vágta Harryhez a mondatot, mintha kibírhatatlan fájdalmat okozna vele. – Ott oszlik a teteme a márvány alatt, kint a parkban! A saját szememmel láttam! Nem fog visszatérni!

– Igen, Dumbledore meghalt – hagyta rá higgadtan Harry –, de ne hidd, hogy te öletted meg. Hónapokkal a halála előtt eltervezte, hogyan fog meghalni, és mindent megbeszélt azzal az emberrel, akit te a saját szolgádnak hittél.

– Ez meg miféle gyermeteg képzelgés? – sziszegte Voldemort, de még mindig nem támadott, és vörös szeme rezzenéstelenül tapadt Harryre.

– Perselus Piton nem a te embered volt – közölte Harry –, hanem Dumbledore-é. Az ellenségeddé tetted, amikor elhatároztad, hogy megtámadod az anyámat. Nem jöttél rá erre, nem is jöhettél rá, mert van az a dolog, amit nem tudsz megérteni. Sose láttad Piton patrónusát, igaz, Denem?

Voldemort nem felelt. Tovább rótták a köröket, akár két farkas, akik széttépni készülnek egymást.

– Pitonnak őzsuta volt a patrónusa – folytatta Harry –, ugyanúgy, mint anyámnak. Szerette anyámat évtizedeken át, gyerekkorától fogva. Ezt tudhattad volna – tette hozzá, látva, hogy Voldemort orrlyukai kitágulnak –, hiszen megkért téged, hogy hagyd meg anyám életét.

– Piton megkívánta őt – sziszegte megvetően Voldemort –, de miután anyád meghalt, maga mondta, hogy vannak más nők, tisztább vérűek, akik méltóbbak hozzá...

– Hát persze, neked ezt mondta – válaszolt Harry –, de Dumbledore kémje volt attól a perctől fogva, hogy üldözni kezdted anyámat, és a mai napig ellened dolgozott! Dumbledore már haldoklott, amikor Piton végzett vele!

– Mit számít! – Amíg Harry beszélt, Voldemort feszült figyelemmel hallgatta, de most eszelős nevetésben tört ki. – Mit számít, hogy Piton engem szolgált-e vagy Dumbledore-t? Mit számítanak a szánalmas mesterkedéseik! Eltapostam őket, ahogy eltapostam anyádat, Piton nagy szerelmét is! De most már sok mindent értek, Potter, olyan dolgokat, amelyeket te nem!

– Dumbledore félt, hogy az enyém lesz a Pálcák Ura. Úgy akarta intézni, hogy Piton legyen az igazi gazdája! De én előbb értem oda, kisfiú – megszereztem, mielőtt rátehetted volna a kezed, rájöttem az igazságra, mielőtt észbe kaptál! Három órával ezelőtt megöltem Perselus Pitont, így a Pálcák Ura, a Halálvessző, a Végzet Pálcája immár valóban az enyém! Dumbledore utolsó terve dugába dőlt, Harry Potter!

– Igen – felelte Harry –, ebben igazad van. De mielőtt megpróbálsz végezni velem, azt ajánlom, gondolkodj el a tetteiden... gondolkodj el, Denem, és próbáld megbánni, amit műveltél...

– Mit beszélsz?

Semmi, amit Harry addig mondott, egyetlen kioktató vagy megvető szava sem talált annyira Voldemort elevenébe, mint ez. A sötét varázsló pupillája vékony réssé szűkült, szeme körül elfehéredett a bőr.

– Ez az utolsó esélyed – mondta Harry. – A legutolsó alkalom... Láttam, mi lesz belőled, ha nem élsz vele... légy férfi... próbálkozz... próbáld megbánni a bűneidet...

– Engem merészelsz...? – sziszegte Voldemort.

– Igen, téged – felelte Harry. – Dumbledore utolsó terve nem rám ütött vissza. Hanem rád, Denem.

Voldemort kezében megremegett a bodzapálca. Harry ujjai megfeszültek Dracótól szerzett fegyverén. Tudta, hogy másodperceken belül elkövetkezik a pillanat.

– Az a pálca még mindig nem teljes odaadással szolgál téged, mert nem azt ölted meg, akit kellett volna. Nem Perselus Piton volt a Pálcák Urának igazi gazdája. Piton nem győzte le Dumbledore-t.

– Megölte...

– Hányszor mondjam még el? Piton nem győzte le Dumbledore-t! Dumbledore halálát együtt tervelték ki! Dumbledore, a pálca utolsó igazi ura, legyőzetlenül akart meghalni! Ha a terve megvalósul, a halálával a pálca elvesztette volna az erejét, hiszen senki nem nyerte volna el tőle!

– Ha így van, Potter, akkor ajándékba kaptam a pálcát Dumbledore-tól! – Voldemort hangja remegett a kaján örömtől. – Kiloptam a pálcát utolsó ura sírjából! Magamhoz vettem gazdája akarata ellenére! Engem szolgál az ereje!

– Hát még mindig nem érted, Denem? A pálcát nem elég birtokolni! Attól, hogy a kezedben tartod és használod, még nem lesz valóban a tiéd. Nem figyeltél Ollivanderre? A pálca választja a varázslót... És a Pálcák Ura még Dumbledore halála előtt új gazdát választott: egy olyan embert, aki a kezébe se vette őt soha. Az az ember erőszakkal elválasztotta Dumbledore-t a pálcájától, de azóta se fogta fel ennek a tettnek a jelentőségét, nem is sejti, hogy a szolgájává tette a világ legveszélyesebb pálcáját...

Voldemort mellkasa vadul hullámzott, és Harry érezte a pillanat közeledtét, érezte, hogy gyűlik az átok az arcára meredő pálcában.

– A Pálcák Urának igazi gazdája Draco Malfoy volt.

A döbbenet csak egy röpke pillanatig kapott helyet Voldemort arcán.

– Na és aztán – susogta. – Még ha igaz is, amit mondasz, semmin nem változtat. Nincs már meg a főnixtollas pálcád: ebben a párbajban csak a varázstudás számít... majd ha megöltelek, gondom lesz Draco Malfoyra is...

– Arról már lekéstél – mondta Harry. – Megelőztelek. Hetekkel ezelőtt legyőztem Dracót: elvettem a pálcáját.

Harry apró mozdulatot tett a galagonyapálcával. Érezte, hogy minden szem a fegyverre szegeződik.

– Ez hát a végső kérdés – suttogta. – Tudja-e a kezedben tartott pálca, hogy utolsó gazdáját lefegyverezték? Mert ha tudja... akkor már én vagyok a Pálcák Urának igazi gazdája.

Hirtelen aranyló-piros fény árasztotta el a fejük fölött a bűvös mennyezet egét, s a legközelebbi ablak párkánya fölött felragyogtak a nap első sugarai. A fény egyszerre vetült mindkettőjük arcára, s Voldemorté mintha lángba borult volna tőle. Harry hallotta az éles rikoltást, s Draco pálcáját előreszegezve ő is az égbe kiáltotta minden reménységét:

– Avada Kedavra!

– Capitulatus!

A dörej ágyúlövésnél is hangosabb volt; kettejük között, a lépéseik vonta kör kellős közepén arany lángok jelölték meg a helyet, ahol a két varázs összeütközött. Harry látta, amint Voldemort zöld fénycsóvája találkozik az ő bűbájával, látta, hogy a Pálcák Ura a magasba repül, sötét csíkként suhan a hajnali fényben, forogva száll a bűvös mennyezet alatt, akár Nagini feje, úgy röppen gazdája felé, akire nem szórhat halált, s aki eljött, hogy végre birtokba vegye őt. Harry kinyújtotta szabad kezét, a vérbeli fogó ügyességével elkapta a pálcát, s közben Voldemort már dőlt hátrafelé, széttárt karokkal, felakadó kígyószemekkel. Tom Denem prózai végérvényességgel terült el a kőpadlón; teste fonnyadt volt és törékeny, fehér keze üres, kígyóarca kifejezéstelen maszk. Voldemort halott volt, megölte saját visszapattanó átka, és Harry két pálcával a kezében nézte ellensége porhüvelyét.

Egy reszkető másodpercig csend volt, az irdatlan pillanat megakasztotta az időt. Azután kitört a mindent elsöprő, mámoros öröm; üdvrivalgás, sikoltozás, üvöltözés és kurjongatás orkánja zúdult Harryre. Az új nap lángoló sugarai szikrákká robbantak szét az ablakokon, és a tömeg robajló árként megindult Harry felé. Az elsők, akik elérték őt, Ron és Hermione voltak; az ő karjaik zárták körül a tagjait, az ő érthetetlen kiáltásaik töltötték meg a fülét. Aztán már ott volt Ginny, Neville és Luna is, és ott voltak mind a Weasleyk és Hagrid és Kingsley és McGalagony és Flitwick és Bimba, és Harry egy árva szót se értett a kiabálásukból, nem tudta, ki szorongatja a kezét, ki húzza magához, kik tolakodnak hozzá, hogy megkaparintsák egy-egy átölelhető porcikáját; százak tódultak oda, mindenki meg akarta érinteni a kis túlélőt, aki véget vetett a rémálomnak...

A nap lassan a Roxfort fölé emelkedett, s a nagyterem csordultig tele volt élettel és fénnyel. Harry nélkülözhetetlen részese volt az öröm és a bánat, az ujjongás és a gyász váltakozó és vegyülő kitöréseinek. Mind azt akarták, hogy ott legyen velük, vezérük és fároszuk, megmentőjük és útmutatójuk, s hogy Harry szemhunyásnyit sem aludt, és talán csak néhányuk társaságára vágyik, az most senkit nem érdekelt. Ott kell lennie, hogy beszéljen a gyászolókkal, fogja a kezüket, lássa könnyeiket, fogadja köszönetüket, s ahogy a hajnal reggelbe, délelőttbe kúszott, meg kellett hallgatnia a messziről érkező első híreket: hogy az Imperiusátok áldozatai országszerte magukhoz tértek, hogy egyes halálfalók elmenekültek, másokat elfogtak, hogy az Azkabanba zárt ártatlanok visszanyerték szabadságukat, hogy a mágiaügyi miniszteri poszt ideiglenes betöltésére Kingsley Shackleboltot nevezték ki...

Voldemort tetemét átvitték egy kisebb helyiségbe – nem maradhatott a nagyteremben, ahol Fred, Tonks, Lupin, Colin Creevey és a többi ötven feküdt, akik ellene harcolva vesztették életüket. McGalagony visszaállította a helyükre a házak asztalait, de ülésrendnek nyoma sem volt: összekeveredve, együtt ültek tanárok és diákok, kísértetek és szülők, kentaurok és házimanók; a sebesült Firenze a sarokban feküdt, az egyik kitört ablakon át Gróp kukucskált be, az emberek ételt dobáltak nevető szájába. Végül a kimerült és kifacsart Harry egyszer csak egy padon találta magát Luna mellett.

– A helyedben én egy békés és csöndes helyre kívánkoznék – jegyezte meg a lány.

– Másra se vágyom.

– Elterelem a figyelmüket. Használd a köpenyt!

És mielőtt Harry felelhetett volna, Luna elkiáltotta magát: – Jaj, nézzétek, ott egy borzalgó baldavér! – és az ablak felé mutatott. Aki hallotta, forgolódni kezdett, kereste az ablakban a semmit, Harry pedig gyorsan magára öltötte a köpenyt, és felállt.

Most végre oda mehetett a teremben, ahova akart, senki nem tartóztatta fel. Két asztallal odébb meglátta Ginnyt: a lány fejét anyja vállára hajtva ült – lesz még idő beszélni vele, lesznek óráik, napjaik, sőt talán hosszú éveik a beszélgetésre. Látta Nevillet is, aki evett, a tányérja mellett ott feküdt Griffendél kardja, és csapatnyi lelkes rajongó vette őt körül. Az asztalok közén végigsétálva megpillantotta a három Malfoyt: összebújva ültek, mint akik attól tartanak, hogy elkergetik őket, de senki nem törődött velük. Amerre csak Harry nézett, mindenütt örömben egyesült családokat látott, aztán végül rábukkant azokra, akikre most szüksége volt.

– Én vagyok az – suttogta közéjük kuporodva. – Kijöttök velem?

Azok tüstént felálltak, és a három jó barát elhagyta a nagytermet. A márványlépcsőből nagy darabok hiányoztak, a korlát jó része is odavolt, s felfelé haladtukban törmelékhalmokat és vértócsákat kellett kerülgetniük.

Egy távoli folyosóról Hóborc hangja szállt feléjük; a kopogószellem maga komponálta győzelmi nótát harsogott:

Voldemort, Volt-de-holt a neved már!

Kis Potti, nagy Potti, tied a vár!

– A tragikus felhang talán lehetne egy kicsit erősebb – jegyezte meg Ron, miközben belökött egy ajtót, és félreállt, hogy előreengedje Harryt és Hermionét.

Jön majd az öröm, biztatta magát Harry, csak még eltompítja a kimerültség. Most még csak Fred, Lupin és Tonks elvesztésének újra meg újra fellángoló fájdalma tudott helyet szorítani magának a szívében – meg a szétáradó, zsibbadt megkönnyebbülés és a vágy, hogy becsukhassa a szemét és alhasson. Előbb azonban magyarázatot kellett adnia Ronnak és Hermionénak – olyan sokáig kitartottak mellette, megérdemlik, hogy elsőként hallják az igazságot. Töviről hegyire beszámolt hát róla, mit látott és hallott a merengőben, s mit élt át utána a Tiltott Rengetegben. Közben kitartóan rótták a lépcsőket és a folyosókat, nem kellett megbeszélniük, hova mennek, és mikor Harry mondókája végére ért – mielőtt még Ron és Hermione szavakba önthették volna döbbenetüket és ámulatukat –, megérkeztek.

Az igazgatói szoba bejáratát őrző szobrot Harry utolsó itt járta óta valaki vagy valami félrelökte: a kőszörny félig felborult, s kótyagosnak tetsző arcából ítélve nem volt olyan állapotban, hogy betölthesse jelszóellenőri feladatát.

– Felmehetünk? – kérdezte tőle Harry.

– Csak nyugodtan – nyöszörögte a szobor.

Harry, Ron és Hermione átmásztak rajta, felmentek a mozgó csigalépcsőn, és Harry kitárta az igazgatói szoba ajtaját.

Vetett egy pillantást a merengőre, amely ott feküdt az íróasztalon, ahol hagyta – azután fülsiketítő zaj harsant, és ő felkiáltott rémületében, mert átkok, visszatérő halálfalók és a feltámadó Voldemort rémképe robbant a fejébe...

Ám a zaj taps volt. A helyiség körbefutó falán díszelgő festmények lakói, a Roxfort egykori igazgatói és igazgatónői állva ünnepelték Harryt: süvegüket lengették (volt, aki a parókáját), a szomszédos keretekbe átnyúlva egymás kezét rázogatták, felugráltak a székről, amelyen megfestették őket; Dilys Derwent örömében hangosan zokogott, Dexter Fortescue a hallócsövét lóbálta, Phineas Nigellus pedig így kiáltozott magas, éles hangján:

– Mi is segítettünk! Mardekár háza is megtette a magáét! Ne vesszen feledésbe közreműködésünk!

Harryt azonban csak egyetlen portré érdekelte: az, amelyik az íróasztal mögötti falon lógott. A félhold alakú szemüveg alól könnycseppek gördültek a hosszú ezüst szakállra, s a festett arcról sugárzó büszkeség és hála gyógyító balzsam volt Harry lelkének, akárcsak egykor a főnix éneke.

Végül Harry felemelte a kezét, mire a portréalakok tisztelettudóan elhallgattak, és lelkes mosollyal, könnyeiket törölgetve várták, hogy az ünnepelt szóljon hozzájuk. Harry mondandója azonban csak Dumbledore-nak szólt, s a népes hallgatóság előtt nagyon óvatosan kellett fogalmaznia. Már a szeme is káprázott a kimerültségtől, de még egyszer utoljára összeszedte az erejét, hogy még egy utolsó tanácsot kérjen.

– Az a dolog, ami a cikeszben volt – fogott bele –, kiesett a kezemből az erdőben. Nem tudom, pontosan hol van, de nem is akarom megkeresni. Egyetért velem?

– Igen, kedves fiam – felelte Dumbledore, míg a többi festmény kíváncsi-értetlenül pislogott. – Bölcs és bátor döntés ez, de nem is vártam rosszabbat tőled. Tudja valaki rajtad kívül, hol vesztetted el?

– Senki – felelte Harry, mire Dumbledore elégedetten bólintott.

– Ignotus ajándékát viszont megtartom – folytatta Harry, s Dumbledore elmosolyodott.

– Hát persze, az a tied, amíg tovább nem adod.

– És itt van még ez is.

Harry felmutatta a Pálcák Urát. Az áhítatos tisztelet, amellyel Ron és Hermione a fegyverre néztek, meg mostani kába állapotában is zavarta Harryt.

– Nincs szükségem rá – mondta.

– Micsoda? – bukott ki Ronból. – Meg vagy hibbanva?

– Tudom, hogy nagyon erős pálca – magyarázta fáradtan Harry –, de én jobban szerettem a sajátomat. Úgyhogy...

Belenyúlt a nyakában lógó erszénybe, és kihúzta belőle a magyalvessző vékony főnixtollszállal összekötött darabjait. Hermione az mondta, a pálca javíthatatlan... ha ez sem segít rajta, akkor semmi.

Letette a törött pálcát az íróasztalra, majd megérintette a bodzapálcával, és kimondta a varázsigét:

– Reparo.

A pálca összeforrt, a végéből piros szikrák röppentek ki vidáman. Harry tudta, hogy sikerült a varázslat. Felemelte a magyal-főnixtoll pálcát, s érezte, hogy melegség árad az ujjaiba: pálca és kéz ünnepelték a viszontlátást.

– A Pálcák Urát visszateszem oda, ahonnan kivették – fordult Harry Dumbledore-hoz, aki végtelen szeretettel és csodálattal nézett rá. – Ott jó helyen lesz. Ha természetes halállal halok meg, elveszíti a hatalmát, igaz? Akkor olyan gazdája lesz, akit nem győztek le, és a története véget ér.

Dumbledore bólintott. Egymásra mosolyogtak.

– Jól meggondoltad? – kérdezte Ron, s vetett egy vágyakozó pillantást a pálcára.

– Szerintem igen – mondta csendesen Hermione.

– Nem ér annyit ez a pálca, mint amennyi bajt csinál. És bevallom őszintén...

Harry hátat fordított a festményeknek, s már nem érdekelte semmi más, csak a Griffendél-toronyban rá váró baldachinos ágy meg az a szendvics, amit Sipor felhoz majd neki, ha szépen megkéri...

– ...ennyi baj egy életre elég volt nekem.

Tizenkilenc évvel később

Abban az évben hirtelen köszöntött be az ősz. Szeptember első napjának reggele üde és aranyló volt, akár az érett alma, s a hűvös levegőben pókhálóként csillogott az autók kipufogófüstje és a járókelők lehelete a lármás úton át a nagy, füstös pályaudvar felé tartó kis család körül. A szülők egy-egy kofferkulit toltak, melyek rakományát két zörgő-billegő kalitka koronázta meg. A bennük lakó baglyok méltatlankodva huhogtak, s nem volt derűsebb hangulatban a vörös hajú kislány sem, aki apja karjába kapaszkodva kullogott két bátyja mögött.

– Nemsokára te is mehetsz – vigasztalta Harry.

– Az még két év! – szipogta Lily. – Én most akarok menni!

A baglyok jóvoltából az emberek bámuló pillantásai kísérték a kilences és tízes vágány közötti fal felé sorjázó családot. Harry időről időre kihallotta az elöl haladó Albus hangját a pályaudvari zsibongásból. Fiai folytatták az autóban elkezdett vitájukat.

– De semmiképp se leszek! Nem leszek mardekáros!

– Hagyd már békén az öcsédet, James! – szólt rá nagyobbik fiára Ginny.

– Én csak azt mondtam: lehet, hogy az lesz – védekezett James, és rávigyorgott Albusra. – Azzal mi a baj? Lehet, hogy mard...

James elkapta anyja pillantását, és jobbnak látta, ha elhallgat. Az öt Potter már közel járt a falhoz. Öccsének címezve James hátraküldött még egy fitymáló pillantást a válla fölött, majd átvette anyjától a kuliját, futólépésre gyorsított vele, és egyszer csak eltűnt.

– De fogtok írni nekem, ugye? – fordult nyomban a szüleihez Albus, kihasználva bátyja átmeneti távollétét.

– Ha akarod, akár mindennap – felelte Ginny.

– Nem kell mindennap – jelentette ki gyorsan Albus. – James azt mondja, a legtöbb gyerek csak havonta egyszer kap levelet otthonról.

– Tavaly mi hetente háromszor írtunk Jamesnek – jegyezte meg Ginny.

– Nem kell mindent elhinni, amit James a Roxfortról mesél – figyelmeztette fiát Harry. – A bátyád nagy mókamester.

Felsorakoztak egymás mellé, úgy rohamozták meg a második kulival a falat. Az utolsó méteren Albus félősen összehúzta magát, de az ütközés elmaradt, s a család egy szempillantás múlva a kilenc és háromnegyedik vágány sűrű fehér gőzbe burkolódzó peronján találta magát, a Roxfort Expressz piros mozdonya mellett. A ködben, amely addigra elnyelte Jamest, ember alakú foltok tömege kavargott.

– Hol lehetnek? – aggodalmaskodott Albus. Már elindultak a peronon, s a kisfiú sorban megbámulta a felismerhetetlen alakokat, akik mellett elhaladtak.

– Megtaláljuk őket, ne félj – biztatta Ginny.

Nehéz volt kivenni az arcokat, s a gazdájukat vesztett hangok felerősödve zengtek a sűrű párában. Valaki a közelben a seprűhasználatot érintő rendeletekről tartott kiselőadást, s Harry a hangban Percyét vélte felismerni – örült, hogy senki nem vetheti a szemére, ha nem megy oda köszönni...

– Azt hiszem, ott vannak, Al – szólt hirtelen Ginny.

A leghátsó kocsi mellett négyfős csoport álldogált a ködben. Az arcuk csak akkor vált felismerhetővé, mikor Harry, Ginny, Albus és Lily megálltak mellettük.

– Sziasztok – köszönt megkönnyebbülten Albus.

Rose, aki már vadonatúj roxfortos talárjában feszített, ránevetett.

– Hogy ment a parkolás? – fordult Harryhez Ron. – Nekem csont nélkül. Hermione nem akarta elhinni, hogy átengedtek a mugli sofőrvizsgán. Meggyanúsított, hogy konfúziós bűbájt szórtam a vizsgabiztosra.

– Nem igaz, elhittem, hogy nem csaltál – jelentette ki Hermione.

– Az az igazság, hogy tényleg használnom kellett a pálcát – vallotta be suttogva Ron, miközben Harryvel felcipelték Albus ládáját és baglyát a vonatra. – Induláskor elfelejtettem a visszapillantó tükörbe nézni – de hát mi szükség van arra, ha az ember szuperszem bűbájt használ?

Mikor visszatértek a peronra, Lily és Rose öccse, Hugo között épp arról folyt a szó, melyik házba fogják beosztani őket, ha majd végre roxfortosok lesznek.

– A világért sem akarlak befolyásolni – fordult a lányához Ron –, de ha nem griffendéles leszel, kitagadunk.

– Ron!

Lily és Hugo nevetett, Albus és Rose viszont elkomorodtak.

– Csak viccel – nyugtatta őket a két anya, Hermione és Ginny. Ron addigra már nem is figyelt oda; megkereste Harry tekintetét, és lopva a peron egy távolabbi pontja felé bökött a fejével. Az átmenetileg megritkult ködben három alak sziluettje rajzolódott ki élesen.

– Nézd csak, ki van ott!

Draco Malfoy állt a peronon a feleségével és a fiával, állig begombolt fekete kabátban. Elöl kicsit kopaszodott, s a magas homlok még hangsúlyosabbá tette hegyes állát. Fia a szakasztott mása volt, csakúgy mint Harrynek Albus. Mikor Draco észrevette, hogy Harry, Ron, Hermione és Ginny bámulják, kurtán biccentett, majd ismét elfordult.

– Ő hát a kis Scorpius – dörmögte Ron. – Mindenben jobbnak kell lenned nála, Rosie. Még jó, hogy anyád eszét örökölted.

– Hogy lehetsz ilyen, Ron? – dorgálta bujkáló mosollyal Hermione. – Még el se kezdték az iskolát, és már egymás ellen hergeled őket?

– Jó, igazad van, bocs – visszakozott Ron, de nem tudta megállni, hogy hozzá ne tegye: – Csak ne vigyétek túlzásba a barátkozást. Weasley papa sose bocsátaná meg, ha aranyvérűhöz mennél feleségül.

– Hahó!

Előkerült James; időközben megszabadult a ládától, a bagolytól és a kulitól, s izgalma arról árulkodott, hogy szenzációs híreket hoz.

– Ott van Teddy – zihálta a háta mögött gomolygó gőzfelhő felé mutatva. – Most láttam! Tudjátok, mit csinál? Victoire-ral smárol!

Nyilván heves felháborodásra számított, mert csalódottan nézett a higgadt felnőttekre.

– A mi Teddynk! Teddy Lupin! A mi Victoire-unkkal smárol! Az unokatesónkkal! Megkérdeztem, mi a fenét csinál...

– Megzavartad őket? – hüledezett Ginny. – Istenem, olyan vagy, mint Ron...

– ...erre azt mondta, hogy csak kikísérte Victoire-t! Aztán meg elküldött. Smárolnak! – hangsúlyozta James, mintha attól tartana, hogy nem fogalmazott elég világosan.

– De jó lenne, ha összeházasodnának! – suttogta ábrándos képpel Lily. – Akkor Teddy tényleg családtag lenne nálunk!

– Már most is hetente ötször nálunk vacsorázik – jegyezte meg Harry. – Egyszerűbb lenne felajánlani neki, hogy költözzön hozzánk.

– Tök jó! – lelkendezett James. – Al szobájában ketten is elleszünk. Teddy megkaphatja az enyémet!

– Nem – jelentette ki határozottan Harry. – Ha ti összeköltöztök, másnapra nem lenne fedél a fejünk fölött.

Ránézett a néhai Fabian Prewitt-től örökölt ütött-kopott órára.

– Mindjárt tizenegy óra. Ideje felszállnotok.

– Öleljük Nevillet, ne feledd átadni neki! – figyelmeztette Ginny búcsúzóul Jamest.

– Anya! Nem ölelgethetek egy tanárt!

– De hát ismered Nevillet...

James a szemét forgatta.

– Idekint igen, de a suliban nekünk ő Longbottom professzor, ha nem tudnád. Nem állhatok neki ölelgetni őt gyógynövénytanórán!

James a fejét csóválta, majd – hogy megbotránkozását feledje – odaszúrt egyet öccsének.

– Roxmortsban találkozunk, Al! Majd óvatosan a thesztrálokkal!

– De hát azok láthatatlanok! Azt mondtad, láthatatlanok!

De James csak nevetett; hagyta, hogy anyja megcsókolja, futólag megölelte apját, aztán felugrott a gyorsan megtelő vonatra, még egyet intett búcsúzóul, és elszaladt megkeresni a barátait.

– Ne félj a thesztráloktól! – fordult Albushoz Harry. – Jámbor állatok, nem bántanak senkit. De titeket különben sem kocsin visznek a kastélyba, ti csónakkal mentek.

Ginny megcsókolta Albust.

– Karácsonykor találkozunk.

– Jó utat, Al – búcsúzott Harry. – Ne feledd, Hagrid jövő pénteken vár benneteket teára. Hóborccal vigyázz. Ne párbajozz, amíg meg nem tanultad, hogyan kell. És ne dőlj be James vicceinek.

– Mi lesz, ha a Mardekárba kerülök?

Az elsuttogott kérdést Albus csak apja fülének szánta, s Harry megértette: fiát csak a búcsú perce tudta rákényszeríteni, hogy elárulja, mennyire fél.

Harry leguggolt, így Albus arca egy kevéssel az övé fölé került. Három gyereke közül egyedül Albus örökölte Lily szemét.

– Albus Perselus – szólt halkan. Csak Ginny hallhatta szavait, de ő tapintatosan elfordult, és integetni kezdett Rose-nak, aki már felszállt a vonatra. – A két keresztnevedet a Roxfort két igazgatója után kaptad. Egyikük mardekáros volt – és a legbátrabb ember, akit valaha ismertem.

– De hogyha...

– Akkor a Mardekár ház gazdagabb lenne egy értékes emberrel. Minket nem zavarna, hidd el. De ha téged igen, akkor választhatod a Griffendélt is a Mardekár helyett. A Teszlek Süveg figyelembe veszi a kívánságodat.

– Tényleg?

– Nálam figyelembe vette.

Ezt egyik gyerekének se mondta el eddig. Albus csodálkozva nézett rá, de ekkor végig a piros vonat mentén felhangzott az ajtók csapódásának zaja, s a szülök fehér ködbe burkolózó serege az ablakok alá tódult egy utolsó csókot adni, elhadarni egy utolsó figyelmeztetést. Albus felugrott a vonatra, s Ginny becsukta mögötte az ajtót. Diákok hajoltak ki a közeli ablakokon. Számos arc a vonaton meg a peronon, Harry irányába fordult. A Rose mellett álló Albus csodálkozva pislogott körül.

– Ezek meg mit bámulnak? – értetlenkedett.

– Ne foglalkozz velük – legyintett Ron. – Engem néznek. Világhírű vagyok.

Albus, Rose, Hugo és Lily nevettek. A vonat lassan gurulni kezdett. Harry elindult mellette, s elnézte fia sovány arcát, melyen már lángolt az izgalom. Mosolygott és integetett, pedig ez az elválás egy kicsit olyan volt, mintha elvesztené Albust...

Az utolsó gőzfelhő is szertefoszlott a hűs őszi levegőben. A vonat már eltűnt a kanyarban, de Harry még mindig felemelt kézzel állt.

– Jó lesz neki, ne félj – zümmögte Ginny.

Harry ránézett a feleségére. Lassan leeresztette a kezét, és megérintette a villám alakú sebhelyet a homlokán.

– Tudom.

A sebhelye tizenkilenc éve nem fájdult meg. Minden rendben volt körülötte.

Tartalom

- A Sötét Nagyúr felemelkedése

- In memoriam

- Dursleyék döntenek

- A hét Potter

- Az elesett harcos

- A pizsamás padlásszellem

- Albus Dumbledore végrendelete

- Az esküvő

- Búvóhely kell

- Sipor története

- Lopás és vesztegetés

- A mágia hatalom

- A Mugliivadék-ellenőrző Bizottság

- A tolvaj

- A kobold bosszúja

- Godric’s Hollow

- Bathilda titka

- Hírnév és hazugságok

- Az ezüst őzsuta

- Xenophilius Lovegood

- A három testvér meséje

- A Halál ereklyéi

- A Malfoy kúria

- A pálcakészítő

- Kagylólak

- Gringotts

- A utolsó búvóhely

- A tükör testvére

- Az elveszett diadém

- Piton futása

- A Roxfort ostroma

- A bodzapálca

- A Herceg meséje

- Újra a Rengetegben

- King’s Cross

- Hiba a tervben

- Tizenkilenc évvel később

Table of Contents

Harry Potter és a bölcsek köve

A kis túlélő

A volt-nincs üveg

A senkitől jött levelek

A háztáj őrző

Az Abszol út

Utazás a kilenc és háromnegyedik vágányról

A Teszlek Süveg

A bájitalok mestere

Az éjféli párbaj

Huss és pöcc!

Kviddics

Edevis tükre

Nicolas Flamel

Norbert, a tarajos norvég

A tiltott rengeteg

A csapóajtón túl

A kétarcú ember

Harry Potter és a titkok kamrája

A legrosszabb születésnap

Dobby intelme

Az Odú

Czikornyai és Patza

A fúriafűz

Gilderoy Lockhart

Sárvér és suttogás

A kimúlásnapi parti

A felirat a falon

A goromba gurkó

A párbaj szakkör

A Százfűléfőzet

A nagyon titkos napló

Cornelius Caramel

Aragog

A Titkok kamrája

Mardekár utódja

Dobby jutalma

Harry Potter és az azkabani fogoly

Bagolyposta

Marge néni pórul jár

A Kóbor Grimbusz

A Foltozott Üst

A dementor

Karmok és rémképek

Mumus a szekrénybe

A Kövér Dáma

Zordó és zivatar

A Tekergők Térképe

A Tűzvillám

A patrónus

Griffendél kontra Hollóhát

Piton sérelme

A kviddicsdöntő

Trelawney professzor jóslata

Patkány, macska és kutya

Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas

Voldemort szolgája

A dementorok csókja

Hermione titka

Bagolyposta – másodszor

Harry Potter és a Tűz Serlege

A Denem-ház

A sebhely

A meghívás

Újra az Odúban

A Weasley Varázsvicc Vállalat

A zsupszkulcs

Bumfolt és Kupor

A Világkupadöntő

A Sötét Jegy

A felbolydult hivatal

A vonatút

A Trimágus Tusa

Rémszem Mordon

A főbenjáró átkok

Beauxbatons és Durmstrang

A Tűz Serlege

A négy bajnok

A pálcák próbája

A magyar mennydörgő

Az első próba

A Házimanó Felszabadítási Front

A váratlan feladat

A karácsonyi bál

Rita Vitrol szenzációja

A tojás és a szem

A második próba

Tapmancs visszatér

A tébolyult Mr. Kupor

Az álom

A merengő

A harmadik próba

Csont, hús és vér

A halálfalók

Priori Incantatem

Veritaserum

Az utak elválnak

A kezdet

Harry Potter és a Főnix Rendje

A dementált Dudley

Bagolycsipet

Az élgárda

Grimmauld tér 12.

A Főnix Rendje

A nemes és nagy múltú Black-ház

A Mágiaügyi Minisztérium

A tárgyalás

Mrs. Weasley nagy bánata

Luna Lovegood

A Teszlek Süveg új dala

Umbridge professzor

Béka és büntetés

Percy és Tapmancs

A roxforti főinspektor

A Szárnyas Vadkanban

A 24-es számú oktatásügyi rendelet

Dumbledore serege

Az oroszlán és a kígyó

Hagrid története

Kígyószem

A Szent Mungo Varázsnyavalya-és Ragálykúráló Ispotály

Karácsony a zárt osztályon

Okklumencia

Csodabogár csapda

Látó és látomás

A kentaur és az áruló

Piton legrosszabb emléke

Pályaválasztási tanácsadás

Gróp

RBF

Újra a tűzben

A szökés

A Misztériumügyi Főosztály

Túl a függönyön

Az egyetlen, akitől fél

Az elveszett jóslat

Az új harc kezdete

Harry Potter és a Félvér Herceg

A másik miniszter

A Fonó sor

A kétes örökség

Horatius Lumpsluck

Mamamaci és Francica

Zsebpiszok közi kitérő

A Lump Klub

Piton diadala

A Félvér Herceg

A Gomold ház

Hermione besegít

Ezüst és opál

A Denem-titok

Felix Felicis

A Megszeghetetlen Eskü

Fagyos karácsony

Ködös emlék

Születésnapi meglepetések

Manónyomozók

Voldemort nagyúr kívánsága

A Tudhatatlan Terem

A temetés után

Horcruxok

Sectumsempra

A kihallgatott látó

A barlang

A villámsújtotta torony

A Herceg szökése

A főnix siratódala

A fehér kripta

Harry Potter és a Halál ereklyéi

A Sötét Nagyúr felemelkedése

In memoriam

Dursleyék döntenek

A hét Potter

Az elesett harcos

A pizsamás padlásszellem

Albus Dumbledore végrendelete

Az esküvő

Búvóhely kell

Sipor története

Lopás és vesztegetés

A mágia hatalom

A Mugliivadék-ellenőrző Bizottság

A tolvaj

A kobold bosszúja

Godric’s Hollow

Bathilda titka

Hírnév és hazugságok

Az ezüst őzsuta

Xenophilius Lovegood

A három testvér meséje

A Halál ereklyéi

A Malfoy kúria

A pálcakészítő

Kagylólak

Gringotts

A utolsó búvóhely

A tükör testvére

Az elveszett diadém

Piton futása

A Roxfort ostroma

A bodzapálca

A Herceg meséje

Újra a Rengetegben

King’s Cross

Hiba a tervben

Tizenkilenc évvel később

Table of Contents

Harry Potter és a bölcsek köve

A kis túlélő

A volt-nincs üveg

A senkitől jött levelek

A háztáj őrző

Az Abszol út

Utazás a kilenc és háromnegyedik vágányról

A Teszlek Süveg

A bájitalok mestere

Az éjféli párbaj

Huss és pöcc!

Kviddics

Edevis tükre

Nicolas Flamel

Norbert, a tarajos norvég

A tiltott rengeteg

A csapóajtón túl

A kétarcú ember

Harry Potter és a titkok kamrája

A legrosszabb születésnap

Dobby intelme

Az Odú

Czikornyai és Patza

A fúriafűz

Gilderoy Lockhart

Sárvér és suttogás

A kimúlásnapi parti

A felirat a falon

A goromba gurkó

A párbaj szakkör

A Százfűlé-főzet

A nagyon titkos napló

Cornelius Caramel

Aragog

A Titkok kamrája

Mardekár utódja

Dobby jutalma

Harry Potter és az azkabani fogoly

Bagolyposta

Marge néni pórul jár

A Kóbor Grimbusz

A Foltozott Üst

A dementor

Karmok és rémképek

Mumus a szekrénybe

A Kövér Dáma

Zordó és zivatar

A Tekergők Térképe

A Tűzvillám

A patrónus

Griffendél kontra Hollóhát

Piton sérelme

A kviddicsdöntő

Trelawney professzor jóslata

Patkány, macska és kutya

Holdsáp, Féregfark, Tapmancs és Ágas

Voldemort szolgája

A dementorok csókja

Hermione titka

Bagolyposta – másodszor

Harry Potter és a Tűz Serlege

A Denem-ház

A sebhely

A meghívás

Újra az Odúban

A Weasley Varázsvicc Vállalat

A zsupszkulcs

Bumfolt és Kupor

A Világkupadöntő

A Sötét Jegy

A felbolydult hivatal

A vonatút

A Trimágus Tusa

Rémszem Mordon

A főbenjáró átkok

Beauxbatons és Durmstrang

A Tűz Serlege

A négy bajnok

A pálcák próbája

A magyar mennydörgő

Az első próba

A Házimanó Felszabadítási Front

A váratlan feladat

A karácsonyi bál

Rita Vitrol szenzációja

A tojás és a szem

A második próba

Tapmancs visszatér

A tébolyult Mr. Kupor

Az álom

A merengő

A harmadik próba

Csont, hús és vér

A halálfalók

Priori Incantatem

Veritaserum

Az utak elválnak

A kezdet

Harry Potter és a Főnix Rendje

A dementált Dudley

Bagolycsipet

Az élgárda

Grimmauld tér 12.

A Főnix Rendje

A nemes és nagy múltú Black-ház

A Mágiaügyi Minisztérium

A tárgyalás

Mrs. Weasley nagy bánata

Luna Lovegood

A Teszlek Süveg új dala

Umbridge professzor

Béka és büntetés

Percy és Tapmancs

A roxforti főinspektor

A Szárnyas Vadkanban

A 24-es számú oktatásügyi rendelet

Dumbledore serege

Az oroszlán és a kígyó

Hagrid története

Kígyószem

A Szent Mungo Varázsnyavalya- és Ragálykúráló Ispotály

Karácsony a zárt osztályon

Okklumencia

Csodabogár csapda

Látó és látomás

A kentaur és az áruló

Piton legrosszabb emléke

Pályaválasztási tanácsadás

Gróp

RBF

Újra a tűzben

A szökés

A Misztériumügyi Főosztály

Túl a függönyön

Az egyetlen, akitől fél

Az elveszett jóslat

Az új harc kezdete

Harry Potter és a Félvér Herceg

A másik miniszter

A Fonó sor

A kétes örökség

Horatius Lumpsluck

Mamamaci és Francica

Zsebpiszok közi kitérő

A Lump Klub

Piton diadala

A Félvér Herceg

A Gomold ház

Hermione besegít

Ezüst és opál

A Denem-titok

Felix Felicis

A Megszeghetetlen Eskü

Fagyos karácsony

Ködös emlék

Születésnapi meglepetések

Manónyomozók

Voldemort nagyúr kívánsága

A Tudhatatlan Terem

A temetés után

Horcruxok

Sectumsempra

A kihallgatott látó

A barlang

A villámsújtotta torony

A Herceg szökése

A főnix siratódala

A fehér kripta

Harry Potter és a Halál ereklyéi

A Sötét Nagyúr felemelkedése

In memoriam

Dursleyék döntenek

A hét Potter

Az elesett harcos

A pizsamás padlásszellem

Albus Dumbledore végrendelete

Az esküvő

Búvóhely kell

Sipor története

Lopás és vesztegetés

A mágia hatalom

A Mugliivadék-ellenőrző Bizottság

A tolvaj

A kobold bosszúja

Godric’s Hollow

Bathilda titka

Hírnév és hazugságok

Az ezüst őzsuta

Xenophilius Lovegood

A három testvér meséje

A Halál ereklyéi

A Malfoy kúria

A pálcakészítő

Kagylólak

Gringotts

A utolsó búvóhely

A tükör testvére

Az elveszett diadém

Piton futása

A Roxfort ostroma

A bodzapálca

A Herceg meséje

Újra a Rengetegben

King’s Cross

Hiba a tervben

Tizenkilenc évvel később