ARTHUR C. CLARKE
A TÁVOLI FÖLD DALAI

Tamarának, Cheren-nek, Valerie-nek és Hectornak - odaadó szeretetükért

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Arthur C. Clarke: The Songs of Distant Earth
A Del Rey Book, Ballantine Books, New York, 1986
Fordította: BULATH ÉVA © BULATH ÉVA, 1990
Címlapgrafika: HELÉNYI TIBOR
Címlaptipográfia: GÁLÓCSI ÁGNES
Copyright © 1986 by Serendib BV
ISBN 963 7865 10 1
Hungarian edition
by C Rege Kft. in association with
Maecenas International, 1990
Kiadja a Rege Kft.
Felelős kiadó a Rege Kft. ügyvezető igazgatója
A kötet kiadásában részt vett: Maecenas International Kft.
Felelős szerkesztő: Lukács Laura
Megjelent 14 (A/5) ív terjedelemben
90-828 Szikra Lapnyomda, Budapest
Felelős vezető: dr. Csöndes Zoltán vezérigazgató

    A szerző megjegyzése:

    A regénynek egy majdnem 30 évvel ezelőtt megírt azonos című elbeszélésem szolgál alapjául. (Megtalálható Az ég túlsó oldala c. kötetben). Ennek a változatnak a megírására mégis a bennünket mostanában tévéből, mozivászonról elárasztó űrkalandok - negatív - inspirációja késztetett. (Vajon az „expiráció” lenne az „inspiráció” ellentéte?)
    Kérem, ne értsenek félre: nagyon kedvelem a Star Trek legjobb epizódjait és a Lucas-Spielberg történeteket, hogy csak a műfaj leghíresebb példáit említsem. Ezek a művek azonban a képzelet szüleményei, nem tudományos-fantasztikus munkák a szó szoros értelmében. Ma szinte bizonyosnak tűnik, hogy soha nem leszünk képesek a fénysebességet túlszárnyalni. A legközelebbi csillagrendszerek is több évtizednyi vagy több évszázadnyi távolságra lesznek egymástól; még a Warp 6-nak sem elég egy hét, hogy időben eljusson egyik epizódból a másikba. A Nagy Tervező odafenn nem így állította össze a műsort.
    Az elmúlt évtizedben jelentős és meglehetősen váratlan fordulat következett be a természettudományban: a tudósok megváltoztatták a véleményüket a földönkívüli értelmes lények létezéséről. Az 1960-as évekig senki nem vette komolyan a dolgot (egy-két gyanús alak, például tudományos-fantasztikus írók kivételével), így Sklovszkij és Sagan Értelmes lények a világűrben című, 1966-ban megjelent könyve mérföldkőnek számított.
    Mostanra a vélemények újból a másik végletbe csaptak át. Mivel mindeddig nem sikerült naprendszerünkben élő szervezet nyomára bukkanni; és hatalmas antennáink, amelyek könnyedén vehetnének csillagközi rádiójeleket, nem észleltek ilyeneket, egyes tudósok arra a következtetésre jutottak, hogy „talán mégis egyedül vagyunk a világmindenségben”. E nézet legismertebb képviselője dr. Frank Tipler, egyik tanulmányának (nyilván szándékosan) a következő provokatív címet adta: „Értelmes földönkívüli lények nem léteznek.” Carl Sagan és sokan mások úgy vélik (magam is velük értek egyet), hogy túlságosan korai volna ilyen messzemenő következtetést levonni.
    A vita tovább tombol, és bármelyik álláspont kerekedik is felül, az eredmény mindenképpen döbbenetes lesz. Logikai érvelésekkel nem sokra megyünk, a kérdést csakis a tények dönthetik el. Jó lenne, ha kapnánk egy-két évtized haladékot, s eközben a rádiócsillagászok - akárcsak az aranyásók - csendben szűrhetnék az égből özönlő zajáradatot.
    Igyekeztem valósághű csillagközi világot ábrázolni ebben a regényben, ahogy az Előjáték a világűrhöz (1951) című könyvemben is létező vagy előrelátható technológiák felhasználásával mutattam be az ember első Földön túli utazását. A regényben nincs semmi, ami ne felelne meg a valóságnak vagy eddigi ismereteinknek; az egyetlen igazán merész elképzelés a „kvantummeghajtás” - merész, de korántsem alaptalan. És ha mégsem valósulna meg, akkor is több lehetséges alternatíva áll az ember rendelkezésére: A huszadik századi elképzeléseket a jövő tudománya biztosan messze meghaladja majd.
    
    Arthur C. Clarke
    Srí Lanka, Colombo
    1985. július 3.

    I. THALASSA
    1. A tarnai tengerpart
    
    Még mielőtt a csónak keresztüljutott a zátonyon, Mirissa észrevette, hogy Brant mérgelődik valami miatt. Gyanúsan merev testtartással állt a kormánykerék mögött, és az is jelezte, hogy valami nincs rendben, hogy az utolsó útszakaszt nem engedte át a biztos kezű Kumarnak.
    Mirissa kilépett a pálmafák árnyékából, és lassan lement a tengerpartra, nehezen lépkedett a nedves homokon. Amikor odaért a vízhez, Kumar éppen a vitorlát vonta be. ,;Kisöccse" - merő izom, és majdnem olyan magas, mint ő - vidáman integetett neki. Mennyire szerette volna, ha Brant is olyan jó természetű, mint Kumar, akit soha semmi nem hoz ki a béketűrésből ...
    Brant nem várta meg, hogy a csónak a homokra fusson, kiugrott a derékig érő vízbe, és fröcskölve közeledett a lány felé. Törött drótokkal körültekert fémdarabot cipelt, közelebb érve megemelte, hogy a lány jobban szemügyre vehesse.
    - Nézd, már megint mit csináltak! - kiáltotta.
    Szabad kezével az északi látóhatár felé mutatott.
    - Most aztán nem ússzák meg szárazon! Mondhat a polgármester, amit akar.
    Mirissa félrehúzódott, amíg a kis katamarán mint valami őstengeri lény, amelyik első lépéseit teszi a szárazföldön - külső görgői segítségével lassan kikecmergett a partra. Amint elérte a legmagasabb vízállás szintjét, Kumar leállította a motort, és kiugrott ő is, hogy csatlakozzon a még javában füstölgő kormányoshoz.
    - Nem győzöm mondani Brantnak, hogy biztosan véletlen volt, talán egy horgony felszedése közben sérült meg. Különben is, miért csinálnának ilyesmit az északiak készakarva?
    - Megmondom, miért vágott vissza Brant. - Mert túlságosan lusták ahhoz, hogy ők maguk kitaláljanak valamit; mert attól tartanak, hogy túl sok halat, fogunk; mert ...
    Ekkor vette észre, hogy a másik vigyorog. Hozzávágta az összetekeredett drótcsomót. Kumar könnyedén elkapta.
    - Mindenesetre, még ha véletlen volt is, nem lenne szabad itt lehorgonyozniuk. Világosan fel van tüntetve a térképen: TILOS AZ ÁTJÁRÁS - KUTATÁSI TERÜLET. Mindenképpen jelenteni fogom.
    Brant máris visszanyerte jókedvét; még a leghevesebb dühkitörései sem tartottak pár percnél tovább., Hogy ilyen jókedvű maradjon, Mirissa végigcirógatta a hátát, és a lehető legmegnyugtatóbb hangján kérdezte.
    - Fogtatok valami jó halat?
    - Természetesen nem válaszolta Kumar. Brantot csak a jó statisztikai adatok fogása érdekli - kilógramm per kilowatt - és hasonló marhaságok. Még jó, hogy elvittem a horgászbotomat. Tonhal lesz vacsorára.
    Benyúlt a Csónakba, és egy méteres, áramvonalas szépséget húzott elő; az állat színei gyorsan fakultak, világtálán szeme már a halálba meredt.
    - Ilyet se gyakran fog az ember - mondta büszkén. Még javában gyönyörködtek a zsákmányban, amikor a Történelem közbeszólt, s eddigi egyszerű és gondtalan életük váratlanul véget ért.
    Elvonulásának jelei az égre voltak írva; mintha egy óriási kéz krétavonással két részre osztotta volna a mennyboltot. A fénylő gőzcsík rojtosodni kezdett, majd felhőfoszlányokra esett szét, s végül már csak egy „hóhíd” húzódott az egyik látóhatártól a másikig.
    És akkor távoli villámlás gördült le a világűr széléről. Thalassa hétszáz éve nem hallott ilyen zajt, de még egy gyerek is azonnal felismerte volna.
    Az éjszaka langyos volt, Mirissa mégis vacogott, és Brant kezét kereste. A férfi jóformán észre sem vette, hogy ujjai rákulcsolódtak a lány ujjaira, még mindiga kettéhasadt eget bámulta.
    Kumar is meghökkent, mégis ő szólalt meg elsőnek.
    - Talán az egyik kolónia ránk talált.
    Brant lassan megrázta a fejét, de nem nagy meggyőződéssel. - Ugyan! Nyilván régi a térképük, és úgy tudják, a Thalassát majdnem teljesen tenger borítja. Semmi értelme se lenne idejönniük.
    - Hacsak nem arra kíváncsiak - vetette fel Mirissa -, hogy mi történt velünk. Hányszor mondtam, hogy meg kellene javítani a távközlő berendezéseket! ...
    Régi vita volt ez közöttük; tízévenként újratárgyalták. Előbb vagy utóbb - ebben a legtöbben egyetértettek - helyre kell állítani a keletszigeti nagy parabolaantennát, amely negyven évvel azelőtt, a Krakan kitörésekor ment tönkre. De azóta sok más fontosabb
    - vagy legalábbis érdekesebb - dolgot kellett elintézniük.
    - Hatalmas vállalkozás ám csillagközi űrhajót építeni! - mondta Brant elgondolkodva. - Nem hinném, hogy bármelyik kolónia nekikezdene, hacsak rá nem kényszerül. Mint például a Föld annak idején ...
    Elcsuklott a hangja. Annyi évszázad elteltével még mindig nehéz volt kiejteni ezt a nevet.
    Mindhárman kelet felé fordultak; az egyenlítői éjszaka gyorsan közeledett a tenger felől.
    Néhány fényesebb csillag már megjelent, és a pálmafákra éppen a Tiangulum nevű tömör kis csillagcsoport mászott fel. Három csillaga majdnem egyforma fényrendű volt. Egy sokkal fényesebb betolakodó ragyogott valaha pár hétig a csillagkép déli csücske közelében.
    Összeesett burkát már közepes erősségű teleszkópakkal is látni lehetett. De semmilyen műszerrel nem lehetett észlelni azt a keringő salakot, ami a Föld volt hajdanán.

    2. A kis semleges
    
    A XX. századot, több mint ezer évvel később egy híres történész „a század, amikor minden történt” névvel illette. Hozzátette, hogy az akkori emberek bizonyára egyetértettek volna vele - ám teljesen téves okokból.
    Megemlítették volna - gyakran jogos büszkeséggel a korszák tudományos eredményeit: a levegő meghódítását, az atomenergia felszabadítását, az élet alapelveinek felfedezését, az elektronika és a hírközlés forradalmát, a mesterséges értelem létrehozásának kezdeteit és a leglátványosabbat mind közül: a naprendszer kutatását és az első holdraszállást. De, ahogy utólagos bölcsességgel a történészek kimutatták, ezer ember közül legfeljebb egy hallhatott arról a felfedezésről, amely felülmúlta ezeket az eredményeket, és amely mellett az előbbiek teljesen eltörpültek.
    Olyan ártalmatlannak tűnt, és az emberi dolgoktól olyan távolinak, mint az a fátyolos fényképlemez Becquerel laboratóriumában, amely röpke ötven év alatt a Hiroshima fölött kibomló tűzlabdához vezetett. Valójában ugyanannak a kutatásnak volt a mellékterméke, és ugyanolyan ártalmatlan kísérletnek indult, mint amaz.
    A természet nagyon precíz könyvelő, mindig rendbe teszi a főkönyvet. A fizikusok tehát rendkívül tanácstalanul néztek, amikor a frissen felfedezett nukleáris reakciók némelyikéből - miután az egyenlet egyik oldalán mindent összeadtak - valami mégis hiányzott.
    Mint a szemfüles könyvelő, aki gyorsan feltölti a kézikasszát, hogy megelőzze a könyvvizsgálókat; a fizikusok is kénytelenek voltak új részecske után nézni. Nagyon különös részecskének kellett ahhoz lennie, hogy meg tudják vele magyarázni a hiány okát. , Olyannak, amelynek se tömege, se töltése nincs, és olyan fantasztikus az áthatolóképessége, hogy különösebb nehézség nélkül keresztülrepül egy több milliárd kilométer vastagságú ólomfalon is. 
    Ennek a fantomnak a „neutrinó” nevet adták, a neutron és a bambino szavakból. Már-már úgy látszott, soha nem sikerül ilyen megfoghatatlan entitásra rátalálni; de 1956-ban a műszerezettség bravúrjaként a fizikusok rábukkantak az első példányokra. Az elméleti szakemberek számára is sikernek számított a felfedezés; most végre igazolva látták valószínűtlen egyenleteiket.
    A világ se nem tudott róla, se nem érdeklődött iránta; de az ítéletnapi visszaszámlálás megkezdődött:

    3. A tanácsterem

    Tarna helyi számítógéphálózata soha nem működött 95%-osnál nagyobb hatásfokkal, viszont 85%-osnál sem volt soha harcképtelenebb. Mint a legtöbb felszerelést Thalassán, ezt is égvolt zsenik tervezték, tehát végzetes meghibásodás gyakorlatilag elképzelhetetlen volt. A rendszer több alkatrész egyidejű meghibásodása esetén is viszonylag tűrhetően működött volna tovább, egészen addig, amíg valaki végső elkeseredésében meg nem javítja.
    A mérnökök „elegáns leépülés"-nek nevezték ezt az állapotot, s ez a kifejezés, cinikus emberek szerint, meglehetősen pontosan jellemezte a Thalassai életvitelt is.
    A központi számítógép szerint a hálózat most körül-belül a megszokott 90%-ot hozta, de Waldron polgármester asszony boldogan beérte volna kevesebbel is. Nagyon sokan telefonáltak az elmúlt félórában, ráadásul legalább ötven felnőtt és gyerek nyüzsgött a tanácsteremben, sokkal többen, mint ahányan kényelmesen elférhettek volna benne, hogy az ülőhelyeket ne is említsük. Máskor a határozathozatalhoz szükséges tizenkét ember összetereléséhez is drákói szigort kellett alkalmazni. Tarna többi 560 lakója inkább otthonról követte az eseményeket, és onnan szavazott, ha úgy hozta kedve.
    A községi kormányzótól kétszer telefonáltak; az elnök is odaszólt, egy északszigeti tudósító szintén. Minden, hívás ugyanazt a teljesen felesleges kérdést tartalmazta, és mindegyikre ugyanazt a rövid választ adták: „természetesen; ha valami történik, odaszólunk ... köszönjük az érdeklődést”.
    Waldron polgármester nem volt a látványos jelenetek híve; mérsékelten sikeres pályafutása éppen ezek elkerülésén nyugodott. Olykor persze nem lehetett kitérni az izgalmas pillanatok elől. Aligha sikerült volna megvétóznia például a 09-es hurrikánt, az évszázad mindeddig legjelentősebb eseményét.
    Csendet kérek! - kiáltotta. Reena hagyd békén azokat a kagylókat! Valaki rengeteget vesződhetett vele, míg rendbe tette őket. Különben is, már rég ágyban lenne a helyed. Billy, azonnal mássz le az asztalról!
    A meglepő gyorsaság, amellyel a rend helyreállt, jelezte, hogy ez egyszer a lakosság kíváncsi rá, mit akar mondani a polgármester: Waldron kikapcsolta kitartóan csengő kartelefonját, és a hívást az üzenetközpontba továbbította.
    - Őszintén szólva, nem tudok sokkal többet, mint maguk, és nem valószínű, hogy, a következő órákban többet tudunk meg. De az biztos, hogy valami űrhajóféle volt, és már vissza is tért a légkörbe, bár ezt inkább betérésnek kellene mondanom, miközben elszállt fölöttünk. Mivel Thalassán nem tud máshol leszállni, előbb-utóbb valószínűleg visszajön a Három Sziget, fölé. Ez órákba telhet, ha előbb megkerüli a bolygót,
    - Nem próbáltak rádióösszeköttetést létesíteni velük? - kérdezte valaki.
    De igen, mindeddig eredménytelenül.
    - Érdemes egyáltalán próbálkozni? kérdezte valaki aggódó hangon.
    Rövid, néma csend ereszkedett a társaságra, majd Simmons tanácsos, akit Waldron polgármester nehezen tudott elviselni, méltatlankodva felhorkant.
    - Ugyan már! Bármit csinálunk, tíz perc alatt megtalálnak bennünket. Különben is, valószínűleg pontosan tudják, hol vagyunk.
    - Tökéletesen egyetértek a tanácsossal - mondta Waldron polgármester, kihasználva ezt a ritka alkalmat. - Minden kolóniának vannak térképei Thalassáról. Lehet, hogy ezerévesek, de Ősleszállás azokon is rajta van.
    - És ha mégiscsak idegen lények?
    A polgármester nagyot sóhajtott. Azt hitte, hogy ez a nézet már évszázadokkal ezelőtt „kihalt”.
    - Idegen lények nincsenek mondta határozottan. - Legalábbis olyanok, akik elég intelligensek lennének egy űrutazáshoz. Persze sohasem lehetünk száz százalékig biztosak; de a földlakók ezer éven át Minden elképzelhető műszerrel hiába kutattak értelmes lények után.
    - Van még egy lehetőség mondta Mirissa, aki Branttal és Kumarral a terem hátsó részében tartózkodott. Minden arc feléjük fordult; Brant kissé kellemetlenül érezte magát. Nagyon szerette Mirissát, de voltak pillanatok, amikor nem bánta volna, ha a lány kevésbé tájékozott, és családjának utóbbi öt nemzedéke nem lett volna a Levéltár felelőse.
    - És mi lenne az, kedveském?
    Most Mirissa jött zavarba, bár bosszúságát igyekezett leplezni. Nem szerette, ha nem túl intelligens, noha kétségtelenül eszes - találóbb szóval: furfangos - emberek leereszkedően viselkednek vele. Az a tény, hogy Waldron polgármester folyton csábos pillantásokat vet Brantra, egy cseppet sem zavarta, inkább mulatott rajta, és még bizonyos rokonszenvet is érzett az idősebb nő iránt.
    - Lehet, hogy ez is egy magvető robotűrhajó akárcsak az, amelyik a mi őseink génmintáit hozta a Thalassára.
    - Most, ilyen sokára?
    - Miért ne? Az első magvetők csak a fénysebesség néhány századrészével voltak képesek haladni. A földlakók egészen a Föld megsemmisüléséig folyamatosan tökéletesítették őket. Minthogy a későbbi modellek majdnem tízszer gyorsabbak voltak, egy évszázadon belül megelőzték a régebbieket, amelyek közül sokan talán még most is úton vannak. Brant, egyetértesz?
    Mirissa ügyelt arra, hogy minden vitába bevonja Brantot, és ha csak lehetett, úgy intézte, hogy a férfi maga is kezdeményezőnek érezze magát. Tisztában volt Brant kisebbrendűségi érzéseivel, nem akarta újabbakkal tetézni őket.
    Olykor meglehetősen magányosnak érezte magát amiatt, hogy ő a legintelligensebb egész Tarnán. Kapcsolatban állt ugyan hat - szellemileg egyenrangú - társával a Három Szigeten, de ritkán találkozott velük személyesen, pedig ezt, az eltelt évezredek dacára, semmilyen távközlési technológia nem volt képes pótolni. Érdekes gondolat - vélte Brant. - Lehet, hogy igazad van.
    A történelem ugyan nem volt erős oldala, mégis, műszaki szakember lévén, Brant Falconer rendelkezett némi ismerettel arról az összetett eseménysorozatról, amely Thalassa meghódításához vezetett. - De mit tegyünk - kérdezte -, ha ez tényleg magvető űrhajó, és újból meg akar bennünket hódítani? Közöljük velük, hogy: „Köszönjük, ne fáradjanak!”
    Ideges nevetgélés hallatszott a teremben, aztán Simmons tanácsos fontoskodva megszólalt: - Egyrészt biztos vagyok benne, hogy ha muszáj, el tudunk bánni egy magvető űrhajóval. Másrészt azok a robotok talán nem elég intelligensek ahhoz, hogy megszakítsák a programjukat, ha látják, valaki már elvégezte a munkát?
    Talán igen. De lehet, hogy azt gondolják, ők sokkal jobban elvégeznék, .Akár ereklye a Földről, akár későbbi modell valamelyik kolóniáról, csakis robotűrhajóról lehet szó. 
    Nem kellett bővebben magyarázkodni, a jelenlevők tisztában voltak az emberi legénységgel megvalósítható csillagközi utazás rendkívüli nehézségeivel és azzal is, milyen költségekkel járna. Még ha találnak is műszaki megoldást, nem lenne semmi értelme; ezerszer kifizetődőbb robotokkal dolgoztatni.
    - Akár robot, akár ereklye, mihez kezdünk vele? - kérdezte valaki.
    - Azt már valószínűleg nem nekünk kell eldöntenünk - mondta a polgármester. - Mindenki azt hiszi, hogy ősleszállásnál készül landolni, de miért éppen ott szállna le? Északsziget sokkal kedvezőbb ...
    A polgármester gyakran tévedett, de tévedésére soha nem derült fény ilyen hamar. A zaj, ami a pillanatban Tarna fölött felmorajlott, nem az ionoszféra távoli dörgése, hanem egy alacsonyan szálló sugárhajtású gép fülsüketítő zaja volt.
    Az emberek hihetetlen gyorsasággal tódultak ki a tanácsteremből, de csak az elsők láthatták a tompa orrú, deltaszárnyú gépet. Eltakarta a csillagokat, és félreérthetetlenül afelé a pont felé igyekezett, amit a helybeliek a Földdel való utolsó kapocsként tiszteltek.
    A polgármester megállt egy pillanatra, beszólt a központba, aztán csatlakozott a kint nyüzsgő tömeghez.
    - Brant, jó lenne ha te érnél oda elsőnek. A sárkánnyal menj!
    Tarna főmérnöke meghökkent; sosem kapott még ilyen határozott utasítást a polgármestertől; egy kicsit zavarba jött.
    - Pár napja egy kókuszdió átszakította a szárnyát. Nem értem rá megjavítani a halcsapdák miatt. Szóval, éjszakai repülésre nem alkalmas.
    A polgármester hosszú, szigorú pillantást küldött felé.
    - Remélem, az autóm alkalmas ... - mondta gúnyosan.
    Természetesen - válaszolta Brant sértett hangon. - Tele van a tank, az autó indulásra kész.
    A polgármester autóját nem vették gyakran igénybe. Egész Tarna húsz perc alatt bejárható gyalogosan; az élelmiszer és egyéb szállításokat kis homokjárókon bonyolították le. Hetvenévnyi szolgálat alatt az autóban kevesebb, mint százezer kilométer volt, és hacsak valami közbe nem jön, az elkövetkező száz évet is ugyanilyen jól bírja majd.
    A thalassaiak nem voltak különösebben erényes emberek, de a rongálás és a pazarló életmód nem tartozott gyarlóságaik közé. Így hát amikor az autó fennállásának legnevezetesebb útjára elindult, senki nem gondolta volna, hogy öregebb a benne ülők bármelyikénél.

    4. Vészjel
    
    Senki nem hallotta meg a Földért szóló lélekharang első kondulását, még azok a kutatók sem, akik a végzetes felfedezést tették, lent mélyen a föld alatt, egy elhagyott kaliforniai aranybányában.
    Vakmerő és egyúttal hihetetlennek tűnő volt ez a kísérlet a huszadik század első felében. A neutrínó felfedezése után hamar ráébredt az emberiség, hogy új távlatok nyíltak előtte. Hiszen valamivel, ami olyan könnyen hatol keresztül egy bolygón, mint fény az üveglemezen, akár a csillagok magjáig is elláthatunk.
    S ami talán a legfontosabb: a Nap magjáig. A csillagászok bizton állították, hogy megértették a Nap kemencéjét működtető reakciókat, amelyektől végső soron minden földi élet függ: A Nap belsejében levő óriási nyomás és hőmérséklet hatására a hidrogén, láncreakciók során, héliummá alakul át, nagy mennyiségű energia felszabadulása mellett. Esetleges melléktermékként neutrínók szabadulnak fel.
    Ezek a szoláris neutrínók, amelyeknek az útjukban álló több millió tonna anyag nem jelent nagyobb akadályt, mint egy füstgomoly, születési helyüket fénysebességgel száguldva hagyják el. Két másodperccel később már kilépnek a világűrbe, és ott szétszóródnak. Rengeteg csillaggal és bolygóval találkoznak, legtöbbjük mégis az idők végezetéig elkerüli, hogy a „szilárd" anyag testetlen szellemképe foglyul ejtse őket. 
    Nyolc perccel azután, hogy a neutrínók elhagyták a Napot, a napszél kicsiny töredéke keresztülsöpört a Földön, és a colorádói kutatók még az előzőnél is kisebb töredéket észleltek. Felszerelésüket ezer méternél mélyebbre elásták a föld alá, hogy a kevésbé átható sugárzásokat kiszűrjék, és a Nap magjából érkező ritka hírnököket be tudják fogni. Az itt befogott neutrínók megszámlálásával részletesen reméltek egy olyan feltételrendszert tanulmányozni, amely - és ezt minden filozófus igazolhatná - mindörökre el volt zárva az emberi tudás és megfigyelés elől.
    A kísérlet sikerült: kimutatták a szoláris neutrínókat. Ám túlságosan kevés volt belőlük. Háromszor, négyszer annyira lett volna szükség, mint amennyit az érzékeny műszerekkel sikerült befogni.
    Nyilvánvaló volt, hogy valami nincs rendben. Az 1970-es években az Eltűnt Neutrínók Esete világraszóló tudományos botránnyá terebélyesedett. A felszereléseket többször is újraellenőrizték, az elméleteket alaposan felülvizsgálták, a kísérletet számtalanszor megismételték, hiába. Mindig ugyanarra a zavarba ejtő eredményre jutottak.
    A huszadik század vége felé az asztrofizikusok kénytelenek voltak elfogadni a kínos végeredményt, habár igazi horderejével még mindig nem voltak tisztában.
    Az elmélet tökéletes volt, a felszerelés hibátlan. A zavar a Nap belsejében rejtőzött.
    A Nemzetközi Asztronómiai Szövetség történetében az első titkos összejövetelt 2008-ban tartották meg a colorádói Aspenben, nem, messze az eredeti kísérlet színhelyétől. A kísérletet addigra már több országban is megismételték. A szövetség közlönyének 55/08-as különszáma - amelynek szándékosan a következő visszafogott címet adták: Megjegyzések a naptevékenységekről - egy héten belül minden földi országba eljutott.
    Mivel a hír lassan kiszivárgott, az ember azt gondolta volna, hogy a Világvége bejelentése jókora pánikot fog kelteni, Valójában a hírt döbbent csend fogadta, majd vállrándítás, azután mindenki folytatta megszokott, hétköznapi életét.
    Alig volt kormány, amelyik a következő választásoknál távolabb tekintett volna, ami pedig a magánembereket illeti, kevesen törődtek azzal, hogy mi történik majd unokáik halála után. Meg aztán a csillagászok tévedhettek is ...
    Ha az emberiség halálra is ítéltetett, a kivégzés napja még ismeretlen volt. A Nap még legalább ezer évig nem robban fel, és ugyan ki fog könnyeket hullatni a negyvenedik generációért?

    5. Éjszakai utazás
    
    A két hold egyike sem kelt még fel, amikor az autó útnak indult Tarna főutcáján Branttal, Waldron polgármesterrel, Simmons tanácsossal és két idősebb helybélivel. Brant a tőle megszokott könnyedséggel vezetett, bár egy kicsit füstölgött még a polgármester rendreutasítása miatt. A nő telt karja merő véletlenségből a férfi csupasz vállán pihent, s ez nem sokat javított a helyzeten.
    De az éjszaka csendes szépsége és a pálmafák hipnotizáló sorjázása, amint az autó fénycsóvája végigsöpört a törzsükön - hamar feledtette Brant bosszúságát. Különben sem engedheti meg, hogy jelentéktelen személyes érzelmei előtolakodjanak egy ilyen történelmi pillanatban.
    Tíz perc múlva ősleszálláshoz érnek, s egyúttal történelmük kezdetéhez kanyarodnak vissza. Vajon mi várja ott őket? Egyetlen dologban lehettek csak biztosak: a látogató a régi magvető űrhajó működő irányfényére szállt le. Tudta, mit kell keresnie; úgyhogy biztosan az űr közeli szektorából, egy másik emberi kolóniáról jött. 
    Brantot hirtelen nyugtalanító gondolat kerítette hatalmába. Erre az irányfényre akárki vagy akármi rátalálhatott, hiszen a jel, hogy valaha értelmes lények jártak erre, az egész világmindenségnek szól. Eszébe jutott, hogy. néhány évvel ezelőtt valaki azt javasolta, kapcsolják ki, hiszen nem veszik semmi hasznát, viszont esetleg bajba sodorhatja őket. Az indítványt kis többséggel - inkább érzelmi és szentimentális, mint logikai alapon elutasították. Lehet, hogy Thalassa hamarosan megbánja ezt a döntését, de bizonyára túlságosan későn ahhoz, hogy bármit tehessen ellene.
    Simmons tanácsos előrehajolt a hátsó ülésről, és halkan odaszólt a polgármesternek.
    - Helga - mondta, Brant ekkor hallotta először, hogy a polgármestert a keresztnevén szólítja -, gondolja, hogy még megértjük a nyelvüket? Tudja, a robotnyelvek nagyon gyorsan változnak.
    Waldron polgármester nem tudta, de ezt ügyesen leplezte. Ez most a legkisebb gondunk, majd úgyis kiderül. Brant, nem mennél egy kicsit lassabban? Szeretnék élve megérkezni.
    Teljesen biztonságos sebességgel haladtak az ismerős úton, de Brant engedelmesen lelassított negyvenre. Azon gondolkodott, vajon a polgármester el akarja-e odázni a találkozást? Nyomasztó felelősség nehezedett rá; a bolygó történetében ez még csak a második külvilágból érkező űrhajó. Egész Thalassa őket figyeli.
    - Krakan! - kiáltott fel az egyik utas a hátsó ülésen. Hozott valaki kamerát?
    - Túl késő visszamenni érte - válaszolt Simmons tanácsos. - Lesz elég időnk fényképezni Nem hiszem, hogy egyből elrepülnek, miután üdvözöltek bennünket.
    Némi izgatottság érződött a hangjában, de Brant aligha hibáztatta ezért. Ki tudta volna megmondani, mi vár rájuk a következő hegycsúcs mögött?
    - Azonnal jelentem, amint bármi mondanivalóm lesz, elnök úr - szólt bele Waldron polgármester az autótelefonba. Brant észre sem vette a hívást, olyannyira lekötötte saját álmodozása. Életében először sajnálta, hogy annak idején nem tanulta meg rendesen a történelmet. Természetesen az ,alapvető tényekkel tisztában volt, de azokkal nem sokra megy. Tudta, hogy a századok könyörtelen múlásával a csillagászok diagnózisa egyre biztosabbá vált, az előre jelzett időpont feltartóztathatatlanul közeledett. 3600-ban - plusz-mínusz hetvenöt év - a Napból szupernóva lett. Nem túlságosan nagy, de azért éppen elég ahhoz...
    Valaha egy filozófus azt mondta, hogy az, akit másnap felakasztanak, csodálatos tisztánlátásra tesz szert. A Negyedik Milleneum végén valami hasonló történt az egész emberiséggel. Ha létezett valaha olyan pillanat, amikor az emberiség beletörődéssel és céltudatosan nézett szembe az igazsággal, akkor az azon a decemberi éjszakán volt, amikor az évszám 2999-ről 3000-re változott. Az első számjegy, a hármas megjelenése láttán, mindenkinek az járt a fejében, hogy a hármas helyére sosem: kerül már négyes.
    De hátra volt fél évezred; sokmindent tehet még az a harminc generáció, amelyik úgy él és hal meg a Földön, ahogy elődei. Legalább annyit, hogy a faj tudását és a művészet legnagyobb műalkotásait nem hagyja elveszni.
    Már az űrkorszak hajnalán, az első űrszondák zenei felvételeket, üzeneteket és képeket vittek magukkal, hogy átadják őket, ha esetleg más lényekkel találkoznának, akik szintén a kozmoszt kutatják. Soha semmi nyomát nem lelték idegen civilizációnak saját galaxisukon belül; ennek ellenére még a legpesszimistábbak is hitték, hogy létezniük kell értelmes lényeknek - valahol a sziget-univerzumok milliárdjainak egyikén, amelyek addig terjednek, ameddig a legérzékenyebb teleszkóp ellát.
    Évszázadokon át sugározták az emberi tudás és kultúra rengeteg üzenetét az Androméda köd és távolabbi szomszédai felé. Természetesen senki sem tudta, hogy fogták-e a jeleket, és ha igen, képesek voltak-e megfejteni őket. De az indítékot a legtöbben magukénak érezték: szerettek volna egy utolsó üzenetet hagyni maguk után ezzel a hírrel. „Nézd, én is éltem valaha!”
    3000-ben a csillagászok meg voltak győződve arról, hogy óriási, keringő teleszkópjaik minden bolygórendszerre rátaláltak a Naptól számított ötszáz fényévnyi távolságon belül. A Földhöz hasonló méretű világok tucatjait fedezték fel, és a közelebbieket könyörtelenül feltérképezték. Több bolygó atmoszférája az élet félreérthetetlen jeleit viselte magán, vagyis oxigéntartalma abnormálisan magas volt. Tehát nem lehetett kizárni annak lehetőségét, hogy az ember - ha el tud oda jutni - élni is tud ezekben a világokban.
    Az Embernek sikerült, ami az embereknek nem.
    Az első magvető űrhajók kezdetlegesek voltak, pedig a legfejlettebb technológiát vették igénybe megvalósításuk érdekében. A 2500-ban rendelkezésre álló hajtóművekkel a legközelebbi csillagrendszert kétszáz év alatt érték el értékes rakományukkal a befagyasztott embriókkal.
    Viszonylag ez volt a legegyszerűbb feladatuk. Oda kellett még juttatniuk az automata berendezéseket is, amelyek majd életre keltik és felnevelik a potenciális embereket, és megtanítják őket arra, hogyan marad-hatnak életben egy minden valószínűség szerint ellenséges környezetben. Hiábavaló és embertelen dolog lett volna mezítelen, mit sem sejtő gyermekeket kitenni olyan barátságtalan világba, mint a Szahara vagy az Antarktisz. Oktatni kellett őket, szerszámokat kel-lett a kezükbe adni, meg kellett őket tanítani arra, hogyan derítsék fel és használják ki a helyi erőforrásokat. Miután a magvető űrhajó leszállt, és átalakult Anyaűrhajóvá, a gondjaira bízott kicsiket generációkon keresztül dédelgetnie kellett.
    Nem csupán emberi lényeket, hanem földi flórát és faunát is magával kellett vinnie, Növényekre (ár nem tudhatták, lesz-e föld; amibe elültethetik), háziállatokra és számtalan nélkülözhetetlen rovarra és mikroorganizmusra is kellett gondolniuk, arra az esetre, ha a normális élelmiszertermelő rendszer meghibásodna, és a hagyományos eljárásokhoz kellene visszatérni.
    Egyetlen előnye volt az új kezdetnek: az emberiséget az idők kezdete óta fertőző összes betegséget és élősködőt pusztulni hagynák a Nova Solis fertőtlenítő tüzében.
    Adatbankokat és minden elképzelhető helyzettel boldoguló „szakértői rendszereket”, ezen felül robotokat, javító- és háttérmechanizmusokat kellett tervezni és megépíteni. Ezeknek a szerkezeteknek legalább olyan sokáig kellett működniük, amilyen hosszú idő a Függetlenségi Nyilatkozat kihirdetése és az első holdraszállás között telt el.
    Bár a terv alig tűnt lehetségesnek, olyan lelkesítő volt, hogy szinte az egész emberiség összefogott a megvalósításához. Volt tehát egy új cél - az utolsó megvalósítandó cél -, ami a Föld elpusztulása után is értelmet adhat az életnek.
    Az első magvető űrhajó 2553-ban hagyta el a Naprendszert, és a Nap tulajdonképpeni ikertestvére, az Alfa Centauri A felé tartott. A Föld méretű bolygó, a Pasadena klímája azonban szélsőséges volt, ami a közeli Centauri B hatásával magyarázható; a következő alkalmas célpont több mint kétszer olyan messze volt. Az utazási idő a Sirius X-ig meghaladja a 400 évet; a magvető megérkezésekor a Föld esetleg már nem is létezne.
    De ha a Pasadenát sikeresen meghódítanák, bőven maradna idő megüzenni a jó hírt. Kétszáz év jutna az utazásra, ötven év arra, hogy megvessék a lábukat és egy kis adóállomást felépítsenek; maradna még négy év, hogy a visszajelzés megérkezzen a Földre - s akkor, ha minden rendben megy, a 2800-as években ujjongani fognak az emberek ...
    Végül is 2786-ban történt meg a nagy esemény.
    A Pasadena jobban megfelelt az elvárásoknak, mint remélték. A hír mindenkit felvillanyozott, és előmozdította a magvető-programot. Addigra már számtalan űrhajót indítottak útnak, s mindegyik fejlettebb technológiával rendelkezett, mint az előző. A legújabb típusok a fénysebesség huszadrészét is elérték, és több mint ötven célpontra juthattak el.
    Amikor a pasadenai jelzés a földet érés hírének közlése után megszakadt, az elkeseredés csak pillanatokig tartott. Ami egyszer már sikerült, az megismételhető, egyre valószínűbb sikerrel.
    2700 körül szakítottak a kezdetleges embrió-fagyasztás eljárásával. A genetikai kód, amelyet a természet a DNS molekula spirális szerkezetébe kódolt, most könnyebben, biztonságosabban, ráadásul kisebb helyen tárolható a célszámítógépek memóriájában.; egymillió genotípus elfér egy közönséges, ezer férőhelyes személyszállító repülőgépméretű magvető űrhajóban. Egy teljes, meg nem született nemzet, és a példányok létrehozásához szükséges összes berendezés pár száz köbméteren összezsúfolva elrepült a Csillagok felé.
    Brant tudta, hogy ez történt hétszáz évvel ezelőtt. Az út hegynek fölfelé vezetett, oldalt a nyersanyag után kutató, legelső robotexkavátorok maradványai. Még néhány pillanat, és meglátják a régóta elhagyott feldolgozóüzemet .
    - Mi az ott? - kérdezte halkan Simmons tanácsos.
    - Állj meg! - rendelkezett a polgármester. Brant, állítsd le a motort! - Már nyúlt is az autómikrofonért.
    - Itt Waldron. A hetes kilométerjelzésnél vagyunk. Fényt látunk magunk előtt, a fák között, amennyire ki tudom venni, pontosan Ősleszállásnál. Semmit nem hallunk. Indulunk tovább.
Brant nem várta meg az utasítást, finoman elindította az autót. Ez élete második legizgalmasabb kalandja a '09-es hurrikán óta.
    Az a másik izgalmasabb volt; majdnem az életébe került. Talán most is leselkedik rájuk veszély, de egyelőre semmi jele. Képesek a robotok ellenségesen viselkedni? Mi mást akarhatnának tőlünk, mint tudást és barátságot? ...
    - Az előbb mondta Simmons tanácsos -, mielőtt a fák eltakarták, jól láttam azt a gépet, biztos vagyok benne, hogy valami repülőgépféle. A magvető űrhajók nem voltak áramvonalasak, és nem volt szárnyuk sem. Ráadásul ez a gép nagyon kicsi.
    - Akármi is, öt percen belül megtudjuk - mondta Brant.
    - Nézzék azt a fényt. A Föld Parkban szállt le, a legkézenfekvőbb helyen. Ne szálljunk ki, és gyalogoljunk oda?
    A Föld Park gondosan ápolt ovális alakú pázsit ősleszállás keleti felén; a bolygó legrégebbi emlékműve - most éppen az Anyaűrhajó fekete, égnek meredő teste takarta el előlük. A henger még világított, a szélein túlcsorduló fény látszólag egyetlen sugárzó forrásból eredt.
    - Állítsd meg az autót, mielőtt odaérünk a hajóhoz! - hangzott a polgármester parancsa. - Aztán kiszállunk, és körülnézünk. Oltsd el a lámpákat, ne vegyenek észre bennünket, amíg mi nem akarjuk.
    - Ne vegyen vagy ne vegyenek észre? - kérdezte az egyik utas izgatottan. A többiek elengedték a kérdést a fülük mellett.
    Az autó a hatalmas árnyékban állt meg. Brant száznyolcvan fokos fordulatot tett vele.
    - Hogy gyorsan el tudjunk menekülni, ha úgy alakul - jegyezte meg félig komolyan, félig gúnyosan; még mindig nem hitte el, hogy komoly veszélyben lehetnek. Voltak pillanatok, amikor maga sem tudta, ébren van-e, vagy csak hihetetlenül eleven álmot lát.
    Csendesen kiszálltak az autóból, és odasétáltak a hajóhoz, megkerülték. Egy élesen kirajzolódó fénysávhoz értek. Brant beárnyékolta a szemét, hunyorogva bekémlelt a szélén.
    Simmons tanácsosnak tökéletesen igaza volt. Repülőgépféle volt illetve „űrrepülőgép” - annak is nagyon kicsi. Az északiak lennének? Képtelenség! A Három Szigeten belül semmi értelme nem lenne ilyen járművet használni. Arról nem is beszélve, hogy nem tudták volna titokban megépíteni. 
    A gépnek tompa nyílhegy alakja volt, és valószínűleg függőlegesen szállt le, mert a füvön nem hagyott nyomokat. A fény egyetlen helyről; az áramvonalas fedőlap alól szűrődött ki; pontosan fölötte kicsi, piros jelzővilágítás villogott. Mindent összevetve megnyugtatóan - illetve lehangolóan - közönséges szerkezet volt. Ez aligha lett volna képes megtenni azt a tizenvalahány fényévnyi távolságot a legközelebbi ismert kolóniától idáig.
    Hirtelen kialudt a központi fény, és a leskelődőket átmeneti vakságra kényszerítette. Amikor újból látni kezdett a sötétben, Brant észrevette, hogy a gép elülső részén ablakok vannak, és a belső világítástól halványan fénylenek. Hiszen ez olyan, mint egy emberhordozó jármű, nem robotűrhajó, pedig milyen biztosak voltak benne.
    Waldron polgármester ugyanerre a meglepő következtetésre jutott.
    - Nem robotűrhajó, emberek vannak benne! Ne vesztegessük tovább az időt! Brant, világíts ránk, hadd lássanak!
    - De Helga! - tiltakozott Simmons tanácsos.
    - Ne butáskodjon, Charlie! Brant, gyerünk!
    Mit is mondott az első Holdra lépő ember majdnem kétezer évvel ezelőtt? "Egy kis lépés ez " Nos, ők most körülbelül húsz ilyen lépést tettek meg, amikor a jármű oldalán kinyílt egy ajtó, hirtelen csuklós feljáró ereszkedett le, és két emberforma lény lépett elő, hogy üdvözölje őket:
    Ez volt Brant első benyomása. Aztán rájött, hogy megtévesztette a bőrük színe, pontosabban az, amit a testüket tetőtől talpig borító rugalmas, átlátszó réteg látni engedett a bőrükből.
    Nem emberformák voltak, hanem emberek. Ha soha többé nem menne ki a napra, talán az ő bőre is olyan fehér lenne, mint ezeké az embereké.
    
    A polgármester a hagyományos „fegyvertelen vagyok” kéztartással üdvözölte őket:
    - Nem hiszem, hogy értik, amit mondok, mindenesetre üdvözlöm önöket Thalassán.
    A látogatók elmosolyodtak, az idősebb jóképű, hatvanas éveiben járó, ősz férfi - válaszképpen szintén feltartotta a kezét.
    - Téved, asszonyom válaszolt a legmélyebb, a legszebb hangon, amelyet Brant valaha hallott. - Tökéletesen értjük magukat. Nagyon örülünk a találkozásnak.
    A társaság egy percig döbbent csendben állt. Butaság volt - gondolta Brant - annyira aggódni. Végül is nehézség nélkül megértették a kétezer évvel ezelőtti emberek beszédét. A hangrögzítés minden nyelv alapvető fonémamintáit megőrizte, a szókészlet gyarapodott, a szintaxis és a nyelvtan talán módosult valamelyest, de a kiejtés évezredekig változatlan maradt.
    Waldron polgármester szólalt meg elsőnek.
    - Hát, ez sok gondot levesz a vállunkról - mondta meglehetősen sután. - Honnan jöttek? Sajnos, amikor a mélyűri antennánk felmondta a szolgálatot, minden összeköttetésünk megszakadt a szomszédos bolygókkal.
    Az idősebb férfi egy pillantást vetett jóval magasabb társára. Gyors, néma üzenetváltás zajlott le kettejük között. Majd újból a várakozó polgármester felé fordult.
    Nem lehetett nem észrevenni a szomorúságot gyönyörű hangjában, amikor a hihetetlen bejelentést tette. - Nehezen fogják elhinni - mondta. - Nem a kolóniák egyikéről ... Egyenesen a Földről jövünk.

    II. A MAGELLÁN
    6. Leszállás
    
    Még mielőtt kinyitotta a szemét, Loren pontosan tudta, hol van, és ezen meg is lepődött. Kétszáz év alvás után érthető lett volna, ha összekuszálódnak az emlékei. Ő azonban úgy érezte, mintha csak tegnap tette volna utolsó bejegyzését a hajónaplóba. Ha jól emlékszik, még csak nem is álmodott kétszáz év alatt. Ennek kifejezetten örült.
    Szemét még csukva tartotta, többi érzékszervét egyenként próbálta ki. Lágyan suttogó, megnyugtató hangokat hallott. Hallotta a légfrissítő berendezés megszokott sóhajtozását is, és érezte, hogy egy enyhe fuvallat fertőtlenítőszer szagfoszlányát sodorja az arcába.
    Egyedül a saját súlyát nem érzékelte. Lazán felemelte a jobb karját, a kar pedig ott lebegett a levegőben, és várta a következő parancsot.
    - Üdvözlöm, Mr. Lorenson! köszöntötte egy vidám, kötekedő hang. - Úgy döntött tehát, hogy jelenlétével megtiszteli társaságunkat. Hogy érzi magát?
    Loren kinyitotta a szemét, és megpróbálta látását élesre állítani az ágya mellett imbolygó, elmosódott alakra összpontosítva.
    - Üdvözlöm ... doktor! Jól vagyok. És kopog a szemem!
    - Az jó jel. Felöltözhet, de egyelőre ne tegyen heves mozdulatokat! Ráér eldönteni, hogy meg akarja-e tartani a szakállát. 
    Loren az állához irányította még mindig lebegő kezét, Meglepődött, milyen borostás. Mint a férfiak többsége, ő sem gondolt soha szakálla végleges eltávolítására. Talán lassan eljön az ideje, hogy mégis fontolóra vegye. Hihetetlen, hogy ilyen jelentéktelen apróság járjon a fejében ezekben a fontos pillanatokban.
    - Rendben megérkeztünk?
    - Persze, különben még aludna. Minden a terv szerint alakult. A hajó egy hónapja kezdett ébreszteni minket, most Thalassa fölött keringünk. A karbantartó személyzet már megvizsgálta a rendszereket; most magán a sor, hogy dolgozzon egy kicsit. Egy apró meglepetésünk is van a maga számára.
    - Remélem kellemes.
    - Mi is reméljük. Két óra múlva Bey kapitány eligazítást tart a központi csarnokban. Ha nem akar még kimozdulni, maradhat, meghallgathatja innen is.
    - Odamegyek. Szeretnék találkozni a többiekkel. De reggelizhetnék előbb? Olyan rég ...
    Sirdar Bey kapitány fáradtnak, de elégedettnek látszott; üdvözölte a nemrégiben felébresztett tizenöt férfit és nőt, bemutatta őket az A és B személyzet szolgálatot teljesítő tagjainak. A hajó szabályzata szerint a C személyzetnek még aludnia kellett volna, de többen is a csarnok végében lézengve próbáltak észrevétlenek maradni.
    - Örülök, hogy megint köztünk vannak - mondta a kapitány az újonnan érkezőknek. Jó érzés új arcokat látni magunk körül. De talán még jobb, hogy eljutottunk eddig a bolygóig, és tudjuk, hogy hajónk komolyabb bonyodalmak nélkül teljesítette első kétszáz éves megbízatását. Ez itt Thalassa.
    Mindenki a képernyő felé fordult, amely majdnem egy teljes falat beborított. Adatok és a hajó helyzetére vonatkozó információk szerepeltek rajta, a legnagyobb részt azonban a világűrbe néző ablak foglalta el. Megdöbbentően szép, fehér-kék, fényes gömb képe töltötte ki a teret. A teremben valószínűleg mindenki észrevette, hogy szívbemarkolóan hasonlít a Földhöz; ha a Csendes-óceánt a magasból szemléljük, épp ilyen: csupa tenger, néhány különálló földdarabbal a hátán.
    A tényleges szárazföldet három összetartozó sziget alkotta, ezeket a felhők félig eltakarták. Lorennek Hawaii jutott eszébe, ahol sosem járt, és ahová most már nem is juthat el többé. A két bolygó azonban alapvetően abban különbözött egymástól, hogy míg a Föld másik féltekéjén nagy darab szárazföldek voltak, Thalassa túlsó féltekéje merő óceán.
    - Íme! - mondta büszkén a kapitány. Ahogy a küldetés előkészítői eltervezték. Felmerült azonban egy részletkérdés, amire nem számíthattak, feladatunk végrehajtását viszont befolyásolhatja.
    Bizonyára emlékeznek rá, hogy Thalassán egy Mark 3A jelű, ötvenezer egységből álló modul végezte a magvetést, amely 2751-ben hagyta el a Földet, és 3109-ben érkezett meg. Minden a legnagyobb rendben ment, az első visszajelzés meg is érkezett százhatvan év múlva. Kisebb megszakításokkal még majdnem kétszáz éven át továbbítottak üzeneteket, de egyszer csak hirtelen megszakadt a kapcsolat egy rövid hír után, amely egy nagy vulkánkitörésről számolt be. A Földön arra a következtetésre jutottak, hogy thalassai kolóniánk elpusztult, vagy visszasüllyedt a barbárság állapotába, ami már többször előfordult máshol.
    Engedjék meg, hogy az újonnan érkezők kedvéért megismételjem, mire jutottunk. A rendszerbe belépve természetesen minden frekvencián próbálkoztunk, de még az energiarendszerből szivárgó legkisebb sugárzást sem észleltük.
    - Amikor közelebb kerültünk, rájöttünk, hogy ez még semmit sem bizonyít. Thalassán nagyon sűrű az ionoszféra. Alatta valószínűleg nagyon sok közép- és rövidhullámú rezgés van; ezeket kívülről soha senki nem fogja észrevenni. A mikrohullámok persze áthatolnának rajta, de ezekre talán nincs szükségük, vagy mi nem voltunk elég szerencsések, hogy észleljük a sugárzást.
    - Mindenesetre fejlett civilizációval van dolgunk.
    - Megfigyeltük városaik - vagy falvaik fényeit, amikor jól látszott a bolygó sötét oldala. Sok kis. üzem, csekély kikötői forgalom - nagy hajóik nincsenek. Két repülőgépet is bemértünk, ötszáz klick körüli sebességgel haladtak még így is bárhova elérnek tizenöt perc alatt.
    - A jelek szerint ebben a kicsiny közösségben nincs szükség légi közlekedésre, különösen ilyen kitűnő úthálózat mellett. De még mindig nem észleltünk 1 kommunikációra utaló jeleket. Műholdat sem találtunk, még meteorológiait sem, amire pedig szerintünk szükségük lenne a ... bár nem, mert hajóik valószínűleg mindig látótávolságon belül maradnak. Ugyanis nincs más szárazföld, ahova mehetnének.
    - Szóval itt vagyunk! Aligha számítottunk ilyen kellemes meglepetésre. Legalábbis nagyon remélem, hogy az lesz. Van valakinek kérdése? Igen, Mr. Lorenson?
    - Megpróbáltunk már érintkezésbe lépni velük?
    - Még nem. Nem tartottuk tanácsosnak, amíg pontosan nem tudjuk, milyen fejlettségi fokon állnak. Már a puszta jelenlétünk is nagy megrázkódtatást okozhat nekik.
    - Tudják, hogy itt vagyunk?
    - Valószínűleg nem.
    - De a berepülésünket látniuk kellett.
    Logikus megjegyzés volt, hiszen a teljes kapacitással működő kvantum torlósugárhajtómű az egyik legdrámaibb látvány, amely valaha is emberi szem elé tárult. Olyan fényesség kíséri, mint az atombombát, csakhogy a jelenség sokkal tovább tart - hónapokig ezredmásodpercek helyett.
    - Nem hiszem, bár lehetséges. A fékezést a nap túlsó felén hajtottuk végre. Lehet, hogy a nagy ragyogástól nem láttak bennünket.
    És akkor valaki feltette a legfontosabb kérdést.
    - Kapitány, mennyiben érinti ez a küldetésünket? Sirdar Bey elgondolkodva nézett rá.
    - Egyelőre nem tudhatjuk. Pár százezer ember még meg is könnyíthetné a dolgunkat. Vagy legalábbis kellemesebbé tehetné az itttartózkodásunkat, Másfelől viszont, ha nem leszünk kedvükre valók ... Sokatmondóan felvonta a vállát.
    - Eszembe jutott egy jó tanács, amit egy régi felfedező adott a kollégájának. Ha eleve föltételezed, hogy a bennszülöttek barátságosak, akkor azok is lesznek. És fordítva.
    - Eszerint, amíg be nem bizonyítják az ellenkezőjét, tételezzük fel, hogy barátságosak. És ha még sem? ...
    A kapitány arcán megkeményedtek a vonások, hangjában annak a parancsnoknak az erélye érződött, aki ötven fényévnyi távolságot hajózott át a világűrben.
    - Sosem voltam az erőszak híve, de megnyugtat az a tudat, hogy szükség esetén alkalmazhatjuk.

    7. Az Utolsó Napok urai
    
    Nehezen hitte el, hogy teljesen ébren van, és megint élhet.
    Loren Lorenson főhadnagy tudatában volt annak, hogy sohasem fog igazán megszabadulni a tragédia emlékétől, amely negyven generáció életét beárnyékolta, és szörnyűséges tetőpontját az ő életében érte el. Új élete első napján egy visszatérő félelem gyötörte. Még a Magellán alatt lebegő, gyönyörű óceánvilág ígérete vagy titokzatossága sem tudta távol tartani a gondolatot: vajon mit fog álmodni, amikor kétszáz év után először hajtja álomra a fejét?
    Olyan jeleneteket látott, amelyeket sohasem felejt el a szemtanú; amelyek az emberiséget az idők végezetéig kísérteni fogják. A hajó teleszkópján át látta a Naprendszer halálát; a Mars vulkánjainak kitörését, ami egymilliárd éve akkor fordult elő először; látta a Vénusz kopár felszínét atmoszférája felrobbanásakor, mielőtt a bolygó maga is elpusztult; és látta, ahogyan a gázóriások fehéren izzó tűzgolyókká robbannak szét. De ez a látvány eltörpült a Föld tragédiájához képest.
    Ez utóbbit is látta a kamerák lencséin keresztül, amelyek néhány perccel túlélték az önfeláldozó embereket, akik életük utolsó perceit a felállításukkal töltötték. Látta még ...
    ... a Nagy Piramist tompán izzani, mielőtt egy megolvadt sziklapocsolyába beleomlott ...
    ... az Atlanti-óceán fenekének tikkadt szikláit, mielőtt a nyílttengeri repedés vulkánjaiból feltörő láva újra elnyelte ...
    ... a Brazília lángoló erdői fölött felkelő Holdat, amely majdnem olyan fényesen ragyogott, mint maga a Nap, néhány perccel azelőtt - a legutolsó naplementekor ...
    ... a hosszú ideig elsüllyedt Antarktisz rövid ideig tartó kiemelkedését, amikor a régi jégpáncélok elégtek...
    ... a Gibraltár híd hatalmas fősodronyát, amint zuhanás közben megolvasztja az égő levegő ...
    Az utolsó évszázadban a Föld kísértetjárás színhelye lett, de nem a halottaké, hanem azoké, akik meg sem születhettek. Ötszáz éven át úgy alakították a születések számát, hogy csak néhány millió ember éljen, mire eljön a vég. Egész városok, sőt egész országok néptelenedtek el, amikor az emberek összegyűltek a Történelem záróaktusához.
    Különös ellentmondások kora volt ez; a kétségbeesés és a túlfűtött életöröm közötti féktelen ingadozásoké. Természetesen sokan fordultak a felejtés hagyományos módszereihez; a kábítószerekhez, a szexhez, a veszélyes sportokhoz; az utóbbihoz tartoztak azok a tulajdonképpen miniatűr háborúk, amelyeket engedélyezett fegyverekkel vívtak, és amelyek lefolyását gondosan ellenőrizték. Ugyanilyen népszerű volt az elektronikus katarzisok egész sora, a vég nélküli videojátékoktól az interaktív drámákon keresztül az agy kéjközpontjának közvetlen ingerléséig.
    Mivel többé nem kellett a bolygó jövőjét szem előtt tartani, a Föld készleteit, és az addig eltelt korok felhalmozott vagyonát nyugodt lelkiismerettel elherdálhatták. Minden ember milliomos volt; őseik fáradságos munkájának gyümölcsét örökölték, gazdagságuk túltett elődeik legvadabb álmain. Elnevezték magukat - fanyar humorral, noha nem minden büszkeség nélkül - az Utolsó Napok urainak.
    Mégis rengetegen sóvárogtak felejtés után, s még többen olyan munkában kerestek vigaszt - mint a történelem során annyian -, amelynek eredményét ők már nem érhetik meg. A felszabadult erőforrások felhasználásával számtalan tudományos kutatást végeztek. Ha egy fizikusnak egy kísérlet elvégzéséhez száz tonna aranyra volt szüksége, az legfeljebb apró szállítási nehézséggel járt, anyagi akadálya nem volt.
    Három téma foglalkoztatta az embereket. Az első: a Nap folyamatos megfigyelése; nem mintha lettek volna még kétségeik, hanem azért, hogy a robbanás évét, napját, óráját előre jelezhessék.
    A második: a földönkívüli, értelmes lények utáni kutatás, amit több évszázados eredménytelenség után kétségbeesett sietséggel kezdtek újra; most sem több sikerrel, mint azelőtt.
    És a harmadik: természetesen a közeli bolygókon történő magvetés annak reményében, hogy az emberi faj nem hal ki Napjának elpusztulásával.
    Az utolsó évszázad hajnalán egyre gyorsabb és bonyolultabb magvető űrhajókat küldtek szét a világűrbe, mintegy ötven célpontra. A legtöbb ahogy ez várható is volt - kudarcot vallott, de közülük tíz legalább részleges eredményről számolt be. A legnagyobb reményeket a kései fejlettebb modellekhez fűzték, noha távoli céljukat ezek a hajók csak jóval a Föld megsemmisülése után érik el. A legutolsó felbocsátott magvető a fénysebesség huszadával halad, és ha minden rendben megy, kilencszázötven év múlva fog le szállni az egyik bolygón.
    Loren még emlékezett az Excalibur felbocsátására. Emlékezett rá, hogy az Excaliburt a Föld és a Hold közötti starthelyről, a Lagrange-pontról bocsátották fel. Jóllehet alig múlt ötéves, mégis tisztában volt azzal, hogy ez az utolsó magvető űrhajó. Ahhoz azonban fiatal volt még, hogy megértse, miért törölték ezt a több évszázadosra tervezett programot éppen akkor, amikor végre megfelelő technológiai feltételek álltak a rendelkezésükre. Magától, arra sem jöhetett rá, életét mennyire megváltoztatja majd az a döbbenetes felfedezés, amely szinte minden mást is megváltoztatott, és a földi élet utolsó évtizedeiben új reményt ébresztett az emberekben.
    Bár számtalan elméleti tanulmány született akkoriban, egyik sem tárgyalt olyan lehetőséget, amely szerint az űrhajó fedélzetén élő ember utazhatott volna - akár csak a legközelebbi bolygóra is. Pedig nem jelentett akadályt, hogy egy ilyen utazás akár száz évig is eltarthat, hiszen hibernálással ez a gond megoldható lett volna. A Louis Pasteur műhold kórházban egy rézusmajom majdnem ezer évig aludt; agya mindvégig tökéletesen működött. Nem volt hát ok feltételezni, hogy az ember ne bírná ki ugyanezt, bár a rekord - amelyet a ráknak egy különösen érthetetlen fajtájában szenvedő beteg tartott - nem érte el a kétszáz évet.
    A biológiai probléma megoldódott; a technikai akadály látszott áthidalhatatlannak. Egyetlen - hajó - amelyben a több ezer alvó utas elférne - elég lenne ahhoz, hogy új életet tudjanak kezdeni egy másik bolygón; nem kellene más, csak egy akkora hajó, mint a Föld tengerein egykor uralkodó nagy óceánjárók.
    A Mars pályáján túl, a kisbolygóövezet gazdag erőforrásait felhasználva elég könnyű lenne ilyen hajót építeni. De képtelenség volt megtervezni azt a hajtóművet, amely elfogadható időn belül el tudná juttatni a hajót a csillagokig.
    A legígéretesebb célpontok még a fénysebesség tizedével is több mint. ötszáz év távolságra voltak. A robothajók közeli csillagrendszereken keresztülszáguldva már elérték ezt a sebességet; rövid, ám mozgalmas áthaladásuk közben tett megfigyeléseiket rádión továbbították a Földre. De sem lelassulni, sem leszállni nem voltak képesek; a baleseteket. leszámítva az idők végezetéig keringtek a galaxisban.
    Ez volt az alapvető gond a rakétákkal, és soha senki nem talált alternatív megoldást a mélyűri hajtóerőre. Egy rakéta lelassítása éppoly nagy gondot jelentett, mint a gyorsítása; a sebesség csökkentéséhez szükséges fékezőerő nem egyszerűen megduplázta, hanem megsokszorozta a feladat nehézségét.
    Építhettek volna eredeti nagyságú hibernálóhajót, amely a fénysebesség tizedét elérte volna. Meghajtásához körülbelül egymillió tonna különleges alkotóelemre lett volna szükség, amit ugyan nehéz lett volna megszerezni, de nem volt lehetetlen.
    Az út végén azonban nem egymillió, hanem több milliószor millió tonna hajtóanyagra lett volna szükség ekkora sebesség csökkentéséhez. Ez az elképzelés persze annyira megvalósíthatatlannak látszott, hogy évszázadokig senki nem foglalkozott komolyan a gondolattal.
    Ám ekkor a Sors iróniájaként, az Emberiség hozzájutott a Világmindenség kulcsához, de már csak egy szűk évszázad állt rendelkezésére, hogy hasznát vegye.

    8. Emlékezés az elveszett szerelemre
    
    Milyen jó, gondolta Moses Kaldor, hogy soha nem engedtem a kísértésnek - annak a vonzó csábításnak, amelyet a művészet és a technika először több mint ezer éve nyújtott az emberiségnek. Ha akartam volna, magammal hozhattam volna a száműzetésbe Evelyn elektronikus szellemképét. A több gigabyte-nyi program megjelenítette volna alakját egy mindkettőnk által kedvelt háttér előtt, beszélhetett volna hozzám, olyan élethűen, hogy egy idegen észre sem vette volna, valójában senki - vagyis semmi nincs ott. 
    De én rájöttem volna öt vagy tíz perc múlva, hacsak készakarva be nem csapom magam. Erre pedig sosem voltam képes. Noha nem is tudom, miért lázadok ellene ösztönösen; mindig is elutasítottam a halottakkal való beszélgetésből nyerhető hamis vigasztalódást. Még egy egyszerű hangfelvételem sincs Evelyntől.
    Szívesebben elnézegetem így, amint csendben jön-megy utolsó otthonunk kicsiny kertjében, legalább tudom; hogy ez nem kép-illúzió, hanem valóban megtörtént kétszáz évvel ezelőtt, a Földön.
    Csak a saját hangom hallgatom, itt és most, ahogy az emlékéhez beszélek, mert az még mindig elevenen él bennem.
    Magánbeszélgetés: Egy. Alfa elleni védelem indul. Automata törlés.
    Neked volt igazad, Evelyn. Még ha a legidősebb ember vagyok is a hajón, úgy tűnik, hasznomat veszik.
    Amikor felébredtem, Bey kapitány mellettem állt, Amint bármit is képes voltam felfogni, ezt nyomban hízelgésnek fogtam fel.
    - Nos, kapitány mondtam -, micsoda meglepetés! Azt hittem, kihajítanak majd valahol útközben, mint afféle fölösleges súlytöbbletet.
    Nevetett és ezt válaszolta; - Még megtörténhet, Moses, az utazásnak nincs vége. Most mindenesetre szükségünk van magára. A Misszió tervezői bölcsebbek voltak, mint képzelte.
    - A hajó utasjegyzékén mint „Nagykövet-Tanácsadó” szerepelek. Most melyik minőségben van rám szükség?
    - Alighanem mindkettőben. Vagy méginkább a legismertebb szerepében ...
    Ne habozzon, mondja ki bátran, hogy keresztes vitézre van megint szükség, bár nem szeretem ezt a Szót, és soha nem tekintettem magam semmilyen mozgalom vezetőjének. Csak igyekeztem elérni, hogy az emberek a saját fejükkel gondolkodjanak, soha nem akartam, hogy vakon kövessenek. A történelem úgyis túl sok vezért látott már. 
    Igen, de nem mindegyik volt tehetségtelen. Gondoljon például a névrokonára.
    - Az ő jelentőségét is túlbecsülik, de azért megértem a rokonszenvét. Végső soron maga is hazátlan törzseket vezet az ígéret földjére. Valami baj lehet,. ha jól sejtem.
    A kapitány elmosolyodott, majd ezt mondta: - Örömmel látom, máris milyen élénk. Most még nincs semmi baj, és talán nem is lesz. De váratlan helyzet állt elő, és maga a hivatalos diplomatánk. Sosem gondoltam, hogy éppen a maga szakértelmére lesz szükségünk.
    Mondhatom, Evelyn, ez igazán fejbe kólintott. Bey kapitány a gondolataimban olvashatott, amikor látta, hogy leesik az állam a meglepetéstől.
    - Ó - mondta gyorsan -, nem idegenekkel futottunk össze. Csak éppenséggel úgy tűnik, hogy a thalassai telepesek nem haltak ki, ahogy hittük, hanem nagyon is jó egészségnek örvendenek.
    Ez persze meglepetés volt, de igen kellemes. Thalassa. Ó, a Tenger! Nem is reméltem, hogy valaha még tengert láthatok. Mire felébredtem, már bizonyára fényévek és évszázadok választottak el a tengereinktől.
    - Milyenek ezek az emberek? Érintkezésbe léptek már velük?
    - Még nem; ez lenne a maga feladata. Mindenkinél jobban ismeri a múltban elkövetett hibákat. Nem akarjuk most ugyanazokat elkövetni. Ha fel tud jönni a hídra, madártávlatból akár most nyomban meg tudom mutatni elveszettnek hitt testvéreinket.
    Ez egy héttel ezelőtt történt, Evelyn. Milyen jó, hogy a rengeteg szigorú határidő után, amelyeket muszáj volt betartani, most végre ráérünk. Mindent tudunk már a thalassaiakról, amennyit megtudhattunk anélkül, hogy személyesen találkoztunk volna velük. Ma este erre is sor kerül.
    Már érkezésünkkor is rokonságunkat akarjuk kifejezésre juttatni. Az első leszállás helyszíne jól kivehető, olyan ápolt, mint egy park. Valószínűleg szent 
    helyként tisztelik. Ez jó jel: remélem, nem veszik szentségtörésnek, ha mi is ugyanoda szállunk le. Talán arra következtetnek belőle, hogy istenek vagyunk, ami persze megkönnyítené a dolgunkat. Vannak egyáltalán isteneik? Többek között ezt is szeretném kideríteni.
    Újra élek, drágám! Igen, bölcsebb voltál nálam - az úgynevezett filozófusnál. Az embernek nincs joga meghalni.. mindaddig, amíg embertársai segítségére lehet. Önző voltam, mert akkor régen másképp gondoltam ... örökre veled akartam nyugodni azon a helyen, amelyet együtt választottunk, nagyon távol és nagyon régen ... Már annak a gondolatával is megbékéltem, hogy szétszóródtál a Naprendszerben, akárcsak minden egyéb, amit a Földön szerettem.
    De most mennem kell, vár a munka. Amíg az emlékedhez beszélek, addig úgyis itt vagy velem.

    9. A szuperűr keresése
    
    A huszadik század tudósaira mért lelki megrázkódtatások közül a legmegsemmisítőbb és legváratlanabb az volt, amikor kiderült, nincs zsúfoltabb az „üres” térnél.
    A régi Arisztotelészi tétel, amely szerint a Természet irtózik a légüres tértől, tökéletesen igaznak bizonyult. Amikor egy adott térfogatból egy látszólag szilárd anyag minden atomját eltávolítják, az emberi agy számára felfoghatatlan intenzitású és léptékű, forrásban lévő energiapokol marad a helyén. Összehasonlításképpen: még a legsűrűbb anyagforma - a százmillió tonna per köbcentiméter sűrűségű neutroncsillag is csak egy rendkívül apró kísértet, alig észlelhető mozzanat a „szuperűr” elképzelhetetlenül sűrű, mégis habkönnyű szerkezetében.
    Először 1947-ben, Lamb és Rutherford klasszikus műve tárta fel, hogy az űr jóval bonyolultabb, mint ahogy ösztönös megérzések alapján valaha elképzelték. A legegyszerűbb elem - a hidrogénatom - tanulmányozása közben felfedezték, hogy nagyon furcsa folyamat zajlik le, amikor a magányos elektron az atommag körül kering. Ahelyett, hogy szabályos ívben haladna a pályán, úgy viselkedik, mintha állandóan szűnni nem akaró, szubmikroszkopikus hullámoknak ütődne. Nehéz volt megérteni, hogyan lehetséges ingadozás magában a légüres térben.
    A régi görögök kora óta a filozófusok két pártra szakadtak; azokra, akik úgy vélték, hogy a Természet mozgása folytonos és azokra, akik ezt illúziónak tartották; szerintük - a hétköznapi életben észrevehetetlen - diszkrét ugrásokban, lökésszerűen zajlanak le a változások. A részecskeelmélet kidolgozása a második csoportot igazolta; amikor Planck kvantumelmélete kimutatta, hogy még a fény és az energia is kis csomagokban jut el hozzánk, nem állandó folyamban, a vita véglegesen eldőlt.
    Arra a következtetésre jutottak, hogy a Természet világa szemcsés, nem folytonos szerkezetű. Habár a vízesést és a téglazáport nagyon is különbözőnek látjuk, valójában mindkét esetben ugyanarról a jelenségről van szó. A H2O apró „téglái” túl kicsik ahhoz, hogy szabad szemmel látni lehessen őket, de a fizikusok műszereivel könnyen kivehetők.
    Az elemzés e megállapítás által egy lépéssel előbbre jutott. Ami ennyire megnehezítette a világűr szemcsésségének elképzelését, az nem csupán szubmikroszkopikus jellege, hanem folyamatainak hevessége volt.
    Senki nem tudja igazán elképzelni a centiméter egy milliomod részét, de legalább a szám maga - ezerszer ezer - nem szokatlan például a költségvetésben vagy a népességi statisztikában jártas emberek számára. Ha azt mondjuk, hogy egymillió vírus egy centimétert tesz ki, az azért mond valamit.
    De a centiméter milliomodrészének milliomodrésze is? Ez körülbelül az elektron méretéhez hasonlítható, és az már messze túl van az elképzelhetőség határán.    
    Ésszel talán még felfogható, de érzékelni lehetetlenség.
    A világűr szerkezetében az események léptéke ennél hihetetlenül kisebb, olyannyira, hogy ahhoz viszonyítva egy hangya és egy elefánt azonos méretűnek tekinthető. Ha valaki a világűrt bugyborékoló, habszerű tömegnek képzeli el (ami voltaképpen teljesen félrevezető, mégis ez áll legközelebb az igazsághoz), akkor képzelje azt is el, hogy egy buborék átmérője...
    ... a centiméter ...
    ... egymilliárdod részének a milliomod milliomod milliomod milliomod részével egyenlő.
    És most gondolják el, hogy ezek folyton felrobbannak a nukleáris bombáéhoz hasonló energiával, azután ugyanazt az energiát újra elnyelik, majd újra kilökik, és ez így megy a végtelenségig.
    Ez a huszadik századvég egyes fizikusainak a világűr szerkezetéről való elképzelése, vagyis annak durván leegyszerűsített változata. Az, hogy a világűr belső energiáit valaha is felhasználják, akkoriban teljes képtelenségnek számított.
    Ugyanilyen képtelenségnek tűnt egy generációval korábban az az ötlet, hogy az atommag újonnan felfedezett erőit felszabadítsák; s még fél évszázad sem telt el, már meg is valósították. Viszont a „kvantum-ingadozást” - a világűr energiáinak megtestesítőjét - munkára fogni, nagyságrendekkel nehezebb feladat volt, ennek megfelelően a jutalom is nagyobbnak ígérkezett.
    Többek között a világűr szabadságát adta meg az emberiségnek. Egy űrhajó gyakorlatilag határtalanul felgyorsulhat, mivel nincs szüksége hajtóanyagra. Tulajdonképpen a környező közeg súrlódása az egyetlen, amivel az első gépeknek számolniuk kellett; paradox módon ez szabott határt sebességüknek. A csillagok közötti űr jelentős mennyiségű hidrogén- és egyéb atomot tartalmazott, amelyek már jóval azelőtt bajt okozhattak, hogy a fénysebességet bárki elérhette volna. 
    A 2500-as évek után tulajdonképpen bármikor kifejleszthették volna a kvantummeghajtást, és akkor az emberiség történelme egészen másképp alakult volna. Sajnos, mint már oly sokszor a tudomány cikcakkos fejlődése során, hibás megfigyelések és téves elméletek majdnem ezer éven át késleltették a végső áttörést.
    Az Utolsó Napok túlfűtött évszázadai sok kiváló - bár gyakran dekadens műalkotást eredményeztek, de a gondolkodás területén kevés új, kiemelkedő eredmény született. Sőt, addigra a kudarcok hosszú listája majdnem mindenkit meggyőzött arról, hogy a világűr energiájának hasznosítása az örökmozgóhoz hasonlítható: még elméletben is képtelenség, hogy a gyakorlatot ne is említsük. Mégis, az örökmozgóval ellentétben erről még nem derült ki, hogy lehetetlen volna megvalósítani, és amíg kétséget kizáróan be nem bizonyítják, addig van némi remény.
    Százötven évvel a vég előtt a Lagrange-1 zérógravitációs kutató műhold fizikusai bejelentették, hogy megtalálták a bizonyítékot; ismerik annak okát, hogy a szuperűr hatalmas energiái - noha nagyon is valóságosak - miért nem hasznosíthatók. Ezek után a legkevésbé sem volt senki érdekelt abban, hogy a tudománynak ezt a sötét foltját felderítse.
    Egy évvel később a Lagrange-1-ről feszélyezett köhintéssel adták hírül, hogy egy kis hiba csúszott a számításokba, amelyek a bizonyítást lettek volna hivatva alátámasztani. Azelőtt is elég gyakran megesett ilyesmi, noha sohasem ilyen súlyos következményekkel.
    Egy mínusz jelet véletlenül plusz jelnek néztek.
    Az egész világ nyomban megváltozott. Öt perccel éjfél előtt megnyílt az út a csillagokba.

    III. DÉLSZIGET
    10. Az első találkozás
    
    Talán finomabban kellett volna fogalmaznom, gondolta Moses Kaldor. Úgy látom, túl nagy megrázkódtatást okoztam. Viselkedésük azonban sok mindent elárul. Ezek az emberek technológiailag alacsonyabb szinten állnak ugyan (példa rá ez az autó is), azzal azonban tisztában vannak, hogy csak a csodával határos módon, a legfejlettebb űrjárművel juthattunk a Földről a Thalassára. Először azon fogják törni a fejüket, hogyan csináltuk, aztán pedig azon, hogy miért?
    Valóban, Waldron polgármesternek ez járt a fejében. Ez a két ember egyetlen kis gépben nyilván csak az előőrs. Fönt pedig talán ezrek, sőt akár milliók keringenek. Thalassa lakossága viszont, hála a szigorú előírásoknak, a kilencven százalékos ökológiai optimumon belül van ...
    - Moses Kaldornak hívnak - szólalt meg az idősebb látogató. - Ez pedig Loren Lorenson főhadnagy, a Magellán csillagközi űrhajó helyettes főmérnöke. Elnézésüket kérjük a védőöltözet miatt, gondolom megértik, hogy mindannyiunk védelmét biztosítja. Mi magunk jó szándékkal jöttünk, de lehet, hogy a velünk érkezett baktériumok nem.
    Milyen gyönyörű hang! - állapította meg magában Waldron polgármester, és milyen igaza volt. Réges-rég, a vég előtti évtizedekben az övé volt a világ legismertebb hangja; milliókat vigasztalt - vagy buzdított, ha kellett. 
    A polgármester közismerten nyugtalan tekintete nem sokáig pihent meg Moses Kaldoron; ő a hatvanas évei közepén járhatott, kicsit idős volt már hozzá. A fiatalabb férfi sokkal inkább megfelelt az ízlésének, bár nem volt benne biztos, hogy valaha is meg tudná szokni ezt a rémes sápadtságot. Loren Lorenson (micsoda elbűvölő név!), majdnem két méter magas, szőke haja szinte ezüstbe fordul. Nem olyan tagbaszakadt, mint Brant, de kétségkívül jóképűbb.
    Waldron polgármester általában helyesen ítélte meg az embereket, és Lorensonról is hamar kialakította a véleményét. Intelligens, határozott, talán kérlelhetetlen; nem szerette volna ellenségének tudni, barátjának annál inkább. Vagy méginkább ...
    Ugyanakkor persze érezte, hogy Kaldor sokkal szeretetreméltóbb ember. Arcán és hangjában máris bölcsességet, megértést és mély szomorúságot vélt felfedezni. Nem csoda, ha az ember belegondol, hogy egész életét milyen fenyegető események árnyékában kellett leélnie.
    A fogadóbizottság többi tagja is közelebb lépett, és egyenként bemutatkoztak. Brant rövid udvariaskodás után egyenest a repülőgéphez sietett, és alapos vizsgálódásba fogott.
    Loren utánament. Azonnal megérezte, hogy mérnök van a közelében; sok mindenre fény derülhet a thalassai lakó reakciójából. Előre tudta, mire irányul majd Brant első kérdése, de még így is meghökkent.
    - Milyen rendszerű a meghajtása? Sugárhajtómű nyílásnak ez nevetségesen kicsi, persze ha az egyáltalán.
    Nagyon okos észrevétel volt. Úgy látszik, mégsem olyan technológiai vademberek, ahogy első ránézésre gondoltuk. De Loren nem akarta kimutatni elégedettségét. Jobb lesz ellentámadásba lendülni, és egyenesen a képébe vágni a választ.
    - Ez egy atmoszférikus repüléshez adaptált, módosított kvantum-torlósugárhajtómű; hajtóanyaga levegő. A Planck-féle ingadozást használja fel, ami tíz a mínusz harmincadikon centiméter, mint tudjuk. Természetesen végtelenül széles tartományban működik, levegőben, világűrben egyaránt. - Loren nagyon büszke volt erre a ,,természetesen"-re.
    Brant derekasan állta a sarat. Éppen csak pislogott egyet, még hozzá is tette: - Nagyon érdekes - mintha úgy is gondolta volna.
    - Bemehetek?
    Loren habozott. Udvariatlanság lenne visszautasítani, különben is, mielőbb össze akarnak velük barátkozni. Talán még ennél is fontosabb: kiderülne, melyikük tud többet.
    - Természetesen - válaszolta. - De vigyázzon, ne érjen semmihez! Brant túlságosan kíváncsi volt, észre sem vette, hogy a „legyen szíves” elmaradt.
    Loren bevezette Brantot az űrrepülő kicsiny zsilipkamrájába. Épp csak annyi hely volt, hogy ketten elfértek, és bonyolult tornamutatványokat kellett végezniük, hogy Brant bele tudjon bújni a tartalék védőruhába.
    - Remélem nem lesz sokáig szükségünk ezekre - szabadkozott Loren -, de amíg a mikrobiológiai vizsgálatokat el nem végzik, hordanunk kell őket. A fertőtlenítő ciklus ideje alatt tartsa csukva a szemét!
    Brant halványlila fényt észlelt, és rövid szisszenő hangot hallott. Majd kinyílt a belső ajtó, és beléptek a vezetőfülkébe.
    Leültek egymás mellé. A testüket borító szilárd, de alig látható réteg nem zavarta őket a mozgásban. Mégis olyan eredményesen határolta el őket egymástól, mintha két különböző világban élnének, ami sok szempontból igaz is volt.
    Brant gyorsan tanult, ezt Lorennek be kellett látnia. Egy óra leforgása alatt elsajátítaná a gép kezelésének fortélyát, még akkor is, ha az alapjául szolgáló elveket soha nem lenne képes felfogni. Ami azt illeti, a legenda úgy tartja, hogy istenigazából csak nagyon kevesen értették meg a szuperűr geodinamikáját, és ők is évszázadok óta halottak már.
    Hamarosan olyannyira belemerültek a technikai eszmecserébe, hogy majdnem megfeledkeztek a külvilágról. Egyszer csak kissé aggódó hang szólalt meg a vezérlőpult irányából: - Loren? Itt a hajó. Mi történt? Fél órája nem tudunk semmit magukról.
    Loren lusta mozdulattal nyúlt a kapcsoló után.
    - Mivel hat videó, és öt audiocsatornán figyelnek bennünket, ez enyhe túlzásnak hangzik. - Remélte, hogy Brant megértette belőle, hogy urai a helyzetnek, és résen vannak. - Most is Moses tárgyal, mint mindig.
    Kinéztek az ablakon. Látták, hogy Kaldor és a polgármester még javában beszélgetnek, Simmons tanácsos olykor közbeszól. Loren bekapcsolt valamit, mire felerősített hangjuk hirtelen betöltötte a kabint, hangosabban, mintha ott álltak volna mellettük.
    - ... a vendégszeretetünket. De amint látja, ez egy rendkívül kicsi világ, már ami a szárazföld területét illeti. Mit is mondott, hány ember van a hajójukon?
    - Nem hinném, hogy említettem volna számokat, polgármesterasszony. Akárhogy lesz is, közülünk csak nagyon kevesen fognak lejönni a Thalassára, pedig gyönyörű. Tökéletesen megértem a nyugtalanságát, de aggodalomra nincs ok. Ha minden rendben folyik, egy-két év múlva ismét úton leszünk. De ne gondolja, hogy társadalmuk hívó szavára válaszoltunk, hiszen nem is számítottunk rá, hogy bárkivel találkozni fogunk. De egy űrhajó sem száguldozik a világűrben a fénysebesség felével, hacsak nincs rá nyomós oka. Maguk rendelkeznek azzal, amire nekünk szükségünk van, de mi is adhatnánk maguknak valamit.
    - Mit, ha szabad kérdeznem?
    - Az emberi művészet és tudomány utolsó századainak remekműveit, ha elfogadják. De figyelmeztetnem kell, előbb gondolja át, milyen hatással lehet egy ilyen adomány a kultúrájukra. Nem biztos, hogy bölcs lenne válogatás nélkül mindent elfogadni.
    - Nagyra értékelem az őszinteségét és a megértését. Bizonyára megfizethetetlen kincsekkel rendelkeznek. Mit nyújthatnánk ezekért cserébe?
    Kaldor zengő nevetése hallatszott. - Szerencsére ez nem jelent gondot. Ha kérés nélkül vinnék el, észre se vennék. Mi a Thalassától csupán százezer tonna vizet kérünk. Pontosabban: jeget.

    11. Küldöttség
    
    Thalassa elnöke csak két hónapja volt hivatalban, de még most se szokott hozzá ehhez a csapáshoz. Annyit mindenképpen megtehet, hogy a hátralevő három év alatt a legtöbbet hozza ki a kellemetlen munkából. Nyilván felesleges lett volna felülvizsgálni az eredményt: a választóprogram által az emberi leleményességnek sikerült az abszolút véletlen közvetlen közelébe férkőznie.
    Pontosan ötféle módon lehetett elkerülni, hogy valakit berántsanak az Elnöki Palotába (húsz szoba, az egyik akkora, hogy száz vendég is elfér benne). Ha harminc év alatt - avagy hetven fölött volt valaki; ha gyógyíthatatlan beteg vagy szellemi fogyatékos volt; végül ha súlyos bűnt követett el az illető. Csak a legutolsó lehetőség maradt nyitva Edgar Farradine Elnök előtt, komolyan fontolóra is vette.
    Mégis, a személyes kellemetlenség dacára el kellett ismernie, hogy valószínűleg ez a legjobb kormányzási forma valamennyi közül, amit az ember valaha kiagyalt. Az anyabolygónak több tízezer évébe telt, hogy a próba és a - gyakran rettenetes - tévedések módszerével a tökélyre vigye.
    Amint a felnőttek eljutottak szellemi képességük végső határáig - sőt, néha még azon is túl -, létrejött a valódi demokrácia lehetősége. A végső fázis megkövetelte, hogy kifejlesszék a központi számítógéphez kapcsolódó azonnali személyes összeköttetést. A történészek szerint a Földön az első valódi demokrácia egy Új-Zéland nevű országban jött létre ( a földi időszámítás szerinti) 2011-ben.
    Ezek után az államfő megválasztása már viszonylag keveset nyomott a latban. Miután elfogadták, hogy automatikusan kizárják a posztra pályázókat, bármilyen rendszer egyformán megfelelt; legegyszerűbb eljárásnak a sorsolás bizonyult. 
    - Elnök úr! - szólt a kormánybiztos. - A látogatók a könyvtárban várakoznak.
    - Köszönöm, Liza. Védőöltözetben vannak?
    Igen, de az egészségügyi szakemberek szerint nincs okunk aggodalomra. Felhívnám a figyelmét valamire. Olyan furcsa szaguk van!
    - Krakan! Miféle szag?
    A nő elmosolyodott.
    - Ó, nem kellemetlen, legalábbis szerintem nem az. A \táplálkozási szokásaikkal függhet össze; ezer év elmúltával valószínűleg eltérő a biokémiai rendszerünk. Erre a szagra talán az „aromás” szó illik a legjobban,.
    Az elnök nem tudta egész pontosan, mit értsen ezalatt, és, éppen azt fontolgatta, hogy megkérdezze-e, amikor nyugtalanító gondolata támadt.
    - És mit gondol, ők milyennek éreznek bennünket?
    Nagy megkönnyebbülésére azonban, vendégei a szaglásszervi bántalom legkisebb jelét sem árulták el. De azért jó, hogy Elisabeth Ishihara figyelmeztette; most már legalább tudja, mit jelent az, hogy „aromás”. Igaza volt, valóban nem kellemetlen. Azokra a fűszerekre emlékeztette, amelyeket a felesége használt, ha ő volt a soros szakács a palotában.
    Amint leült a patkó alakú konferenciaasztalhoz, Thalassa elnöke azon kapta magát, hogy a Véletlenről és a Sorsról elmélkedik. Ezek a gondolatok eddig még soha nem foglalkoztatták. A Véletlen helyezte őt a jelenlegi hivatalába. És most ugyancsak a Véletlen, vagy édestestvére, a Sors keze csapott le rá. Milyen furcsa, hogy őt, a sportfelszerelések e becsvágyaktól mentes gyártóját szemelte ki a történelmi találkozó elnökéül. De hát valaki mindenképp sorra került volna, és el kellett ismernie, hogy kezdte jól érezni magát a bőrében. Senki nem akadályozhatta meg, hogy megtartsa üdvözlő beszédét ...
    ... ami meglehetősen jól, noha kicsit hosszúra sikerült, még egy ilyen ünnepi alkalomhoz is, mint a mai. A beszéd vége felé úgy látta, hallgatóságának udvariasan érdeklődő tekintete egy cseppet üvegessé vált, úgyhogy elállt néhány termelékenységi adat megemlítésétől; valamint kihagyta azt a akaszt, amelyben a délszigeti új energiarácsot marta megemlíteni. Amikor visszaült, meg volt győződve arról, hogy az életerős, progresszív, technikailag fejlett társadalomról adott képet. A látszat ellenére Thalassa se nem fejletlen, se nem dekadens; lakói megőrizték őseik legnemesebb hagyományait. És így tovább.
    - Köszönjük, Elnök úr - törte meg Bey kapitány a beszédet követő elismerő csendet. – Nagy örömmel tapasztaltuk, hogy Thalassa lakott bolygó, adásul virágzó gazdasággal rendelkezik. Annál kellemesebb lesz itttartózkodásunk, és reméljük, hogy mindkét félnek csak szép emlékei maradnak, ha majd elválunk egymástól.
    - Bocsássák meg, hogy ilyen tapintatlannak tűnő kérdést teszek fel, noha csak az imént érkeztek. Meddig szándékoznak itt maradni? Azért szeretnénk tudni, hogy mihamarabb megtehessük a szükséges előkészületeket.
    - Ez természetes, Elnök úr. Most még nem tudjuk megmondani, sok múlik azon is, hogy önök mennyit tudnak segíteni. Úgy vélem, az önök időszámítása szerint egy vagy inkább két évig.
    Edgar Farradine, akárcsak a legtöbb thalassai, rosszul leplezte érzelmeit. Bey kapitányt szinte megrémítette az elnök hirtelen felragyogó, szinte kaján arckifejezése.
    - Remélem, nem okoz különösebb gondot? - kérdezte a kapitány aggodalmaskodva.
    - Ellenkezőleg - mondta az elnök, és már-már elégedetten összedörzsölte kezeit. - Bizonyára nem hallott róla, a kétszázadik olimpiai játékokra két év múlva kerül sor. Szerényen köhintett.
    - Fiatalkoromban száz méteren bronzérmet nyertem, s most engem bíztak meg a játékok megszervezésével. Kívülről jött versenytársakkal sokkal izgalmasabb lenne.
    - Elnök úr - vágott közbe a kormánybiztos. - Nem hinném, hogy a szabályzat ...
    A szabályzatot én magam készítem - vette vissza a szót az elnök határozottan. - Kapitány, kérem vegye ezt meghívásnak. Vagy kihívásnak, ahogy jobban tetszik.
    A Magellán parancsnoka a hirtelen elhatározások embere volt, de erre igazán nem számított. Míg elfogadható válaszon törte a fejét, egészségügyi elsőtisztje magához ragadta a szót.
    - Rendkívül kedves öntől, Elnök úr - mondta Mary Newton főorvosasszony. - Mint egészségügyi szakember csak annyit mondhatok, hogy mindnyájan elmúltunk harmincévesek, és nem vagyunk edzésben, ezen túlmenően a Thalassán a gravitáció hat százalékkal nagyobb mint a Földön, s ez komoly hátrányt jelentene számunkra. Szóval, hacsak a sakk vagy a kártyajátékok nem szerepelnek az önök Olimpiáján ...
    Az elnök csalódottnak tűnt, de hamar megvigasztalódott.
    - Akkor legalább átadhatna néhány díjat, Bey kapitány.
    - Boldogan - mondta a kissé elképedt parancsnok. Úgy érezte, hogy a találkozó irányítása kicsúszik a kezéből, s eltökélte, hogy visszatér a napirendhez.
    - Elmondhatnám, mit szeretnénk itt csinálni, Elnök úr?
    - Természetesen - válaszolta az elnök kissé szórakozottan. Őméltósága gondolatai még mindig máshol jártak. Talán fiatalkorának sikereit élte át. Majd szemmel látható erőfeszítéssel figyelmét a jelenre összpontosította.
    - Hízeleg, ugyanakkor zavarba is ejt bennünket a látogatásuk. Nagyon keveset nyújthat önöknek a mi bolygónk. Úgy tájékoztattak, jeget kérnek tőlünk, de gondolom, ez csak tréfa volt.
    - Nem,- Elnök úr. Egészen komolyan gondoltuk. Ez minden, amit Thalassától kérünk, bár most, hogy néhány dolgot megkóstoltunk - kiváltképp az ebédnél kapott sajtra és borra gondolok -, szeretnénk azokból sokkal többet kérni. De a jég a legfontosabb. Engedje meg, hogy elmagyarázzam. Kérem az első képet.
    Egy két méter hosszú Magellán lebegett az Elnök orra előtt. Olyan valódinak tűnt, legszívesebben kinyúlt volna, hogy megérintse; nyilván meg is teszi, ha nincs jelen nézőközönség, amely előtt szégyellte Volna ezt a naiv viselkedést.	
    - Amint látja, a hajó nagyjából henger alakú, négy kilométer hosszú, átmérője egy kilométer. Mivel meghajtásunk az űr energiáját használja fel, elvileg semmi sem korlátozza a sebesség növekedését egészen a fénysebességig. Gyakorlatilag azonban már a fénysebesség ötödénél csillagközi porokba és, azokba ütközünk, amelyek rendkívül ritka állagúak ugyan, de a rajtuk másodpercenként hatvanezer kilométeres sebességgel keresztülhaladó tárgy hihetetlenül nagy mennyiségű anyagba ütközik, ennél a sebességnél pedig már egy hidrogénatom is jelentős károsodást okozhat.
    - Tehát a Magellán, akárcsak az első primitív űrhajók, védőpajzsot visel az orrán. Szinte bármilyen anyag megteszi, csak elég legyen belőle. A csillagok között, közel a nulla fokos hőmérséklethez, aligha lehet a jégnél megfelelőbb anyagot találni. Olcsó, könnyen megmunkálható, és meglepően erős. Amikor kétszáz évvel ezelőtt elhagytuk a Naprendszert, ilyen tompa kúp volt a mi kis jéghegyünk. És így néz ki most.
    A kép rövid ideig eltűnt, majd újra megjelent. A hajó orrán lebegő kúp vékony lemezzé zsugorodott.
    - Ez az eredménye annak, ha egy tárgy ötven fényéven át száguldozik a galaxis poros körzeteiben. Szerencsére a kopás aránya az előre becsült értéknek csak öt százaléka, tehát sosem voltunk komoly veszélyben; annak az esélye persze fennállt, hogy egyszer csak valami igazán nagy dologba ütközünk. Attól viszont sem jégből, sem a legerősebb páncéllemezből készült pajzs nem védett volna meg bennünket. Tíz fényéven keresztül még tudnánk tartani magunkat, de az nem elég. Végső célunkig - a Sagan 2 bolygóig - hetvenöt fényév van még hátra…
    - Most már érti, Elnök úr, miért álltunk meg Thalassánál? Szeretnénk kölcsönkérni, azaz kérni - mivel aligha tudnánk visszaadni - százezer tonna vizet. Egy új jéghegyet kell építenünk, odafönn a parkolópályán, hogy söpörje előttünk az utat.
    - Hogyan lehetnénk segítségükre? Műszaki szempontból önök évszázadokkal előttünk járnak.
    - Ugyan, legfeljebb a kvantumhajtással. Malina másodkapitány talán vázolhatná a terveinket, természetesen a beleegyezésükre számítva.
    - Parancsoljon, lásson hozzá!
    - Először a fagyasztóüzemnek kell helyet találnunk. Bármilyen félreeső partszakasz megfelel. Ökológiai zavart nem okoz, de ha gondolják, Keletszigeten helyezzük el, és reménykedünk, hogy a Krakan nem tör ki, mielőtt befejeznénk a munkát.
    - Az üzem tulajdonképpen készen áll, csak apró módosításokra lesz szükség a helyszín kiválasztása után. A legfontosabb szerkezetek azonnal el tudják kezdeni a termelést. Lényegretörő gépek ezek - szivattyúk, fagyasztóberendezések, hőcserélők, emelődaruk - a jó öreg Második Milleneumi Technológia!
    - Ha minden rendben megy, kilencven nap múlva készen lesz az első adag jegünk. Úgy terveztük, hogy szabályos tömböket gyártunk, egyenként hatszáz tonnásakat. Lapos, hatszögletű táblákat - valaki annak idején hópelyheknek nevezte el őket, ez a név aztán rajtuk ragadt.
    - Amikor megindul a termelés, mindennap felemelünk majd egy hópelyhet. Fönt a pályán gyűjtjük, és szereljük össze őket pajzzsá. Az első felemeléstől az utolsó szerkezeti ellenőrzésig kétszázötven napra van szükségünk. És máris indulunk tovább.
    Amikor a másodkapitány befejezte a beszédet, Farradine elnök révedező tekintettel még egy percig csendben ült. Azután, szinte tisztelettudóan megszólalt: - Jég! Soha nem láttam jeget máshol, mint pohárban ...
    Amint kezet rázott a búcsúzó látogatókkal, Farradine elnök különös dologra lett figyelmes. Aromás szaguk alig volt érezhető.
    Vajon megszokta, vagy a szaglása tompult el?
    Noha mindkét feltételezés helyes volt, éjféltájban már csak a másodikat ismerte el. Amikor felébredt, a szeme könnyezett, orra pedig annyira eldugult, hogy lélegezni is alig tudott.
    - Mi a baj, drágám? - kérdezte az elnökné aggódó hangon.
    - Hívd ... az orvost! - válaszolt a legfőbb végrehajtó két tüsszentés között. A miénket, meg á hajóét is. Nem hiszem, hogy tud segíteni, de ... szeretnék valamit a tudtukra adni. Remélem, legalább te nem kaptad el.
    Az elnök szíve hölgye éppen nekilátott férje megnyugtatásának, de egy tüsszentés félbeszakította.
    Mindketten felültek az ágyban, és szomorúan egymásra néztek.
    - Úgy tudom, egy hétbe is beletelt, míg kigyógyultak belőle mondta szipogva az elnök. - De lehet, hogy fejlődött valamicskét az orvostudomány az utóbbi pár évszázad alatt.
    Reménye ugyan valóra vált, de itt ez nem sokat segített. Hősies erőfeszítések árán, emberáldozat nélkül, hat nyomorúságos nap alatt megszüntették a járványt.
    Így zajlott le az első, nem sok jót ígérő találkozás a testvérek között, akiket fényévek választottak el egymástól.

    12. Örökség
    
    Két hete vagyunk a Thalassán, Evelyn - bár nem tűnik annyinak, mert itt csak tizenegy nap telt el. Előbb-utóbb fel kell hagynunk a régi naptár használatával, de az én szívem mindig a Föld hajdani ritmusa szerint fog dobogni.
    Sok dolgunk volt, de mindent egybevetve kellemesen telt az idő. Az egyetlen felmerülő gond orvosi jellegű volt; minden elővigyázatosság ellenére, túl hamar szüntettük meg a karantént; a helyi lakosság húsz százaléka elkapott valami vírusfélét. Hogy kínosabb legyen az egész, közülünk senki nem betegedett meg. Szerencsére nem halt meg senki, bár azt hiszem, az itteni orvosok szavának nem lehet igazán hitelt adni. Az orvostudomány határozottan elmaradott a Thalassán; annyira megszokták, hogy automatákra támaszkodjanak, nélkülük már semmire nem mennek.
    De már nem neheztelnek ránk. Nagyon jó természetű emberek, semmiből sem csinálnak felhajtást. Hihetetlenül - talán túlságosan is - szerencsések ezzel a bolygóval. Most, hogy láttuk Thalassát, a Sagan 2 még barátságtalanabbnak fog tűnni.
    Egyetlen szépséghibája van: kevés a szárazföld. De voltak annyira előrelátók, hogy a népességet jóval az élelmezhető maximum alatt tartsák. Ha valaha is kedvük támadna átlépni a határt, ott áll előttük a Föld túlzsúfolt nagyvárosainak elrettentő példája.
    Igazán kedves és elragadó emberek; nagy a kísértés, hogy a segítségükre legyünk, ahelyett, hogy hagynánk őket egyedül boldogulni. Bizonyos értelemben ők a mi gyerekeink, a szülők pedig nehezen tudnak belenyugodni, hogy egyszer csak eljön az idő, amikor nem szólhatnak bele többé gyermekeik sorsába.
    Valamennyire persze már a puszta jelenlétünkkel is beleavatkozunk az életükbe. Váratlan - de szerencsére szívesen látott - vendégek vagyunk a bolygójukon. Nem tudják kiverni a fejükből, hogy a Magellán, őseik világának utolsó küldötteivel, atmoszférájuk fölött kering.
    Újra elmentem az ősleszállás helyére - a szülőhelyükre -, és bejártam azt az utat, amelyet minden thalassai bejár legalább egyszer életében. Múzeum és kegyhely egyben. Az egyetlen hely a bolygón, amelyre a „szent” szó valamelyest illik. Hétszáz év alatt ősleszállásnál semmi sem változott. A magvető űrhajó, mint egy üres burok, úgy fest, mintha most ért volna földet. Körülötte néma gépek - exkavátorok, munkagépek, vegyi feldolgozó üzemek robot segédeikkel. És természetesen az Első Generáció óvodái és iskolái.
    Szinte semmilyen feljegyzés nincs - talán nem is véletlenül - ezekről az első évtizedekről. A telepesek minden szakértelme és óvatossága ellenére előfordultak biológiai szerencsétlenségek, amelyeket azonban a hatástalanító program kegyetlenül kiküszöbölt. Traumákkal teli évtizedek lehettek azok az idők, amikor a szerves szülők nélkül felnőttek átengedték a helyüket azoknak, akiknek már voltak szüleik.
    De a kezdeti idők tragédiája és szomorúsága több évszázada a múlté. Mint az úttörők sírjai általában, az ő sírjaik is feledésbe merültek az új társadalom építőinek emlékezetében.
    Szívesen tölteném itt életem hátralevő részét; Thalassán antropológusok, pszichológusok és társadalomtudósok egész serege számára lenne elegendő nyersanyag. De szeretnék találkozni néhány régvolt kollégámmal, és elmondani nekik, hogyan oldódott meg számtalan vitánk!
    Igenis létre lehet hozni természetfeletti korlátok fenyegetésétől mentes, ésszerű és emberséges civilizációt. Annak ellenére, hogy elvben nem értek egyet a cenzúrával, úgy látom, szinte lehetetlen feladatot valósítottak meg, akik a thalassai telepesek számára a levéltárat összeállították. Tízezer év történelmi és irodalmi tárgyú írásait fésülték át, válogatták ki. Az eredmény igazolta erőfeszítéseiket. Alaposan meg kell fontolnunk, mit teszünk, mielőtt pótolnánk valamit, ami elveszett, bármilyen szép, bármilyen, megkapó műtárgy legyen is az. 
    A thalassaiakat soha nem mérgezték holt vallások elavult tanai; hétszáz év alatt itt egy próféta sem kezdett új hitről prédikálni. Maga az „Isten szó is kihalt a nyelvükből, meglepőnek és mulatságosnak tartják, hogy mi még használjuk.
    Természettudós barátaim szokták azt mondani, hogy egy példa nagyon gyenge statisztika, jó lenne tudni hát, hogy a vallás teljes hiánya ebben a társadalomban bizonyít-e valamit. A thalassaiakat genetikai szempontból nagyon figyelmesen válogatták össze, hogy a lehető legtöbb előnytelen társadalmi tulajdonságot kiküszöböljék. Igen, tudom, az emberi viselkedésnek mindössze ötven százalékát határozzák meg a gének, de ez nagyon jelentős arány. A thalassaiak kétségkívül mentesek az olyan meglehetősen kellemetlen tulajdonságoktól, mint az irigység, az intolerancia, a féltékenység, a harag. Vajon ez csupán a kulturális kondicionálás eredménye?
    Milyen jó lenne tudni, mi lett azzal a hat magvető űrhajóval, amelyet a huszonhatodik századi vallásos csoportok bocsátottak fel! Vajon milyen sorsra jutott a mormon Frigy Bárkája, a Próféta Kardja? Kíváncsi lennék rá, sikerrel jártak-e, és a vallásnak milyen szerepe volt a sikerben vagy a bukásban. Egy napon majd, amikor az itteni távközlési hálózat kiépül, talán megtudjuk, mi történt a régi úttörőkkel.
    Thalassa ateizmusának egyik következménye a káromkodás teljes hiánya. Amikor egy thalassai a lábára ejt valamit, keresi a szavakat. Még a testrészekre, életfunkciókra tett szokásos utalások sem segítenek a helyzeten, mert szó szerint veszik őket. Az egyetlen agyonhasznált felkiáltásuk a „Krakan!”. Ez jelzi, milyen óriási hatással lehetett rájuk a Krakan tűzhányó kitörése négyszáz évvel ezelőtt; remélem, oda is sikerül eljutnom, mielőtt elutazunk.
    Még sok idő van az indulásig, de én máris tartok tőle. Nem a veszély lehetősége miatt; ha történne is valami a hajóval, azt soha nem tudnám meg. Hanem azért, mert egy újabb szál szakad el, ami a Földhöz - és ezáltal hozzád kötött, drága Evelyn.

    13. Thalassai különítmény
    
    - Az elnök nem fog örülni - állapította meg Waldron polgármester enyhe kárörömmel. - Szeretné Északszigeten tartani magukat.
    - Tudom - válaszolta Malina másodkapitány.
    - Sajnálom, hogy ki kell ábrándítanunk, hiszen oly készséges volt. De Északsziget túlságosan sziklás: Az egyetlen elfogadható partszakaszt pedig már beépítették. Ellenben Tarnától mindössze kilenc kilométernyire találtunk egy teljesen kihalt öblöt, enyhén lankás tengerparttal, az tökéletes lenne.
    - Túlságosan szépen hangzik ahhoz, hogy igaz legyen. Brant, miért kihalt az a környék?
    - Az a Mangrove Projekt helyszíne. Minden fa kiszáradt, azóta se tudjuk, mitől, és még senkinek nem volt kedve eltakarítani a romokat. Rémes látvány! De a bűz, ami ott terjeng, még a látványnál is rettenetesebb.
    - Szóval az a térség máris ökológiai katasztrófa helyszíne. Nos, akkor rendelkezzenek vele, kapitány! Csak javíthatnak a helyzeten.
    - Biztosíthatom, hogy a mi üzemünk nagyon jól mutat, a legkevésbé sem fogja csúfítani a tájat. Természetesen távozásunk előtt felszámoljuk. Hacsak nem akarják megtartani.
    - Köszönjük, aligha tudnánk mihez kezdeni napi több ezer tonna jéggel. Ugyanakkor boldogan megteszünk mindent, amiben segítségükre lehetünk - szállásra, élelmiszerellátásra és a közlekedésre gondolok. Feltételezem, hogy néhányan idelent fognak dolgozni.
    - Igen, nagyjából százan. Köszönjük a felajánlott vendéglátást. De attól tartok, rémes vendégek lennénk; éjjel-nappal üzeneteket kell váltanunk a hajón dolgozó munkatársainkkal. Együtt kell maradnunk. Amint összeállítottuk előre gyártott telepünket, valamennyien beköltözünk összes felszerelésünkkel együtt. Bocsásson meg, ha hálátlanságnak tűnik, de minden egyéb megoldás ésszerűtlen lenne. 
    - Azt hiszem, igaza van - sóhajtott a polgármester. Azon töprengett, hogyan tudná úgy alakítani a protokolláris előírásokat, hogy Malina másodkapitány helyett a jóképű Lorenson paracsnokot részesíthesse a vendéglátás örömeiben. A probléma egyelőre megoldhatatlannak látszott; sőt, sajnos még csak fel sem vetődött.
    Nagyon elkedvetlenedett, már-már kísértésbe esett, hogy felhívja Északszigeten élő, legutóbbi törvényes házastársát, és megkérje, töltsenek együtt egy kis időt. De a gazember biztos megint visszautasítja, azt pedig most nem tudná elviselni.

    14. Mirissa
    
    Mirissa Leonidas még nagymama korában is tisztán emlékezett arra a pillanatra, amikor először meglátta Lorent. Senki másról - még Brantról sem mondhatta el ugyanezt.
    Nem kifejezetten a mássága ragadta meg. Látott már földlakót, mielőtt Lorennel találkozott, de egyik sem tett rá különösebb hatást. Legtöbbjük thalassainak is elmenne, ha előbb kicsit kitennék őket a napra.
    De Loren bőre nem barnult le, haja viszont egyre ezüstösebb lett. Elsősorban a haja vonta magára Mirissa figyelmét, amikor a férfi két kollégája kíséretében kilépett Waldron polgármester irodájából; arcukon azzal a kissé kiábrándult kifejezéssel, amelyet Tarna csüggesztő és alaposan körülbástyázott adminisztrátoraival folytatott eszmecseréjük rendszerint eredményezni szokott.
    Pillantásuk egyetlen másodpercre találkozott. Mirissa még tett pár lépést, aztán akarata ellenére megtorpant, és hátrafordulva visszanézett a válla fölött; látta, a látogató őt bámulja. Már ekkor tudták mind a ketten, hogy életük örökre megváltozott. 
    Aznap éjszaka, szeretkezés után megkérdezte Branttól: említették az idegenek, meddig akarnak maradni?
    - A legjobbkor tudsz kérdezősködni - morgott Brant álmosan. - Legalább egy évig. Talán kettőig. Most már tényleg jó éjszakát!
    A lány nem faggatta tovább, pedig nagyon éber volt még. Sokáig feküdt nyitott szemmel, a belső hold gyorsan elsuhanó árnyait figyelte a padlón, miközben a szeretett lény álomba merült mellette.
    Brant előtt elég sok barátja volt, de mióta együtt éltek, a többi férfi teljesen hidegen hagyta. Akkor hát mi ez a hirtelen érdeklődés - még mindig elhitette magával, hogy csak ennyi és nem több - egy olyan férfi iránt, akit csak pár pillanatig látott, és még a nevét sem tudja? (Holnap első dolga lesz megtudni.)
    Mirissa büszke volt őszinteségére, tisztánlátására; és lenézte azokat az embereket, akiket érzelmeik vezérelnek. A vonzalomban persze része volt - ezt egész biztosra vette - az újdonság varázsának, a határtalan új lehetőségeknek. Az a tény, hogy beszélhet valakivel, aki járt a Föld városaiban, szemtanúja volt a Naprendszer utolsó óráinak, most pedig új napok felé igyekszik; ez maga olyan csoda, amely felülmúlta legvadabb álmait, és fokozta amúgy is csírázó elégedetlenségét a túlságosan nyugodt tempójú thalassai életvitel miatt; bár ők ketten Branttal boldogságban éltek.
    Vagy talán nem is boldogság volt ez, csak megelégedés? Mit akart igazán? Nem tudta, hogy ezektől az idegenektől megkaphatja-e, de meg akarta próbálni, mielőtt elhagyják a Thalassát.
    Aznap reggel Brant járt Waldron polgármesternél is, az pedig a szokásosnál valamivel kevésbé szívélyesen fogadta, amikor a férfi az íróasztalára borította a halcsapda összetört darabjait.
    - Tudom, hogy van fontosabb dolgod is - mondta a férfi -, de mihez kezdjünk ezzel?
    A polgármester túlzott lelkesedés nélkül tekintett az összegubancolódott drótokra. Nehezére esett a csillagközi politika szédítő izgalmai után a hétköznapok ügyes-bajos dolgaira összpontosítani.
    - Szerinted mi történhetett? - kérdezte Branttól.
    - Nyilvánvaló, hogy szántszándékkal csinálták. Nézd, addig csavarták, míg elszakadt. Nemcsak megrongálódott, hiányoznak is belőle darabok. Biztos vagyok benne, hogy a délszigetiek közül senki nem tenne ilyet. Mi oka volna rá? Különben is, előbb vagy utóbb biztosan rájönnék, és akkor ...
    Brant súlyos szavai és sokat sejtető elhallgatása nem hagytak kétséget afelől, hogy mi történne, ha rájönne.
    - Kire gyanakszol?
    - Mióta elektromos csapdákkal foglalkozom, nem csak a Konzerválók ellen kell hadakoznom, hanem azok ellen a megszállottak ellen is, akik váltig hangoztatják, hogy minden, amit megeszünk szintetikus anyagból legyen, mert gonosz dolog élő teremtményeket, állatokat vagy akár növényeket fogyasztani.
    - Némi igazság azért lehet abban, amit a Konzerválók állítanak. Ha a csapda tényleg olyan hatásos, amilyennek mondod, fölrúghatja az ökológiai egyensúlyt, ők pedig állandóan erre hivatkoznak.
    - Az összeírás majd kideríti, hogy tényleg így van-e; ha igen, akkor leállunk egy időre. Igazából a nyílttengeri halak érdekelnek; úgy tűnik, hogy az erőtér három-négy kilométerről is odacsalogatja őket. Ha a Három Szigeten mindenki csak halat enne, az óceáni halállománynak az sem kottyanna meg.
    - Ami az őshonos álhalakat illeti, alighanem igazad van. Feldolgozni nem érdemes őket, ahhoz túl sok mérgező anyag van bennük; kifejezetten jót tesz, ha kevesebben lesznek. De biztos-e, hogy a földi állomány véglegesen meghonosodott? Lehet, hogy a te csapdád lesz „az utolsó csepp a pohárban”, ahogy mondani szokás.
    Brant elismeréssel nézett a polgármesterre; gyakran meglepte ehhez hasonló ravasz kérdésekkel. Föl sem merült benne, hogy az asszony rég nem töltené be a hivatalát, ha kizárólag a külseje alapján esett volna rá a választás.
    - Attól tartok, a tonhal nem marad meg; még kell pár milliárd év ahhoz, hogy elég sós legyen az óceán a meghonosodásukhoz. De a pisztráng és a lazac jól tartják magukat.
    - És nyilván olyan finom mind a kettő, hogy a Szintetikusok hajlandók lesznek miattuk sutba dobni erkölcsi aggályaikat. Érdekfeszítő az elképzelésed, de nem sikerült meggyőznöd. Azoknak az embereknek csak a szájuk jár!
    - Dehogyis, két évvel ezelőtt például szélnek eresztettek egy szarvasmarhacsodát a kísérleti farmról.
    - Vagyis megpróbálták szélnek ereszteni, ugye ezt akartad mondani? De a tehenek szépen visszasétáltak. Ez olyan nevetséges helyzetbe hozta őket, hogy elment a kedvük a további kísérletezéstől. Nem tudom elképzelni, hogy még egyszer kitennék magukat ilyesminek - mondta a polgármester, s a törött rács felé bökött.
    - Nem nagy ügy; az éj leple alatt könnyedén elvégezhető; egy csónak kell hozzá és két búvár. A víz csak húsz méter mély.
    - Na jó, utánanézek. Másrészt szeretném, ha két dolgot megtennél.
    - Mit? - kérdezte Brant. Igyekezett, hogy hangjában ne érződjék gyanakvás, de nem sikerült neki.
    - Javítsd meg a rácsot! A műszaki raktárban mindent megtalálsz, amire szükséged lehet. És hagyd abba a gyanúsítgatást, amíg nem vagy száz százalékig biztos a dolgodban. Ha tévedsz, ostoba helyzetbe kerülsz, és még elnézést is kell kérned. Ha igazad van, elijesztheted a tetteseket, mielőtt elkaphatnánk őket. Rendben?
    Brant nagyon meglepődött. Még sosem látta ilyen harapós kedvében a polgármestert. A bűnjellel a hóna alatt letörten távozott.
    Talán még jobban elkeseredik - vagy talán csak derül rajta -, ha megtudja, hogy Waldron polgármester már nem is olyan nagyon szerelmes belé.
    Loren Lorenson aznap reggel Tarna polgárai közül többnek is elnyerte a tetszését.

    15. Terra Nova
    
    Szerencsésebb nevet is adhattak volna településüknek, ez ugyanis mindenkit a Földre emlékeztetett; nem is vállalta magára senki a névadást. Mindenesetre vonzóbb volt, mint a „bázistábor” elnevezés, úgyhogy azonnal elfogadták.
    Az előre gyártott házikókat meglepő gyorsasággal, egyetlen éjszaka alatt összerakták. Ekkor láttak a tarnaiak először földi lényeket, vagyis inkább földi robotokat munka közben. A város lakóit rettenetesen lenyűgözte a látvány. Még Brant is megingott hitében. Eddig úgy tartotta, hogy a robotok többet ártanak, mint amennyit használnak. Volt például egy elegáns, sokoldalú munkagép, amelyik olyan elképesztő gyorsasággal dolgozott, hogy mozdulatait alig lehetett nyomon követni. Bármerre ment, thalassaiak ámuló csoportja követte. Ha útjába kerültek, illedelmesen megállt, és várt, amíg újra tiszta nem lett a terep. Brant rájött, hogy éppen ilyen segédre van szüksége; talán erről meg is tudná győzni a látogatókat ...
    Egy hét múlva Terra Nova az atmoszféra fölött keringő nagy hajó mikrokozmoszaként működött. A százfős személyzet számára kényelmes elhelyezést biztosított; rendelkezett a létfenntartáshoz szükséges alkalmatosságokkal, továbbá könyvtára, tornaterme, úszómedencéje és színháza is volt. A thalassaiak örömmel fogadták - és igyekeztek maguk is mielőbb igénybe venni ezeket a szolgáltatásokat. Következésképp Terra Nova lakossága általában duplája volt a névleges egyszáznak.
    A vendégek legtöbbje - akár hívták őket, akár nem - égett a vágytól, hogy segíthessen, és azon fáradozott, hogy a látogatók otttartózkodását a lehető legkellemesebbé tegye. Bár ez a földieknek nagyon jólesett, túlzott kedvességük olykor már kínossá vált. Furcsállották a thalassaiak kielégíthetetlen kíváncsiságát; a magánélet jóformán ismeretlen fogalom volt számukra. A „kérem, ne zavarjon” feliratot szinte személyes sértésnek vették, többször bonyodalom támadt miatta ...
    - Önök valamennyien rangidős tisztek és intelligens, felnőtt emberek - mondta Bey kapitány a legutóbbi eligazítás során. - Nem kellene feltétlenül szóba hoznom ezt a témát, mégis megteszem: kérem, próbáljanak meg elkerülni, hm ... bizonyos kapcsolatokat, amíg nem tudjuk pontosan, a thalassaiak hogyan vélekednek ezekről a dolgokról. Jó természetű, laza erkölcsű embereknek tűnnek, de lehet, hogy ez csak látszat. Dr. Kaldor, egyetért velem?
    - Nagyon rövid ideje tanulmányozom a thalassai erkölcsöket ahhoz, hogy véleményt tudjak mondani. Eszembe jutott egy érdekes történelmi párhuzam. Helyzetünk a régi vitorlás hajók legénységére emlékeztet, amikor hosszú tengeri út után kikötöttek valahol. Gondolom, önök közül többen is látták a Lázadás a Bountyn című klasszikus videót.
    - Remélem, dr. Kaldor, nem akar engem Cook kapitánnyal, azaz Bligh-jal összehasonlítani.
    - Nem lenne sértő önre nézve; az igazi Bligh nagyszerű tengerész volt, akit csúnyán megrágalmaztak. Egyelőre higgadtságot, jó modort kell tanúsítanunk, és ahogy említette, óvatosnak kell lennünk.
    Loren azon tűnődött, vajon őrá nézett-e Kaldor, amikor ezt a megjegyzést tette? De hát ennyire csak nem nyilvánvaló ...
    Hiszen a munkája kívánta úgy, hogy naponta tizenkétszer lépjen kapcsolatba Brant Falconerrel. Ha akarta, se tudta volna elkerülni, hogy találkozzon Mirissával.
    Egyszer sem maradtak még magukra, és csak néhány udvarias szót váltottak egymással. De többre nem is volt szükség.

    16. Társas összejövetel
    
    - Pici baba - mondta Mirissa -, és bármilyen hihetetlen, egyszer ő is olyan nagy lesz, mint mi.
    Mosolygott, mégis könnyes volt a szeme: Amíg Loren elragadtatását nem tapasztalta, fel sem merült benne, hogy akármilyen kis város is Tarna, valószínűleg több gyerek szaladgál az utcáin, mint az egész Földön az utolsó évtizedekben, hiszen akkor már nem születhettek gyerekek.
    - Ez a ... magáé? - kérdezte Loren szelíden.
    - Először is, nem ez, hanem ő. Ő Brant unokaöccse, Lester; mi vigyázunk rá, amíg a szülei Északszigeten vannak.
    - Gyönyörű! Felvehetem?
    Ugyanabban a pillanatban Lester nyöszörögni kezdett.
    - Nem lenne túl szerencsés - mondta Mirissa nevetve; nagy sietve felkapta a kicsit, és elindult vele a legközelebbi fürdőszoba felé. - Most el kell intéznem valamit. Brant vagy Kumar körbevezeti magát, amíg a többi vendégre várunk.
    A thalassaiak megvesztek a házibulikért, és igyekeztek minden alkalmat megragadni, hogy rendezhessenek egyet. Ilyen alkalom, mint a Magellán érkezése, az életben egyszer - jobban mondva, több életben egyszer adódó alkalom volt. Ha a látogatók meggondolatlanul minden meghívást elfogadtak volna, ébren töltött idejük java része azzal telt volna, hogy egyik hivatalos - vagy nem hivatalos - fogadásról a másikra támolyognak. A kapitány még éppen idejében adott ki - és ez nála ritkán fordult elő - egy megfellebbezhetetlen utasítást. „Villámcsapás Bey” avagy egyszerűen csak „Villám Bey” elrendelte, hogy emberei ötnaponként legföljebb egy összejövetelen vehetnek részt. Némelyek szerint - ha figyelembe vesszük, hogy mennyi ideig tartott a felépülés egyik-másik thalassai vendégeskedésből, a kapitány még így is túlságosan nagylelkű volt. 
    A Leonidas-rezidencia, amely hat nemzedék óta a család tulajdonát képezte, s amelyet mostanában Mirissa, Kumar és Brant foglalt el, nagy, gyűrű alakú, egyszintes épület volt - Tarnában ugyanis ritkaságszámba ment az emelet. Harminc méter átmérőjű zárt belső udvarának kellős közepén egy kis tó, rajta kis sziget, amelyet festői fahídon lehetett megközelíteni. A szigeten magányos pálmafa állt, nem éppen a legjobb állapotban.
    - Folyton cserélgetni kell - mondta Brant magyarázkodva. - Egyes földi növények jól viselik az itteni klímát, mások meg a vegyi tápok ellenére is elsorvadnak. Ugyanez vonatkozik a halakra is, amelyeket próbálunk meghonosítani. Az édesvízi halfarmok eredményesek, de azokhoz nincs elegendő helyünk. Rágondolni is rossz, hogy itt ez a hatalmas óceán, és mi nem tudjuk kihasználni!
    Lorennek meglehetősen lesújtó véleménye volt Brantról: merő unalom, ha a tengerről kezd beszélni. Ugyanakkor be kellett látnia, hogy a tenger mégiscsak biztonságosabb beszédtéma, mint Mirissa, aki épp most szabadult meg Lestertől, és az érkező vendégeket üdvözölte.
    Álmodhatta valaha is, hogy hasonló helyzetbe kerül? Volt már máskor is szerelmes, de az emlékek - sőt, még a nevek is - elmosódtak az emléktörlő program áldásos hatására, amelynek alá kellett vetniük magukat, mielőtt elhagyták a Naprendszert. Meg sem kísérelte emlékezetébe idézni őket; miért is gyötörné magát egy végérvényesen elpusztult múlt képeivel?
    Kitani arca is elhomályosult, pedig őt egy hete még . látta a hibernákulumban. Együtt tervezték a jövőt, de előfordulhat, hogy nem egymással élik le az életüket. Mirissa viszont csupa jókedv és derű, ráadásul itt van és most, nem ötszáz évre befagyasztott mély álomban. A lány jóvoltából megint ép és vidám embernek érezte magát, most döbbent csak rá, hogy az Utolsó Napok túlzott megterhelése és kimerültsége mégsem fosztotta meg ifjúságától.
    Mirissa jelenlétében minden alkalommal újra férfinak érezte magát; s addig nem volt nyugta, még a munkáját sem volt képes eredményesen végezni, amíg feszültsége nem oldódott. Előfordult, hogy Mirissa arca jelent meg a Mangrove-öböl tervrajza és a tengeráramlatok diagramja fölött, ilyenkor kénytelen volt egy kis időre felfüggeszteni munkáját. Válogatott kínzásoknak volt kitéve; órákat töltött pár lépésnyire a lánytól, és csak felesleges ostobaságokról társalogtak.
    Loren nagy megkönnyebbülésére Brant hirtelen elnézést kért tőle, és elsietett. Kisvártatva az is kiderült, hogy miért.
    - Lorenson parancsnok - szólalt meg Waldron polgármester -, remélem Tarna jól bánik magával.
    Loren halkan morgott valamit. Tudta, hogy a polgármesterrel udvariasnak kellene lennie, de a finomkodás sosem volt erős oldala.
    - Nagyon jól, köszönöm. Azt hiszem, még nem ismeri az urakat ...
    Jóval hangosabban üdvözölte az udvar túloldalán közeledő kollégáit, mint feltétlenül szükséges lett volna. Szerencsére valamennyien csak hadnagyok voltak, és a ranggal - még szolgálat után is -, járnak bizonyos kiváltságok; Loren sosem habozott élni ezekkel.
    - Waldron polgármester, ez Fletcher hadnagy. Most vagy először idelenn, ugye, Owen? Werner hadnagy, Ranjit Winson hadnagy, Karl Bosley hadnagy ...
    Mint mindig, ezek a marslakók most sem tudnak elszakadni egymástól, gondolta Loren. Ettől olyan csodás célpont a három megnyerő fiatalember. Úgy vélte, hogy a polgármester észre sem vette visszavonulási hadműveletét.
    Doreen Chang tulajdonképpen a kapitánnyal szeretett volna beszélni, de amaz, miután jelképesen megmutatta magát - felhajtott egy pohár italt, elnézést kért a vendéglátóitól -, gyorsan távozott.
    - Miért nem akarja a kapitány, hogy interjút készítsek vele? - kérdezte a nő Kaldortól, akinek bezzeg nem voltak efféle gátlásai, és akivel több tekercsnyi hangszalagot és videofelvételt készített.
    - Sirdar Bey kapitány kiváltságos helyzetben van. Velünk ellentétben, neki sem magyarázkodnia, sem mentegetőznie nem kell.
    - Enyhe gúnyt érzek a hangjában - jegyezte meg a thalassai rádiótársaság újságírósztárja.
    - Nem volt szándékos. Nagyra becsülöm a kapitányt, még a rólam alkotott véleményét is elfogadom, de persze fenntartásokkal. Ezt most felvette?
    - Nem, túl nagy a háttérzaj.
    - Könnyű dolga van velem, hiszékeny ember vagyok; azt sem venném észre, ha mégiscsak felvette volna.
    - Tényleg ki van kapcsolva. Mit gondol magáról a kapitány?
    - Szereti tudni, mit gondolok, számít a tapasztalatomra, de nem vesz túl komolyan. Pontosan tudom, hogy miért. Egyszer azt mondta: „Moses, maga szereti a hatalmat, de a vele járó felelősséget már nem. Én mindkettőt élvezem.” Nagyon bölcs megállapítás volt; rámutat a kettőnk közötti különbségre.
    - Maga mit válaszolt erre?
    - Mit mondhattam volna? Tökéletesen igaza volt. Egyetlen alkalommal vállaltam szerepet a hétköznapi politikában, az is majdnem katasztrófával végződött.
    - A Kaldor-hadjárat volt az?
    - Ó, szóval tud róla. Ostoba elnevezés, bosszantott is. Ebben sem egyezik a véleményünk. Ő úgy gondolta, és biztos vagyok benne, még mindig úgy gondolja, hogy az az utasítás, amely szerint kerüljünk el minden olyan bolygót, ahol adottak az életfeltételek, érzelgős badarság. Még egy idézet a kitűnő kapitánytól: „A jogot értem. A Metajog viszont ... zagyvaság.”
    - Elragadó! Egyszer megengedi majd, hogy felvegyem, ugye?
    - Szó sincs róla. Mi folyik ott?
    Doreen Chang kitartó volt, de tudta, mit, mikor kell abbahagyni.
    - Ó, az Mirissa kedvenc gázszobra. Biztos ismerték a Földön is.
    - Természetesen, és mivel nem indította el a magnetofont, elmondom magának: szerintem ez nem művészet. De jópofa.
    A belső udvar egyik felén kikapcsolták a központi világítást, néhány vendég pedig egy jókora, körülbelül egy méter átmérőjű szappanbuborék köré sereglett. Amint Chang és Kaldor a szobor felé közeledtek, látták, hogyan alakulnak ki az első spirálködszerű örvények.
    - „Élet” a címe - mondta Doreen; kétszáz éve Mirissa családjának tulajdonát képezi. De már nem az igazi, emlékszem, régen sokkal jobban fénylett.
    Még így is lenyűgöző látvány volt. A régvolt művész türelmes munkával elektronágyúk és lézersugarak sorát helyezte el a talapzatban, ezek feladata pedig mértani alakzatok létrehozása volt, amelyek fokozatosan szerves struktúrákká alakultak át. A gömb középpontjában bonyolultabb formák tűntek fel, majd szertefoszlottak, és újak léptek a helyükbe. Egy elmés képsoron egysejtű lényeket lehetett látni, amint spirális lépcsőn haladnak fölfelé; azonnal felismerhető volt a DNS-molekula. Minden egyes lépcsőfokon kiegészült valamivel; a kiállított tárgy pár perc alatt felölelte a négymilliárd éves hányattatást - az amőbától az emberig.
    A művész azonban ezt is túl akarta szárnyalni, és itt Kaldor elveszítette a fonalat. A fluoreszkáló gáz csavarodásai túl bonyolulttá és túl elvonttá váltak. Talán ha többször megnézné a szobrot, esetleg kirajzolódna egy motívum ...
    - Mi történt a hanggal? - kérdezte Doreen, amikor a kavargó színek örvénye hirtelen kialudt. - Nagyon jó a zenei aláfestés, különösen a vége felé.
    - Tartottam tőle, hogy előbb-utóbb valaki mégkérdezi - mondta Mirissa bocsánatkérő mosollyal az arcán. - Nem tudjuk pontosan, hogy a hiba a lejátszókészülékben vagy magában a programban van-e.
    - Nyilván van belőle másolat.
    - Persze. De a tartalékmodul Kumar szobájában van, valahol a kenuja darabkái alatt. Amíg nem látták a szobáját, addig nem tudják, mi az igazi entrópia.
    - Nem kenu, hanem kajak - tiltakozott Kumar. Épp most érkezett meg, mindkét oldalán egy helybeli lánnyal. - De mi az az entrópia?
    Az egyik fiatal marsbeli könnyelműen magyarázni kezdte; két különböző színű italt töltött egy pohárba. Mielőtt messzire jutott volna, hangja beleveszett a gázszoborból áradó fülsüketítő zenébe.
    - Látja - mondta Kumar, érezhető büszkeséggel a hangjában, túlharsogva a fültépő zajt: „Brant mindent elintéz.”
    Mindent? - gondolta Loren. Kétlem ...

    17. Körlevél
    
    Feladó: Kapitány
    Címzett: A személyzet minden tagja
    
    Kronológia
    
    Minthogy máris sok felesleges zavart okozott ez az ügy, a következőket szeretném leszögezni:
    1. A hajó időbeosztása az utazás befejezéséig ezek után is földi idő szerint történik, esetleges módosításokkal a relativisztikus hatások kiküszöbölésére. Az összes óra és minden egyéb időmérő szerkezet a hajón továbbra is FI szerint lesz beállítva.
    2. Az egyszerűség kedvéért a szárazföldön dolgozó személyzet thalassai idő (FI) szerint dolgozik, ha szükséges, de az adatokat FI-ben adja meg, a FI zárójelben legyen.
    3. Emlékeztetőül:
    Egy thalassai nap középértéke 29,4325 földi óra. 313,1561 thalassai nap van egy thalassai csillagászati évben, amely 11 huszonnyolc napos hónapra van osztva. Nincs január a naptárban, a 313-hoz hiányzó öt napot a decemberhez adják hozzá. Hatévenként egyszer van szökőév, de a mi itttartózkodásunk alatt nem lesz.
    4. Mivel a thalassai nap 22%-kal hosszabb a földinél, és ezeknek a napoknak a száma évente 14%-kal kevesebb, a thalassai év ténylegesen csak 5%-kal hosszabb, mint a földi év. Bizonyára tudják, ennek egyik fontos gyakorlati következménye, hogy az életkorokat könnyű nyilvántartani. A kronológiai kor szinte ugyanaz a Földön és Thalassán. Egy 20 éves thalassai annyit élt, mint egy 21 éves földlakó. A thalassai időszámítás a 3109-es (FI) Ősleszállástól kezdődik. Most thalassai időszámítás szerint 718-at írunk, tehát 754 földi év telt el az Ősleszállás óta.
    5. Végül, és ezért nem lehetünk eléggé hálásak, egyetlen időzóna van Thalassán.
    Sirdar Bey kapitány
    3863. 02. 27. 21.30. FI
    718. 01. 02. 15.00 FI
    - Ki gondolta volna, hogy ami egyszerű, az ilyen bonyolult lehet - mondta nevetve Mirissa, amikor elolvasta a kitűzött közleményt Terra Nova hirdetőtábláján. - Gondolom, a híres „Villám Bey"-től származik. Milyen ember a kapitány? Még nem sikerült találkoznom vele.
    - Nem könnyű kiismerni - válaszolta Moses Kaldor. Magam sem beszéltem vele túl gyakran magántermészetű dolgokról. Ő az egyetlen ember a hajón, akit mindig mindenki „uram"-nak szólít. Az egyetlen kivétel talán Malina másodkapitány, ha egymás között vannak ... Mellesleg ez a közlemény nem eredeti „Villám Bey” szöveg, ahhoz túlságosan szakszerű. Varley tudományos tiszt és LeRoy kormánybiztos lehettek a szöveg megfogalmazói. A kapitánynak bámulatos műszaki érzéke van, sokkal jobb, mint nekem, de elsősorban adminisztrátor; és nagy ritkán, ha muszáj, főparancsnok. 
    - Nem szívesen vállalnám magamra a felelősségét.
    - Valakinek ezt is meg kell csinálnia. A rutinfeladatokkal a rangidős tisztek vagy a számítógépek foglalkoznak. De akadhat olyan probléma, amelyben egyetlen. embernek kell döntenie, olyannak, aki jogosult érvényt is szerezni a döntésnek. Ezért van szükség kapitányra. Bizottság nem irányíthat egy hajót, legalábbis nem mindig.
    - Pedig azt hiszem, Thalassát bizottság kormányozza. El tudja képzelni Farradine Elnököt bármi kapitányaként?
    - Pompás ez az őszibarack - mondta Kaldor diplomatikusan, miközben vett még egyet, noha tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Lorennek szánták őket.
    - Szerencsések voltak, hiszen hétszáz éve nincs komoly válság maguknál. Többektől is hallottam ugyanazt: „Thalassának nincs történelme, csak statisztikai adatai vannak."
    - De hát ez nem igaz! És a Krakan kitörése?
    - Az természeti katasztrófa volt - annak se túl komoly. Én politikai válságokról beszélek, mint például polgári elégedetlenség meg effélék.
    - A földlakóknak köszönhetjük, hogy nem voltak; maguk olyan alkotmányt hagytak ránk - valaki két megabyte-os utópiának nevezte -, amely csodálatosan bevált. Még csak most léptették életbe a Hatodik Módosítást.
    - Bárcsak meg is maradnának sokáig a hatodiknál
    - mondta Kaldor. - Szégyellném, ha miattunk kellene a hetediket bevezetniük.
    - Ha szükség lenne módosításra, a Levéltár memóriabankjában foglalkoznának vele először. Mikor jön el újból hozzánk? Annyi mindent szeretnék mutatni magának!
    - És én még annál is többet szeretnék látni. Biztos sok minden hasznukra lehetne a Sagan 2-őn; akkor is, ha nagyon sokban különbözik Thalassától. Hátrányára - tette hozzá magában.
    Mialatt beszélgettek, Loren a társaság középpontja felé közeledett; a sportteremből tartott a zuhanyozók irányába. Nagyon rövid sortot viselt, más semmit, csupasz vállán törülköző volt átvetve. A látványtól Mirissa lábai határozottan megremegtek.
    - Szokás szerint mindenkit megvertél, ugye? - szólította meg Kaldor. - Nem unod még?
    Loren erőltetett mosollyal viszonozta a megjegyzést.
    - Akadnak ígéretes fiúk. Egyikük három pontot visszaszerzett tőlem. Persze bal kézzel játszottam.
    - Ha netán elfelejtette volna megemlíteni magának - fordult Kaldor Mirissához -, Loren egykor asztaliteniszező-világbajnok volt.
    - Ne túlozz, Moses! Csak az ötödik voltam, és a vége felé a színvonal már igen alacsony volt. A harmadik millennium bármelyik kínai versenyzője könnyedén megvert volna.
    - Gondolom, eszedbe sem jutott, hogy Brantot megtanítsd - jegyezte meg Kaldor kötekedve. - Pedig érdekes lenne.
    Rövid csend következett. Majd Loren magabiztosan, mégis szerényen azt mondta: - Nem lenne tisztességes.
    - Brant viszont - szólalt meg Mirissa -, magának szeretne mutatni valamit.
    - Ó!
    - Azt mondta, maga még sosem ült csónakban.
    - Ez igaz is.
    - Akkor átadom a meghívást. Brant és Kumar holnap fél kilenckor a hármas mólón várják magát. Loren Kaldorhoz fordult.
    - Gondolod, hogy biztonságban leszek? - kérdezte komolyságot színlelve. - Nem tudok úszni.
    - A helyedben nem aggódnék - válaszolt Kaldor készségesen.
    - Ha nem akarnak visszahozni, akkor úgyis mindegy, nem az úszáson fog múlni.

    18. Kumar
    
    Egyetlen tragédia árnyékolta be Kumar Leonidas tizennyolc évét; tíz centiméterrel alacsonyabb volt annál, amennyi lenni szeretett volna. Azon sem lehet csodálkozni, hogy beceneve a „Kis Oroszlán” volt, bár csak kevesen merték így szólítani.
    A magasságbeli hiányosságot szélességi adottságai kimunkálásával ellensúlyozta. Mirissa gyakran meg is jegyezte: „Kumar, Thalassa legnagyobb zsenije lehetnél, ha az elméd élesítésére ugyanannyi időt fordítanál, mint a tested tökéletesítésére.” Arról a testvérhez aligha illő érzésről bezzeg nem tett neki említést - és magának is alig ismerte be -, amelyet Kumar rendszeres reggeli gyakorlatainak látványa ébresztett benne; mindezt csak tetézte az összegyűlt nézősereg iránt érzett kis féltékenysége. Egyik-másik alkalommal a bámészkodók között ott volt majdnem mindenki Kumar korosztályából. Az a rosszindulatú híresztelés, miszerint Kumar a városban minden lánnyal és minden második fiúval lefeküdt volna, képtelen túlzás volt, de sok igazság volt benne.
    De Kumar a közte és a nővére között lévő intellektuális szakadék ellenére sem volt degenerált izompacsirta. Ha valami igazán felkeltette az érdeklődését, addig nem volt nyugta, amíg teljesen el nem sajátította, akármennyi időt vett is igénybe. Nagyszerű tengerész volt, és több mint két éve egy remekbe szabott, négyméteres kajak építésébe kezdett bele. Brant néha segített neki. A hajótest már készen volt, de a fedélzethez még nem látott hozzá.
    „Egy szép napon majd vízre bocsátom - fogadkozott -, és akkor nem nevet többé senki.” Ugyanis időközben a „Kumar kajakja” kifejezés Tarnában a be nem fejezett munka szinonimájává vált - volt is ilyen bőven.
    Az örökös halogatástól eltekintve - ez mellesleg általános thalassai tulajdonság -, Kumar egyéb fogyatékossága vakmerősége és a sületlen tréfák iránti vonzalma volt. Sokan úgy tartották, hogy egyszer még komoly bajba keveredik miattuk. 
    De nem lehetett sokáig haragudni rá, még a legszörnyűbb kópéságai miatt sem, hiszen minden rosszindulat hiányzott belőle. Nyílt ember volt, senki nem tételezte fel róla, hogy hazudni is tud. Emiatt sok mindent meg lehetett neki bocsátani, és sok mindent meg is bocsátottak.
    A látogatók érkezése élete légizgalmasabb kalandja volt. Minden, ami velük kapcsolatos - felszerelésük, a magukkal hozott audio, videó és érzékfelvételek, elbeszélt történeteik -, minden elkápráztatta Kumart. Lorent gyakrabban látta, mint a többieket, nem volt hát meglepő, hogy megszerette.
    Loren mindent összevetve nem lelkesedett a fejlemények láttán. Ha van valami, ami még egy zsémbes feleségnél is rosszabb, az éppen egy ilyen ünneprontó levakarhatatlan kisöcs.

    19. Polip Panni
    
    - Alig tudom elhinni, Loren - mondta Brant Falconer. - Soha nem ültél se csónakban, se hajón?
    - Mintha egyszer eveztem volna gumicsónakkal egy mesterséges tavon. Ötéves koromban.
    - Ezt élvezni fogod. Nem hánykolódik a csónak, a gyomrod nem fog felkavarodni. Talán le is merülsz velünk?
    - Kösz, nem. Elég lesz egyszerre egy újdonság. És titeket sem szeretnélek feltartani, hiszen tudom, hogy dolgotok van odalenn.
    Brantnak igaza lett. Loren kezdte élvezni, ahogy a kis trimarán szinte hangtalanul kiúszik a zátony felé. Mégis, kevéssel azután, hogy a fedélzetére lépett, és meglátta milyen gyorsan távolodik a part, pánikszerű pillanatokat élt át.
    Csakis a nevetségességtől való félelem tartotta vissza attól, hogy kínos feltűnést keltsen. Ötven fényéven át utazott - megtette a leghosszabb utat, amit az Ember valaha tett -, megérkezett ide; és most pár száz méter miatt eszi a fene.
    De már nem volt mit tenni. Kényelmesen végignyúlt a csónak farában, elnézte Falconert a kormánynál (mikor is szerezte azt a fehér forradást a vállán? - Ja! említett egy néhány évvel ezelőtti repülőgép balesetet ...), és azon töprengett, mi mehet végbe a másik férfi fejében.
    Nem igazán tudta elhinni, hogy bármely emberi társadalomban, ha mégoly felvilágosult és laza erkölcsű is, ne ismernék a féltékenységet, vagy a szexuális birtoklás egyéb fajtáit. Nem mintha Brantnak lenne mire féltékenynek lennie.
    Loren még száz szót sem váltott Mirissával; azok többségét is férje jelenlétében. Bocsánat: Thalassán az első gyermek megszületéséig nem használják a férj és a feleség szavakat. Ha két embernek először fia születik, az anya általában, de nem kötelezően felveszi az apa nevét. Ha lány az elsőszülött, mindketten az anya nevét viselik, legalábbis a második és egyben utolsó gyermek megszületéséig.
    Kevés dolog tudta megbotránkoztatni a thalassaiakat, de a kegyetlenség - kiváltképp ha gyerekekkel szemben követték el -, ezek közé tartozott. A mindössze húszezer négyzetkilométeres szárazföldön ugyanilyen szörnyűségnek számított a harmadik terhesség.
    A gyermekhalandóság olyan csekély volt, hogy két utóddal kényelmesen azonos szinten tarthatták a népességet. Volt egy híres eset - az egyetlen Thalassa történetében -, ahol egy családot kétszer is ötösikrekkel áldott, illetve vert meg a sors. Habár a szerencsétlen anya nem tehetett a dologról, emlékét a romlottság aurája övezte, mint egykor Lukrécia Borgiáét, Messalináét vagy Faustináét.
    Alaposan meg kell gondolnom minden lépésemet, latolgatta Loren. Nagyon jól tudta, hogy tetszik Mirissának. Erezte arcjátékán és hanghordozásán. Még ennél is ékesebb bizonyítéknak tűnt az a kevés alkalom, amikor kezük összeért, vagy testük finoman összeütközött, s ezek a véletlenek mind tovább tartottak, mint okvetlenül szükséges lett volna. 
    Mindketten tudták, hogy csak idő kérdése az egész. Ugyanígy tudta ezt Brant is, ebben Loren egész biztos volt.
    A kettejük között fennálló feszültség ellenére elég barátságosan viselkedtek egymással.
    A motor hangja elhalt, a csónak megállt egy üvegbólya mellett, amely lágyan ringott föl-le a vízen.
    - Ez biztosítja az energiaellátást - mondta Brant. - Csak pár száz wattra van szükségünk, ennyit napelemmel is elő tudunk állítani. Ez az előnyük az édesvizű tengereknek. A Földön ez a megoldás nem jöhetett szóba, mert az óceánjaitok túlságosan sósak voltak, csak úgy falták a kilowattokat.
    - Biztos, hogy nem gondolod meg magad, bácsikám?
    Loren megrázta a fejét. Amikor legelőször hallotta, hogy a fiatal thalassaiak így szólítják, nagyon meglepődött, de már hozzászokott. Elég mókás volt, egyszerre csak számtalan unokahúgra és unokaöcsre tett szert.
    - Nem, köszönöm. Itt maradok, és figyelek az üvegablakon keresztül, nehogy felfaljanak benneteket a cápák.
    - Cápák! - kiáltott fel Kumar sóvárgó hangon. - Milyen csodálatos állatok! Bárcsak nekünk is lennének cápáink, sokkal izgalmasabb lenne úgy a búvárkodás.
    Loren a szakember érdeklődésével figyelte, ahogy Brant és Kumar magukra igazítják búvárfelszereléseiket. Az űrruhához viszonyítva, meglehetősen egyszerűnek tűntek. A túlnyomásos palack egy tenyérben elfért.
    - Nem gondoltam volna - mondta Loren -, hogy ez az oxigénpalack egy-két percnél többre elég.
    Brant és Kumar szemrehányóan néztek rá.
    - Az oxigén - horkant fel Brant -, húsz méter alatt halálos méreg. Ebben a palackban levegő van; tizenöt percre elegendő vésztartalék.
    A Kumar hátizsákján levő kopoltyúszerű szerkezetre mutatott.
    - A tengervízben feloldva jelen van az oxigén, csak ki kell vonni belőle. Ehhez azonban energiára van szükség, tehát energiacella kell hozzá, amely a szivattyúkat és a szűrőket működteti. Ezzel az egységgel akár egy hétig is a víz alatt lehet maradni.
    Gyengén megveregette a bal csuklóján zölden fluoreszkáló képernyőt.
    - Ebben pedig benne van minden szükséges információ: mélység, az energiacella állapota, hogy mikor kell feljönni, nyomáscsökkenés ...
    Loren megkockáztatott még egy buta kérdést.
    - Rajtad miért van búvármaszk, Kumaron miért nincs?
    - Van rajtam is - vágott közbe Kumar vigyorodva. - Nézd csak meg jobban.
    - Ja, látom. Nagyon ügyes!
    - De rettenetesen kényelmetlen - mondta Brant -, hacsak nem vagy állandóan a vízben, mint Kumar. Én is kipróbáltam a lencsét, de megfájdult tőle a szemem, úgyhogy inkább a jó öreg búvármaszknál maradok, az mégiscsak kevesebb bajjal jár. Készen vagy?
    - Készen, kapitány!
    Egyszerre buktak a vízbe, egyik a jobb, másik a bal oldalon; mozdulataik tökéletesen szinkrónban voltak, a csónak alig mozdult. Loren a csónak gerincében elhelyezett vastag üvegtáblán át nézte, hogyan siklanak könnyedén egyre lejjebb. Húsz méternél is mélyebbre fognak leereszkedni, ezt tudta, de föntről sokkal kevesebbnek tűnt.
    A szerszámok és a kábelek már ott várták őket; gyorsan munkához láttak, hogy megjavítsák a megrongálódott rácsokat. Olykor rejtélyes szavakat, vagyis inkább szótagokat váltottak egymással, de túlnyomórészt teljesen szótlanul dolgoztak. Mindkettő tudta mi a dolga, és olyannyira ismerte a partnerét, hogy nem volt szükség beszédre. 
    Gyorsan telt az idő Loren számára; úgy érezte, egy új világra csodálkozik rá, és valóban ez történt. Számtalan videofelvételt nézett végig, amelyek a földi óceánok mélyén készültek, mégis, amit most látott, egy cseppet sem tűnt ismerősnek. Kavargó korongokat, lüktető kocsonyaszerű lényeket, hullámzó szőnyegeket és tekergő spirálokat látott, de kevés olyasmit, amit halnak lehetett volna nevezni. Egyszer csak a látóhatár szélén fürge torpedót pillantott meg, és felismerni vélte. Ha igaz, az is egy Földről ideszakadt száműzött.
    Már-már azt hitte, Brant és Kumar teljesen megfeledkeztek róla, amikor váratlan hívásra riadt.
    - Indulunk felfelé. Húsz perc múlva ott leszünk veled. Minden rendben?
    - Rendben - válaszolt Loren. - Nem lehet, hogy az előbb egy földi halat láttam?
    - Én nem vettem észre semmit.
    - Loren bácsinak igaza van, egy húszkilós mutáns pisztráng úszott erre öt perccel ezelőtt. A hegesztés elriasztotta.
    Már elhagyták a tengerfeneket, és fölfelé araszoltak a horgony finom láncszemeibe kapaszkodva. Öt méterrel a felszín alatt megálltak.
    - Ez a búvárkodás legunalmasabb mozzanata - mondta Brant. - Tizenöt percig kell itt vesztegelnünk. Légy szíves kapcsold be a kettes csatornát ... csak ne ilyen hangosan!
    Míg vártak a nyomáscsökkenésre, olyan zene szólt, amelyet alighanem Kumar választott ki; nyugtalan ritmusa nemigen illett a békés víz alatti látványhoz. Loren hálás volt, amiért nem kellett a látvány részévé válnia, és amint a két búvár újra megindult felfelé, kikapcsolhatta a készüléket.
    - Jó kis munka volt éhgyomorra! - mondta Brant, miközben bemászott a csónakba. - Feszültség és áramerősség rendben. Indulhatunk haza!
    Hálásan fogadták Loren ügyetlenkedő igyekezetét. Megpróbált segíteni, hogy megszabaduljanak a felszerelésüktől. Mindketten fáradtak voltak és fáztak, de hamarosan felfrissültek, miután megittak több csészényit abból a meleg, édes folyadékból, amit a thalassaiak teának neveztek, holott semmiféle földi italra nem emlékeztetett.
    Kumar beindította a motort, és elindultak; Brant pedig a csónak fenekén lévő felfordulásban egy fényes dobozka után kutatott.
    - Kösz, nem kérek - mondta Loren, amikor Brant az enyhén narkotizáló hatású tablettával kínálta. - Igyekszem nem rászokni olyasmire, amit később kénytelen leszek nélkülözni.
    Ahogy kimondta, már meg is bánta. Valószínűleg a tudatalattija sugallatára törtek elő belőle a szavak; vagy talán a bűntudata mondatta őket? De Brant láthatóan nem keresett mélyebb jelentést szavai mögött. Összekulcsolt kezeit a feje alá tette, hanyatt feküdt, és a felhőtlen eget bámulta.
    - Napközben idelátszik a Magellán - mondta Loren, hogy valami másra terelje a szót -, persze csak ha tudja az ember, hol keresse. Én még nem próbáltam.
    - Mirisa gyakran nézegeti - szólt közbe Kumar. Nekem is megmutatta, hogy lehet megtalálni. Az Astronetet kell fölhívni tranzitidőben, aztán elég hanyatt feküdni. Olyan, mint egy fényes csillag, pontosan a fejünk fölött, mintha egyáltalán nem is mozdulna. De ha csak egy pillanatra is máshova nézel, elveszted szem elől.
    Kumar hirtelen kisebb sebességre kapcsolt, és így haladtak pár percig, majd megállította a csónakot. Loren körülnézett, hogy kiismerje magát, és meglepődve vette észre, hogy legalább egy kilométernyire vannak Tarnától. Mellettük másik bólya ringatózott a vízen, nagy P betű és zászló volt rajta.
    - Miért álltunk meg? - kérdezte Loren.
    Kumar kuncogni kezdett, és egy kisebb vödör tartalmát a vízbe borította. Szerencsére addig zárva volt. A benne lévő folyadék vérre hasonlított, szaga még a látványnál is jóval kellemetlenebb volt. Loren igyekezett olyan messzire kerülni tőle, amilyen messzire a csónak szerény méretei engedték. 
    - Csak egy öreg barátot szólítunk - mondta Brant szelíden. - Ülj nyugodtan, ne csapj zajt! A hölgy nagyon ideges természetű.
    - A hölgy? Mi folyik itt? - gondolta Loren.
    Körülbelül öt percig az égvilágon semmi nem történt. Loren nem hitte volna, hogy Kumar ilyen sokáig képes egy helyben maradni. Majd néhány méternyire a csónaktól sötét, ívelt szalag jelent meg, kevéssel a víz felszíne alatt. Követte a szemével, és ekkor vette észre, hogy teljesen körbeveszi őket.
    Arra is felfigyelt majdnem ugyanabban a pillanatban, hogy Brant és Kumar nem a lényt figyelik, hanem őt. Tehát meglepetést tartogatnak a számomra, gondolta magában, hát jó ...
    De még így is minden lélekjelenlétére szüksége volt, hogy visszafojtson egy rémült kiáltást, amikor az élénk rózsaszín, pontosabban oszladozó rózsaszín hústömeg kiemelkedett a vízből. Nagyjából egy méternyi látszott ki belőle, csöpögő, megszakítatlan falat emelt köréjük, és hogy teljes legyen a borzalom, felületét élénkpiros és kék, vonagló kígyók borították.
    Hatalmas, csápokkal szegélyezett száj bukkant fel a mélyből, és már szinte elnyelte őket ...
    Mégsem voltak veszélyben, ezt Loren társai arckifejezéséből kiolvashatta.
    - Az ég szerelmére, vagyis Krakan szerelmére, mi ez? - kérdezte halkan, és igyekezett nyugodtnak látszani.
    - Kiálltad a próbát - állapította meg Brant elismerően. Van aki ijedtében a csónak fenekébe menekül. Ez itt Panni. Polip Panninak hívjuk. Gyarmati gerinctelen; különálló sejtek összehangoltan működő milliárdjai alkotják. Voltak ehhez hasonló állatok a Földön is, bár kétlem, hogy ilyen hatalmasak lettek volna.
    - Biztos, hogy nem voltak ekkorák - vágta rá Loren lelkesen. - Megmondanád, hogy kerülünk ki innen?
    Brant intett Kumarnak. Kumar beindította a motort. A hatalmas állat, méreteihez képest meglepő gyorsasággal elmerült a tengerben. Nyoma sem maradt, éppen csak a víz fodrozódott olajosan a helyén.
    - A vibrációtól ijedt meg - magyarázta Brant. - Nézd csak, az üvegen át most az egész állatot lehet látni.
    Alattunk a tíz méter átmérőjű fatörzsszerűség a tengerfenék irányába vonult vissza. Loren most vette csak észre, hogy amit vonagló kígyóknak hitt, vékony csápok voltak. Most, hogy újból megszokott közegükbe kerültek vissza, súlytalanul lebegtek. A vizet kémlelték, harapnivaló után kutattak.
    - Micsoda szörnyeteg! - állapította meg Loren, hosszú percek óta először felszabadultan. Jóleső büszkeség, sőt jókedv járta át belül. Tudta, újabb elvárásnak felelt meg; kivívta Brant és Kumar elismerését, amit hálával nyugtázott.
    - Nem veszélyes ez az izé?
    - Dehogynem, azért van itt a figyelmeztető bólya.
    - Őszintén szólva, szívesen megölném.
    - Miért? - kérdezte Brant őszinte csodálkozással. - Ártott valakinek?
    - Egy ekkora jószág biztosan temérdek halat eszik.
    - Igen, de csak thalassait, olyat nem eszik, mint mi. És ez a furcsa benne. Sokáig nem értettük, hogyan tudja rávenni akár csak ezeket az itteni ostoba halakat is, hogy beleúszkáljanak a szájába. Végül rájöttünk, hogy csalétekként vegyi anyagot választ ki; ez vezetett bennünket az elektromos csapda gondolatához. Jut is eszembe ...
    Brant a távhívó után nyúlt.
    - Tarna Három hívja Tarna Automataközpontot, itt Brant beszél. Kész a rács. Minden rendben működik. Nem kérek visszajelzést. Vége.
    Legnagyobb meglepetésükre, azonban mégis megszólalt egy ismerős hang.
    - Hello, Brant, hello, dr. Lorenson! Vettem az üzenetet. Érdekes hírem van, érdekli magukat?
    - Természetesen, polgármester - válaszolta Brant, miután cinkosan összenéztek. - Hallgatjuk. 
    - A központi Levéltárban meglepő feljegyzésekre bukkantak. Igen messzire nyúlik vissza a történet. Kétszázötven évvel ezelőtt Északszigetnél zátonyt akartak építeni elektrolízissel; az eljárás a Földön nagyon jól bevált. Ám hetek múlva a víz alatti kábelek némelyike elszakadt, másokat pedig elloptak. Ezután nem követték nyomon az eseményeket, mert teljes kudarcnak bizonyult az egész. A vízben nem volt elegendő ásvány, nem volt érdemes folytatni. Hát így áll a dolog! Brant, a Konzerválókat most már nem gyanúsíthatod. Akkoriban még nem tevékenykedtek errefelé.
    Brant maga volt a megtestesült csodálkozás. Loren nem is állta meg nevetés nélkül.
    - És még te akartál nekem meglepetést szerezni! - mondta. Hát, ami igaz, az igaz, sikerült bebizonyítanod, hogy vannak a tengerben olyan dolgok, amelyekről soha nem hallottam. - De úgy tűnik, akadnak olyanok is, amelyek létezéséről te sem tudtál.

    20. Idill
    
    A tarnaiak nagyon viccesnek találták, amit mondott, és úgy tettek, mintha nem hinnének neki.
    - Először azt akarod elhitetni velünk, hogy még nem ültél csónakban, most meg azt, hogy nem tudsz biciklizni.
    - Szégyellhetné magát! - korholta Mirissa huncut mosollyal. - Ez a lehető leghasználhatóbb közlekedési eszköz, amit valaha kitaláltak, és maga még csak ki sem próbálta!
    - Űrhajóban nem sok hasznát veszi az ember, nagyvárosban pedig túl veszélyes - vágott vissza Loren. - Különben is, mi tanulnivaló van ezen? - Hamarosan rájött, hogy elég sok, nem is olyan könnyű kerékpározni, mint gondolta. Bár nem kis tehetség kellett ahhoz, hogy valaki leessen az alacsony súlypontú, kis kerekű gépekről, neki több ízben is sikerült. Első próbálkozásai kudarcba fulladtak. Nem is kísérletezett volna tovább, ha Mirissa meg nem győzi, hogy a szigetet így lehet a legjobban megismerni, valamint ha saját magát meg nem győzi, hogy Mirissát ugyancsak így lehet a legjobban megismerni.
    Néhány bukás után rájött a dolog nyitjára; nem szabad túlságosan odafigyelni; a reflexekre kell bízni az egészet. Ez persze logikus, hiszen ha az ember minden lépését ennyire megfontolná, még a járás is lehetetlenné válna. Noha ezt belátta, mégis jó időbe telt, amíg valóban az ösztöneire hagyatkozhatott. Miután ezt az akadályt leküzdötte, a fejlődés szemmel látható volt. Remélte, Mirissa végre felajánlja, hogy elvezeti a sziget távolabbi ösvényeire is.
    Nem lett volna nehéz azt képzelni, hogy csak ők ketten vannak a világon, jóllehet öt kilométernél alig távolodtak messzebbre Tarnától. Ennél sokkal nagyobb utat tettek meg, mivel a keskeny kerékpárutak a legfestőibb, s egyszersmind a leghosszabb útvonalakat járták be. Loren a távhívójában elhelyezett helymeghatározó segítségével egy pillanat alatt meg tudta volna állapítani, hol vannak, de nem tartotta fontosnak; olyan jó érzés volt azt hinni, hogy eltévedtek.
    Mirissa jobban szerette volna, ha nincs rajta a távhívója.
    - Miért kellett ezt a holmit magával hoznia? - kérdezte, a férfi bal karján lévő nyomógombokkal telezsúfolt szíjra mutatva. - Olyan jó néha elmenekülni az emberek elől.
    - Egyetértek, de nagyon szigorú ám a hajószabályzat. Ha Bey kapitánynak sürgősen szüksége lenne rám, és én nem válaszolnék ...
    - Halljuk, mit csinálna? Vasra verné?
    - Még az is jobb lenne annál a beolvasásnál, amit végig kellene hallgatnom. Mindenesetre „szünet” állásra kapcsoltam, ha ezt mégis hatálytalanítják, akkor tényleg vészhelyzet van, ilyen esetben pedig úgyis érintkezésbe akarok lépni velük. 
    Mint az utolsó évezredben a földlakók többsége, Loren is szívesebben vált volna meg a ruháitól, mint á távhívójától. Számtalan olyan eset fordult elő annak idején a Földön, hogy könnyelmű vagy vakmerő emberek azért haltak meg, gyakran csak méterekre a biztonságot jelentő menedéktől, mert már nem nyomhatták meg a piros „VESZÉLY" gombot.
    A kerékpárút kialakításakor láthatóan nem számítottak nagy forgalomra. Még egy méter széles sem volt, Loren úgy érezte, hogy kifeszített kötélen kell végigmennie. Mirissa hátára összpontosított (mellesleg nem esett nehezére), hogy le ne essen. Pár kilométer után megnőtt az önbizalma, és más szépségekre is oda tudott figyelni. Ha jött valaki a szemközti irányból, mindenkinek le kellett szállnia a gépéről; elképzelni is rossz egy ötven klickes sebességnél bekövetkező balesetet. Hosszú lenne a gyalogút hazafelé az összetört kerékpárokkal...
    Jobbára teljes csendben haladtak, a némaságot néha Mirissa törte meg, ha különlegesen szép tájra vagy szokatlan fára hívta fel a férfi figyelmét. A csend Loren számára szokatlan dolog volt, egész életében nélkülöznie kellett; a Földön nem kerülhette el a zajos helyeket, a hajón pedig a megnyugtató mechanikus zörejek riadókkal megszakított szimfóniája vette körül.
    Itt a fák láthatatlan, visszhangmentes burokkal vették körül őket; a szavakat - amint kiejtették őket - elnyelte a csend. Eleinte Loren élvezte az élmény újdonságát, később már vágyott rá, hogy valami kitöltse az akusztikus vákuumot. Kísértést érzett, hogy legalább egy kis háttérzenét odavarázsoljon távhívója segítségével, de tudta, Mirissa nem örülne neki.
    Hihetetlenül meglepődött hát, amikor immáron ismerős thalassai tánczene szólalt meg elöl a fák között. Mivel a keskeny út két-háromszáz méternél hosszabb szakaszon sehol nem volt egyenes, nem láthatta, honnan jön a zene, egészen addig, míg egy éles kanyar után fel nem bukkant egy gépi szörnyeteg. Az egész útfelületet betöltötte; szétterpesztett lábakkal, lassú léptekkel feléjük közeledett. Olyan volt, mint egy robothernyó. Leszálltak, a masina eldöcögött mellettük. Loren akkor vette észre, hogy automata útkarbantartó. Meglehetősen sok egyenetlen útszakaszt és kátyút fedezett fel útközben, el is gondolkodott azon, hogy a délszigeti Közlekedési Minisztérium mikor szánja rá magát, hogy foglalkozzon az üggyel.
    - Mi célt szolgál a zene? - kérdezte. - Nem hinném, hogy a gép különösebben értékelni tudná.
    Alig ejtette ki ezeket a szavakat, a robot szigorúan odaszólt: „Kérem, a tőlem számított százméteres körzetben ne használja a kerékpárját; az út most szilárdul. Kérem, a tőlem számított százméteres körzetben ne használja a kerékpárját; az út most szilárdul. Köszönöm.”
    Mirissa felnevetett Loren elképedt ábrázata láttán.
    - Abban természetesen igaza van, hogy nem túl értelmes. A zene a szembejövő forgalmat figyelmezteti.
    - Valami szirénaféleség nem volna hatásosabb?
    - Lehet, de sokkal barátságtalanabb is.
    Letértek az útról, és vártak, amíg a csuklós tartályok, egyengetők, útburkoló egységek lassan elvonulnak. Loren nem tudta megállni, hogy meg ne érintse a frissen préselt útfelszínt; még meleg volt, és kicsit besüppedt; nedvesnek látszott, noha tökéletesen száraz volt. Másodpercek alatt megkeményedett; Lorennek ottmaradt az ujjlenyomata. Arra gondolt szomorkásan: „Jelet hagytam Thalassán - legalábbis, amíg a robot legközelebb erre nem jár.”
    Az út emelkedni kezdett, dombok következtek. Loren érezte, hogy elhanyagolt comb- és lábszárizmai magukra vonják a figyelmét. Érezte, hogy elkelne egy kis segítség, de Mirissa határozottan ellenezte az elektromos kerékpárt, szerinte túlságosan ellustítja az embert. A lány nem csökkentette a sebességet, Loren sem tehetett mást, nagyokat lélegzett, és igyekezett lépést tartani vele.
    De mi lehet az az alig hallható morajlás, ott elöl? Bizonyára nem rakétamotor berreg Délsziget belsejében. Ahogy előrehaladtak, a zaj egyre hangosabb lett.
    Loren felismerése csak másodpercekkel előzte meg a látványt.
    Földi mércével nem volt túlságosan nagy vízesés; száz méter magas és húsz méter széles lehetett mindössze. Permetfelhővel borított kicsi fémhíd ívelte át a zuhatag lábánál örvénylő habteknőt.
    Loren nagy megkönnyebbülésére Mirissa leszállt a kerékpárról, és meglehetősen sejtelmes arccal nézett rá.
    - Semmi különöset nem vett észre? - kérdezte az előttük elterülő tájra mutatva.
    - Mire gondol? - kérdezte Loren puhatolózva. Csak fák és növények végeláthatatlan sűrűjét látta, meg a kanyargós utat a vízesés túlsó felén.
    - A fákat nézze, a fákat!
    - Mit nézzek rajtuk? Nem vagyok botanikus.
    - Én sem, de ez szembetűnő. Nézze csak meg jobban!
    Nézte, de még mindig tanácstalan volt. Ám hirtelen megértette, mire gondolt a lány, hiszen a fák a természet mérnöki munkájának szülöttei, s mivel ő is mérnök, előbb-utóbb észre kellett vennie.
    A vízesés túlsó felén egy másik mérnök dolgozott. Noha egyet sem tudott megnevezni az őt körülvevő fák közül, mégis halványan emlékezett rájuk, és biztos volt abban, hogy a Földről származnak ... Igen, az ott egy tölgy, és mintha annak az alacsony bokornak a gyönyörű sárga virágait is látta volna már.
    A híd túloldalán, egész más világ. A fák - ha egyáltalán fák voltak -, kezdetlegesek, befejezetlennek tűntek. Némelyiknek zöld, hordó alakú törzse volt, és tövises ágai; mások hatalmas páfrányokra hasonlítottak; a harmadik fajta olyan volt, mint megannyi óriási, csontos ujj, szúrós, gyulladásos. ízületekkel; sehol egy virág ...
    - Most már értem. Thalassa saját növényzete.
    - Az bizony. Még csak pár millió éve került ki a szárazföldre. Ezt a sávot hívjuk a Nagy Választóvonalnak. Egyelőre inkább olyan ez a helyszín, mint két ellenséges hadsereg közötti harcvonal. Még nem lehet tudni, melyik fél fog győzni. Azt sem, hogy segíthetünk-e valamelyiknek. A földi növényzet fejlettebb, a helyiek azonban jobban tűrik az itteni klímát. Olykor az egyik betör a másik területére, ilyenkor ásókkal, lapátokkal esünk neki, mielőtt megvetné a lábát az idegen térfélen.
    Milyen különös, tűnődött Loren, amint kerékpárjukat maguk mellett tolva átmentek a keskeny hídon, hogy mióta Thalassára léptem, most először érzem, hogy tényleg idegen világban járok ...
    Ilyen otromba fák és kezdetleges páfrányok szolgáltatták a nyersanyagot az ipari forradalmat árammal ellátó szénrétegek számára - még épp idejében, hogy megmenthessék az emberiséget. Azon sem lepődött volna meg, ha támadó dinoszaurusz rontott volna elő a bozótból; aztán ráeszmélt, hogy a növényzet jelenlegi fejlettségi fokát véve alapul, a szörnyű gyíkokig még hátra van százmillió év.
    Éppen fölfelé kapaszkodtak, amikor Loren felkiáltott:
    - Krakan és pokol!
    - Mi a baj?
    Loren végigvágódott egy gondviselésszerűen odakészített vastag moharétegen.
    - Görcs - morogta összeszorított foggal, s begörcsölt izmait szorongatta.
    - Engedjen oda! - mondta Mirissa aggódó, ugyanakkor megnyugtató hangon.
    Kellemes, de valahogy mégis amatőr közreműködése folytán a görcs lassan oldódni kezdett.
    - Köszönöm - mondta Loren hamarosan. - Sokkal jobb. De azért ne hagyja abba, kérem!
    - Komolyan azt gondolja, hogy abbahagytam volna? - suttogta a lány.
    És akkor, két különböző világ határán eggyé váltak.

    IV. A KRAKAN
    21. Az Akadémia
    
    A thalassai Tudományos Akadémia szigorú korlátok között tartotta tagjai létszámát, azaz - kettes számrendszerben kifejezve - a szép kerek 100 000 000-ban, vagy azok kedvéért, akik jobban szerettek az ujjaikon számolni: 256 főben határozta meg. A Magellán tudományos tisztjének imponált ez a zártkörűség; az ilyesmi emeli az intézmény színvonalát. Az Akadémia nagyon komolyan vette a .feladatát; elnöke bevallotta nekik, hogy jelenleg csupán 241 tagja van az Akadémiának, mert képtelenek voltak képzett tagokkal betölteni a megüresedett helyeket.
    Ebből a 241-ből csak 105-en jelentek meg az auditóriumban, 116-an csak távhívójuk révén jegyeztették magukat. A jelenlévők rekordlétszámát dr. Anne Varley rendkívül hízelgőnek találta, de azért kíváncsi lett volna a hiányzó húsz távolmaradásának okára.
    Feszélyezte, hogy a Föld egyik vezető asztronómusaként mutatták be; még ha - sajnos - a Magellán indulásának idején ez igaz is volt. Az Idő és a Véletlen megadták a néhai Sklovszkij Csillagvizsgáló Intézet volt igazgatójának a túlélés ritka lehetőségét. Dr. Varley viszont nagyon jól tudta, hogy nem több jó szakembernél, olyan óriásokhoz mérve, mint Ackerley, Chadrasekhar vagy Herschel; Galileiről, Kopernikuszról és Ptolemaioszról nem is beszélve.
    - Itt van a Sagan 2 térképe - kezdte meg beszédét -, biztosan látták már. Ez a legjobb minőség, amit űrszondák és rádióhologramok segítségével el lehet érni. A részletek - tíz kilométeres felbontásban - természetesen nagyon rosszul látszanak, de az alapvető tények ismeretéhez ez is elegendő.
    Tizenötezer kilométeres átmérője valamivel nagyobb mint a Földé volt, Sűrű atmoszférája szinte kizárólag nitrogénből áll. És szerencsére nincs oxigén.
    A „szerencsére” szóra a hallgatóság felkapta a fejét.
    - Megértem, hogy meglepődnek ezen, a legtöbb ember elfogult a lélegzés javára. De az Exodus előtti időkben sok minden történt, ami megváltoztatta a világmindenségről alkotott szemléletünket.
    - Az, hogy a Naprendszeren belül nem sikerült más - élő vagy kihalt - élőlényekre bukkannunk; valamint, hogy tizenhat évszázad megfeszített munkája dacára a Földönkívüli Intelligenciakutatás programja totális kudarcnak bizonyult, szinte mindenkit meggyőzött arról, hogy az élet valószínűleg nagyon ritka, ennélfogva nagyon értékes dolog az Univerzumban.
    - Ebből következik, hogy minden előfordulási módját tiszteletben kell tartani, és meg kell óvni. Egyesek .még az egészségre ártalmas kórokozókat és vírusokat is védelmükbe vették, és váltig hangoztatták, hogy ezeket sem szabad megsemmisíteni, hanem szigorú biztonsági előírások betartásával meg kell őrizni őket. Az Utolsó Napok híres jelmondatává vált az „alázat az élet iránt”; és kevesen voltak, akik kizárólag az emberi életet értették ezen.
    - Az általánosan elfogadott biológiai be nem avatkozásnak persze gyakorlati következményei is vannak. Abban már rég megállapodtunk, hogy olyan bolygón, ahol értelmes lények bármilyen fajtája előfordul, nem próbálunk meg letelepedni. Az emberi faj a saját világában már úgyis számos rossz tapasztalatra tett szert. Szerencsére, vagy sajnálatos módon lakott bolygóra mind ez ideig nem találtunk.
    - Tovább folytatva ezt a gondolatmenetet: képzeljék el, hogy olyan bolygóra bukkanunk, amelyiken most kezd kialakulni az állati élet. Álljunk félre, és várjuk meg, hogy az evolúció a maga útján haladjon, annak reményében, hogy évezredek múlva esetleg kifejlődnek értelmes lények is?
    - Ha még messzebb megyünk visszafelé - tegyük fel, hogy még csak növényi élet létezik. Egysejtű mikróbák. Akkor mit kell tennünk?
    - Talán meglepőnek tartják, hogy amikor az emberiség léte forgott kockán, képesek voltunk ilyen elvont erkölcsi és filozófiai kérdésekkel foglalkozni. De a Halál közelsége ráébreszti az embert a valóban lényeges kérdésekre, így például arra is, hogy miért vagyunk itt, és mit kell tennünk?
    - Divatba jött a „Metajog” fogalma, bizonyára valamennyien ismerik ezt a kifejezést. Az a kérdés, lehetséges-e minden értelmes lényre alkalmazható jogi és erkölcsi törvényeket megfogalmazni, nem pedig csak a két lábon járó, tüdővel lélegző emlősökre, amelyek csupán rövid ideig uralták a Földet?
    - Éppen dr. Kaldor volt a tanácskozás egyik vezéralakja. Meglehetősen népszerűtlenné vált egy elterjedt álláspont képviselőinek körében, szerintük ugyanis, lévén az egyetlen ismert értelmes lény a homo sapiens, az ő fennmaradását szolgáló érdekeknek minden egyéb megfontolással szemben előnyt kell élvezniük. Valaki ezt a kis jelmondatot agyalta ki: „Ha döntenem kell az Ember és a puhatestűek között, én az embert választom!”
    - Szerencsére - legalábbis tudomásunk szerint - nyílt összecsapásra nem került sor. Évszázadok telhetnek el míg az összes útra kelt magvető űrhajóról megtudunk valamit. Ha közülük nem mindegyik üzen vissza, lehet, hogy a puhatestűek kerekedtek felül ...
    - 3505-ben, a Világparlament utolsó ülésszakán egyes irányelvek, például a híres Genfi Direktíva, a jövő bolygóhódításainak szabályait fogalmazták meg. Sokan megvalósíthatatlannak találták őket, és úgy látták betartásukra sohasem lesz mód. De akárhogy is, ezek az irányelvek a jó szándék végső gesztusát fejezték ki egy olyan Univerzum iránt, amely ezt valószínűleg sosem fogja értékelni. 
    - Bennünket most csak egyetlen irányelv érint, de az a kor legdivatosabb és legvitatottabb kérdése volt, mivel elzárt előlünk egy-két ígéretes célpontot.
    - Ha egy bolygón az oxigén alig néhány százalékosnál nagyobb arányban van jelen, az azt bizonyítja, hogy adottak az élet alapvető feltételei. Ez az elem túlságosan reagens ahhoz, hogy szabad állapotában- előforduljon, hacsak növények vagy hozzájuk hasonló élő organizmusok folyamatosan újra nem termelik. Az oxigén jelenléte nem feltétlenül állati életet jelent, de ahhoz teremti meg a feltételeket. Az állati élet is csak ritkán vezet értelmes lények kialakulásához; más elfogadható elmélet a mai napig nem született.
    - Szóval, a Metajog alapelvei szerint számításon kívül kell hagynunk az oxigénnel rendelkező bolygókat. Magunk között jegyzem meg: kétlem, hogy a törvényhozók belenyugodtak volna ilyen drasztikus megoldásba, ha a kvantumhajtás nem tette volna lehetővé, hogy szabadon rendelkezzünk tér és erő felett.
    - Most ismertetni szeretném, mik a terveink a Sagan 2 elérése után. Amint az a térképen is látható, a felszín több mint ötven százalékát jég borítja körülbelül három kilométer mélyen, benne annyi oxigén, amennyinél többre sosem lesz szükségünk.
    - Amikor a Magellán rátér végső keringési pályájára, a kvantumhajtás kis hányadát fáklyaként használja. Az majd felolvasztja a jeget, egyúttal hőbomlást idéz elő; a gőzt oxigénre és hidrogénre bontja. A hidrogén gyorsan elillan a világűrbe; ha szükséges, ezen a ponton összehangolt lézersugarakkal besegíthetünk.
    - Húsz év múlva a Sagan 2 atmoszférája már tíz százalék oxigént fog tartalmazni, bár túl sok nitrogén-oxid és egyéb káros gáz lesz még benne ahhoz, hogy belélegezhető legyen. Körülbelül ez idő tájt kezdjük a felszínére eljuttatni a kifejezetten erre a célra tenyésztett baktériumokat és növényeket, hogy meggyorsítsuk a folyamatot. De a bolygó még ekkor is túlságosan hideg lesz; az általunk előidézett hővel együtt is mindenhol fagypont alatt marad a hőmérséklet, egyetlen kivétel az Egyenlítő környéke, ahol délidőben néhány órára e fölé emelkedik.
    - Valószínűleg ekkor használjuk utoljára a kvantumhajtást. A Magellán, amely egész életét a világűrben töltötte, végül leszáll a bolygó felszínére.
    - Ezután naponta tizenöt percig olyan nagy hatásfokon működtetjük a kvantumhajtást, amilyet a hajó szerkezete és a hajót megtámasztó kőzet még kibír. Egészen addig nem tudjuk, hogy ez a művelet mennyi ideig fog tartani, amíg az első kísérleteken túl nem esünk. Az is elképzelhető, hogy új helyszínt kell keresnünk a hajónak, ha az első geológiailag nem stabil.
    - Egyelőre úgy tűnik, harminc évig kell bekapcsolva hagynunk a hajtást, hogy a bolygó lelassuljon, és a nap közelébe sodródjék; ekkor kialakulhatna a mérsékelt éghajlat; további huszonöt évig kell működnie ahhoz, hogy rátérhessen a módosított pályára. De addigra a Sagan 2-őn már elviselhető lesz az élet, bár a telek kemények lesznek, amíg a végső keringési pályára rá nem áll.
    - Tehát lesz egy Földnél nagyobb, érintetlen bolygónk; negyven százalékát óceán borítja majd, középhőmérséklete huszonöt fok lesz. Az atmoszféra oxigéntartalma a földinek hetven százaléka, de folyamatosan emelkedik. Ekkor elkezdjük szép lassan felébreszteni kilencszázezer hibernáltunkat, és egy új világgal ajándékozzuk meg őket.
    - Legalábbis a tervek szerint ... hacsak váratlan fordulatok vagy felfedezések arra nem kényszerítenek bennünket, hogy változtassunk az elképzeléseinken. Ha pedig bekövetkezne a legrosszabb …
    Dr. Varley tétovázott, majd egy fanyar mosoly kíséretében fejezte be: - Nem, bármi történjék is, nem kell tartaniuk semmitől. Ide nem jövünk vissza többé. Ha a Sagan 2 lakhatatlannak bizonyul, van egy másik bolygó, harminc fényévvel távolabb. Azon talán még kedvezőbbek is a feltételek.
    - Az is megeshet, hogy a végén mind a kettőt meghódítjuk. De ez még odébb van.
    A vita nehezen akart megindulni. Az akadémikusok többsége döbbent csendben ült, noha az imént még lelkesen és őszintén tapsolt. Az elnök, akit hosszú évek gyakorlata tanított arra, hogy mindig legyen kéznél előre elkészített kérdése, megszólalt:
    - Volna egy triviális kérdésem, dr. Varley. Kiről vagy miről nevezték el a Sagan 2-t?
    - Egy íróról, aki tudományos történeteket írt a harmadik millenium hajnalán.
    Megtört a jég, pontosan ahogy az elnök elképzelte.
    - Említette, doktornő, hogy a Sagan 2-nek legalább egy holdja van. Mi lesz vele, ha megváltoztatják a bolygó keringési pályáját?
    - Csekély átmeneti zavarokon kívül semmi. Együtt fog keringeni az anyabolygóval.
    - Ha a 3500-as direktívát ...
    - 3505-ös.
    - ... korábban ratifikálták volna, akkor mi most nem lennénk itt? Úgy értem, a Thalassa is tiltott bolygó lett volna?
    - Nagyon jó kérdés, sokat vitatkoztunk róla. A 2751-es magvető misszió - a délszigeti anyaűrhajójuk - bizonyára az utasítással ellentétesen járt el. Szerencsére semmi gond nem merült fel. De mivel itt nincsenek szárazföldi állatok, a be nem avatkozás elvét nem sértették meg.
    - Ez így rettentő ravasz - jegyezte meg az egyik fiatal akadémikus, idősebb társai nem kis derültségére. - Feltéve, hogy az oxigén jelenléte valóban az élet lehetőségét jelenti, mitől olyan biztosak abban, hogy az ellenkezője is igaz? Mindenféle lényeket, akár értelmeseket is el lehet képzelni oxigén nélküli bolygókon, sőt atmoszféra nélkülieken is. Ha fejlődéstani utódaink intelligens gépek lennének, amint azt számos filozófus is feltételezte, ők bizonyára az olyan atmoszférát részesítenék előnyben, amelyben nem rozsdásodnak. Van elképzelésük arról, milyen idős a Sagan 2? Lehet, hogy már túljutott az oxigén-biológiai korszakon, és egy gépi civilizáció várja ott magukat.
    Az eltérő véleményen lévők halk moraja hallatszott; valaki megvetéssel a hangjában megjegyezte: „tudományos-fantasztikus badarság”. Dr. Varley megvárta, míg elült a zaj, majd röviden válaszolt. - Nem sok időnk volt ezen töprengeni. Ha ne adj isten gépi civilizációra bukkannánk, a be nem avatkozás elvével úgysem mennénk semmire. Ebben az esetben sokkal jobban izgatna az a kérdés, hogy ők hogyan fogadnak minket, mint fordítva.
    Ekkor a terem túlsó végében nehézkesen felállt egy nagyon öreg férfi - a legidősebb, akivel dr. Varley Thalassán találkozott. Az elnök néhány szóban összefoglalta, mit kell tudni róla, és a feljegyzést odatolta dr. Varley elé. „Derek Winsale prof., 115, a T.-i tudományos élet N. Ö.-je; történész.” Dr. Varley azon töprengett, mi lehet az az N. O., amikor egy rejtélyes megérzés rávezette, hogy nem lehet más, mint: „nagy öregje”.
    Mennyire jellemző, hogy a thalassai tudományok rangidőse épp egy történész, gondolta magában. Történelmük hétszáz éve alatt a Három Sziget csak rendkívül kevés eredeti gondolkodót tudott felmutatni.
    De ez nem érdemel feltétlenül bírálatot. A semmiből kellett felépíteniük civilizációjuk infrastruktúráját; sem alkalmuk, sem okuk nem volt olyasmivel kísérletezni, amit nem fognak közvetlenül alkalmazni. A másik, ennél is komolyabb és kínosabb ok: a népesség. Thalassán soha egyetlen tudományágban sem éri el a dolgozók száma a „kritikus tömeget”, vagyis nincs elég gondolkodó elme ahhoz, hogy a tudás új területein alapvető kutatásokat kezdeményezzenek.
    Csak a matematikában és a zenében akadtak kivételek. A magányos zseni - egy Ramanujan vagy egy Mozart - képes arra, hogy a semmiből felbukkanva egymaga evezzen a szellem rejtelmes tengerén. Francis Zoltán (214-242) volt a thalassai természettudomány ilyen közismert zsenije. Emlékét ötszáz évvel halála után is nagy tiszteletben tartották, de dr. Varley-nak még az ő kétségbevonhatatlan érdemeit illetően is voltak fenntartásai. Érzése szerint kevesen értették igazán Zoltán felfedezéseit a hipertranszfinit számok területén; még kevesebben kísérelték meg továbbfejleszteni őket: ez minden eredeti elgondolás hamisítatlan jele. Híres „Utolsó hipotézise” a mai napig ellenáll bizonyítéknak, cáfolatnak egyaránt.
    Dr. Varley úgy vélte - bár túlságosan tapintatos volt ahhoz, hogy thalassai barátainak megemlítse -, hogy Zoltán korai és tragikus halála eltúlozta hírnevét, mivel olyan tulajdonságokkal ruházta fel az emlékét, amelyek csak a későbbiekben lettek volna jellemzőek rá. Már maga a tény, hogy Északsziget partjainál, úszás közben tűnt el, romantikus történetek és elméletek sokaságát szülte. Az állítólagos okok között szerepelt: szerelmi csalódás; féltékeny riválisok; a hipervégtelentől való rettegés; hogy képtelen elméletét bizonyítani - de valós alapja egyiknek sem volt. Mind hozzájárult viszont Thalassa legnagyobb zsenijének népszerűségéhez, akit alkotóereje teljében ragadott el a halál.
    Miről is beszélt az idős professzor? Jóságos ég! A nyílt viták során mindig akadt valaki, aki teljesen lényegtelen témával hozakodott elő, vagy megragadta az alkalmat, hogy kifejtse kedvenc elméletét. Dr. Varley-nak nagy gyakorlata volt az ilyen közbeszólók lefegyverzésében. Ugyanakkor udvariasnak kell lennie az N. Ö.-höz, aki saját felségterületén, tiszteletteljes kollégái körében szónokolt.
    - Winsdale professzor!
    - Winsale - vágott közbe suttogva az elnök. Dr. Varley azonban úgy döntött, hogy csak súlyosbítaná a helyzetet, ha kijavítaná magát. - A kérdés, amit feltett, valóban nagyon érdekes. Külön előadást érdemelne, vagy inkább előadássorozatot; és a téma fontosságát figyelembe véve még az sem lenne elég.
    - Szeretnék az első kérdésére válaszolni; sokszor ért már bennünket ez a vád, de egyszerűen nem igaz. Nem áll szándékunkban a kvantumhajtás „titkát”, ahogy ön nevezi, megtartani magunknak. A kidolgozott elmélet megtalálható a hajó Levéltárában, egyéb, az önök Levéltárának szánt iratok társaságában.
    - De nem szeretném feleslegesen áltatni önöket.
    Meg kell mondanom, hogy a hajó jelenlegi személyzetének egyetlen tagja sem érti igazán a kvantumhajtás elvét. Tudjuk használni, ez minden.
    - Hibernált tudósaink közül hárman a kvantumhajtás szakértői. Nagyon nagy bajban kellene ahhoz lennünk, hogy őket felébresszük, mielőtt megérkeznénk a Sagan 2-re.
    - Emberek sokasága őrült bele az erőfeszítésbe, hogy elképzelje a szuperűr geometrodinamikus szerkezetét; hogy rájöjjön, miért volt a világűr eredetileg tizenegy dimenziós, a sokkal elegánsabb tíz vagy tizenkettő helyett. Amikor a „Meghajtó rendszerek alapjai” tanfolyamra jártam, az oktatóm így vigasztalt bennünket: „ha a kvantumhajtás elvét megértenék, nem itt, hanem a Lagrange 1-en lennének, a Haladók Intézetében”. És mondott egy hasznos hasonlatot is. Éjszaka, rémálmaimból felriadva, amikor megpróbáltam elképzelni, hogy is fest a tíz a mínusz harmincharmadikon centiméter, ez a hasonlat segített újra elaludni. Tanárom a következőket mondta: „a Magellán személyzetének csak annyit kell tudnia, hogy mit lehet elérni a kvantumhajtással. Ugyanolyan helyzetben vannak, mint az áramelosztó hálózat felügyeletével megbízott mérnök. Amíg tudja, hogyan kell zárni az áramkört, addig szükségtelen tudnia, hogyan termelődik az áram. Lehet, hogy olyan egyszerű dologra vezethető vissza, mint az olajmotoros dinamó, a napelem vagy a vízturbina. Bizonyára érti is a működése elvét, de munkája hiánytalan elvégzéséhez nincs okvetlenül szüksége rá.
    „Az is lehet, hogy az áram sokkal bonyolultabb módon keletkezik, például magreaktor, termonukleáris olvasztó, müon katalatizátor, Penrose metszéspont vagy Hawking Schwarzschild mag segítségével; ugye értik mire gondolok? Mérnökünk valahol menet közben már feladta a reményt, hogy megértse, de ettől még tökéletes mérnök, és áramot tud adni, amikor és ahol szükség van rá”.
    - Ugyanígy mi is eljuttathatjuk a Magellánt a Földről Thalassára, és remélem a Sagan 2-re is, anélkül, hogy igazán tudnánk, mit is csinálunk. De eljön majd az az idő, talán csak évszázadok múlva, amikor közöttünk is lesznek olyan zsenik, mint a kvantumhajtás feltalálói.
    - Ki tudja, talán önök előbb megérik, mint mi. Születhetnek még Francis Zoltánok Thalassán; és akkor önök látogatnak meg minket.
    Utolsó kijelentésében ugyan nem hitt, de befejezésnek meglehetősen hatásos volt, és hatalmas tapsvihart aratott vele.

    22. A Krakan
    
    - Természetesen könnyedén végrehajtható - mondta Bey kapitány elgondolkodva. - A tervekkel készen vagyunk, a kompresszorok keltette vibrációból adódó probléma megoldódott, a helyszín előkészítése is jól halad. Kétségkívül takarékoskodhatunk a felszereléssel, és megkímélhetjük az embereket, de mi értelme lenne? Kérdőn nézett idősebb tiszttársaira, akik a Terra Nova-i személyzeti konferenciaterem ovális asztalánál ültek. Mindnyájan dr. Kaldorra néztek, aki sóhajtott egyet, és megadóan széttárta karjait.
    - Szóval mégsem. pusztán technikai problémáról van szó! Mondjanak el mindent, amit tudnom kell.
    - Ez a jelenlegi helyzet - mondta Malina másodkapitány. A fények elhalványultak, a Három Sziget képe elfedte az asztallapot. Néhány milliméterrel lebegett fölötte, mint egy csodálatosan részletes makett. De nem makett volt; ha erősebb nagyítást használnak, látták volna a thalassaiakat is, amint sietnek a dolguk után.
    - Azt hiszem, még mindig rettegnek a Krakantól, pedig vulkán létére nagyon tisztességesen viselkedik, hiszen tulajdonképpen soha senkit nem ölt meg. Az a hegy a szigetcsoporton belüli távközlési rendszer kulcsa. A csúcs hat kilométernyire emelkedik a tenger szintje fölé. Természetesen ez a bolygó legmagasabb pontja. Szóval, tökéletes helyszín antennák telepítésére; minden távhívást ide irányítanak, és innen továbbítják őket a másik két szigetre.
    - Mindig furcsálltam - mondta Kaldor szelíden -, hogy kétezer év elteltével sem találtunk ki jobbat a rádióhullámoknál.
    - Az Univerzum csupán egyetlen elektromágneses spektrummal rendelkezik, dr. Kaldor, ezt az egyet kell a lehető legjobban kihasználnunk. Szerencséjük van az ittenieknek, hiszen Északsziget és Délsziget legtávolabbi pontjai is csak háromszáz kilométernyire vannak egymástól; a Krakanról mind a kettőt be lehet sugározni. Nagyon jól megvannak távközlési műholdak nélkül is.
    - Nehézséget kizárólag megközelítés és persze az időjárás jelent. Az a vicc járja, hogy az egész bolygón a Krakan az egyetlen hely, ahol egyáltalán van időjárás. Egy-két évenként valaki felmászik a hegyre, antennákat javít, kicserél néhány akkumulátort és napelemet, és ellapátol egy csomó havat. Nem nagy ügy, de kemény fizikai munka.
    - Amit - vetette közbe Newton főorvosasszony - a thalassaiak, ha csak lehet, elkerülnek. Nem mintha hibáztatnám őket azért, hogy energiájukat fontosabb dolgok elvégzésére, például sportolásra tartogatják...
    .. és szeretkezésre" - tehette volna hozzá, de több kollégáját máris érzékenyen érintette volna ez a megjegyzés, és félő, hogy nem aratott volna vele osztatlan sikert.
    - De miért másznak a hegyre? - kérdezte Kaldor. - Miért nem repülnek? Vannak függőlegesen emelkedő gépeik.
    - Igen, csakhogy odafenn nagyon ritka a levegő, és gyakoriak a viharok. Több súlyos baleset után úgy döntöttek, hogy a nehezebb utat választják.
    - Értem - mondta Kaldor elgondolkodva. - Megint a régi dilemma előtt állunk. Megsértjük-e önállóságukat, ha beavatkozunk? Kismértékben talán igen. Viszont joggal neheztelnének ránk, ha ennek a szerény kérésnek nem tennénk eleget, hiszen ők is segítenek nekünk.
    - Pontosan így gondolom én is. Ellenvélemény? Nincs. Mr. Lorenson, kérem intézkedjen! Bármelyik űrrepülőgépet igénybe veheti, amíg a hópehelyművelethez szükségünk nincs rá.
    Moses Kaldor mindig is szerette a hegyeket, odafenn közelebb érezte magát Istenhez, akitől olykor még mindig zokon vette, hogy nem létezik.
    A hatalmas kráter pereméről rálátott a lávatengerre, amely ugyan rég megszilárdult, de hasadékaiból még mindig füstgomolyokat eregetett. Mögötte, messze nyugaton mindkét sziget jól látszott; sötét felhőként terültek el a látóhatár szélén.
    A csípős hideg még izgalmasabbá tette az ott töltött percek mindegyikét, és fokozta a helyzet érdekességét, hogy takarékoskodni kellett a lélegzetvétellel. Egyszer régen egy útikönyvben vagy kalandregényben „borízű levegőről” olvasott. Akkoriban szerette volna megkérdezni a szerzőt, ugyan mennyi bort lélegzett be az utóbbi időben; most valahogy nem találta akkora képtelenségnek ezt a megfogalmazást.
    - Kirámoltunk mindent, Moses. Indulhatunk vissza.
    - Köszönöm, Loren. Szerettem volna estig maradni, megvárni, míg összeszeded az embereket, de kockázatos lenne túl sokáig tartózkodni ebben a magasságban.
    - A mérnökök hoztak oxigénpalackokat.
    - Nem csak arra gondoltam. A névrokonom egyszer nagy bajba keveredett egy hegyen.
    - Nem egészen értem, ne haragudj.
    - Ne törődj vele, nagyon régi történet.
    Amint az űrrepülő emelkedni kezdett, a földön maradt társaság vidáman integetett nekik. Most, hogy minden szerszám és felszerelés a helyszínen volt, megkezdhették a thalassai munkaterv előkészítését. Valaki teavizet forralt.
    Loren óvatosan emelkedett fölfelé, hogy elkerülje az összeütközést a változatos fajtákból álló antennaerdővel: Az antennák a két halványan látható sziget felé néztek; az összetett rádióhullámok megzavarásával számtalan gigabitnyi információ veszett volna oda pótolhatatlanul, és a thalassaiak nyilván megbánták volna, hogy egyáltalán a segítségét kérték.
    Nem Tarna felé repülünk?
    - De, rögtön. Csak előbb meg szeretném nézni a hegyet. Itt van!
    - Micsoda? Már látom. Krakan!
    Ez a kölcsönvett felkiáltás kétszeresen is helyénvaló volt. Alattuk, a megrepedt földben mély, száz méter , széles hasadék tátongott, fenekén: a Pokol.
    E fiatal világ szívében még égtek a tüzek a felszín alatt. Sárga, karmazsinvörössel tarkított, izzó lávafolyam csordogált lomhán a tenger felé. Miből gondolják, töprengett Kaldor, hogy a vulkán tényleg megnyugodott, és nem a kitörésre alkalmas pillanatot várja?
    De nem a lávafolyam miatt repültek ide; alatta kicsi, ezer méter átmérőjű kráterre bukkantak, peremén romba dőlt torony csonkját pillantották meg. Ahogy közelebb mentek, látták, hogy régebben ugyanitt három ilyen torony állt, egymástól egyenlő távolságra. A másik kettőnek csak a talapzata maradt meg.
    A kráter fenekét összegubancolódott kábelek és fémlapok borították, a nagy rádióreflektor maradványai, amely annak idején itt volt felfüggesztve. Közepén adó- és vevőkészülékek roncsai hevertek - a hegyek közt gyakori zivatarokból keletkezett kis tavak egyikében.
    Miközben megkerülték ezeket a romokat, amelyek fénykorukban még a Földdel váltottak üzeneteket, egyikük sem akarta megzavarni a másik gondolatait. Végül Loren törte meg a csendet.
    - Jó nagy a rumli, de nem lesz nehéz rendet teremteni. A Sagan 2-t mindössze tizenkét fokkal kell északabbra tájolni, vagyis közelebb az itteni Egyenlítőhöz, mint a Földet kellett. Kiegyenlítő antennával még könnyebb is odairányítani a rádióhullámokat.
    - Kitűnő ötlet! Ha befejeztük a pajzs összeszerelését, segíthetünk nekik. Nem mintha nagy szükségük volna rá, hiszen nem sürget az idő. Legalább négyszáz évig úgysem fognak rólunk hallani, még ha megérkezésünk után azonnal sugározni kezdünk is.
    Loren azt tervezte, hogy miután elkészült a felvételekkel, a hegy mentén ereszkedik lejjebb, csak aztán fordítja Délsziget felé a gépet. Alig ereszkedett azonban ezer métert, Kaldor riadt hangon kérdezte:
    - Mi az a füst ott északkeleti irányban? Olyan, mintha jelzés volna.
    Félúton a látóhatár felé vékony fehér füstoszlop emelkedett a felhőtlen thalassai ég kékjébe. Percekkel azelőtt még nem volt ott.
    - Nézzük meg! Lehet, hogy egy bajba jutott csónak.
    - Tudod, mire emlékeztet? - kérdezte Kaldor. Loren vállat vont.
    - Vizet kilövellő bálnára. A nagy cetfélék, amikor feljöttek a felszínre levegőt venni, hatalmas vízgőzoszlopot fújtak ki magukból. Arra hasonlít.
    - Mindössze két részlet nem stimmel - mondta Loren. - Ez az oszlop legalább egy kilométer magas. Irdatlan nagy bálnának kellene ahhoz lennie!
    - Ez igaz. És a bálna által kilövellt vízsugár csak másodpercekig látható, ez pedig folyamatosan. Mi a második ellenvetésed?
    - A térkép szerint ott nem nyílt tenger van. Ennyit a bajba jutott csónakról.
    - Ne viccelj ! A Thalassa csupa óceán ... aha, értem. A Nagy Keleti Préri volna? Igen, a széle; az ember már-már szárazföldnek nézné.
    A Thalassa óceánjainak nagy részét beborító tengeri növényzet lebegő kontinense közeledett feléjük; a bolygó atmoszférájához szükséges oxigén is ebből származott. Élénk, sőt szinte rikító zöld, összefüggő lepelnek tűnt - és elég erősnek ahhoz, hogy járni lehessen rajta. Csak a dombok és egyéb kiemelkedések hiányából lehetett arra következtetni, hogy mégsem szárazföld.
    Egy ezerméteres szakaszon azonban a lepel se lapos, se összefüggő nem volt. Valami bugyogott közvetlenül a felszín alatt, és nagy gőzfelhőket meg gizgazokat hajigált a levegőbe.
    Előbb is eszembe juthatott volna - mondta Kaldor. - A kis Krakan.
    - Hát persze - helyeselt Loren. - Most működik először, mióta itt vagyunk. Így jöhetett létre a másik két sziget is.
    - Igen, a vulkanikus csóva kitartóan kelet felé tart. Néhány ezer év múlva Thalassán egész szigetcsoport lesz.
    Még egy ideig köröztek, aztán visszafordultak Keletsziget irányába. A legtöbb embernek félelmetes látvány lett volna egy megszületésért küszködő tenger alatti vulkán.
    De mi újat mondhatott azok számára, akik a Naprendszer pusztulásának voltak szemtanúi?

    23. Jégnap
    
    Az elnöki jacht, más néven Egyes Számú Szigetközi Komp három évszázados pályája során valószínűleg még sosem festett ilyen jól, mint most, Felzászlózták, és lemázolták fehér festékkel. Sajnos azonban a festék is meg a munkakedv is elfogyott még a munka befejezése előtt, a kapitánynak tehát óvatosan kellett lehorgonyoznia, hogy a szárazföldről csak a jacht jobb oldalát lehessen látni.
    Farradine elnök szintén ünnepi díszben pompázott. Megdöbbentő öltözetével (amelyet az elnökné személyesen tervezett) valahol egy római császár és egy cserkész űrhajós között helyezkedett el. Meglehetősen rosszul érezte magát a jelmezében. Sirdar Bey kapitány a maga részéről szívből örült, hogy az ő egyenruhája - egyszerű fehér short, kigombolt nyakú ing vállapokkal és aranyfonatos sapka - kellemes viselet volt. Alig emlékezett, mikor hordta utoljára.
    Annak ellenére, hogy az elnök minduntalan belebotlott a tógájába, a hivatalos látogatás jól sikerült; a fagyasztóüzem fedélzeti modellje is sikeresen mutatkozott be. Számtalan hatszögletű jéglapocskát készített a poharakhoz megfelelő méretben. A vendégeket igazán nem lehetett azért hibáztatni, hogy nem méltányolták kellőképpen a „hópehely” elnevezést, hiszen alig élt olyan ember Thalassán, aki életében havat látott volna.
    Aztán a modellt maguk mögött hagyva felkerekedtek, hogy az életnagyságú példányt is szemügyre vegyék. Az máris jéggé dermesztette a partszakasz többhektárnyi területét. Elég sokáig tartott, míg az elnök és övéi, Bey kapitány és tisztjei, valamint az összes vendég a jachttól a partra keveredett. A nap utolsó sugarainál tisztelettudóan ácsorogtak a húsz méter széles, két méter vastag, hatszögletű jégtömb mellett. Nemcsak a legnagyobb jégdarab volt, amit közülük bárki látott, de az egész bolygón sem volt ennél nagyobb. A Thalassán még a sarkok közelében sem áll össze igazán a jég. Mivel nincsenek nagy kontinensek, amelyek akadályoznák a körforgást, az úszó jégtáblákat az egyenlítői gyors áramlatok azonnal felolvasztják.
    - De miért éppen ilyen alakú? - kérdezte az elnök.
    Malina másodkapitány felsóhajtott, mivel tudta, hogy ezt már több ízben elmagyarázták neki.
    - Adott felszín azonos méretű, kisebb darabokkal való befedése esetén - kezdte türelmes hangon - négyzet, háromszög vagy hatszög alakba rendeződnek a darabok. A három lehetőség közül mi a hatszöget választottuk, mert számunkra ez praktikusabb a másik kettőnél, és könnyebben is boldogulunk vele. A kétszáz tömb mindegyike hatszáz tonnát nyom; egymáshoz csapoljuk őket, így készül a páncél. Három rétegű jégszendvicsszerűség lesz belőle. Gyorsuláskor a tömbök egyetlen hatalmas lappá olvadnak össze. Vagyis csonka kúppá, hogy egész pontos legyek.
    - Támadt egy ötletem! - Az elnök egész délután nem mutatott ekkora lelkesedést. - A Thalassán sosem volt korcsolyapálya, pedig gyönyörű sport lehetett a jégkorcsolyázás; és létezett egy másik jégsport is, a jéghoki. Az utóbbit talán nem lenne szerencsés felújítani, elég vad játéknak tűnik, ahogy visszagondolok a róla látott videofilmekre! Ellenben nagyon megköszönnénk, ha csinálnának nekünk egy korcsolyapályát az Olimpiai játékokra. Lehet róla szó?
    - Alaposan át kell gondolnunk - válaszolta Malina másodkapitány nem túl lelkesen. - Az ötlet kitűnő! Majd közölje, kérem, mennyi jégre lenne szükségük.
    - Boldogan. Legalább használjuk valamire a fagyasztóüzemet, miután legyártotta maguknak azt a temérdek jeget.
    Egy hirtelen robbanás mentette meg Malinát a válaszadástól. Elkezdődött a tűzijáték, és a következő félórában színpompás izzás borította be az eget a sziget fölött.
    A thalassaiak bolondultak a tűzijátékokért, rendeztek is éppen eleget. A parádét olykor ennél is látványosabb lézerbemutató szakította meg, ami kevésbé volt veszélyes ugyan, de nélkülözte a puskapor illatát, pedig az adta meg az est hangulatának igazi varázsát.
    Amikor befejeződött az ünnepség, és minden fontos személy visszatért a hajóra, Malina megjegyezte: - Az elnök újabb és újabb ötletekkel áll elő, amúgy meglehetősen egyoldalú ember. Már unom a fránya Olimpiáját, de az a korcsolyapálya tényleg jó ötlet; azt hiszem, hálásak lennének érte.
    - A fogadást mindenesetre megnyertem - mondta Lorenson főhadnagy.
    - Miben fogadtak? - kérdezte Bey kapitány. Malina nagyot nevetett.
    - Hát, nem hittem volna! Néha az az érzésem, hogy a thalassaiakból teljesen kiveszett a kíváncsiság, mindent készpénznek vesznek. Bár tulajdonképpen inkább büszkék lehetnénk, hogy ennyire bíznak technikai mindenhatóságunkban. Azt hiszik talán, hogy legyőztük a gravitációt? 
    Loren azt javasolta, hogy hagyjam ki az ismertetésből ... és lám, igaza volt. Farradine elnökben valóban fel sem merült, ami az én legelső kérdésem lett volna: hogyan fogjuk a százötvenezer tonna jeget feljuttatni a Magellánra?

    24. A Levéltár
    
    Amikor nélkülözni tudták, Moses Kaldor boldogan töltött órákat, vagy akár napokat egyedül Ősleszállás templomi csendjében. Újra fiatal diáknak érezte magát, aki először találkozik az emberiség felhalmozott tudásanyagával és műalkotásaival. Az élmény egyszerre volt lelkesítő és lehangoló; egy világ hevert a lábainál, de ha egész életét az anyag vizsgálatával tölti, akkor is csak egészen elhanyagolható kis töredékével ismerkedhet meg. Emiatt néha erőt vett rajta az elkeseredés. Olyan. volt, mint az éhes ember, akinek olyan elképesztő lakomát rendeznek, annyi ételt tesznek elé, hogy a látványtól elmegy az étvágya.
    A bölcsesség és a kultúra itt fellelhető tárháza is csak töredéke az emberi örökségnek. Sok minden hiányzott mindabból, amit Moses Kaldor ismert és szeretett; természetesen nem véletlenül, hanem megfontolt elhatározás eredményeként.
    Ezer éve nagy tudású és jó szándékú emberek újraírták a történelmet; körbejárták a Föld könyvtárait, és eldöntötték, hogy mi az, ami megmaradhat, és mi pusztulhat el a lángok martalékaként. A válogatás kritériuma nagyon egyszerű volt, ám gyakran hihetetlenül nehéznek bizonyult igazodni hozzá. Csak azokat a feljegyzéseket és irodalmi alkotásokat táplálták be a magvető űrhajók memóriájába, amelyeket alkalmasnak találtak arra, hogy az új világok fennmaradását, társadalmi szilárdságát elősegítsék.
    A feladat természetesen megvalósíthatatlan és mélyen elszomorító volt. A válogatóbizottság könnyes szemekkel ítélte halálra a Védákat,. a Bibliát, a Tripitakát, a Koránt és a velük foglalkozó rengeteg szakirodalmat, regényt egyaránt. Noha ezekkel a művekkel rengeteg szépség és tudásanyag vész oda, meg kellett akadályozni, hogy érintetlen bolygókat fertőzzön meg a régi vallásos gyűlölködés, a természetfelettiben való hit, a sok jámbor zagyvaság, amely valaha emberek milliárdjainak - elméjük megzavarása árán - nyújtott vigaszt. 
    A nagy tisztogatás áldozatául esett a legnagyobb regényírók, költők, drámaírók jóformán minden műve, hiszen ezek igazán csak filozófiai és kulturális hátterükkel lettek volna élvezhetők. Homérosztól, Shakespeare-től, Miltontól, Tolsztojtól, Melville-től, Proust-tól - aki az elektronikus forradalom előtti korszak utolsó nagy regényírója volt - csupán százezer gondosan kiválogatott oldalt őriztek meg. Minden háborúval, bűnnel, erőszakkal és pusztító szenvedéllyel foglalkozó művet eleve kizártak. Ha a homo sapiens majdani - remélhetőleg tökéletesebb - utódai mégis szert tennének efféle tapasztalatokra, bizonyára ők maguk teremtik majd meg az említett témákkal kapcsolatos saját irodalmukat. Nincs szükség elhamarkodott bátorítással még elébe is menni a dolgoknak.
    A zene - az opera kivételével - és a képzőművészet szerencsésebb volt. Az anyag gazdagsága miatt azonban itt is feltétlenül szükségessé vált a válogatás, bár néha önkényesen zajlott. Sok világ eljövendő generációja lesz kíváncsi rá, milyen lehetett Mozart első harmincnyolc szimfóniája, Beethoven második és negyedik, Sibelius utolsó előtti négy szimfóniája.
    Moses Kaldor tudta, hogy alkalmatlan arra, akárcsak bárki más emberfia, hogy ezzel a feladattal megbirkózzon. Odafenn a Magellán gigantikus memóriabankjaiban sok olyan művet tároltak, amelyekről a thalassaiak sosem hallottak, de biztosan nagy lelkesedéssel csaptak volna le rájuk, még ha nem egészen értik is mindegyiket. Az Odüsszeia huszonötödik századi felújítását, a klasszikus háborús regényeket, amelyek ötszáz éves békéből aggodalommal tekintettek vissza a múltra; Shakespeare tragédiáit Feinberg csodálatos modern fordításában; Lee Chow Háború és békéjét . . . puszta felsorolásuk is napokig tartana.
    Ősleszállás könyvtárában üldögélve Moses Kaldor olykor kísértést érzett, hogy magára vállalja a mindenható szerepét ezek előtt a nagyon is boldog, de korántsem ártatlan emberek előtt. Szerette volna összehasonlítani az itteni és a hajón lévő memóriabank jegyzékeit, kíváncsi volt, mit hagytak el vagy rövidítettek le. Elméletben ugyan ellenzett mindenféle cenzúrát, mégis be kellett látnia, hogy - legalább a kolónia megalapításakor - bölcs előrelátással végezték a válogatást. De most, hogy a társadalom már sikeresen működik, nem ártana némi kreativitást az emberekbe oltani. Egy kis rendzavarás talán még hasznukra is válna ...
    Előfordult, hogy magányát megzavarták; hol egy hívás, hol pedig fiatalok, akiknek tárlatvezető mutatta be történelmük kezdeteit. Nem voltak terhére ezek a látogatások, sőt volt köztük olyan is, amelyiknek kifejezett örült.
    Délutánonként, hacsak valami sürgős munka - már ami Tarnán annak számít - el nem szólította, Mirissa fellovagolt hozzá gyönyörű, aranysárga herélt lován. A látogatókat nagyon meglepte, hogy a Thalassán lovakat találtak, annál is inkább, mert élő lovat a Földön már nem láthattak. Az itteniek szerették az állatokat, és az örökölt genetikai nyersanyagból sokfélét elő is állítottak. Haszontalan, sőt néha valóságos istenverése volt egy-egy állat, mint például a bájos mókus-majom, amelyik a tarnai háztartások apró holmijainak lopkodására specializálta magát.
    Mirissa mindig hozott valami finomságot; gyümölcsöt, vagy kóstolót a thalassai sajtok egyikéből. Kaldor hálával fogadta az ajándékokat. Leghálásabb mégis a lány társaságáért volt. Ki hinné, hogy ez a férfi, aki egykor ötmillió emberhez szólt - most egy embernek ennyire tudott örülni ...
    - Mivel könyvtárosok leszármazottja, maga már csak megabyte-okban tud gondolkodni – mondta Moses Kaldor. - De emlékeztetni szeretném arra, hogy a „könyvtár” szó a könyv szóból származik. Könyvek is vannak a Thalassán?
    - Hát persze - mondta Mirissa méltatlankodva; még nem tudta megállapítani, hogy Kaldor mikor tréfál vele. - Milliónyi ... illetve ... több ezer is van. - Északszigeten egy ember évente tízet is kinyomtat, néhány száz példányban. Gyönyörűek, de nagyon drágák. Ajándéknak is tökéletesen megfelelnek. Én is kaptam egyet a huszonegyedik születésnapomra, az „Alice Csodaországban"-t.
    - Szívesen megnézném egyszer. Nagyon szeretem a könyveket, a hajóra is magammal hoztam legalább százat. Talán ezért van az, hogy ha byte-okról beszélnek nekem, elosztom egymillióval, és egyetlen könyvet látok magam előtt ... egy gigabyte egyenlő ezer könyvvel, szóval könyvekben gondolkodom. Csak így tudom igazán megérteni, mit jelent az adatbank és az információátvitel. Mekkora is a könyvtáruk?
    Anélkül, hogy szemét levette volna Kaldorról, Mirissa ujjai végigszaladtak kis komputere billentyűzetén.
    - Ez megint egy olyan dolog, amire soha nem voltam képes - mondta Kaldor, elismeréssel a hangjában. - Azt hallottam, hogy az emberi faj a huszonegyedik század után két részre oszlott, „verbálisokra" és „digitálisokra”. Ha muszáj, természetesen használom a billentyűzetet, de szívesebben beszélek elektronikus kollégáimhoz.
    - A legutóbbi ellenőrzéskor mért adatok alapján - mondta Mirissa - hatszáznegyvenöt terabyte.
    - Az annyi mint ... majdnem egymilliárd könyv. És mekkora volt eredetileg a könyvtár?
    - Ezt fejből meg tudom mondani: hatszáznegyven
    terabyte.
    - Tehát hétszáz év alatt ...
    - Hát igen, mindössze pár millió könyvvel gyarapítottuk az állományt.
    - Nem állt szándékomban kifogásolni a mennyiséget, a minőség különben is sokkal fontosabb. Szeretném, ha megmutatná nekem a maga által legfontosabbnak tartott thalassai irodalmi alkotásokat és zeneműveket. Mi épp azon töprengünk, hogy mi az, amit felelősséggel itthagyhatunk maguknak. A Magellán könyvtárában több mint ezer megakönyv áll az olvasók rendelkezésére. El tudja képzelni, hogy ez mit jelent?
    - Ha azt mondom, igen, bizonyára nem meséli el. Nem vagyok ilyen kegyetlen.
    - Köszönöm. Komolyra fordítva a szót, évek óta egy szörnyű gondolat kísért. Olykor úgy érzem, hogy a Föld épp idejében pusztult el; az emberi fajt az általa létrehozott információáradat úgyis eltaposta volna.
    - A második évezred vége felé évente egymillió könyvnek megfelelő ismeretanyag jelent meg. És most csak azokról beszélek, amelyekről feltételezték, hogy maradandó értéket képviselnek, és érdemes őket a végtelenségig tárolni.
    - A harmadik évezredre ez a mennyiség az ezerszeresére növekedett. Az írás felfedezése óta a Föld megsemmisüléséig becslések szerint tízmilliárd könyvet nyomtattak. És amint már említettem, ennek egytizede velünk van a hajón.
    - Ha az egészet a thalassaiak nyakába zúdítanánk, feltéve, hogy tudnák hol tárolni, agyonnyomná őket. Nem jótétemény lenne, mert meggátolná kulturális és tudományos fejlődésüket. Ezen túlmenően az anyag legnagyobb része nem sokat mondana maguknak; több száz évük rámenne, hogy különválasszák a tiszta búzát az ocsútól ...
    Különös, gondolta magában Kaldor, hogy nem vettem előbb észre az analógiát. Pontosan ennek a veszélyére hívták fel a figyelmet a Földönkívüli Intelligencia Kutató Program ellenzői. Soha nem sikerült érintkezésbe lépnünk Földön kívüli értelmes lényekkel, sőt nyomukra sem akadtunk. De a thalassaiak igen, és ezek a „földönkívüliek” mi vagyunk ...
    Tökéletesen ellentétes múltjuk dacára sok közös vonás volt bennük; benne és Mirissában. A lány érdeklődése és intelligenciája bátorítást érdemelt; még saját társai között sem akadt senkire, akivel hasonló érdekfeszítő társalgást folytathatott volna. Előfordult, hogy Mirissa kérdései annyira a falhoz állították, hogy csak támadással tudott védekezni.
    - Csodálom - jegyezte meg Kaldor, miután a szoláris politikát érintő alapos faggatáson esett át -, hogy nem lépett apja örökébe, és nem dolgozik itt teljes munkaidőben. Illene magához ez a munka.
    - Gondoltam már rá. De apám egész életét azzal töltötte, hogy mások kérdéseire választ találjon, és aktákat állítson össze Északsziget hivatalnokainak. Semmi ideje nem maradt magára.
    - És maga?
    - Kedvelem az adatgyűjtést, de azt is szeretem látni; hogyan használják fel az adatokat. Ezért tettek meg a Tarnai Városfejlesztési Létesítmények igazgató helyettesévé.
    Akkor, ha nem tévedek, nem nagyon örül a jelenlétünknek. Valami effélét közölt velem a főnöke, a polgármester irodájából kifelé jövet.
    - Ó, Brant nem gondolta komolyan! Ez hosszú távú terv, hozzávetőleges határidőkkel. Ha az olimpiai jégstadion nálunk épül fel, a terveket módosítani kell, de azt egy cseppet sem bánnánk. Az északiak persze maguknak akarják, mert úgy vélik, nekünk úgyis itt van ősleszállás.
    Kaldor jóízűen kuncogott. Sok mindent tudott a két sziget közötti több generációra visszamenő vetélkedésről.
    - Miért? Nem elég? Ráadásul még. mi is itt vagyunk külön érdekességnek. Ne legyenek ennyire mohók!
    Nagyon megszokták - és megszerették - egymást, képesek voltak akár a Thalassa, akár a Magellán kárára részrehajlás nélkül tréfálkozni. Titkaik sem voltak már egymás előtt; őszintén beszélgettek Lorenről, Brantról, és végre-valahára Moses Kaldornak alkalma nyílt a Földről is beszélni. 
    - ... Ó, Mirissa kedves, meg sem tudom számolni, hány munkahelyem volt. Többségük persze nem is volt igazán fontos. Legtovább a politikai tudományok professzora voltam Cambridge-ben, a Marson. El sem tudja képzelni, milyen kavarodást okozott ez a név; volt ugyanis egy régebbi egyetem egy másik, ugyancsak Cambridge nevű településen, Massachusettsben, a harmadik Cambridge pedig Angliában volt.
    - De a vége felé Evelynt és engem a közvetlen társadalmi problémák foglalkoztattak egyre jobban, és időnk nagy részét az utolsó Exodus előkészítésével töltöttük. Kiderült, hogy van némi szónoki tehetségem ... és segíthetek az embereknek könnyebben elviselni azt a kevéske időt, ami még hátravan.
    - Igazán mégsem tudtuk elhinni, hisz olyan hihetetlen volt, hogy a vég a mi időnkben jön el. Ha valaki azt mondja nekem, hogy el kell hagynom a Földe, és vele mindent, amit szeretek ...
    Rángás futott át az arcán, Mirissa együttérző csendben várta meg, hogy összeszedje magát. Olyan sok kérdése volt még. Egy egész élet kevés lenne a megválaszolásukhoz; és már csak egy éve van, mielőtt a Magellán újból a csillagokba emelkedik.
    - Amikor értesítettek, hogy szükség lenne rám, meggyőzőképességem és szónoki készségem legjavát nyújtva próbáltam bebizonyítani, nem én vagyok az ideális ember erre a feladatra; hogy túl öreg vagyok; hogy mindaz, amit tudok, benne van a memóriabankokban; hogy mások ugyanezt jobban csinálnák ... mindent megemlítettem, kivéve az egyetlen valódi okot.
    - Végül Evelyn. döntött helyettem. Sok igazság van abban, Mirissa, hogy bizonyos értelemben a nők erősebbek a férfiaknál, de hát én mondom ezt neked?
    - „Szükségük van rád”, így szólt az utolsó üzenete. „Negyven évet töltöttünk együtt - egy hónapunk még hátravan. Szerelmem kísérjen utadon! Engem már ne keress!”
    - Soha nem fogom megtudni, hogy Evelyn ugyanúgy megérte-e a Föld pusztulását, mint én, amikor elhagytuk a Naprendszert.

    25. A skorp

    Loren látta már Brantot levetkőzve azon a nevezetes csónaktúrán, csakhogy akkor nem tűnt fel neki,
    ennyire izmos. Ő sem hanyagolta el a testét, de mióta elhagyták a Földet, kevés lehetősége nyílt sportolásra. Brantnak viszont a nehéz fizikai megterhelés a napi munkájához tartozott, és ez meg is látszott rajta. Lorennek semmi esélye vele szemben, hacsak valami híres földi harci játékkal elő nem áll, a gondot mindössze az okozta, hogy ezeket maga sem ismerte.
    Az egész olyan nevetséges volt. Ott voltak a tiszttársai és agyonvigyorogták magukat; ott volt Bey kapitány stopperórával; és ott volt Mirissa, arckifejezését az : elégült szó írná le legpontosabban.
    ... kettő ... egy ... zéró! - kiáltotta a kapitány. Brant úgy mozgott, mint a lecsapni készülő kígyó. Loren megpróbált kitérni a támadás elől, de legnagyobb meglepetésére azt tapasztalta, hogy végtagjai nem engedelmeskednek. Az idő lelassult ... lábai mintha ólomból lennének, nem hajtották végre az utasításokat vesztésre állt, és nem csak Mirissa birtoklása volt a tét; kockán forgott a férfiassága is.
    Ezen a ponton szerencsére felébredt, de az álom még jó ideig bosszantotta. Tudta, miért álmodta ezt, de attól még ugyanolyan nyugtalanító volt. Azon töprengett, elmesélje-e Mirissának.
    Természetesen Brantnak nem mesélhette el, aki továbbra is barátságos volt hozzá, bár társasága egyre kínosabbá vált Loren számára. Mégis kifejezetten örült, hogy aznap találkozni fognak, mert ezúttal, ha igaz, magántermészetű problémáiknál fontosabb dologról lesz szó.
    Alig várta, hogy láthassa vetélytársa reakcióját, amikor Brant majd megpillantja a váratlan éjszakai látogatót.
    A kibetonozott csatorna, amely a fagyasztóüzemhez vezette a vizet, száz méter hosszú volt; kör alakú medencében végződött, amelyben éppen egy „hópehely"-nyi víz fért el. Mivel a jég magában elég gyenge építőanyag, célszerű valamivel megerősíteni. A legmegfelelőbbnek a Nagy Keleti Prérit alkotó tengeri hínár látszott, hiszen olcsó és könnyen hozzáférhető volt. Az így keletkező, jégtonnak elkeresztelt elegy garantáltan nem olvad el gleccsermódra a Magellán gyorsulási ideje alatt.
    - Itt van.
    Loren és Brant Falconer a medence szélén állta A csapzott tengeri növénytakaró egy helyen szétnyílt, és ők a nyíláson át nézték a jövevényt. A hínárt majszolgató jószág felépítése a földi rákéhoz hasonlít itt, méretei azonban eltérőek voltak: kétszer akkora volt, mint egy ember.
    - Láttál már ilyet?
    - Nem - vágta rá Brant -, de nem is bánom Micsoda szörnyeteg! Hogy fogtátok meg?
    - Sehogy. O maga úszott vagy mászott ide csatornán át. Észrevette a hínárt, és úgy döntött, hogy ma ingyen ebédel.
    - Jó vastag az a szár, kell is hozzá ekkora olló!
    - Szerencsére növényevő.
    - Nem szívesen tenném próbára, hogy tényleg az e. - Azt hittem, tudsz mondani valamit róla.
    - A thalassai tenger élőlényeinek századrészét sem ismerjük. Egy napon majd tenger alatti kutatóhajókat építünk, és leereszkedünk velük a tenger fenekére. Sajnos, sok fontosabb dolog van, ráadásul ez csak keveseket érdekel.
    Most majd érdekelni fog másokat is, gondolta magában Loren. Lássuk, észreveszi-e ...
    - Varley tudományos tiszt utánanézett a feljegyzésekben. Azt mondja, élt ehhez hasonló állat a Földön több millió évvel ezelőtt. A paleontológusok találóan a tengeri skorpió nevet adták neki. Milyen izgalmasak lehettek azok a hajdani óceánok!
    - Kumar épp ilyenekre vadászik - mondta Brant. - Mit csináltok vele?
    - Megfigyeljük, aztán elengedjük.
    Látom, már leltárba vettétek.
    Szóval észrevette, gondolta Loren. Annál jobb. - Dehogy. Nézd csak meg jobban!
    Brant arcán zavart kifejezés jelent meg; letérdelt a medence szélére. Az óriási skorpió zavartalanul nyirbálta tovább a hínárt félelmetes ollóival.
    Az egyik olló olyan volt, amilyennek lennie kellett.
    jobb oldalon azonban egy többszörösen körbetekeredett dróthurok kezdetleges karkötőként fogta át az ollóját.
    Brant felismerte a drótkötelet. Leesett az álla, másodpercekig nem talált szavakat.
    Szóval jól sejtettem - mondta Lorenson. - Most már tudod, mi történt a halcsapdáiddal. Azt hiszem , az lesz a legjobb, ha ismét beszélünk dr. Varley-val, és természetesen a ti természettudósaitokkal is.
    - Én csillagász vagyok - háborgott Anne Varley fent a Magellán fedélzetén. - Nektek egy zoológus, egy paleontológus és egy etológus kombinációjára volna szükségetek, és néhányat még így is kihagytam a felsorolásból ... De minden tőlem telhetőt megtettem, hogy összeállítsak egy keresőprogramot; az eredményt ömlesztve megtaláljátok a SKORP címszó alatt. Most már csak azt kell megkeresnetek. Sok sikert!
    Annak ellenére, hogy dr. Varley látszólag megtagadta a segítséget, a hajó központi memóriabankjának végeláthatatlan ismeretanyagában mégis a tőle megszokott eredményességgel végezte a válogatást. A dolog kezdett alakot ölteni, miközben az érdeklődés tárgya még mindig békésen legelészett a medencében, észre sem véve a látogatók hosszú sorát, akik vizsgálódni, vagy egyszerűen csak bámészkodni járultak elébe.
    Ijesztő külseje ellenére - félméteres ollói képesnek látszottak egyetlen csapással lenyisszantani az ember fejét - állatunk tökéletesen békésnek mutatkozott. Meg sem kísérelt elmenekülni, talán azért, mert bőséges táplálékforrásra talált. Az a hír terjedt el, hogy a hínárban lévő nyomelemektől nem tud elszakadni.
    Ha tudott is úszni, ez irányú hajlandóságát nem árulta el, és tökéletesen beérte a hat tömzsi lábán való mászkálással. Négy méter hosszú teste színpompás, tagolt burokban virított, amely egyúttal rendkívüli hajlékonyságot is biztosított számára.
    Másik furcsasága csőrszerű szája volt, amelyet tapogatók, illetve apró csápok vettek körül. Ezek döbbenetesen - sőt nyomasztóan - hasonlítottak ,egy kövér emberi kéz ujjaira, és olyan ügyesen is mozogtak. Legfőbb feladatuk az élelem megragadása volt, de látszott, hogy annál sokkal többre képesek. Lenyűgöző látvány volt, milyen csodás összhangban használta őket ollóival a skorp.
    Két pár szeme valószínűleg kitűnő látást biztosított neki; az egyik párat nappal zárva tartotta, ezek lehettek a tompább fényhez alkalmazkodó szemei. Egészben véve, el volt látva mindennel, amire környezete megfigyeléséhez és manipulálásához szüksége lehetett, ez a kettő pedig az értelmes lények legfőbb ismérve.
    Mégsem hitte senki, hogy a bizarr jószág intelligens lény lehet, hacsak el nem fogadjuk, hogy szándékosan tekerte bal ollójára a drótokat. Bár még az sem bizonyítana semmit. Feljegyzések szerint éltek olyan állatok a Földön, amelyek idegen - gyakran ember által készített - tárgyakat gyűjtöttek, és egészen szokatlan módon használták őket.
    Ha nem támasztotta volna alá kellő számú bizonyíték, senki el nem hitte volna, hogy egy bizonyos ausztráliai madárfaj vagy egyes észak-amerikai patkányok megszállottan gyűjtögették a csillogó, élénk színű tárgyakat, és otthonaik díszítésére ,használták őket. A Földön számtalan hasonló rejtély várt megoldásra, amelyekre azonban már soha nem találnak választ. A thalassai skorp, hasonló, kifürkészhetetlen indítékoktól vezérelve, talán ezt az értelmetlen hagyományt folytatja.
    Több elmélet is született. A legelterjedtebb nézet szerint - talán azért, mert ehhez kellett a legkevesebb értelmet feltételezni róla - a drót karperec kizárólag dísz volt. Kétségtelenül kellett némi ügyesség ahhoz, hogy felvegye; egyesek azon vitatkoztak, vajon segítség nélkül meg tudja-e tenni.
    Természetesen emberi segítségre gondoltak. Elképelhető lett volna még az is, hogy a skorp egy bogaras tudós elcsatangolt háziállata, de ennek a változatnak persze kicsi volt a valószínűsége. Mivel a Thalassán mindenki mindenkit ismert, ez nem maradhatott volna sokáig titokban.
    Végül volt még egy elképzelés, amely mind közül a legvalószerűtlenebb, egyben a legelgondolkoztatóbb volt. szerint a karkötő rangjelzés lett volna.

    26. Hópelyhek felemelése
    
    A nagy szakértelmet igénylő munka meglehetősen unalmas perceiben Owen Fletcher hadnagynak bőven maradt ideje gondolkodásra. Túl sok is.
    Horgászott; hatszáz tonnás kapását egy hihetetlenül erős horgászzsinórra tekerte fel. Az automata szonda naponta egyszer leszállt a Thalassára, maga mögött húzva bonyolult, harmincezer kilométeres drótkötelét. Automatikusan ráereszkedett a lent várakozó rakományra, és csak miután minden ellenőrzésen túljutott, kezdődhetett el az emelés.
    A kritikus mozzanatok egyrészt akkor adódtak, amikor a hópelyhet a fagyasztóüzemből kiragadta; másrészt, amikor a Magellánt megközelítő óriási jég hatszöget nyugalmi állapotba kellett hoznia mindössze egy kilométernyire a hajótól. Az emelés éjfélkor kezdődött; az út Tarnától a Magellán pakolópályájáig nem egészen hat órába telt.
    Mivel a találkozás és az összekapcsolás időtartama alatt a Magellán napfényben tartózkodott, a hópelyhet árnyékben kellett tartani, nehogy a heves thalassai napsugarak megolvasszák az értékes rakományt. 
    Amikor már biztonságban volt a nagy sugárvédő pajzs mögött, a robot teleoperátorok karjai letépték a védőfóliát, amely a pályára emelés ideje alatt a jeget oltalmazta.
    Ezután az emelőkeretet szabaddá kellett tenni, hogy vissza lehessen küldeni a következő rakományért. Előfordult, hogy a hatalmas fémlemez - amely leginkább egy hóbortos szakács hatszögletű fedőjére hasonlított - hozzáragadt a jéghez; ilyenkor fokozatos felmelegítéssel kellett leválasztani róla.
    Végül a tökéletes geometriai alakzat egyensúlyban, mozdulatlanul várakozott a Magellántól százméternyire, és csak ekkor kezdődött az igazán kényes művelet. Hatszáz tonna tömeg, nulla kilogramm súllyal, ez olyasmi, ami kívül esik az emberi megítélés határain; csak számítógépek képesek meghatározni, milyen időpontban, milyen irányú és mekkora lökés szükséges ahhoz, hogy a mesterséges jéghegy a helyére kerüljön. Nem várt vészhelyzet vagy probléma azonban mindig felmerülhet, s ezekkel a legintelligensebb robot sem boldogulna. Fletchernek még egyszer sem kellett közbelépnie, de készen állt, hogy bármikor megtegye, ha szükség van rá.
    Egy gigantikus jéglépsejt megépítésében veszek részt, gondolta. A sejt első rétege már majdnem készen volt, még kettő hiányzott. Az esetleges baleseteket leszámítva, százötven nap múlva kész lesz a jégpajzs. Gyenge gyorsulásnál kipróbálják, hogy megfelelően tapadnak-e egymáshoz a jégtömbök; azután a Magellán elindul, hogy nagy utazásának utolsó szakaszát megtegye.
    Fletcher az agyával még lelkiismeretesen végezte a munkáját, de a szívével már nem. A szíve már a Thalassáért dobogott.
    A Marson született, és a Thalassán mindent megkapott, amit kopár szülőbolygója megtagadott tőle. Látta, hogyan lesz elődei hosszú generációinak munkája a lángok martaléka. Miért kellene mindent újrakezdeni évszázadok múlva egy másik bolygón, amikor itt áll a Paradicsom kapujában? 
    És persze egy lány is várt rá, odalenn Délszigeten...
    Nem sok hiányzott az elhatározáshoz, hogy ha eljön az ideje, megszökik. A földlakók boldogulni fognak nélküle is, erejüket, szakértelmüket nélküle is kamatoztatni tudják majd a Sagan 2 makacsul ellenszegülő szikláin. Minden jót kíván hozzá; de ő, ha befejezte ezt a munkát, ittmarad.
    Harmincezer kilométerrel lejjebb Brant Falconer ugyancsak komoly elhatározásra jutott.
    - Átköltözöm Északszigetre.
    Mirissa hallgatott, majd nagy sokára - legalábbis Brantnak úgy tűnt - megszólalt: - Miért? - hangjában se meglepetés, se bánat nem volt. Ennyire megváltozott volna? - gondolta Brant.
    Még mielőtt válaszolhatott volna, Mirissa hozzátette: - Hiszen ott sosem érezted jól magad.
    - De talán mégis jobb ott, mint itt, a mostani helyzetben. Ez már nem az otthonom.
    - Dehogynem. Mindig is az lesz.
    - Amíg a Magellán itt kering fölöttünk, addig nem.
    Mirissa a sötétben kinyújtotta a mellette fekvő idegen felé a kezét. Brant nem húzódott el.
    - Brant - szólalt meg a lány -, nem akartam ... és biztos vagyok benne, hogy Loren sem.
    - Ez nem sokat változtat a helyzeten, vagy tévedek? Csak tudnám, mi tetszik rajta?
    Mirissa elfojtott egy mosolyt. Arra gondolt, hány férfi hány nőtől kérdezte ugyanezt az emberiség története során. És fordítva.
    Erre természetesen nem lehet mit válaszolni; bármit mondana, csak rontana a helyzeten. Jó ideje próbálta már megfogalmazni magának, mi lehetett az, ami őt és Lorent az első pillanattól fogva vonzotta egymáshoz.
    Elsősorban a szerelmi mámor, ami józan ésszel fel nem fogható, meg nem magyarázható senkinek, aki maga nem élte át. De hozzájárultak olyan tényezők is, amelyeket szavakba lehet önteni, körül lehet írni. Még hasznára válhat, ha tudja, mik ezek, mert egy napon (sajnos, nagyon közeli napon) talán megkönnyítheti az elválást.
    Először is: az a szomorú báj, amely minden földlakót körüllengett. Mirissa nem becsülte le e vonzerő jelentőségét, de ebben Loren osztozott társaival. Mi különleges volt benne, amit Mirissa Brantban nem talált meg?
    Egyformán jó szeretők voltak; Loren talán valamivel izgalmasabb, Brant viszont szenvedélyesebb volt - ámbár az utóbbi hetekben mintha kissé elhanyagolta volna. Bármelyikkel beérné. Nem, nem erre gondolt ...
    Talán valami olyasmi után kutat, ami nem is létezik. Nem egyetlen tulajdonság, hanem ezek összessége a válasz. Tudat alatt összeadta a megszerzett pontszámokat; Loren néhány ponttal megelőzte Brantot. Ilyen egyszerű az egész.
    Mindenesetre bizonyos tekintetben Loren magasan felülmúlta Brantot, csupa energia és ambíció volt; ezek a vonások a Thalassán ritkaságszámba mentek. Valószínűleg miattuk esett Lorenre Mirissa választása; a férfinak szüksége is lesz ezekre az eljövendő évszázadokban.
    Brantba szemernyi becsvágy sem szorult, pedig vállalkozókedvnek ő sem volt híján, félkész halcsapdáinak terve is ezt bizonyította. Az élettől azt várta, hogy izgalmas masinákat bocsásson a rendelkezésére, amelyekkel kedvére játszhat. Mirissa néha úgy érezte, Brant őt is ezek közé sorolta.
    Ezzel szemben Loren a nagy felfedezők és kalandorok nyomdokait követte. Az a fajta ember volt, aki alakítja a történelmet, nemcsak néma szemtanúja az eseményeknek. Mégis, egyre gyakrabban, bár még mindig nem elégszer, meleg szívű és emberséges is tudott lenni. A Thalassa vizeit megfagyasztotta, de a saját szíve kezdett felengedni.
    - Mit fogsz csinálni Északszigeten? - kérdezte Mirissa. Már mindketten belenyugodtak Brant elhatározásába. 
    - Arra kértek, hogy segítsek a Kalypso felszerelésében, mivel ők nem nagyon értenek a tengerhez.
    Mirissa megkönnyebbült: Brant nem futamodik meg; munkája akadt odaát.
    Ez a munka talán segít neki felejteni - amíg egyszer talán újra érdemes lesz emlékeznie.

    27. A múlt tükre

    Moses Kaldor a fény felé tartotta a modult, belekémlelt, mintha látna is valamit.
    - Bámulatos - mondta -, hogy egymillió könyvet tartok a két ujjam között. Kíváncsi lennék rá, Caxton és Gutenberg mit szóltak volna ehhez.
    - Kik? - kérdezte Mirissa.
    - Akik az Embert megtanították olvasni. A haladásnak persze ára van: néha azt álmodom, hogy egy létfontosságú információt, mondjuk, egy veszedelmes járvány elleni gyógymódot tartalmazó modulnak elvész a címe. A sok milliárd oldal egyikén megtalálható, de nem tudom, melyiken. Szörnyű érzés, kezemben tartom a megoldást, és képtelen vagyok megtalálni.
    - Nem értem, mi a gond - mondta a kapitány titkárnője. Mint az információtárolás és visszakeresés szakértője, Joan LeRoy a thalassai Levéltár és a hajó közötti információcsere lebonyolításában vett részt. Tudja a kulcsszavakat, ezen kívül csak a keresőprogramra van szükség. Akár egymilliárd oldalt is ellenőrizhet pár másodperc alatt.
    - Tönkretette kedvenc rémálmomat - sóhajtott Kaldor. - De gyakran megesik, hogy az ember nem ismeri a kulcsszavakat - tette hozzá felvidulva. - Hányszor előfordul, hogy olyasmire bukkan, amiről nem is tudta, hogy szüksége van rá, mindaddig, amíg meg nem találta.
    - Akkor rossz volt a szervezés - vágta rá LeRoy hadnagy.
    Rettenetesen élvezték ezeket az évődő szóváltásokat; Mirissa sosem tudta, mikor kell őket komolyan venni. Joan és Moses nem szándékosan zárták ki a társalgásból, de tapasztalataik annyira különböztek az övéitől, hogy néha az volt a benyomása, ismeretlen nyelven folyik a beszélgetés.
    - Mindenesetre ez kiegészíti a Központi Tárgymutató adatait. Tudjuk, mije van a másiknak, most már csak azt kellene eldöntenünk, mit akarunk átadni. Bajos lenne, mellesleg nagyon költséges akkor megtenni, amikor hetvenöt fényévnyire leszünk egymástól.
    - Erről jut eszembe! - mondta Mirissa. - Azt hiszem, nem lenne szabad, mégis elmondom: egy északszigeti delegáció járt nálunk a múlt héten. A Tudományos Akadémia elnöke és két fizikus.
    - Várjon, kitalálom: a kvantumhajtás miatt jöttek.
    - Igen.
    - Mit szóltak hozzá?
    - Tetszett nekik, de meglepődtek, hogy valóban hozzáférhető. Természetesen készítettek róla egy másolatot.
    - Sok szerencsét! Elmesélheti nekik a következőt: egyszer valaki azt a megjegyzést tette, hogy a kvantumhajtás ,igazi rendeltetése korántsem merül ki az univerzum kutatásában. Egy napon arra használjuk majd energiáit, hogy megakadályozzuk a Kozmosz visszazuhanását a kiindulási fekete lyuk állapotába, és hozzásegítsük ahhoz, hogy elkezdje a létezés új ciklusát.
    Megilletődötten hallgatták; Joan LeRoy törte meg a csendet.
    - De az már nem a mostani vezetés irányítása alatt fog bekövetkezni. Menjünk vissza dolgozni. Lefekvés előtt még rengeteg megabyte vár ránk…    
    Kaldor néha kénytelen volt otthagyni Ősleszállás könyvtárát, hogy kicsit kipihenje magát. Ilyenkor a képtárban nézelődött; azután hol számítógépes tárlatvezetéssel járta be az Anyaűrhajót (sohasem választotta kétszer ugyanazt az utat - igyekezett minél többet látni), hol pedig, a múzeum jóvoltából, visszautazott a múltba.
    A terrama kiállításhoz mindig sokan álltak sorba, többnyire tanulók vagy gyerekek a szüleikkel. Moses Kaldor gyakran úgy érezte, kiváltságos helyzetével vissza él, amikor a sor elejére áll. Azzal nyugtatgatta magát, hogy az ittenieknek egész hátralevő életük rendelkezésükre áll, hogy a számukra ismeretlen tájakban gyönyörködjenek, neki pedig már csak hónapok, hogy elveszett otthonát újra megcsodálhassa.
    Nagyon nehezen sikerült elhitetnie új barátaival, hogy Moses Kaldor soha nem járt ezeken a tájakon, amelyekben most gyakran együtt gyönyörködnek. A látottak nyolcszáz évvel korábbi állapotot tükröztek, mint ahogy ő megszületett; az Anyaűrhajó 2751-ben hagyta el a Földet, ő pedig csak 3541-ben jött a világra. Mégis, néha felismert egy-egy helyszínt; ilyenkor szinte elviselhetetlen súllyal nehezedtek rá az emlékek.
    A „Kávéház teraszán” című jelenet volt a leghátborzongatóbb, az idézte fel a legtöbb emléket. Asztal mellett ült, vászonernyő alatt, bort vagy kávét iszogatott, közben egy város hétköznapját látta. Amíg fel nem kelt az asztal mellől, képtelenség volt megkülönböztetni a képet a valóságtól.
    Ami a mikrokozmoszt illeti: megelevenedtek a Föld városai. Róma, Párizs, London, New York; télen, nyáron, éjjel és nappal; turisták, üzletemberek, diákok és szerelmespárok jöttek-mentek az utcákon. Időnként elmosolyodtak, amikor észrevették, hogy filmezi őket. Moses nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon vissza.
    Más képsorokon nem szerepeltek sem emberek, sem ember által létrehozott tárgyak. Moses, mint annak idején a valóságban, újra megtekintette a Victoria vízesés alázúduló párafelhőit, a Grand Canyon felett felkelő Holdat, a Himalája havas hegyoldalait és az Antarktisz jégszikláit. A városokkal ellentétben ezek a tájak a felvétel óta eltelt ezer év alatt semmit sem változtak. Igaz, hogy az ember megjelenése előtt keletkeztek, de túlélniük nem sikerült őket.

    28. Az elsüllyedt erdő
    
    A skorpnak nem volt sürgős, szép komótosan, tíz nap alatt tette meg az ötven kilométert. Egy valami azonban hamarosan kiderült, hála a hanglokátornak, amit nem kis nehézség árán szeréltek fel a dühös kísérleti alany páncéljára. A tengerfenéken hagyott nyílegyenes nyomokból ítélve, pontosan tudta, hova igyekszik.
    Akármi volt is úti célja, kétszázötven méteres mélységben találta meg. Miután megtalálta, el-el kószált, de a közelében maradt. Ez így folytatódott két napig; akkor az ultrahangkészülék két sípolás között, egyszercsak végérvényesen elhallgatott.
    Túlságosan naiv feltételezés lett volna hogy a skorpot felfalta egy nálánál nagyobb és utálatosabb lény. A készüléket erős falú fémhengerben helyezték el; nincs olyan fog, olló vagy csáp, amelynek ne került volna hosszú perceibe szétzúzni. Ha pedig egészben nyelte volna le, vígan működött volna tovább bármilyen szörnyeteg hasában.
    Két lehetőség maradt; az elsőt az Északszigeti Tengeralatti Laboratórium dolgozói dühösen visszautasították.
    - Minden egyes alkatrésznek biztonsági másodpéldánya is van - mondta az igazgató. - Sőt, az eltűnés előtt két másodperccel még helyzetmegállapító jelzéseket adott le, és mindent a legnagyobb rendben találtunk. Tehát nem a berendezés romlott el.
    Nem maradt más hátra, mint a hihetetlen magyarázat: a készüléket kikapcsolták. Ahhoz viszont el kellett húzni egy reteszt.
    Retesz azonban véletlenül nem mozdul el, csak úgy lehet elhúzni, ha valaki hosszabb ideig kíváncsian babrál vele, vagy szándékosan ki akarja nyitni.
    A húszméteres, duplatestű Kalypso a Thalassa legnagyobb és egyetlen oceanográfiai kutatóhajója volt. Rendszerint Északsziget partjainál horgonyzott. Loren nem kis derültségére és a kutatószemélyzet és tarnai utasaik mindig heccelték egymást; az északiak a tarnaiakat faragatlan halászokként kezelték. A délszigetiek pedig egyetlen lehetőséget sem szalasztottak el, hogy hencegjenek az északiaknak, hiszen a skorpokat ők fedezték fel. Loren nem emlékeztette őket, hogy ez nem egészen felel meg a valóságnak. 
    Kellemetlenül érintette a Branttal való találkozás, bár Lorennek számítania kellett vonna rá, hiszen tudta, hogy Brant rész vett a Kalypso összeszerelésében. Fagyos udvariassággal üdvözölték egymást, és nem törődtek a többiek kíváncsi vagy éppen elnézően mosolygó pillantásaival. A Thalassán az embereknek nem voltak titkaik egymás előtt; már mindenki tudta azt is, hogy ki lakik a Leonidas ház vendégszobájában.
    A kutatóhajó hátsó fedélzetén elhelyezett kis vízalatti szán jól ismert látvány lehetett az utóbbi kétezer év oceanográfusai számára. Fém vázára három tv-kamerát erősítettek, továbbá egy drótkosarat - amelybe a távirányítású karok az anyagmintákat gyűjtötték -, a vízsugárhajtómű pedig a mozgást tette lehetővé minden irányban. A hajó oldalán leeresztett robotkutatóegység képeket és információkat küldött a fedélzetre, mégpedig egy ceruzabélnél alig vastagabb száloptikai kábelen. Több száz éves technológia, de még mindig tökéletesen megfelelt a követelményeknek.
    A partvonal eltűnt a szem elől. Loren életében először fordult ellő, hogy minden oldalról víz vette körül; eszébe jutott, milyen nyugtalan volt a múltkori kiránduláson Branttal és Kumarral, pedig alig egy kilométernyire távolodtak el a parttól. Örömmel állapította meg, hogy ez alkalommal - riválisa jelenléte ellenére - valamivel nyugodtabb. Talán azért, mert ez a hajó jóval nagyobb ...
    - Furcsa - jegyezte meg Brant -, sohasem láttam tengeri moszatot ennyire nyugaton.
    Loren először semmit nem vett észre, aztán elöl, a víz alatt megpillantott egy sötét foltot. Pár perc múlva a hajó lebegő vízinövények között vágott utat magának; a kapitány lelassított. 
    - Már úgyis mindjárt megérkezünk - jegyezte meg -, nem hiányzik, hogy ez a vacak eldugaszolja a nyílásokat. Brant, mi a véleményed?
    Brant beállította a keresőt a képernyőn, és leolvasta az adatokat.
    - Igen, ötven méternyire vagyunk attól a helytől, ahol utoljára észleltük az ultrahangkészülék jeleit. Mélység: kétszáztíz. Leengedhetnénk a kamerát.
    - Egy pillanat - szólt oda egy északi kutató. - Rengeteg időt és pénzt fektettünk ebbe a gépbe, ráadásul ez az egy van belőle az egész bolygón. Mi történik, ha beleakad ebbe az átkozott moszatba?
    Kérdésére mély csend volt a válasz; végül Kumar, aki eddig - rá nem jellemző módon - hallgatott (Északsziget nagy tudású kiválóságai ennyire elbűvölték volna?), bátortalanul megjegyezte.
    - Innen sokkal ijesztőbbnek hat. Tíz méterrel lejjebb nincsenek levelek, csak óriási szárak. Olyan, mint egy erdő.
    Igen, gondolta Loren, valóban olyan, mint egy víz alatti erdő, úszkáló halakkal a vékony, kígyózó törzsek között. A többiek a központi videoképernyőt és a számtalan egyéb műszert figyelték; ő speciális szemüveget vett fel, amely a lassan ereszkedő robot elé táruló látvány kivételével minden mást kizárt a látótérből. Lélekben már nem a Kalypso fedélzetén volt. Társai hangját egy másik világból hallotta, amihez neki semmi köze nem volt.
    Idegen világba behatoló felfedezővé vált, aki nem tudja, mi vár rá. Leszűkített, majdhogynem egyszínű világ tárult a szeme elé: lágy kékek és zöldek; a látótávolság harminc méteren belüli. Egyszer csak tucatnyi vékony fatörzset pillantott meg, amelyeket egymástól azonos távolságra gázzal telített tömlők támasztottak meg, és emeltek a sivár mélységből a fényes „ég” felé. Az egész olyan volt, mintha szomorú, ködös napon erdőben sétálna; ekkor egy arra úszó halraj hirtelen megtörte az illúziót.
    - Kétszázötven méter - hallotta valahonnan. - Nemsokára feltűnik a tengerfenék. Bekapcsoljam a lámpákat? A kép minősége egyre rosszabb.
    Loren szinte semmi változást nem észlelt, az automata folyamatosan szabályozta a fényerőt. De tudta, ebben a mélységben már teljesen sötét van; emberi szemmel odalenn semmire nem menne.
    - Nem, nem kell a lámpa, ne zavarjuk meg őket, amíg nem muszáj. Egyelőre még elég ez a fény a kamerának.
    - Ott a tengerfenék! Többnyire szikla, alig van homok.
    - Ez természetes. A Macrocystis thalassinak meg kell kapaszkodnia valamiben, nem tud szabadon lebegni, mint a Sargassum.
    Loren látta, miről beszélnek. A vékony törzsek gyökérhálózatban végződtek, s ez oly erősen kapaszkodott a szórványosan felbukkanó sziklákba, hogy sem vihar, sem a felszíni áramlatok nem tudnák elsodorni őket. Jobban hasonlított a szárazföldi erdőkhöz, mint gondolta.
    A fenékjáró robot óvatosan vágott utat magának a víz alatti erdőben, maga mögött húzva kábelét. Nem kellett attól tartani, hogy belegabalyodik a láthatatlan felszín felé kígyózó törzsekbe, bőven volt hely a hatalmas növények között. Tulajdonképpen olyan, mintha szándékosan...
    A monitort bámuló kutatók néhány pillanattal később ugyanerre a következtetésre jutottak.
    - Krakan! - kiáltott fel egyikük. - Ez itt nem természetes erdő ... ezt ... telepítették!

    29. A Sabrák
    
    A Sabra nevet a másfél évezreddel azelőtti - a Föld kietlen pusztaságát megzabolázó - úttörőktől vették kölcsön.
    A marsbéli Sabrák bizonyos tekintetben szerencsésebbek voltak elődeiknél. Nekik nem voltak ellenségeik; csak a zord éghajlattal, az alig belélegezhető atmoszférával, és az egész bolygóra kiterjedő homokviharokkal kellett szembeszállniuk. Ezeket az akadályokat mind leküzdötték, és büszkén hangoztatták, hogy nem csak fennmaradtak, hanem győzedelmeskedtek is. Maga ez a kijelentés is egy földönlakótól kölcsönvett idézet volt, csakhogy ilyesmit az ember nem szívesen ismer el; így voltak ezzel ők is.
    Több mint ezer éven át egy illúzió - majdhogynem egy vallás - árnyékában éltek. Mint minden vallás, ez is fontos szerephez jutott társadalmukban: személyes céljaikon túlmutató célokat, életüknek értelmet adott.
    Amíg a számítások be nem bizonyították az ellenkezőjét, azt hitték, de legalábbis remélték, hogy a Mars elkerülheti a Föld sorsát. Természetesen nem számítottak sokkal jobbra; hiszen a Földtől mért távolság a sugárzást csak a felére csökkenti, viszont lehet, hogy ennyi is elég lenne a megmeneküléshez. A sarkok több kilométeres jégtakarójának oltalma alatt a marslakók talán életben maradnának a Föld pusztulása után. Született olyan elgondolás is - egy-két romantikus lélek komolyan hitt benne -, miszerint az olvadó poláris jégtakaró pótolná a bolygó kiszáradt óceánjait. És akkor az atmoszféra elég sűrű lenne ahhoz, hogy az ember a szabad ég alatt is könnyedén mozoghasson egyszerű légzőkészülékkel, hőszigetelő ruhában...
    Lassan szertefoszlottak a remények, a kérlelhetetlen egyenletek végérvényesen megsemmisítették őket. Nincs az a szakértelem, nincs az az erőfeszítés, amely megmentené a Mars lakóit. Együtt pusztulnak a puhányságáért lenézett anyavilággal.
    A marslakók utolsó nemzedékének minden reményét és vágyát megtestesítő világ most itt lebeg a Magellán alatt. Ahogy Owen Fletcher lenézett a Thalassa végtelen óceánjaira, egyetlen gondolat motoszkált az agyában.
    Az űrszondák mérései alapján a Sagan 2 nagyon hasonlít a Marsra - ezért is választották őt és honfitársait erre az utazásra. De mi értelme felvenni a harcot háromszáz év múlva, hetvenöt fényévnyire, amikor karnyújtásnyira van a Győzelem?
    Fletcher már nem csupán a szökést fontolgatta; ha megszökne, túl sokról kellene lemondania. Meglehetősen egyszerű volna a Thalassán elbújni, de hogy érezné magát barátai és kollégái nélkül a Magellán távozása után?
    Tizenkét Sabra még hibernált álomban aludt. Ébren levő négy kollégája közül kettőnél már finoman puhatolózott, és kedvező választ kapott. Ha a másik kettő is egyetért vele, akkor tizenkét alvó társuk nevében is dönthet.
    A Magellán utazásának itt kell végződnie.

    30. A kis Krakan
    
    A Kalypso szerény húsz klickes sebességgel tartott Tarna felé. Utasai nem sokat beszélgettek egymással; gondolataikba merülve azt latolgatták, milyen következménye lehet a tenger mélyén látott képeknek. Loren még nem vette le a szemüvegét. Továbbra is a tenger alatti erdőkben bolyongott; visszajátszotta a vízalatti felvételeket.
    Mint egy mechanikus pók, a robot, kábeleit maga mögött húzva, lassan haladt a hatalmas fatörzsek között, amelyek csak rendkívüli nyúlánkságuk miatt tűntek vékonynak, valójában egy ember törzsénél is vastagabbak voltak. Szabályos oszlopsorokat alkottak, úgyhogy azon senki nem lepődött meg, amikor az erdő hirtelen véget ért. Ahol a fák elfogytak, ott kezdődött a skorpok őserdei táborhelye.
    Okosan tették, hogy nem kapcsolták be a fényszórókat, mert ezek a lények nem is gyanították a tőlük néhány méternyire a sötétben lebegő, néma megfigyelő jelenlétét. Loren annak idején látott hangyákról, méhekről, termeszekről készült videofilmeket; ezek mozgására emlékeztették a skorpok. Első ránézésre az ember azt gondolná, hogy ilyen bonyolult szervezet nem boldogulhat az értelem irányítása nélkül, viselkedésük mégis teljesen automatikusnak tűnt, amilyen a földi társas rovaroké volt.
    Néhány skorp a feszín felé törekvő óriási fatörzseket igyekezett félretolni, hogy élvezhesse a láthatatlan nap sugarait. Mások a tengerfenéken sürögtek-forogtak, szikladarabokat, leveleket - és bizony, minden kétséget kizáróan, kezdetleges hálókat és kosarakat cipeltek. A skorpok tehát szerszámokat készítenek; ez azonban még mindig semmit nem bizonyít. Egyes madárfészkek sokkal kifinomultabb munkára vallanak, mint ezek az ügyetlen, szárból és lombokból készült hínártákolmányok, amelyek szemmel láthatóan a mindenütt fellelhető hínár szárából és leveleiből készültek.
    Úgy érzem magam, mint egy látogató a világűrből, gondolta Loren, aki - vagy ami - egy kőkorszakbeli földi település felett lebeg űrhajójával a földművelés felfedezésének kezdetén. Vajon ilyen felületes szemlélődés alapján meg tudta volna ítélni, hogy értelmes lényekkel van-e dolga? Vagy egyértelműen hamisítatlan ösztönös magatartásnak vélte volna?
    A szonda olyan messzire jutott a tisztáson, hogy az erdő már nem is látszott, noha a legközelebbi fatörzsek nem lehettek ötven méternél távolabb. Az egyik találékony északi kutató ekkor használta először azt az elnevezést, ami a későbbiekben bevonult a tudományos jelentésekbe is: „Skorp-városközpont”.
    Jobb kifejezés híján lakó és üzleti negyednek vélhette az ember. Öt méter magas szikla zárta el a bejáratát, homlokzatán skorp nagyságú sötét lyukak. Ezek az üregek szabálytalanul helyezkedtek el, de azonos méretük miatt aligha vélhette bárki természetes képződménynek őket. Az egész úgy festett, mint egy hóbortos építész által tervezett lakóház.
    A skorpok ki-be mászkáltak a nyílásokon. Akárcsak a régi városok hivatalnokai a híradástechnika korát megelőző időben - gondolta Loren. Tevékenységük ugyanolyan értelmetlen volt számára, amilyennek a skorpok találták volna az emberi tevékenységet.
    - Hé! - szólalt meg egy másik nézelődő. - Mi az ott? Egészen jobbra. Közelebb tudunk menni?
    Lorent kizökkentette a külvilág beavatkozása. A tenger mélyéből a felszín világába rántotta vissza.
    A panorámaszerű látvány megbillent, a szonda lejjebb ereszkedett. Aztán egyensúlyát visszanyerve újra vízszintes helyzetbe került, és lassan úszott egy magányosan álló sziklapiramis felé. A piramis az aljánál tartózkodó két skorp méreteiből ítélve tíz méter magas lehetett. Egyetlen bejárata volt. Loren eleinte semmi szokatlant nem vett észre; majd egy-két rendellenességre - az eddig megismert skorpszokásoktól elütő jelenségekre - figyelt fel.
    Míg a többi skorp fontoskodva rohangált a dolga után, ez a kettő mozdulatlan volt, csak a fejüket ingatták folyamatosan előre-hátra. És még valami .
    Ezek a skorpok nagyon nagynak tűntek. Ilyen körülmények között nehéz volt megítélni a méreteket, de amikor már több másik is elhúzott mellettük, Loren meg volt győződve arról, hogy ez a kettő másfélszer akkora mint az átlag.
    - Mit keresnek ezek itt? - kérdezte egy hang.
    - Megmondom én neked - válaszolt egy másik. - Őrségben vannak, ezek az őrszemek.
    Miután elhangzott, olyan nyilvánvalónak tűnt, hogy senki nem kételkedett benne.
    - De vajon mit őriznek?
    - A királynőt? Persze, ha egyáltalán van királynőjük. Vagy Skorpváros központi bankját?
    - Hogyan lehetne megtudni? A szántalp túl nagy, akkor sem férne be, ha a próbálkozásunk láttán nem ellenkeznének.
    Ezen a ponton a vita elméletivé vált. A robotszondát ekkor a piramis csúcsától szűk tíz méter választotta el. Kezelője megállította, hogy ne ereszkedjen tovább.
    A fékezés hangja vagy a vibráció riasztotta az őröket. Egyszerre lendültek a magasba; Loren már csak egy rémálomszerű látomásra eszmélt: fürtökben lógó szemek, hullámzó csápok és óriási ollók közeledtek felé. Milyen jó, hogy nem vagyok ott, csak úgy érzem, mintha ott lennék, gondolta. De még jobb, hogy a skorpok nem tudnak úszni.
    Ha úszni nem is, de mászni tudtak! Iszonyatos sebességgel felkapaszkodtak a piramis oldalán, pillanatok alatt fenn voltak a tetején, néhány méterrel a szántalp alatt.
    - Ki kell hozni a szondát, még mielőtt nekiugranak - mondta a kezelője. - Ezek az ollók úgy elvágják a kábeleinket, mint a cérnaszálat.
    De már késő volt. Az egyik skorp levetette magát a szikláról, és egy másodperc múlva már a szántalp alvázának egyik lécét markolászta.
    A szonda kezelőjének is jól működtek a reflexei, ráadásul fejlett technológia állt a rendelkezésére. Ugyanabban a pillanatban hátra arcot csinált, és támadásra készítette fel a robotkart. S ami talán még ennél is meggyőzőbb volt, bekapcsolta a fényszórókat.
    A skorpot teljesen elvakította az erős fény. Szinte emberi volt, ahogy ollói a megdöbbenéstől kinyíltak; az állat visszaesett a mélybe, mielőtt a robot karja támadásba lendülhetett volna.
    Egy másodperc tört részéig Loren sem látott semmit, szemüvege elsötétedett. A kamera automata áramköre azonban gyorsan alkalmazkodott a megnövekedett fényerőhöz, és Loren hamarosan hihetetlenül tiszta közelképen látta a megrémült skorpot, mielőtt kikerült a látótérből.
    Egy cseppet sem lepte meg, hogy az állat a jobb ollója alatt két fémkarikát viselt.
    Ezt a befejező képsort nézte újra, miközben a Kalypso, Tarna felé igyekezett. Érzékeit még annyira lekötötte a vízalatti világ, hogy észre sem vette a hajó mellett elhullámzó enyhe lökéseket. Aztán kiabálásra és a fedélzeten eluralkodó zűrzavarra lett figyelmes, és arra, hogy a hajó megdőlt hirtelen menteirány változtatástól. Lekapta a szemüvegét, és hunyorogva állt a ragyogó napfényben. 
    Egy percre teljesen el is vakította; aztán ahogy szeme kezdett hozzászokni a ragyogáshoz, látta, hogy csak néhány száz méterre vannak Délsziget pálmával szegélyezett partjaitól. Zátonynak ütköztünk, gondolta. Na, szegény Brant, ezt biztosan megemlegeti ...
    Aztán a keleti látóhatáron feltűnt valami, amire igazán nem számított a békés Thalassán: a gomba alakú felhő, amely kétezer éven át kísértette az emberiséget.
    De mit csinált Brant? Ahelyett, hogy a szárazföld felé irányította volna, a lehető legkisebb ívben megfordította a hajót, és a nyílt tengerre vezette. Átvette az irányítást, míg a fedélzeten mindenki más tátott szájjal bámult kelet felé.
    - Krakan! - szaladt ki az egyik északi tudós száján. Loren azt hitte, hogy már megint az elcsépelt felkiáltást hallja. Azonnal rájött, hogy nem erről van szó, és fellélegzett. Megkönnyebbülése azonban nagyon rövid ideig tartott.
    - Nem - mondta Kumar rémülten. Loren nem gondolta volna, hogy ő is ennyire meg tud ijedni. - Ez nem a Krakan. Sokkal közelebb van, ez a kis Krakan.
    A hajórádió folyamatosan sugározta az ünnepélyes figyelmeztetésekkel megszakított vészjeleket. Loren egyet sem tudott végighallgatni, mert közben valami nagyon különös történt a látóhatárral: Nem ott volt, ahol lennie kellett volna.
    Az egész borzasztó zavaros volt; Loren gondolatai félig-meddig odalent jártak a skorpoknál. Továbbra is hunyorognia kellett a tenger és a nap vakító fénye miatt. Talán a látásával történt valami? Érezte ugyan, hogy a hajó megint vízszintes helyzetben van, mégis úgy látta, hogy süllyed.
    Nem ez történt. A tenger emelkedett meg, minden más hangot elnyomó robajjal. Loren nem is gondolt bele, milyen magas lehet a feléjük hömpölygő hullám; most már értette, hogy Brant miért a mély víz felé kormányozta a hajót, minél távolabb a halálos veszélyt jelentő sekély víztől: a hatalmas hullám ott készült kiadni a dühét. 
    Egy óriási kéz megragadta a Kalypsót, és az orrát a magasba emelte. Loren magatehetetlenül csúszni kezdett a fedélzeten. Egy támoszlopban próbált megkapaszkodni, de nem sikerült; a vízben találta magát.
    Emlékezz, mit kell tenni vészhelyzetben, mondta büszkén magának. Tengerben, űrben ugyanaz az alapszabály: nincs rosszabb a pániknál, tehát nyugalom...
    Elsüllyedni nem fog - rajta van az életmentő mellény. De hol a kioldója? Vadul matatott a derekára rögzített holmin, de minden sietsége ellenére kirázta a hideg, míg megtalálta a fémcsatot. Könnyen mozdult, és Loren örömmel nyugtázta, hogy a mellény megtelik levegővel, és jólesően átöleli.
    Az egyetlen veszélyt most már csak a Kalypso jelenti, vigyáznia kell, nehogy a hajó alá kerüljön. Hol is van?
    A tenger dühöngő csapkodásából ítélve, aggasztóan közel. A fedélzeti felépítményt félig ellepte a víz, de meglepő módon az emberek többsége még rajta állt. Loren felé mutogattak, valaki mentőövet készült behajítani.
    A vízben székek, dobozok, felszerelési tárgyak lebegtek. Valamivel távolabb a szán, sérült úszótartályából buborékokat eregetve, lassan merülni kezdett. Remélem, ki tudják menteni, gondolta Loren. Ha nem, akkor ez igen költséges kiruccanás volt, és a skorpokat sem fogjuk egyhamar megfigyelni. Nagyon büszke volt magára, hogy a körülmények ellenére képes ilyen higgadtan felmérni a helyzetet.
    Valami hozzádörgölőzött a bal lábához; önkéntelenül belerúgott, hogy megszabaduljon tőle. Noha húsába maró, éles fájdalmat érzett, Loren mégis inkább bosszús, mint rémült volt. Biztonságban lebeg a víz felszínén, az óriási hullám továbbállt, most már semmi sem tehet kárt benne.
    Még egyet rúgott, ezúttal óvatosabban. A másik lába is beleakadt valamibe. Már nem egyszerűen súrlódást érzett, tőmellénye felhajtóereje pedig gyengének bizonyult, valami húzni kezdte a víz alá. 
    Loren Lorensont ekkor igazi pánik kerítette hatalmába. A hatalmas polip tapogató csápjai jutottak eszébe, bár azok biztosan puhák és húsosak, ez pedig feltehetően drót vagy kábel. Hát persze! A merülő szán köldökzsinórja.
    Még ekkor is kiszabadíthatta volna magát, ha száját egy hullám váratlanul tele nem tölti vízzel. Fuldokolva igyekezett kiköhögni a vizet a tüdejéből, közben szakadatlanul rugdosta a kábelt.
    Az életet jelentő határ levegő és víz között alig egy méterrel volt a feje fölött, de sehogy nem tudta elérni.
    Ilyen pillanatokban az ember semmi másra nem gondol, csak arra, hogyan maradhatna életben. Nincs visszatekintés a múltba, nincs megbánás, még Mirissa sem jutott eszébe. 
    Amikor rádöbbent, hogy itt a vég, már nem érzett félelmet csak dühöt. Utolsó gondolata is amiatti dühe volt, hogy ötven fényévet utazott, s most ilyen közönséges és cseppet sem hősies halállal kell meghalnia.
    Loren Lorensont így hát másodszor a sekély, langyos thalassai tenger vizében érte utol a halál. Nem tanult saját tapasztalatából. Az első, kétszáz évvel ezelőtt, sokkal könnyebben sikerült.

    V. A BOUNTY SZINDRÓMA 
    31. Petíció
    
    Noha Sirdar Bey kapitány váltig állította, hogy azt se tudja, mi fán terem a babona, mégis azonnal aggódni kezdett, ha túlságosan simán ment minden. Thalassai tevékenységük eddig gyanúsan sikeres volt, az események a legoptimálisabb számítások szerint alakultak. A védőpajzs építése is jól haladt, és semmi említésre méltó nem történt.
    De most hirtelen, huszonnégy óra leforgása alatt ...
    Természetesen az egész sokkal szerencsétlenebb véget is érhetett volna. Lorenson főhadnagy nagyon, de nagyon szerencsés volt - hála annak a gyereknek (meg is kell neki köszönni ...). Az orvosok szerint hajszálon múlt az élete. Néhány perccel úszta csak meg, hogy nem lett végzetes az agykárosodás.
    Bosszankodva, hogy gondolatait engedte elkóborolni az előtte álló problémától, a kapitány újraolvasta az üzenetet, amit mostanra már kívülről tudott:
    Keltezés: Nincs 
    Címzett: Kapitány
    Feladó: Anonim
    Néhányan a következő javaslat benyújtása mellett döntöttünk, és a legkomolyabb megfontolásra ajánljuk. Javasoljuk, hogy küldetésünk a Thalassán érjen véget. Feladatainkat itt is hiánytalanul teljesíthetjük, a Sagan 2-re való utazás további kockázataitól viszont megkíméljük magunkat. Belátjuk, hogy tervünk az itteni népesség létszámára nézve gondokat okozhat, de a rendelkezésünkre álló technológiával - különös tekintettel a tektonikus tervezésre, amely lehetővé teszi a szárazföld területének növelését - megoldhatónak látszik. A Szabályzat 14. szakaszának 24 (a) bekezdése alapján tisztelettel kérjük a Kapitányt, hogy hívja össze a Hajótanácsot, és a lehető leghamarabb vitassuk meg az ügyet.
    - Nos, Malina kapitány, Kaldor követ úr, mit szólnak hozzá?
    A vendégek egymásra pillantottak a tágas, de szerényen berendezett parancsnoki szobában. Majd Kaldor szinte észrevehetetlen bólintással a másodkapitány tudtára adta, hogy lemond elsőbbségéről, és ezt megerősítendő, kortyintott egyet a házigazda kitűnő borából.
    Malina másodkapitány, aki a gépekkel könnyebben boldogult, mint az emberekkel, tanácstalanul meredt a szövegre.
    - Udvariasnak udvarias - állapította meg.
    - Az a legkevesebb - mondta a kapitány türelmetlenül. - Van valami ötlete, ki küldhette?
    - Nincs. Hármónkon kívül százötvennyolc gyanúsítottunk van.
    - Százötvenhét - vetette közbe Kaldor. - Lorenson főhadnagynak nagyszerű alibije van. Éppen halott volt az idő tájt.
    - A kör ezzel nem szűkült számottevően - jegyezte meg a kapitány fanyar mosollyal az arcán. - És magának, doktor, van elképzelése?
    Hát, éppenséggel lenne, gondolta Kaldor. Két hosszú évet töltöttem a Marson; le merném fogadni, hogy a Sabrák fundálták ki. De ez csak megérzés, lehet, hogy tévedek ...
    - Még nincs, kapitány. Mindenesetre nyitva tartom a szemem. Amint kiderül valami, a lehetőségekhez képest azonnal jelezni fogom.
    Két tiszttársa tökéletesen megértette. Tanácsadói minőségében Moses Kaldor még a kapitánynak sem tartozott beszámolni. A Magellánon ő töltötte be a gyóntatópap szerepét.
    - Dr. Kaldor, ha olyan információ birtokába jut, amely veszélyeztetné a küldetésünket, kérem, tudassa velem.
    Kaldor tétován bólintott. Remélte, hogy nem kerül abba a helyzetbe, mint a pap, akinek a gyilkos még az elkövetés előtt meggyónja bűnét.
    Nem sok segítséget kaptam, állapította meg magában a kapitány keserűen. Tökéletesen megbízom ebben a két emberben, kell valaki, akire rábízhatom a titkaimat, akkor is, ha a végső döntést nekem kell meghoznom ...
    Először is: válaszoljak az üzenetre, vagy figyelembe se vegyem? Mindkettő kockázatos lehet. Ha csak komolytalan javaslat, egy zaklatott lelkiállapotú ember hirtelen támadt ötlete, ilyen esetben nem volna szerencsés túlságosan komolyan venni. Ha viszont elszánt csoportról van szó, akkor talán tisztázni kellene a helyzetet. Az csillapítaná a kedélyeket, és lehetővé tenné, hogy megismerjük az érintetteket. És aztán mit tegyek? - tette fel magának a kérdést a kapitány. Veressem vasra őket?
    - Szerintem beszélnie kellene velük - mondta Kaldor. - Ritkán oldódnak meg a problémák, ha elhallgatjuk őket.
    - Egyetértek - mondta Malina másodkapitány. - Biztosra veszem, hogy sem a hajtómű, sem az energiaközpont személyzete nincs benne a dologban. Diplomájuk megszerzése óta ismerem őket, sőt van, akit régebbről.
    Érhetnek még meglepetések, gondolta Kaldor. Ki mondhatja el magáról, hogy igazán ismer valakit?
    - Rendben van - mondta a kapitány, és felállt. - Magam is erre az elhatározásra jutottam. A biztonság kedvéért azonban elolvasok néhány régi történetet. Ha jól emlékszem, Magellánnak is meggyűlt a baja a legénységével.
    - Valóban fordult elő ilyesmi - hagyta rá Kaldor. - Remélem önnek nem kell senkit kitennie a hajóból. 
    Sem felakasztatnia egyik parancsnokát, tette hozzá magában; úgy vélte, tapintatlanság lenne a történet eme gyászos eseményére kitérni.
    Még kevésbé lett volna szerencsés emlékeztetni Bey kapitányt arra - amit bizonyára ő sem felejtett el, hogy a tehetséges tengerész-felfedezőt azelőtt ölték meg, mielőtt megbízatását teljesíthette volna.

    32. A klinikán
    
    Az életbe való visszatérését ez alkalommal nem készítették elő olyan gondosan, mint először. Loren Lorenson második ébredése közel sem volt olyan kellemes, mint az első; sőt olyannyira kellemetlen volt, hogy azt kívánta, bár hagyták volna inkább a tengerbe veszni.
    Amint félig magához tért, már meg is bánta. Torkából csövek lógtak ki; kezéhez, lábához vezetékek csatlakoztak. Vezeték! Eszébe jutott a halálos kimenetelű vízitusa, hirtelen pánik fogta el, aztán összeszedte magát.
    Most valami más nyugtalanította. Úgy érezte, nem lélegzik, rekeszizma mintha mozdulatlan lenne. Milyen furcsa - biztosan kiiktatták a tüdőmet ...
    A monitor valószínűleg riasztott egy nővért, kisvártatva ugyanis Loren lágy női hangot hallott, és elsuhanó árnyékot látott lezárt szempillái mögül.
    - Szépen gyógyul, Mr. Lorenson. Aggodalomra semmi ok. Napokon belül talpon lesz ... nem, ne is próbáljon meg beszélni!
    Eszembe se jutott, gondolta Loren. Nagyon jól tudom, mi történt ...
    Aztán hallotta az injekció halk szisszenését, rövid fagyos érintést érzett a karján, és megint az áldott felejtés ...
    Nagy megkönnyebbülésére legközelebb már minden másképp festett. A csövek és a vezetékek eltűntek. Még nagyon gyengének érezte magát, de a közérzete határozottan jobb volt. Újra egyenletes, normális ritmusban lélegzett.
    - Hello - szólalt meg egy mély férfihang néhány méterrel arrébb. - Üdvözlöm körünkben.
    Loren a hang felé fordította a fejét; a szomszédos ágyon egy befáslizott alakot pillantott meg homályosan.
    - Úgy látom, nem ismer meg, Mr. Lorenson. Bill Horton hadnagy, távközlési mérnök, volt szörföző vagyok.
    - 0! Hello, Bill. Hát magával mi történt - suttogta Loren. Ekkor azonban megérkezett a nővér, és egy újabb jól irányzott döféssel véget vetett a beszélgetésnek.
    Most már tökéletesen érezte magát, és szerette volna, ha megengedik, hogy felkeljen. Newton főorvosasszony úgy tartotta jobbnak, ha a betegei tudják, mi miért történik velük. Ha nem értik is meg, legalább megnyugszanak, és nemkívánatos jelenlétük kevésbé zavarja a gyógyintézmény megszokott rendjét.
    - Lehet, hogy jól érzed magad, Loren - mondta -, de a tüdőd még csak most regenerálódik. Amíg teljesen rendbe nem jön, nem szabad megerőltetned magad. Ha a thalassai óceán olyan lenne, mint a földi volt, nem lenne semmi baj. De nem olyan. Sokkal kisebb a sótartalma, ennélfogva iható. Ittál is egy liternyit belőle. Mivel a testnedvek sósabbak a tengervíznél, megbomlott az izotóniás egyensúly. Az ozmózis nyomástól nagyfokú hártyakárosodás következett be. Rengeteg gyorskutatást kellett végeznünk a hajó levéltárában, mielőtt hozzákezdhettünk volna a kezeléshez; ugyanis a vízbefúlás nem tartozik a leggyakoribb űrbetegségek közé.
    - Megígérem, jó beteg leszek - mondta Loren. - És nagyon köszönöm, amit értem tettetek. Mikor fogadhatok látogatót?
    - Máris vár egy odakint. Negyedórát engedélyezek. Aztán jön a nővér, és kidobja. 
    - Velem pedig ne törődjenek - mondta Bill Horton. - Máris mélyen alszom.

    33. Ciklusok
    
    Mirissa kifejezetten rosszul érezte magát, természetesen mindennek a tabletta volt az oka. Azzal vigasztalta magát, hogy ez legfeljebb még egyszer fordul elő az életében, ha megadatik neki egy második gyermek is.
    Hihetetlen, hogy minden nő, aki valaha is élt a Földön, kénytelen volt elviselni ezeket a havonta ismétlődő kellemetlenségeket. Vajon merő véletlen-e, töprengett Mirissa, hogy a nők termékenységi ciklusa körül-belül megegyezett a Föld egyetlen nagy Holdjának keringési ciklusával? Tegyük fel, hogy a két műhold miatt a Thalassán ugyanez a hatás érvényesül, csak alig észrevehetően. Az öt- és hétnapos, egymással össze nem hangolt ciklusok puszta gondolata annyira komikus volt, hogy Mirissa önkéntelenül elmosolyodott, és máris jobban érezte magát.
    Hetekbe telt, amíg rászánta magát. Lorennek még nem szólt, természetesen Brantnak sem, aki Északszigeten a Kalypso javításában segédkezett. Vajon akkor is erre az elhatározásra jut, ha Brant - minden szájhősködése és hetvenkedése ellenére - nem hagyta volna ott egy szó nélkül, anélkül, hogy megverekedett volna érte?
    Nem, bármiféle harc igazságtalan, primitív, sőt kőkorszaki megoldás lett volna. Pedig ezeket az ösztönöket nehéz leküzdeni; Loren egyszer szégyenkezve mesélte neki, hogy álmában Branttal néha üldözőbe vették egymást.
    Mirissa nem neheztelt Brantra, ellenkezőleg, büszke volt rá. Nem a gyávaság, hanem a józan megfontolás vezette a férfit Északszigetre, amíg mindketten végig nem tudják gondolni sorsukat.
    Mirissa elhatározása nem volt elhamarkodott. Most jött csak rá, hogy tudat alatt már hetek óta foglalkozott a gondolattal. Loren átmeneti halála emlékezetébe idézte - nem mintha nem jutott volna enélkül is épp elég gyakran eszébe -, hogy nemsokára örökre el kell válniuk egymástól. Tudta, hogy mit kell tennie, mielőtt Loren útra kel a világűrbe. Ösztönei azt súgták neki, hogy helyesen cselekszik.
    Mit szól majd Brant? Hogyan fog reagálni? Még ezzel a problémával is szembe kell nézni.
    Szeretlek, Brant. Azt akarom, hogy visszajöjj, és tőled szülessen a második gyerekem.
    De csak a második.

    34. Hajóháló
    
    Milyen érdekes, gondolta Owen Fletcher, ugyanúgy hívnak, mint minden idők egyik leghíresebb zendülőjét. Az ő leszármazottja lennék? Lássuk csak ... több mint kétezer éve szálltak partra a Pitcairn Szigeten . . . Az egyszerűség kedvéért, mondjuk, száz generáció ...
    Fletcher gyerekes örömét lelte abban, hogy fejben végezzen el számításokat, és ezek elemi mivoltuk ellenére, társai többségét elkápráztatták. Az emberek évszázadok óta csak egy gombot nyomtak meg, ha kettőhöz kettőt hozzá kellett adniuk. Owen emlékezett egy-két logaritmusra és matematikai állandóra, ezek sokat segítettek, ráadásul rejtélyesebbé tették a mutatványt azok előtt, akiknek fogalmuk sem volt arról, hogyan működik az ilyesmi. Természetesen Owen olyan példákat választott, amelyekkel könnyen boldogult; nagy ritkán fordult csak elő, hogy valaki vette a fáradságot, és utánaszámolt.
    Száz generáció, vagyis kettő a századikon ős. Log. 2 az: 0,3010 azaz 30,1 ... Magasságos egek! ... az milliószor milliószor milliószor milliószor egymillió ember! Valami nem stimmel. Ennyi ember az idők kezdete óta nem élt a Földön - természetesen, ha feltételezzük, hogy nincsenek átfedések - az emberi családfa reménytelenül kibogozhatatlan lehet; mindenesetre száz generáció múltán mindenki mindenkinek a rokona, soha nem fogom tudni bebizonyítani, de Fletcher Christian biztosan többszörösen is az ősöm volt.
    Mindez nagyon érdekes, gondolta, s elfordított egy gombot, mire a régi feljegyzések eltűntek a képernyőről. De én nem zendülő, hanem kérelmező vagyok, és tökéletesen ésszerű javaslattal álltam elő. Karl, Ranjit, Bob egyetértenek velem ... Werner még habozik, de nem árul el bennünket. Milyen jó lenne, ha beszélhetnénk a többi Sabrával, és tudathatnánk velük, micsoda remek világra leltünk, amíg ők aludtak.
    Most jut eszembe! Válaszolnom kell a kapitánynak...
    Bey kapitány kifejezetten nyugtalanítónak találta, hogy a hajó ügyeit továbbra is irányítania kell, de nem tudja kik, és hányan vannak tisztjei közül vagy a személyzetből azok, akik a „Hajóháló” név mögé rejtőzve leveleznek vele. Nem lehetett utánanézni, honnan származik az üzenet, mert a Magellánt tervező hajdani tudósok elsősorban az input bizalmas voltát tartották szem előtt, amikor stabilizáló óvintézkedéseket szerkesztettek a programokba. Távközlési főmérnökének a kapitány felvetette egy nyomkövető program gondolatát, de Rocklynn parancsnok úgy megdöbbent, hogy Bey nyomban le is tett róla.
    Nem maradt más, leste az arcokat, az elejtett mondatokat, még az emberek hanghordozására is odafigyelt; emellett igyekezett úgy viselkedni, mintha mi sem történt volna. Talán eddig eltúlozta a levélváltás jelentőségét, és valójában még semmi figyelemreméltó dolog nem történt? De attól tartott, hogy levelezőtársai olyasminek vetették el a magját, ami egyre csak nő mindaddig, amíg a Magellán itt kering a Thalassa fölött.
    Első üzenete, amelyet a Malinával és Kaldorral folytatott konzultáció után fogalmazott meg, kifejezetten nyájas hangú volt: 

    Feladó: KAPITÁNY 
    Címzett: ANONIM

    Válaszul dátum nélküli üzenetükre; nincs ellene kifogásom, hogy a felvetett témát - akár a „Hajóháló”, akár a hivatalos Hajótanács keretein belül megvitassuk.

    Valójában igenis volt, mégpedig alapos kifogása: felnőtt élete felét azzal töltötte, hogy felkészüljön a félelmetes felelősségre, amely egymillió ember százhuszonöt fényév távolságra való áttelepítésével jár. Ez volt a küldetése; ha a „szent” szó bármit is jelentene számára, küldetését biztosan ezzel a jelzővel illetné. A hajó végzetes megrongálódásán - vagy azon a valószínűtlen felfedezésen kívül, hogy a Sagan 2 napja esetleg szupernóva lett, semmi nem tudta volna őt a céljától eltéríteni.
    Mindazonáltal egyet még meg lehet kísérelni. Talán - akárcsak Bligh emberei - a személyzet demoralizálódott, vagy egyszerűen ellustult. A vulkán kitörésekor megrongálódott fagyasztóüzem javítása jellemző módon a tervezettnél hosszabb időt vett igénybe. Az egész hajó munkatempója lelassult. Igen, itt az ideje közéjük csapni.
    - Joan - szólt le a Thalassán tartózkodó titkárnőjének. - Legyen szíves küldje fel a jégpáncél összeállításának menetéről szóló legutolsó jelentést! És közölje Malina kapitánnyal, hogy szeretném megvitatni vele a felemelési ütemtervet.
    Nem tudta, képesek lesznek-e naponta egy hópehelynél többet a magasba emelni. Mindenesetre meg kell próbálni.

    35. Lábadozás
    
    Horton hadnagy igazán szórakoztató szobatárs volt, Loren mégis örült, hogy megszabadulhat tőle, miután a hadnagy törött csontjait végre összeforrasztották. Loren megtudta - részletesebben, mint szerette volna -, hogy a fiatal mérnök összeszűrte a levet egy csapat nagydarab északszigetivel. Ezeknek a torzonborz alakoknak életük második legfontosabb elfoglaltsága a mikrosugárhajtású szörfözés volt, függőleges hullámokon. Horton is kipróbálta, de láthatóan nehezebben ment neki, mint gondolta.
    - Nahát! - jegyezte meg a mese egy pontján Loren, kissé fésületlen stílusban -, meg mertem volna esküdni, hogy maga kilencven százalékos hetero.
    - A kartotékomon kilencvenkettő áll - vágott vissza Horton derűsen. - De nem árt időről időre az életben hitelesíteni ezeket az adatokat.
    A hadnagy csak részben tréfált; azt hallotta ugyanis, hogy annyira kevesen vannak a száz százalékosok, hogy egyenesen kóros esetnek számítanak. Nem tulajdonított különösebb jelentőséget a dolognak, de ha éppen eszébe jutott, kicsit aggasztotta.
    Most Loren volt az egyetlen beteg, és igyekezett meggyőzni a thalassai nővért, hogy állandó jelenléte teljesen felesleges, főképp, amikor Mirissát fogadja. Newton főorvosasszony, a belgyógyászok megszokott és néha kellemetlen őszinteségével kertelés nélkül a következőket mondta Lorennek: - Még egy hét kell a teljes gyógyuláshoz. Ha feltétlenül muszáj szeretkezned, legalább ne erőltesd meg magad!
    Természetesen sok más látogatója is volt. Kettő kivételével mindegyiket nagy örömmel fogadta.
    Waldron polgármester elérte a nővérnél, hogy bármikor bemehessen hozzá; szerencsére látogatásai sohasem estek egybe Mirissa látogatásaival. Amikor először jött, Lorennek sikerült megjátszania a haldoklót, de ez a taktika katasztrofálisnak bizonyult, mivel lehetetlenné tette, hogy kivédje a polgármester cirógatásait. Amikor másodszor járt nála - hála istennek a tíz perc lejártával beszóltak -, Lorent párnákkal kitámasztva, tökéletesen éber állapotban találta: A sors különös véletlene folytán éppen egy bonyolult légzésellenőrző vizsgálat folyt, és Loren, esővel a torkában, nem tudott társalogni. A vizsgálat harminc másodperccel a polgármester távozása után befejeződött.
    Brant Falconer egyetlen udvariassági látogatása mindkettejük számára kínos volt. Elbeszélgettek a skorpokról, a Mangrove-öbölbe telepített fagyasztóüzem sorsáról, az északszigeti politikáról - Mirissa kivételével mindenről. Loren érezte, hogy Brant nyugtalan, sőt kifejezetten zavarban van; pedig igazán nem várt tőle bocsánatkérést. Távozása előtt látogatójának mégiscsak sikerült megszabadulnia attól, ami a lelkét nyomta.
    - Hidd el - mondta nagy nehezen -, semmit nem tehettem az ellen a hullám ellen. Ha a part felé folytattuk volna az utat, biztosan nekicsapódunk a zátonynak. Az volt a baj, hogy a Kalypso nem ért elég hamar a mély vízbe.
    - Egészen biztos vagyok benne - mondta Loren őszintén -, hogy senki nem végzett volna nálad jobb munkát.
    - Háát ... örülök, hogy megértesz.
    Brant láthatóan megkönnyebbült; Loren pedig hirtelen részvétet, sőt sajnálatot érzett iránta. Lehet, hogy kétségbevonták hozzáértését; márpedig annak, aki olyan büszke a szakértelmére, mint Brant, ez elviselhetetlen lehetett.
    - Úgy tudom, a szánt sikerült megmenteni.
    - Igen. Már javítják is; olyan lesz, mint újkorában.
    - Akárcsak jómagam.
    Mindketten felnevettek, de ugyanabban a pillanatban Lorennek rosszindulatú gondolat suhant át az agyán.
    Vajon nem örült volna Brant, ha Kumar kicsit gyávábban viselkedik?

    36. Kilimandzsáró
    
    Vajon miért álmodott a Kilimandzsáróról? Különös ez a szó; biztos, hogy név, de minek a neve?
    Moses Kaldor a thalassai hajnal szürke fényében lassan ébredezett a tarnai hangokra. Nem mintha nagy lett volna a zaj ebben az időpontban; egy homokjáró berregését lehetett hallani, valószínűleg egy hazatérő halász elé igyekezett a partra.
    Kilimandzsáró.
    Kaldor nem szokott dicsekedni, de szinte biztos volt benne, hogy nincs ember, aki több könyvet, és annyira szerteágazó témakörökben olvasott volna, mint ő. Több terabyte-nyi memóriaátültetést is kapott, és bár az így megszerzett tudás nem tekinthető igazi tudásnak, mégis bármikor hozzáférhet, ha eszébe jut a megfelelő kód.
    Korai lett volna azonban ehhez a segítséghez folyamodni; és nem is volt egészen biztos benne, hogy ez az ügy megér ennyit. Ugyanakkor megtanulta azt is, hogy az álmokat nem szabad figyelmen kívül hagyni. A jó öreg Sigmund Freud tett néhány hasznos felfedezést erről, kétezer évvel ezelőtt. Mindenesetre aludni most már úgyse tud ...
    Becsukta a szemét, elindította a keresőprogramot, és várt. Merő képzelgés volt ugyan - a folyamat tudat alatti szinten zajlott -, mégis látni vélte, ahogy a K betűk milliárdjai agya rejtett mélységei felé özönlenek.
    A szorosan lecsukott szem retináján ugráló, megszokott szemkáprázás helyett egyszer csak sötét ablak jelent meg a halványan foszforeszkáló káoszban; kialakultak a betűk, és íme:
    KILIMANDZSÁRÓ: Vulkanikus hegy Afrikában. Magassága: 5900 m. Az első űrlift földi végállomása. Hm! Ez vajon mit jelent? Eljátszadozott a gyér információval.
    Netán ehhez a másik vulkánhoz, ehhez a Krakanhoz lenne valami köze, hiszen mostanában kétségkívül elég gyakran foglalkoztatja? Ez túl merész következtetés lenne. Másfelől nincs is szüksége figyelmeztetésre, tudja jól, hogy a Krakan - vagy háborgó gyermeke - bármikor kitörhet.
    Az első űrlift? Hát ez régi történet; a bolygók meghódításának kezdetét jelzi, amikor az emberiség előtt megnyílt az út a Naprendszerbe. Igaz, itt most ők ugyanezt az eljárást alkalmazzák, szupererős anyagból készült kábeleket használnak a nagy jégdarabok felemelésére, miközben a Magellán parkolópályán, egy helyben lebeg az Egyenlítő fölött.
    De ez is csak erőltetett párhuzam. Az összefüggés túl távolinak tűnt; a választ - Kaldor most már biztos volt benne - valahol máshol kell keresnie.
    A közvetlen megközelítés csődöt mondott. Egyetlen módon találhatja még meg az összekötő láncszemet, ha egyáltalán létezik ilyen: a véletlenre, az időre és a tudatalatti agytevékenység rejtelmes működésére kell bízni az egészet.
    Addig pedig igyekszik kiverni a fejéből a Kilimandzsárót; a megfelelő pillanatban remélhetőleg eszébe fog jutni.

    37. In vino veritas
    
    Mirissa mellett Kumar volt Loren legkedvesebb és leggyakoribb látogatója. Beceneve ellenére Loren úgy vélte, hogy inkább hasonlít hűséges ebre vagy virgonc kiskutyára, mint oroszlánra. Thalassán egyébként élt néhány agyonkényeztetett kutya is. Talán valamikor majd a Sagan 2-őn is lesznek, és folytatják régi keletű barátságukat az emberrel.
    Loren megtudta, hogy a fiú mekkora kockázatot vállalt érte a háborgó tengerben. Mindkettőjük szerencséjére Kumar soha nem szállt úgy vízre, hogy búvárkése ne lett volna lábához szíjazva; még így is több, mint három percig tartózkodott a víz alatt, mire sikerült átvágnia a Lorent foglyul ejtő kábelt. A Kalypso személyzete már biztosra vette, hogy mind a ketten megfulladtak.
    A kettejük közötti szoros kötelék ellenére Loren nem igazán tudott miről beszélgetni Kumarral. Nem lehet eléggé megköszönni valakinek, hogy megmentette az életünket. Neveltetésük viszont annyira különbözött, hogy csak nagyon kevés közös beszédtémát találtak. Ha Loren a hajóról vagy a Földről beszélt Kumarnak, mindent idegtépő részletességgel kellett :elmagyaráznia; hamarosan rájött arra is, hogy teljesen hiába. Nővérével ellentétben Kumar a közvetlen élmények embere volt; neki csak az volt fontos, hogy mi történik a Thalassán itt és most. Kaldor egyszer meg is jegyezte: „Mennyire irigylem! Ő a ma embere, nem kísérti a múlt, és nem retteg a jövőtől”.
    Loren éppen aludni készült - abban reménykedett, hogy ez lesz az utolsó klinikán töltött éjszakája -, amikor Kumar lépett a szobájába; hatalmas üveget lóbált diadalmasan.
    - Találd ki, mi ez!
    - Fogalmam sincs - füllentette Loren.
    - Krakan idei első szürete. Azt mondják, az idei jó évjárat lesz.
    - Te ezt honnan tudod?
    - A családunknak több mint száz éve van ott szőlője. A Lion márka a világon a leghíresebb.
    Kumar keresgélni kezdett. Két pohárral tért vissza, mind a kettőt teletöltötte. Loren óvatosan belekortyolt, kicsit édesnek, de nagyon zamatosnak találta.
    - Hogy hívják?
    „Krakan Special”.
    - Egyszer már majdnem megölt. Szerinted próbálkozzak újra a Krakannal?
    - Még csak másnapos sem leszel tőle.
    Loren most nagyobbat kortyolt; meglepő gyorsasággal ürült ki a pohara. Aztán még gyorsabban telt meg újra.
    Nagyszerű volt így tölteni az utolsó éjszakát a klinikán; Loren Kumar iránt érzett hálája az egész világra kiterjedt. Most még azt se bánná, ha Waldron polgármester meglátogatná.
    - Apropó! Mi van Branttal? Egy hete nem láttam.
    - Még mindig Északszigeten dolgozik, segít a hajót megjavítani, és tárgyal a tengerbiológusokkal. Mindenkit nagyon izgatnak a skorpok. De senki sem tudja, mihez kezdjen velük. Ha egyáltalán szükséges bármihez kezdeni.
    - Én még mindig ugyanúgy kedvelem Brantot. Kumar elnevette magát.
    - Ne izgulj! Van egy barátnője Északszigeten.
    - Ó! Mirissa tud róla?
    - Persze.
    - És nem bántja?
    - Miért bántaná? Brant szereti, és gyakran meglátogatja.
    Loren meglehetősen lassan dolgozta fel ezt az információt. Úgy érezte, új elemmel bővült az amúgy is bonyolult egyenlet. Volt Mirissának más szeretője is? És ha volt, kíváncsiskodjon-e? Firtassa-e?
    - Mindenesetre - folytatta Kumar, újratöltve poharukat - az a fontos, hogy elfogadták a géntérképüket, és bejegyezték, hogy fiúgyereket akarnak. Ha megszületik, minden másképp lesz. Akkor majd csak egymásra lesz szükségük. A Földön nem így volt?
    - De, néha - mondta Loren. Még Kumar sem tud róla. Tehát kettejük titka.
    Legalább látni fogom a fiam, gondolta Loren, még ha csak néhány hónapig is. És azután ...
    Legnagyobb rémületére könnyek peregtek végig az arcán. Mikor is sírt utoljára? Kétszáz évvel ezelőtt, amikor a lángoló Földre visszanézett ...
    - Mi a baj? - kérdezte Kumar. - A feleséged jutott az eszedbe? - Érdeklődése olyan őszinte volt, hogy Loren nem tudott haragudni rá a tapintatlanságáért; sem azért, hogy olyan témát hozott szóba, amit kölcsönös megegyezés alapján ritkán emlegettek, mivel semmi köze nem volt az „itt és most"-hoz. Ami kétszáz évvel ezelőtt a Földön történt, az túl régen volt; ami háromszáz év múlva a Sagan 2-őn történni fog, túl sokára lesz ahhoz, hogy ennyire megrendítse, különösen a mostani, kissé bódult állapotában.
    - Nem, Kumar, nem a feleségemre gondoltam.
    - Elmondod majd ... neki, hogy . . . mi volt közted és Mirissa között?
    - Talán. De az is lehet, hogy nem. Nem tudom. Nagyon álmos vagyok. Az egészet megittuk, Kumar? Kumar!
    Éjjel bejött a nővér, és kuncogását visszafojtva, begyűrte a takarót a matrac alá, hogy le ne essenek.
    Loren ébredt fel elsőnek. Először megrökönyödött, aztán felnevetett.
    - Mi olyan mulatságos? - kérdezte Kumar, miközben kissé kótyagosan kikászálódott az ágyból.
    - Ha igazán tudni akarod, azon töprengtem, vajon Mirissa nem lesz-e féltékeny, ha megtudja.
    Kumar elvigyorodott.
    - Lehet, hogy kicsit berúgtam, de biztos vagyok benne, hogy semmi nem történt.
    - Én is.
    Loren rájött, hogy nagyon szereti Kumart, nem csupán azért, mert megmentette az életét, és nem is azért, mert Mirissa öccse, hanem csak mert ő Kumar. A szexnek ehhez semmi köze sem volt; a puszta gondolat is - aggodalom helyett - derültséggel töltötte el mindkettőjüket. És ez így volt rendjén. Az élet Tarnán már így is épp eléggé összekuszálódott.
    - Igazad volt - tette hozzá Loren, - tényleg nem vagyok másnapos. Sőt, nagyszerűen érzem magam. Fel tudnál küldeni néhány üveggel a hajóra? Vagyis néhány száz literrel?

    38. A vita
    
    A kérdés egyszerű volt, a válasz annál bonyolultabb: mivé lenne a Magellán fegyelme, ha egyenesen a hajó küldetésének céljáról szavaztatnák meg a személyzetet?
    Természetesen semmilyen eredmény nem kötelezné a kapitányt, szükség esetén bármelyiket hatálytalaníthatná. Amit meg is tenne, ha a többség a Thalassa mellett döntene (nem mintha ezt egy pillanatig is el tudná képzelni ...). Ez az eredmény azonban lelkileg lehangoló lenne. Megosztaná a személyzetet, az pedig olyan állapothoz vezetne, amit jobb elkerülni.
    Ettől függetlenül ... egy parancsnok legyen határozott, de ne makacs. A javaslat ésszerű volt, és igen vonzó is. Végső soron ő maga is nagyon elégedett az elnöki vendéglátással, azzal a tíztusázó bajnoknővel is szívesen találkozna újra. Csodálatos világ ez; talán fel lehetne gyorsítani a kontinensépítés lassú folyamatát, hogy akár több millió ember is elférjen a Thalassán. Jóval egyszerűbb lenne, mint a Sagan 2 meghódítása.
    Ami azt illeti, lehet, hogy el sem jutnak odáig. A hajó kilencven százalékos hatékonysággal működött ugyan, de váratlan külső akadályok mindig felmerülhetnek. Csak legbizalmasabb tisztjei tudtak arról a levált jégpáncéldarabról, amelyet valahol a negyvennyolcadik fényév tájékán veszítettek el. Ha csak kicsit közelebb kerül hozzánk az a csillagközi meteorit ...
    Valaki azt állította, hogy régi űrszonda volt a Földről. Számtalan érv szólt a hihetetlennek tűnő feltételezés ellen, és bizonyítani már úgysem lehetett.
    Ismeretlen kérelmezői már „Új thalassaiaknak” nevezték magukat. Ez vajon azt jelentené, töprengett Bey kapitány, hogy sokan vannak, és politikai tömörüléssé szerveződtek? Mert ha igen, akkor talán legjobb volna mielőbb megszabadulni tőlük.
    Hát bizony. Legfőbb ideje összehívni a Hajótanácsot.
    Moses Kaldor visszautasítása udvarias de határozott volt. - Kapitány, én nem vehetek részt a vitában se pro, se kontra. Ha megtenném, az emberek nem bíznának többé az elfogulatlanságomban. De szívesen elnökölnék, vagy vállalnám a közvetítő szerepét.
    - Rendben - egyezett bele gyorsan Bey kapitány. Mosestől nem is számíthatott többre. - De ki ismerteti a javaslatot? Nem várhatjuk el az Új thalassaiaktól, hogy ők maguk álljanak elő vele.
    Bárcsak rögtön a szavazással kezdhetnénk, érvek és vita nélkül - siránkozott Malina másodkapitány.
    Magánemberként Bey kapitány ezzel tökéletesen egyetértett, de ez itt felelősségteljes, művelt emberek demokratikus társadalma, és a hajó szabályzata ezt a tényt tartja szem előtt, mi több: minden más szempont elé helyezi. Az Új thalassaiak a Hajótanácshoz fordultak, hogy az tárja javaslatukat a nyilvánosság elé; ha a kapitány visszautasítaná ezt a kérést, saját megbízatásának nem tenne eleget, és nem lenne méltó a neki kétszáz évvel ezelőtt megszavazott bizalomra.
    A Tanácsot nem volt könnyű összehívni. Mivel mindenkinek meg kellett adni a szavazás lehetőségét, az időbeosztást és a szolgálati beosztást módosítani kellett; az alvási periódusokat meg kellett szakítani. Az a tény, hogy a személyzet fele lent tartózkodott Thalassán, szintén - egy eddig ismeretlen - veszéllyel járt, a biztonsági óvintézkedések megsértésének veszélyével. Bármilyen elhatározásra jutnak is, nem lenne szerencsés, ha a thalassaiak tanúi lennének a vitának ... Így hát Loren Lorenson - először, mióta a Thalassán tartózkodtak - tarnai irodája kulcsra zárt ajtaja mögött ülve várta a vita kezdetét. Ismét a leszűkített látóterű szemüveget viselte, de most nem a tenger alatti erdőben lebegett. A Magellánon, az ismerős Gyűlésteremben találta magát. Mindenütt kollégái arcát látta, ha pedig máshova nézett, a képernyő jelent meg, amelyen hozzászólásuk és határozatuk lesz majd olvasható. Jelenleg egyetlen rövid üzenet állt rajta: 

    INDÍTVÁNY: A Magellán csillagközi űrhajó küldetése érjen véget a Thalassán, mivel legfontosabb feladatait itt is meg tudja valósítani.

    Tehát Moses fent van a hajón, állapította meg magában Loren, szemügyre véve a résztvevőket; ezért nem láttam mostanában. Ő is, a kapitány is kimerültnek látszik. Talán súlyosabb a helyzet, mint hittem ...
    Kaldor rövid koppintásokkal figyelmet kért.
    - Kapitány! Tiszt urak! Társaim! Ez az első ilyen jellegű tanácskozásunk, de a szabályokat mindenki ismeri. Ha szólni kívánnak, emeljék fel a kezüket. Ha írásban óhajtják megtenni észrevételeiket, használják a billentyűzetüket, a névtelenség megőrzése érdekében a kódokat összekevertük. Kérem, mindkét esetben fogják rövidre mondanivalójukat.
    Ha nincs kérdés, a 001-es napirendi pont tárgyalásával elkezdjük a tanácskozást.
    Az új thalassaiak megtoldották eredeti beadványukat, de lényegét tekintve a 001-es ugyanazt tartalmazta, ami Bey kapitányt két héttel ezelőtt kizökkentette a kerékvágásból; azóta sem sikerült kiderítenie, kik fogalmazták meg a javaslatot.
    A legtöbbet talán az a kitétel árult el róluk, miszerint feladatuknak tartják, hogy itt maradjanak; a Thalassának szüksége van rájuk technikai, kulturális és genetikai szempontból egyaránt. Olyan biztos ez? - tette fel magában a kérdést Loren kötekedve, bár tulajdonképpen egyetértett. Erről talán inkább ők maguk nyilatkozzanak. Csak nem fogjuk a régimódi imperialista eljárást alkalmazni?
    Mindenkinek volt elég ideje elolvasni az előterjesztést. Kaldor ismét figyelmet kért.
    - Még senki nem kért szót a javaslat mellett; természetesen a későbbiekben lesz rá mód. Felkérem Elgar hadnagyot, ismertesse az ellenvéleményt.
    Raymond Elgar komoly fiatal távközlési mérnök volt, Loren csak futólag ismerte. Valamelyest értett a zenéhez, s ezen kívül állítólag epikus költeményt szándékozott írni az utazásról. Amikor arra kérték, mutasson meg néhány sort belőle, azt szokta válaszolni, hogy majd a Sagan 2-re való megérkezésük után egy évvel az egészet megmutatja.
    Nyilvánvaló volt tehát, hogy Elgar hadnagy miért vállalta magára ezt a szerepet (ha ugyan vállalta, nem pedig ráosztották). Költői ambíciói aligha engedték volna másképp cselekedni; és talán tényleg dolgozott azon a költeményen.
    - Kapitány! ... Társaim ... Hallgassanak ide! Micsoda mondat! - gondolta Loren. Vajon ő találta ki?
    - Azt hiszem, abban mindnyájan egyetértünk, hogy nagy vonzerővel bír az elgondolás, amely szerint a Thalassán kellene maradnunk. De kérem, vegyék fontolóra a következőket:
    - Csupán 161-en vagyunk jelen. Jogunkban áll-e egymillió hibernált ember nevében dönteni?
    - Aztán mit szólnának hozzá a thalassaiak? Egyesek szerint a hasznukra válna, ha ittmaradnánk. Miből gondolják? Tökéletesen boldognak látszanak jelenlegi állapotukban. Jusson eszükbe a múltunk, felkészültségünk, az évekkel ezelőtt magunk elé tűzött célok. El tudják képzelni, hogy mi egymillióan úgy tudnánk beleilleszkedni a thalassai társadalomba, hogy az ne bomoljon fel? - És akkor hátra van még a kötelességtudat kérdése. Embertársaink hosszú nemzedékeken át áldozatos munkájukkal tették lehetővé ezt a küldetést, hogy az emberiségnek eggyel több esélye legyen a fennmaradásra. Minél több naprendszert hagyunk magunk mögött, annál kisebb a katasztrófa veszélye. Láttuk, mire képesek a thalassai vulkánok; ki tudja, mi lesz itt a következő évszázadokban?
    - Sok szó esik a tektonikus tervezésről; arról, hogy segítségével új földterületeket lehetne nyerni a sokszorosára gyarapodott népesség számára. Emlékeztetni szeretném önöket, hogy még a Földön sem bizonyosodtak meg afelől, hogy ez az eljárás valóban sikerrel alkalmazható-e, pedig több ezer éves kísérletezés és fejlesztés állt mögötte. Emlékezzenek csak a 3175-ös Nazca Fennsíkon történt katasztrófára! Nem tudok nagyobb felelőtlenséget elképzelni, mint azt, hogy beleavatkozzunk a Thalassa belsejében felgyülemlett energiák működésébe.
    - Nem is folytatom, legyen ennyi elég. Csak egyféle döntés születhet ez ügyben. Magukra kell hagynunk a thalassaiakat, tovább kell utaznunk a Sagan 2-re.
    Lorent nem lepte meg az egyre erősödő tapsvihar. Érdekes lenne megtudni, ki nem tapsol. Úgy látta, hogy egyenletesen oszlik meg a tapsolók és a nem tapsolók száma. Bizonyára voltak olyanok is, akik magát az előadót, és nem az előadott érveket tapsolták meg.
    - Köszönjük, Elgar hadnagy - mondta az elnöklő Kaldor. - Nagyra értékeljük a tömörségét. Kíván valaki hozzászólni?
    A teremben feszélyezett izgatottság érződött, aztán mély csend következett. Körülbelül egy percig semmi nem történt. Egyszer csak ez a felirat jelent meg a képernyőn:

    002. Kérjük, hogy a kapitány adja meg a küldetés sikeres végrehajtásának legutóbbi becsült adatait

    003. Felébreszthetnénk, reprezentatív mintaként, a hibernáltak egy csoportját, hogy megtudjuk a véleményüket

    004. Miért nem kérdezzük meg a thalassaiakat, hogy ők hogyan vélekednek? Mégiscsak az ő bolygójukról van szó

    A számítógép azonosítás nélkül, teljes titoktartás mellett raktározta el, és számozta meg a betáplált információt. Kétezer év alatt sem alakult ki hatásosabb módszer a vélemények begyűjtésére, és a közmegegyezés biztosítására. Az egész hajón és Thalassaszerte mindenki a kis kézi billentyűzetén pötyögtette az üzeneteket. Talán a gyerekek is azt tanulták meg leghamarabb, hogy gondolkodás nélkül vakonírással minden szükséges kombinációt be tudjanak táplálni.
    Loren végignézett a hallgatóságon, és örömmel nyugtázta, hogy szinte mindenkinek mindkét keze látszik. Nem fedezett fel senkit, aki a jól ismert távolba
    vesző tekintettel meredt volna a semmibe, mert ez azt jelentené, hogy üzenetét a rejtett billentyűzet segítségével juttatta el rendeltetési helyére. De túl sokan beszélgettek.
    
    015. Mit szólnának egy kompromisszumhoz? Aki akar, maradjon. A hajó folytathatná az útját
    
    Kaldor figyelmet kért.
    - Nem erről tárgyalunk - mondta -, de ezt a javaslatot is feljegyeztük.
    - Hogy válaszoljak a 002-esre - szólalt meg Bey kapitány és majdnem elfelejtette megvárni az elnök beleegyező bólintását -, kilencvennyolc százalék. Azon sem lepődnék meg, ha nekünk nagyobb esélyünk lenne eljutni a Segan 2-re, mint Észak- vagy Délszigetnek a víz fölött maradni.
    
    21. A Krakanon kívül - az ellen pedig úgysincs mit tenni - a thalassaiak életéből hiányzik a kihívás. Mozgalmasabbá tehetnénk az életüket. KR.
    
    Ki lehet, lássuk csak . . . hát persze, Kingsley Rasmussen. Érthető módon ő nem ragaszkodott az inkognitójához. Olyan gondolatot vetett fel, amely előbb-utóbb majdnem mindenkinek megfordult a fejében.
    
    22. Már javasoltuk nekik, hogy állítsák helyre a mélyűri antennát a Krakan tetején, hogy kommunikálni tudjanak velünk. RMM
    
    23. Maximum tízéves munka. KR
    
    - Uraim - szólalt meg Kaldor kissé ingerülten -, eltávolodunk a témától.
    Van fontos mondanivalóm? - fontolgatta Loren. Nincs. Akkor hát végighallgatom a vitát. Nagyon is megértem mindkét felet. Előbb-utóbb nekem is választanom kell kötelesség és boldogság között. De most még nem. Még nem ...
    - Meglepő - mondta Kaldor, miután bő két perce nem jelent meg üzenet a képernyőn -, hogy senki nem akar semmit hozzáfűzni ehhez a fontos kérdéshez.
    Reménykedve várt még egy teljes percet.
    - Rendben van. Talán szívesebben folytatják a vitát kötetlenebb légkörben. Nem kérjük, hogy most szavazzanak, de a következő negyvennyolc órában leadhatják a szavazataikat a megszokott módon. Köszönöm a figyelmüket.
    Bey kapitányra pillantott, aki ekkor hirtelen felállt; megkönnyebbülése szemmel látható volt.
    - Köszönöm, dr. Kaldor. A tanácskozást berekesztem.
    Aggódva vette észre, hogy Kaldor mereven bámulja a képernyőt, mintha most látná először.
    - Jól érzi magát, doktor?
    - Elnézést, kapitány. Jól vagyok, csak épp ebben a pillanatban értettem meg valamit. Semmi az egész.
    Valóban rájött valamire. Mint már annyiszor, most is elálmélkodott az emberi elme szövevényes, tudatalatti működésén.
    A 021-es hozzászólás rávezette a megoldásra. „A thalassaiak életéből hiányzik a kihívás”.
    Most már tudta, hogy miért álmodott a Kilimandzsáróról.

    39. Leopárd a hóban
    
    Bocsáss meg, Evelyn, oly régóta nem beszéltem hozzád! Ez azt jelentené, hogy kezdelek elfelejteni, mert a jövő egyre jobban leköti a figyelmemet, és egyre többet von el az energiáimból?
    Valószínűleg így van, és ennek örülnöm kellene. Beteges dolog túl sokáig ragaszkodni a múlthoz, ezt te magad is gyakran bizonygattad nekem. De a szívem mélyén nem tudom elfogadni ezt a keserű igazságot.
    Sok minden történt az utóbbi hetekben. A hajón elterjedt egy különös betegség, amit én Bounty-szindrómának nevezek. Megelőzhettük volna, meg is kíséreltük, de csak tréfából. Közben komolyra fordult a helyzet, bár még nem végzetes. Legalábbis remélem.
    A személyzet néhány tagja szeretne a Thalassán maradni aligha hibáztathatók emiatt -, és ezt nyilvánosan be is jelentették. Némelyek azt javasolják, hogy az egész küldetést fejezzük be itt, és felejtsük el a Sagan 2-t. Nem tudjuk, hogy az utóbbiak hányan vannak, mert nem fedték fel kilétüket.
    Negyvennyolc órával a tanácskozás után megtörtént a szavazás. Természetesen titkos volt, mégsem tudom, lehet-e hinni az eredménynek. 151-en döntöttek a továbbutazás, és csak hatan az ittmaradás mellett; négyen tartózkodtak.
    Bey kapitány elégedett volt az eredménnyel. Úgy érzi, ura a helyzetnek, de azért megteszi a szükséges óvintézkedéseket.. Rájött, hogy az idő múlásával mind nagyobb az esély arra, hogy egyre többen akarjanak ittmaradni. Azt nem bánná, ha néhányan dezertálnának. „Ha menni akarnak, én nem tartom vissza őket” - ez az álláspontja. De aggódik, nehogy az elégedetlenség átragadjon a személyzet többi tagjára is.
    Tehát meggyorsíttatta a jégpáncél építését. Most, hogy teljesen automatikus rendszerekkel dolgozunk, jól halad a munka, úgy tervezzük, hogy egy helyett napi két emelést végzünk. Ha sikerülne, négy hónap múlva elindulhatnánk. Ezt az elképzelést még nem hoztuk nyilvánosságra. Remélem, hogy a hír bejelentésekor sem az új thalassaiak, sem mások nem fognak tiltakozni.
    És van még valami, ami lényegtelennek tűnhet, de én megdöbbentőnek találom. Emlékszel, ismeretségünk kezdetén történeteket olvastunk fel egymásnak. Ezekből tudtuk meg, hogyan éltek és gondolkodtak az emberek évezredekkel azelőtt, hogy érzékrögzítés vagy akár csak videofelvétel létezett volna ...
    Felolvastál nekem egy történetet - tudatos emlékem nem is volt már róla - egy nagy, furcsa nevű afrikai hegyről: Kilimandzsárónak hívták. Utánanéztem a hajó levéltárában, és most értettem csak meg, hogy miért kísértett engem ez a név.
    Úgy emlékszem, szerepelt a történetben egy barlang, egy hegy oldalában, magasan a hóhatár fölött, és egy nagymacska - leopárd - megfagyott testére bukkantak benne. Senki nem tudta megmondani, mit keresett a leopárd abban a magasságban, megszokott környezetétől olyan távol.
    Tudod, Evelyn, mindig milyen büszke voltam - sokak szerint hiú - az intuitív képességeimre. Nos, úgy .érzem, ismét megéreztem valamit.
    Itt is valami hasonló történt; egy hatalmas, tengeri állatra figyeltek fel többször is, nagyon messze természetes lakóhelyétől. Nemrégiben elfogtak egyet; óriási ,rákféle állat, a hajdani, Földön élő tengeri skorpióra emlékeztet.
    Nem tudjuk megállapítani, értelmes lények-e; az is lehet, hogy a kérdésnek semmi értelme. Mindenesetre, szervezett társadalmi lények. Némi primitív technológia meglétét is feltételeztük - bár a technológia talán túl erős kifejezés itt. Eddigi tapasztalataink szerint nagyjából a méhekével, a hangyákéval és a termeszekével azonos szintű képességekkel rendelkeznek, műveleteik léptéke azonban nagyon is eltér az előbbiekétől, és meg kell hagyni, igen lenyűgöző.
    Ami a leglényegesebb: felfedezték a fémet, bár egyelőre úgy látszik, kizárólag díszítésre használják.
    Az utánpótlást csak úgy tudják biztosítani, ha meglopják a helybélieket. Ezt már többször meg is tették.
    Nemrégiben egy ilyen állat végigmászott a csatornán, és a fagyasztóüzemünk közepén kötött ki. Naiv feltételezések szerint ennivalót keresgélt, úgy vetődött errefelé. Csakhogy a környék, ahonnan jött - ötven kilométerre innen - telis-tele van táplálékkal.
    Meg akarom tudni, mit csinált az a skorp ilyen messze az otthonától; a válasz nagyon fontos lehet a thalassaiaknak.
    Kíváncsi vagyok, rájövöke, mielőtt megkezdem a Sagan 2-ig tartó nagy alvásomat.

    40. Szembesítés
    
    Amikor belépett Farradine elnök irodájába, Bey kapitány rögtön tudta, hogy valami nincs rendjén.
    Edgar Farradine általában a keresztnevén szólította őt, és azonnal megkínálta borral. Ez alkalommal elmaradt a „Sirdar”, és elmaradt a bor is, igaz viszont, hogy legalább hellyel kínálta.
    - Bey kapitány, épp az imént értesültem bizonyos nyugtalanító eseményekről. Megengedi ugye, hogy a miniszterelnök csatlakozzon hozzánk?
    Először fordult elő, hogy az elnök azonnal a tárgyra tért - ebből a szempontból mindegy milyen tárgyra -, és. hogy a kapitány az elnöki irodában találkozott a miniszterelnökkel.
    Ez esetben viszont az a kérésem, hogy Kaldor nagykövet is jelen lehessen.
    Az elnök egy pillanatig habozott, majd kibökte, hogy „természetesen”. A kapitány megkönnyebbülten fedezett fel egy halvány mosolyt az elnök arcán, amely alighanem diplomáciai aggályosságának szólt. Ha rangban alul maradnak is a Földiek, számban semmiképp.
    Bergman miniszterelnök volt az ügyek igazi irányítója, s ezt Bey kapitány az első pillanattól kezdve tudta. A miniszterelnök mögött a kormány állt, a kormány mögött pedig az alkotmány. Noha ez a felállás az utóbbi évszázadokban bevált, Bey kapitánynak rossz előérzete volt, hogy most alapos megpróbáltatásoknak lesz kitéve. Kaldor boldogan hagyta ott Mrs. Farradine-t, az elnöki rezidencia megszépítésére irányuló temérdek ötletével együtt. A miniszterelnök másodpercekkel később érkezett, arcán a szokásos kiismerhetetlen kifejezés.
    Amikor mind a négyen leültek, az elnök összefonta a karjait, hátradőlt díszes forgószékében, és vádló tekintettel nézett látogatóira.
    - Bey kapitány! Dr. Kaldor! Nyugtalanító jelentést kaptunk. Szeretnénk tudni, igaz-e a hír, hogy itt szándékoznak maradni, és nem mennek tovább a Sagan 2-re.
    Bey kapitány óriási megkönnyebbülést érzett, de nyomban utána bosszúságot is. Valaki csúnyán megsértette a titoktartást; a kapitány eddig abban reménykedett, hogy a thalassaiak soha nem fognak tudni sem a beadványról, sem a Hajótanács üléséről; úgy látszik túl sokat akart.
    - Elnök úr, Miniszterelnök úr! Ha valóban ilyen híreszeléseket hallottak, biztosíthatom önöket, az egészből semmi nem igaz. Mit gondolnak, miért emelünk fel napi hatszáz tonna jeget a jégpáncél újraépítéséhez? Gondolják, hogy vesződnénk vele, ha itt akarnánk maradni?
    - Nincs kizárva. Talán csak azért nem hagyják abba a munkát, mert nem akarják felhívni magukra a figyelmet.
    A gyors replika meglepte a kapitányt; úgy tűnik alábecsülte ezeket a barátságos embereket. Számítógépeik segítségével valószínűleg már minden számbavehető lehetőséget megvizsgáltak.
    - Ez igaz. De szeretném közölni önökkel, bár csak bizalmasan, mivel még nem jelentettük be, hogy igyekszünk meggyorsítani a jégdarabok feljuttatásának ütemét, és így minél előbb elkészül a páncél. A híreszteléssel ellentétben, hamarabb szeretnénk útnak indulni. Erről azonban kellemesebb körülmények között szerettem volna önöket tájékoztatni.
    Még a miniszterelnök sem tudta teljesen leplezni a meglepetését; az elnök meg sem kísérelte. Mielőtt magukhoz tértek volna, a kapitány folytatta az ellentámadást:
    - A tisztesség úgy kívánja, elnök úr, hogy felfedje, mi alapján vádolt meg bennünket. Különben hogyan cáfolhatnánk meg?
    Az elnök a miniszterelnökre nézett. A miniszterelnök a vendégekre.
    - Sajnos, nem tehetem. Kiderülne, honnan kaptuk az információt.
    - Akkor holtpontra jutottunk. Mindaddig nem tudjuk önöket meggyőzni, amíg el nem indulunk, vagyis a módosított tervek szerint mától számított százharminc napig.
    Mély, nyomasztó csend következett, végül Kaldor csendesen megszólalt. - Válthatnék néhány szót négyszemközt a kapitánnyal?
    - Természetesen.
    Amíg odakint voltak, az elnök megkérdezte a miniszterelnököt. - Az igazat mondják?
    - Kaldor nem hazudik, ebben biztos vagyok. De lehet, hogy ő sem tud mindent.
    Be kellett fejezniük a tanakodást, mert a másik fél visszaérkezett, hogy szembenézzen vádlóival.
    - Elnök úr - mondta a kapitány -, dr. Kaldorral úgy döntöttünk, hogy elmondjuk önöknek a következőket. Titokban akartuk tartani, mert kínos ügy, és mi már elintézettnek hittük. Valószínűleg tévedtünk; ez esetben számítunk a segítségükre.
    Rövidesen előadta, hogyan zajlott a vita, beszélt a vitát előidéző eseményekről is, majd így fejezte be: - Ha óhajtják, meg tudom mutatni a feljegyzéseket. Nincs semmi titkolnivalónk.
    - Nem szükséges, Sirdal - mondta az elnök mérhetetlen megkönnyebbüléssel. A miniszterelnök azonban gondterhelt ábrázattal megjegyezte:
    - Ööö ... egy pillanat, elnök úr. Ezzel még nincs elintézve a jelentés, amit kaptunk. Pedig nagyon meggyőző volt, emlékszik?
    - A kapitány biztosan magyarázatot tud adni rá.
    - Csak ha tudom, hogy mire.
    Megint, szünet következett. Az elnök az üvegekhez lépett.
    - Igyunk egyet - mondta vidáman. - Aztán elmondom, hogyan tudtuk meg.

    41. Bizalmas beszélgetés
    
    Ezt megúsztuk, gondolta Owen Fletcher. A szavazás eredményével természetesen elégedetlen volt, ugyanakkor elmerengett, milyen jól tükrözi ez a hajón uralkodó véleményeket. Két összeesküvő társát ő maga kérte meg, hogy nemmel szavazzanak, nehogy fény derüljön az új thalassaiak mozgalmának amúgy is siralmas erőire.
    Mint mindig, most is az okozta a gondot, hogy mi legyen a következő lépés. Owen mérnök volt, nem politikus - bár nagy léptekkel képezte át magát -, további támogatók toborzására pedig már nem látott lehetőséget anélkül, hogy nyílt színre ne lépnének. -
    Két lehetőség maradt. Az első - a könnyebbik - a szökés volt, a lehető legközelebb az indulás időpontjához, és úgy, hogy egész egyszerűen nem jelennek meg a beszállásnál. Bey kapitány túlságosan elfoglalt lesz, még ha akarná, sem foglalkozhatna a keresésükkel. Thalassai barátaik elbújtatnák őket a Magellán indulásáig.
    Ez azonban kétszeresen, és példa nélküli árulásnak minősülne a Sabrák zárt közösségében. Elárulná hibernált kollégáit, köztük saját testvéreit is. Mit gondolnának róla háromszáz év múlva a zord Sagan 2-ön, ha megtudnák, hogy majdnem megnyílt előttük a Paradicsom kapuja, csak ő elhibázott valamit?
    Az idő sürgetett; a szimulátorokon végzett gyorsított emelések csak egyvalamit jelenthettek. Még nem vitatta meg barátaival, de nem látott más lehetséges megoldást.
    A szabotázs szótól azonban maga is visszarettent.
    Rose Killian soha nem hallott Deliláról. Ha hallott volna, borzadállyal töltötte volna el, hogy valaki hozzá hasonlítja. Egyszerű, meglehetősen naiv, északszigeti lány volt, akit sok thalassai társával együtt elkápráztattak a földi látogatók. Kapcsolata Karl Bosleyval nem csupán neki volt az első igazán komoly érzelmi kötődése, hanem a férfinak is.
    Mindketten szinte belebetegedtek az elválás gondolatába. Rose egy este Karl vállára borulva sírdogált; a férfi nem tudta tovább elviselni a lány szenvedését.
    - Ígérd meg, hogy senkinek sem mondod el - kérte a férfi, a lány haját cirógatva. - Jó hírem van. Szigorúan titkos, még senki nem tud róla. A hajó nem megy tovább, mindnyájan itt maradunk a Thalassán, Rose a meglepetéstől majdnem leesett az ágyról.
    - Nem csak azért mondod, hogy megvigasztalj? - Nem, ez az igazság. De ne mondd el senkinek. Feltétlenül titokban kell tartani.
    - Persze, drágám.
    De Rose legjobb barátnőjének, Marionnak is majdnem megszakadt a szíve a maga földi kedveséért, muszáj volt hát neki is megtudni a jó hírt ...
    ... és Marion közölte az örömhírt Paulinnal ..., aki nem tudta megállni, hogy ne adja tovább Svetlanának ..., aki bizalmasan közölte Crystallal.
    Crystallal, az elnök lányával.

    42. A túlélők
    
    Milyen szerencsétlen helyzet, morfondírozott Bey kapitány. Owen Fletcher megbízható ember; magam járultam hozzá a kiválasztásához. Hogy juthatott ilyesmi az eszébe?
    Több oka is lehetett rá. Ha nem Sabra lenne, vagy ha nem lenne szerelmes abba a lányba, biztosan nem szánta volna rá magát. Mi is az a szó, amit akkor használnak, amikor egy meg egy összeadva nem kettő, hanem több? Valami szín ... Megvan: szinergia. De érezte, hogy ez nem minden, ezen túl is van valami, amit valószínűleg soha nem fog megtudni.
    Emlékezett rá, hogy Kaldor. - akinek mindenre van találó kifejezése - egyszer a személyzet lelkiállapotáról beszélgetve megjegyezte:
    - Mindnyájan megnyomorított emberek vagyunk, kapitány, akár beismerjük, akár nem. Aki átélte, soha nem szabadulhat meg az utolsó földi évek élményeitől. És ugyanazt a bűntudatot érezzük miatta valamennyien.
    - Bűntudatot? - kérdezte a kapitány megütközve.
    - Igen, akkor is, ha ez nem a mi hibánk. Túlélők vagyunk. Az egyedüli túlélők; és a túlélők mindig bűnösnek érzik magukat amiatt, hogy életben maradtak.
    Nyugtalanító megjegyzés volt, de segített neki Fletcher lépését megérteni, és sok egyéb dolgot is.
    Mindnyájan megnyomorított emberek vagyunk.
    Kíváncsi lennék rá, miben áll a te sérülésed, Moses Kaldor, és arra is, hogyan boldogulsz vele. Én felismertem a magamét, és embertársaim hasznára fordítottam. Eljuttatott ide, ahol ma állok, és büszke vagyok magamra.
    Más korban talán diktátor vagy hadvezér vált volna belőlem. Ehelyett a szárazföldi rendőrség főnökeként alkalmaztak, majd az űrfelszerelések gyártásának megbízott igazgatója, végül egy csillagközi űrhajó parancsnoka lettem. Sikeresen átalakították a hatalomról alkotott elképzeléseimet.
    Odasétált a parancsnoki páncélszekrényhez, amelyhez egyedül neki volt kulcsa, és a kóddal ellátott fémrudat a nyílásba csúsztatta. Az ajtó finoman kinyílt, és felfedte kincseit: különféle papírkötegeket, medálokat, trófeákat és egy lapos kis fadobozt, ezüst S. B. monogrammal a tetején.
    Bey kapitány az asztalra tette a dobozt, és örömmel üdvözölte ágyékában a megszokott bizsergést. Felemelte a doboz fedelét, és szemügyre vette a hatalom fénylő eszközét, amint kényelmesen terpeszkedik bársony ágyában.
    Valaha milliók érezték ugyanazt, amit most ő. Általában ártalmatlan, a primitív társadalmakban kifejezetten értékes tárgynak számított. Többször előfordult, hogy a történelem menetét is megváltoztatta.
    - Tudom, hogy fallikus jelkép vagy - mondta egész halkan a kapitány -, ám fegyver is. Már máskor is hasznodat vettem, talán újra hozzád fordulok segítségért ...
    Az egész nem tartott tovább egy másodperc tört részénél, de éveket juttatott eszébe. Még az asztalnál állt, amikor véget ért a látomás; egy pillanatra az ideggyógyászok minden igyekezete hiábavalóvá vált: az emlékezet kapui szélesre tárultak.
    Rémülettel, de megigézve látta viszont az utolsó, féktelen évtizedeket, amelyek az emberekből egyaránt kihozták a legrosszabbat és a legjobbat. Emlékezett, fiatal rendőrfelügyelőként Kairóban adta ki élete első tűzparancsát. Belelövetett a tüntető tömegbe. A fegyverekben vaktölténynek kellett lenni. Két ember mégis meghalt.
    Miért tüntettek? Még csak nem is tudta; az utolsó napokban számtalan vallási és politikai megmozdulás volt. A bűnözés aranykora is erre az időszakra esett; a bűnözőknek nem volt vesztenivalójuk, a jövőtől sem vártak semmit, vállaltak minden kockázatot. Legtöbbjük elmebeteg volt, de akadtak közöttük már-már zsenik is. Joseph Kidder jutott eszébe, akinek majdnem sikerült ellopnia egy csillagközi űrhajót. Senki nem tudta meg, mi lett vele. Bey kapitány rémálmaiból néha ilyesformán riadt fel: „ ... és ha az egyik hibernált emberem mégis egy ...”
    A népesség kierőszakolt csökkenése, a 3600 utáni teljes születési tilalom, a kvantumhajtás kidolgozásának és a Magellán kategóriájú hajók építésének előtérbe helyezése - mindez a feszültség a késleltetett végítélet tudatával együtt nehezedett az emberekre, és roppant megterhelést jelentette a földi társadalom számára. Ezek után kész csoda, hogy bárki is képes volt elmenekülni a Naprendszerből. Bey kapitány csodálattal és hálával gondolt azokra, akik utolsó éveiket olyan cél elérésének szentelték, melynek sikeréről vagy kudarcáról soha semmit nem tudhattak meg.
    Látta maga előtt a Föld utolsó elnökasszonyát, Elisabeth Windsort, amint tisztelgő látogatása befejeztével méltóságteljesen elhagyta a hajót, és fáradtan visszaindult a bolygóra, amelynek már csak napjai vannak hátra. Az elnökasszonynak még annál is kevesebb volt, mert az űrrepülőgépén elhelyezett bomba néhány perccel a Port Canaveral-i leszállás előtt felrobbant.
    A kapitánynak még most is megfagyott a vér az ereiben, ha arra gondolt, hogy azt a bombát a Magellánnak szánták. Kizárólag az mentette meg a hajót, hogy hiba csúszott a számításokba. Érdekes módon mindkét rivális szervezet magára vállalta a felelősséget ...
    Jonathan Cauldwell és egyre csökkenő, ám így is zajos tábora elkeseredetten hirdették, hogy jóra fordul nemsokára minden, hogy Isten csak próbára teszi az embert, miként annak idején Jóbot is. Bármi történjék a Nappal, hamarosan helyreáll a rend, és az emberiség megmenekül, hacsak azok, akik nem hisznek Isten irgalmában, magukra nem vonják haragját. Akkor előfordulhat, hogy Isten meggondolja magát ...
    Az Isten Akarata kultusz hívei pontosan az ellenkezőjét hirdették: végre eljött az utolsó ítélet napja. Nem szabad megkísérelnünk kitérni előle. Örömmel kell fogadnunk, hiszen a végítélet után azok, akik érdemesek az üdvözülésre, mindörökre .mennyei boldogságban részesülnek.
    Így hát - két teljesen eltérő elvtől vezérelve -, a Cauldwellisták és az Isten Akarata kultusz hívei ugyanarra a következtetésre jutottak: az emberi faj nem kerülheti el a végzetét. A csillagközi űrhajókat el kell pusztítani!
    Talán az volt a szerencse, hogy a két rivális felekezet annyira ellenséges érzelmekkel viseltetett egymás iránt, hogy még a közös cél érdekében sem voltak képesek összefogni. Az elnökasszony halála után ellenségeskedésük nyílt, egymást pusztító erőszakká fajult. Az a hír járta - és szinte biztosra vehető, hogy a Világbiztonsági Minisztérium alkalmazottai terjesztették, noha Bey kapitány kollégái ezt nem ismerték be -, hogy a bombát az Isten Akarata hívei telepítették, időzítését viszont a Cauldwellisták szabotálták. Az ellentétes verzió is nagy népszerűségnek örvendett; valamelyik változat még igaz is lehetett.
    De mindez már a múlté, rajta kívül csak igen kevesen tudtak róla, és hamarosan ők is elfelejtik. Mégis, milyen különös, hogy a Magellánt megint a szabotázs veszélye fenyegeti.
    Az Isten Akarata és a Cauldwelli irányzat híveivel ellentétben a Sabrák józan emberek voltak, nem estek a fanatizmus hibájába. Éppen ezért komolyabb veszélyt jelentettek, de Bey kapitány úgy érezte, el tud bánni velük.
    Rendes ember vagy, Owen Fletcher, de megöltem én már nálad rendesebbeket is. Ha nagyon muszáj volt, még meg is kínoztam őket.
    Bey kapitányt azonban megnyugtatta, hogy ezt sosem élvezettel tette; ez alkalommal nem is kellett ehhez a megoldáshoz folyamodnia.

    43. Kihallgatás

    A Magellán személyzete egy idejekorán felébresztett utassal gyarapodott, aki épp most ismerkedett a helyzettel, akárcsak Kaldor egy évvel ezelőtt. Csakis vészhelyzet indokolhatta az eljárást. A számítógép adatai szerint egyedül dr. Marcus Steiner, a Földi Nyomozóiroda egykori vezetője rendelkezett a megfelelő tudással és eszközökkel, amelyekre most sajnos szükség volt.
    Annak idején a Földön barátai gyakran megkérdezték tőle, miért lett a kriminológia professzora. Mindig ugyanazt a választ kapták: „Mert ezen kívül csak bűnöző lehettem volna”.
    Majdnem egy teljes hét telt el azzal, hogy a betegszoba szabályos enkefalográf berendezését átállította, és ellenőrizte a számítógép programokat. Ez alatt a négy Sabra szobafogságban várakozott, és makacsul megtagadta a beismerő vallomást.
    Owen Fletcher nem nagyon örült, amikor meglátta a kikészített műszereket és készülékeket. Túlságosan is emlékeztették a Föld történelmének véres korszakaiból ismert villamosszékre és egyéb kínzóeszközökre. Dr. Steiner a gyakorlott vallató könnyed rutinjával gyorsan megnyugtatta.
    - Nem kell félni Owen, ígérem semmit nem fog érezni. Azt sem fogja tudni, milyen válaszokat ad, de közlöm magával, hogy az igazságot sem tudja elhallgatni. Maga intelligens ember, elmondom hát pontosan, mi fog történni. Meglepő módon ez egyúttal az én munkámat is megkönnyíti. Akár tetszik magának, akár nem, tudatalattija megbízik bennem, és együttműködik velem.
    Micsoda képtelenség, gondolta Fletcher; csak nem képzeli, hogy ilyen könnyen rá tud szedni! De nem válaszolt; az ápolók lazán a székhez szíjazták a karját és a derekát. Nem ellenkezett; két hatalmas termetű hajdani kollégája állt a háta mögött. Igyekeztek elkerülni a pillantását.
    - Ha szomjas, vagy ki kell mennie, csak szóljon. Az első kikérdezés egy órát vesz igénybe; lehet, hogy később még szüksége lesz rövidebb ülésekre. Azt szeretnénk, ha ellazulna, és kényelembe helyezné magát.
    Az adott körülmények között, ez az elvárás meglehetősen bizarr volt, de egyikük sem találta viccesnek.
    - Sajnos, le kell borotválnunk a fejét, mert a koponyaelektródák rosszul viselik a hajat, és be kell kötnünk a szemét, hogy a zavaró vizuális ingereket ki tudjuk zárni ... Most elálmosodik, de öntudatánál marad ... Néhány kérdést teszünk fel magának, amelyekre három lehetséges válasz van: igen, nem, nem tudom. Nem kell válaszolnia, agya válaszol maga helyett, a számítógép trináris logikai rendszere megérti gondolatait. 
    - Hazudni lehetetlenség; de megkísérelheti. Ezt a gépet a Föld legnagyobb elméi találták fel, és ha hiszi, ha nem, nekik sem sikerült becsapniuk. Ha félreérthető a válasz, a számítógép újrafogalmazza a kérdést. Kezdhetjük? Rendben ... Kérem elindítani a felvételt . . . Ellenőrizni az 5-ös csatorna bemenetét ... Indítsák el a programot.
    
    Neve: Owen Fletcher . . . válasz igen . . . nem ... Neve: John Smith ... válasz igen ... nem ... Született: Mars, Lowell City ... válasz igen . nem Neve: John Smith ... válasz igen ... nem
    Született: Új-Zéland, Auckland ... válasz igen ... nem...
    Neve: Owen Fletcher . .
    Születés időpontja: 3585. március 3 ...
    Születés időpontja: 3584. december 31 .
    
    A kérdések olyan gyorsan következtek egymás után, hogy Fletchernek akkor sem lett volna ideje hamis válaszokat adni, ha nem tompították volna el az agyát. Vagy ha megtette volna is, hiába: a számítógép a már ismert válaszok alapján pár perc alatt felállította Flercher automatikus válaszainak sémáját.
    Időről időre újraellenőrizték a hitelességet. (Neve: Owen Fletcher . . . Született: Zululand, Capetown ...). Időnként egyes kérdéseket megismételtek, hogy megerősítsék a kapott válaszokat. Amióta egyszer az IGEN-NEM válaszok pszichológiai együtthatóit feltérképezték, az egész folyamat teljesen automatikussá vált.
    A kezdetleges „hazugságvizsgáló” készülékek is erre tettek kísérletet, és szép sikereket értek el, de csak nagy ritkán a teljes bizonyosságot. Kétszáz év alatt sikerült annyira tökéletesíteni a módszert, hogy egyes büntető- és polgári peres eljárások lefolytatása már csak órákat vett igénybe.
    Nem is vallatásnak, mint inkább a régi „Húsz kérdés" játék számítógépes és csalásbiztos változatának tűnt. Általában bármilyen információt gyorsan ellenőrizni lehetett IGEN-NEM válaszok sorozatával, és meglepően ritkán fordult csak elő, hogy a játéknak mind a húsz kérdésére szükség volt, ha tapasztalt ember tapasztalt géppel működött együtt.
    Amikor egy óra elteltével a kissé kába Owen Fletcher feltápászkodott a székből, fogalma sem volt, mit kérdeztek tőle, és ő mit válaszolt. De szentül hitte, hogy semmit sem szedtek ki belőle.
    Kissé meglepődött hát, amikor dr. Steiner vidáman így szólt hozzá: - Kész vagyok, Owen. Többé nincs szükségünk magára.
    Egy jó vallató kicsit szadista, mégis büszke volt arra, hogy soha senkinek nem okozott fájdalmat. Ez híres csalhatatlanságával együtt már fél sikernek számított.
    Megvárta, míg Fletcher visszanyeri az egyensúlyát, és visszakísérik a cellájába. Búcsúzóul megjegyezte:
    - Owen, az a jégtrükk úgysem sikerült volna.
    Igenis sikerült volna, de most már mindegy. A jól végzett munkáért Fletcher hadnagy arckifejezése volt dr. Steiner jutalma.
    Most akár visszafekhet, és alhat, amíg meg nem érkeznek a Sagan 2-re. Előbb azonban kipiheni magát, és a nem várt közjátékot szórakozással tölti.
    Holnap megnézi, milyen a Thalassa, talán úszik egyet a gyönyörű tengerben. Egyelőre azonban egy kedves, öreg barát társaságát szeretné élvezni.
    A könyv, amit áhítattal vett elő a légmentesen lezárt dobozból, nem csupán egy első kiadású könyv volt, hanem az egyetlen létező kiadás. Találomra ütötte föl, mindegy, hol, szinte kívülről tudta az egészet.
    Olvasni kezdett, és ötven fényévnyire a Föld romjaitól, a köd ismét leszállt a Baker streetre.
    - Az ellenőrzés során bebizonyosodott, hogy a négy Sabrán kívül senki nem tudott a tervről - mondta Bey kapitány. 
    - Örülhetünk; hogy másokat nem kell kihallgatnunk.
    - Még mindig nem értem, hogyan akarták megvalósítani - mondta Malina másodkapitány.
    - Nem hiszem, hogy sikerült volna, de jobb, hogy meg sem próbálták. Mindenesetre még nagyon bizonytalanok voltak.
    - Az „A” terv a jégpáncél megrongálása lett volna. Mint tudják, Fletcher az összeszerelésnél dolgozott, átprogramozta az emelési eljárás utolsó szakaszát. Ha egy jégtömböt másodpercenként néhány méteres sebességgel hagyunk nekiütközni valaminek - ugye értik?
    - Lehetett volna úgy rendezni, hogy balesetnek tűnjék, de fennállt volna annak a veszélye, hogy a későbbi vizsgálatok kiderítik a valódi okot, ráadásul- a jégpáncélt bármikor meg lehet javítani. Fletcher abban reménykedett, hogy időt nyernek, és ezalatt új embereket sikerül maguk mellé állítani. Lehet, hogy jól gondolta; mert bizony még egy év a Thalassán ...
    - A „B” terv az életfenntartó rendszerek szabotálását tűzte ki célul, hogy evakuálni kelljen a hajót. Ez az elképzelés ugyanazokba az ellenvetésekbe ütközött.
    - A „C” terv adott leginkább okot aggodalomra, mert véget vetett volna a küldetésnek. Szerencsére egyik Sabra sem dolgozott a hajtóműnél, csak nagyon nehezen tudtak volna a kvantumhajtás közelébe férkőzni...
    Mindenki döbbenten figyelt, de talán senki sem annyira, mint Rocklynn parancsnok.
    - Egyáltalán nem lett volna nehéz, uram, ha elég elszántak. A gondot annak kifundálása okozta volna, hogyan lehet végérvényesen tönkretenni a hajtóművet úgy, hogy eközben a hajónak semmi bántódása ne essék. Kétlem, hogy ehhez elegendő technikai felkészültséggel rendelkeztek volna.
    - Már dolgoztak rajta - jegyezte meg gúnyosan a kapitány. - Úgy látom, felül kell vizsgálnunk a biztonsági intézkedéseinket. Holnap délben konferenciát tartunk ebben a szobában az elsőtisztek részére.
    Ekkor Newton főorvosasszony feltette azt a kérdést, amelyet a többiek nem mertek feltenni.
    - Tárgyalás lesz, kapitány?
    - Nincs rá szükség: a bűnösség megállapítást nyert. A hajószabályzat szerint már csak a büntetés kiszabása van hátra.
    Mindenki feszülten figyelt.
    - Köszönöm, hölgyeim és uraim - mondta a kapitány. A tisztek némán távoztak.
    Egyedül maradt. Dühös volt, és úgy érezte, elárulták; de legalább a Magellán kikerült végre a viharból.
    A másik három Sabra talán ártalmatlan, de mi történjen Owen Fletcherrel?
    Gondolatai a széfjében pihenő halálos játékszer körül kalandoztak. Végtére is ő itt a kapitány, könnyű lenne balesetnek feltüntetni .
    De elhessegette ezt az ötletet, természetesen soha, nem tudná megtenni. Már eldöntötte, mi a teendő, és biztos volt benne, hogy mindenki egyetért majd vele.
    Egyszer azt hallotta valakitől, hogy minden problémára található egyszerű, vonzó, de hibás megoldás. Az általa kínált megoldás viszont egyszerű, vonzó és tökéletes.
    A Sabrák a Thalassán akarnak maradni; nos, megtehetik. Bizonyára megbecsült polgárai lesznek ennek a társadalomnak, amelynek talán éppen erre az energikus, rámenős fajtára van szüksége.
    Milyen különös, a történelem megismétli önmagát, és mint Magellán, ő is kénytelen megszabadulni néhány emberétől.
    Hogy ezzel büntet vagy jutalmaz, csak háromszáz év múlva fogja megtudni.

    VI. A TENGER ERDŐI
    44. Kémgömb

    Az északi szigeti tengeri laboratórium személyzete nem volt rózsás hangulatban.
    - Még egy hétre szükségünk van a Kalypso helyreállításához - mondta az igazgató. - És örülhetünk, hogy megtaláltuk a szánt. Ez az egyetlen az egész Thalassán, többször nem kockáztathatjuk meg, hogy elvesszen.
    Ismerős jelenség, gondolta Varley tudományos tiszt; a Föld utolsó napjaiban is akadtak olyan laboratórium igazgatók, akik szerették volna a használattól megkímélni, és érintetlen állapotban megőrizni szépséges felszereléseiket.
    - Hacsak a két Krakan egyike nem rakoncátlankodik, azt hiszem, nincs mitől tartani. Nem azt ígérték a geológusok, hogy legalább ötven évig egyik sem fog kitörni?
    - Én ebben nem vagyok ennyire biztos. De őszintén, maga szerint miért ilyen fontos ez az egész?
    Micsoda szűklátókörűség! - gondolta Varley. Még ha fizikai oceanográfus is, az ember azért elvárná tőle, hogy legalább minimális érdeklődést tanúsítson a tenger élőlényei iránt. Vagy egyszerűen félreismertem, és így akarja megtudni, mit gondolok.
    - Dr. Lorenson szerencsére ideiglenes halála óta érzelmi vonatkozásai is vannak érdeklődésünknek, de ezektől eltekintve is nagyon izgalmasnak találjuk a skorpokat. Az idegen intelligenciát illető bármely felfedezés egy napon még létfontosságúvá válhat számunkra. Magukról nem is beszélve, hiszen itt tolonganak a maguk ajtaja előtt.
    - Nagyra értékelem a szavait. Talán még szerencse is, hogy ennyire eltérő ökológiai álláspontot képviselünk.
    Vajon még meddig? - kérdezte magában Varley. Ha Moses Kaldor nem téved ...
    - Mondja el kérem, mit tud egy ilyen kémgömb. Az elnevezés kétségtelenül felkelti az ember kíváncsiságát - mondta az igazgató.
    - Kétezer évvel ezelőtt fejlesztették ki biztonsági célokra, kémkedéshez és sok egyéb területen való hasznosításra. Egyes példányok gombostűfej nagyságúak voltak, amit mi fogunk használni, az futballabda nagyságú.
    Varley szétterítette a rajzokat az igazgató asztalán.
    - Ez kifejezetten víz alatti használatra készült, csodálom, hogy nem ismeri, a hivatkozási évszám: 2045. Részletes leírását az itteni műszaki memóriában találtuk meg, csináltunk róla másolatokat. Az első másolat nem működött, még most sem értjük miért, de a kettes számú ragyogóan bevált.
    - Itt vannak az akusztikai generátorok, tíz megahertzesek, tehát milliméteres felbontást kapunk. Nem éppen videominőség, de azért megteszi.
    - Elég elmés a jelprocesszora. Amikor a kémgömb be van kapcsolva, egyetlen impulzust bocsát ki, amely húsz-harminc méteres körzetben mindenről akusztikus hologramot készít. Ezt az információt kétszáz kilohertzes keskeny sávban a fölötte lebegő bólyához továbbítja, az pedig visszajelez a bázisnak. Az első kép tíz másodperc alatt készül el; ekkor a kémgömb újabb impulzust bocsát ki.
    Ha semmi sem változik, nullát jelez, ha történik valami, az új állapotról ad le jeleket, és így máris hozzájutunk a friss képhez.
    - Ilyenkor tíz másodpercenként kapunk egy pillanatfelvételt, és ez általában megfelel a célnak. Persze, ha gyors változások történnek, a kép elmaszatolódik.
    De ne legyünk telhetetlenek. A rendszer minden körülmények között, még vaksötétben is működőképes, nehéz kiszúrni, és nem költséges.
    Az igazgatót szemmel láthatóan érdekelte a szerkezet, pedig mindent elkövetett, hogy leplezze lelkesedését.
    - Ügyes játék, segíthetne a munkánkban. Ide tudná adni a mintapéldányt és néhány másolatot?
    - A mintapéldányt máris. Ellenőrizzük, hogy a másolójukkal csatlakoztatható legyen, és akkor annyi másolatot készíthetnek róla, amennyit csak akarnak. Az első működő példányt és talán a következő néhányat is Skorpvárosra szeretnénk ráállítani.
    - És meglátjuk, mi történik.

    45. A csalétek
    
    A kép szemcsés volt, és néha alig lehetett kivenni rajta a körvonalakat, pedig a könnyebb észlelhetőség kedvéért megfestették, hogy az emberi szem számára egyébként nem látható részleteket is észre lehessen venni. A tengerfenék kiterített 360 fokos körpanorámája volt látható: bal oldalon tengeri hínár, középen sziklatömbök, jobb oldalon ismét hínár. Állóképnek tetszett, ám a bal alsó sarokban ugráló számok az idő múlását jelezték. Néha a táj hirtelen, zökkenve megváltozott, a legkisebb mozgás hatására is módosult a továbbított információ.
    - Amint látják - szólt Varley parancsnok a meghívott hallgatósághoz a Terra nova-i auditóriumban -, érkezésünk előtt a skorpok nem jártak errefelé, de meghallhatták, vagy megérezhették a fenékre érkező kis, hm, csomagunk huppanását. Egy perc húsz másodpercnél megérkezik az első felderítő.
    A képek ettől kezdve tíz másodpercenként váltották egymást, minden kockán egyre több skorp látszott.
    - Kimerevítem ezt a képet - közölte Varley -, hogy alaposan szemügyre vehessék a részleteket. Látják azt a skorpot, ott, a jobb oldalon? Nézzék a bal ollóját, nem kevesebb mint öt fémkarika van rajta. Valami vezérféle lehet. A következő képsorokon azt látjuk, hogy a többiek kitérnek az útjából ... most az égből pottyant rejtélyes kupacot vizsgálja át . . . ez egy különösen jól sikerült felvétel ... látják, milyen tökéletes összhangban dolgoznak a tapogatók az ollókkal ... egyik az erőt, a másik a pontosságot szolgálja ... most a drótot cibálja, de ajándékcsomagunk túl nehéz, nem mozdul... figyeljék, hogyan viselkedik ... fogadni mernék, hogy parancsokat oszt, bár semmit nem észleltünk ... talán szubszonikus jeleket használnak ... itt jön a másik óriás ...
    Ugrott a kép, furcsa szögből láthatták a további eseményeket.
    - Most megragadják, és magukkal vonszolják a kémgömböt; dr. Kaldornak igaza volt, a sziklapiramis felé igyekeznek vele ..,. a csomag túl nagy, nem fér be a nyíláson ... épp így terveztük ... és most következnek az igazán érdekes részek ...
    Sokat törték a fejüket, hogy mit tegyenek a skorpoknak szánt ajándékcsomagba. Bár túlnyomórészt ócskaságok kerültek bele, ezeket az ócskaságokat gondosan válogatták. Acél-, réz-, alumínium- és ólom-lemezek, deszkák, műanyag csövek és táblák, vaslánc darabok, egy fémtükör és különféle réztekercsek. A romhalmaz száz kilónál is nehezebb volt, és gondosan összepréselték, hogy csak egyben lehessen elmozdítani. A kémgömb, négy rövid kábellel felerősítve, szerényen az egyik sarokban húzódott meg.
    A két nagy skorp ekkor elszántan és látszólag céltudatosan megtámadta a hulladékcsomagot. Erős ollóikkal egykettőre elmetszették a drótokat, és nyomban félrehajigálták a fa- és műanyag darabokat; szemmel láthatóan a fém érdekelte őket.
    A tükör láttán abbahagyták a rámolást. Felemelték, figyelték a visszatükröződést, ami természetesen nem látható a kémgömb akusztikai felvételein.
    - Azt hittük, támadni fognak; gyakran verekedésbe torkollik ugyanis, ha tükröt eresztünk a vízbe az állatok közé. Bizonyos intelligenciaszintről tanúskodik, ha felismerik magukat.
    A skorpok otthagyták a tükröt, visszatértek a romhalmazhoz, és elkezdték vonszolni a darabokat a tenger fenekén. A következő képek nagyon zavarosak voltak. Mire ismét megjavult a kép minősége, már vadonatúj környezet látszott.
    - Szerencsénk van, pontosan úgy sikerült minden, ahogy terveztük. Behurcolták a kémgömböt az őrzött barlangba. Ez természetesen nem a Királynő trónterme, ha egyáltalán létezik skorpkirálynő, bár ebben a magam részéről kételkedem ... Van valakinek jobb ötlete?
    Hosszú csend következett, ezalatt a hallgatóság a különös helyszínt szemlélte. Majd valaki megjegyezte:
    - Ez egy lomtár!
    - De biztosan van valami célja ...
    - Nézzék, egy tíz kilowattos csónakmotor! ... biztosan kidobta valaki.
    - Most már legalább tudjuk, ki lopta el a horgonyláncot!
    - De miért lopták el? Semmi értelme!
    - Ők biztosan másképp gondolják.
    Moses Kaldor köhintett, azaz szót kért a maga sajátos módján.
    - Csak feltételezés, amit most elmondok önöknek - kezdte -, de egyre több tény látszik alátámasztani. Amint látják, itt minden fémből van, sokféle helyről, gondosan összeválogatva ...
    - Na már most, egy értelmes tengeri lény számára a fém rejtélyes anyag, nagyon eltér az óceán természetes anyagaitól. A skorpok még mindig a kőkorszakban élnek, és nem képesek kilábalni ebből az állapotból, ahogy mi, szárazföldi állatok megtettük annak idején. A tűz ismerete nélkül technológiai zsákutcában vesztegelnek.
    - Úgy vélem, megismétlődik az, ami valaha a mi világunkban történt. Tudják, hogy az ősember honnan jutott a vashoz? A világűrből!
    - Nem csodálom, hogy meglepődnek ezen. A tiszta vas nem fordul elő a természetben, túl könnyen rozsdásodik. Az ősember kizárólag a meteoritból jutott hozzá. Nem csoda hát, hogy bálványként imádta, és az sem véletlen, hogy őseink hittek az égben rejtőző természetfeletti lényekben ...
    - Vajon itt nem ugyanez történik? Kérem, vegyék komolyan fontolóra. Még nem ismerjük a skorpok intelligenciájának mértékét. Lehet, hogy merő kíváncsiságból gyűjtik a fémeket, mert elkápráztatja őket mágikus tulajdonságuk. De vajon rájönnek-e, hogy másra is használható, mint díszítésre? Hogyan fognak tovább fejlődni a víz alatt? Ha ugyan a víz alatt maradnak.
    - Barátaim, amit csak lehet, meg kellene tudniuk a skorpokról. Elképzelhető, hogy értelmes fajjal osztják meg a bolygójukat. Együttműködés, vagy harc lesz belőle? Ha nem is egészen értelmes lények, halálos veszedelmet jelenthetnek, vagy segítőkész társ válhat belőlük. Talán tanítaniuk kellene őket. Most jut eszembe, keressék meg a „rakomány kultusz” cím-szót a történelmi adatbankjukban ... betűzöm: R-A-K-O-M-Á-N-Y K-U-L-T-U-S-Z.
    - Szívesen megismerném a történet következő fejezetét. Elképzelhető, hogy a skorp-filozófusok, akár ebben az órában is hínárok között üléseznek, és azon tanakodnak, mihez kezdjenek velünk?
    - Kérem önöket, javítsák meg a mélyűri antennájukat, hogy fel tudjuk venni önökkel a kapcsolatot. A Magellán számítógépe várni fogja a beszámolójukat, amíg őrködik felettünk a Sagan 2 felé vezető úton.

    46. Istenek
    
    - Mi az, hogy Isten? - kérdezte Mirissa.
    Kaldor nagyot sóhajtott, és felnézett az ősrégi monitorról, amelyet addig böngészett.
    - Jó ég! Miért kérdi? 
    - Loren azt mondta nekem tegnap: „Moses szerint nem kizárt, hogy a skorpok Istent keresik”.
    - Ezt mondta volna, valóban? Na, majd beszélek vele. És ön, ifjú hölgy, azt kéri tőlem, hogy magyarázzak meg valamit, aminek több millió ember, több ezer éven át volt a megszállottja, és ami a történelem során minden más témánál jobban foglalkoztatta őket. Mennyi időt szán a válasz meghallgatására?
    Mirissa felnevetett.. - Egy teljes órát. Nem maga mondta egyszer, hogy az igazán lényeges dolgokat egyetlen mondatban össze lehet foglalni?
    - Háát ... Volt már szerencsém hosszú lélegzetű mondatokhoz. Hol is kezdjem? ...
    Tekintete a könyvtárablakon kívül járt, a tisztáson, ahol az egykori Anyaűrhajó néma - mégis milyen beszédes! - alakja felderengett. Ezen a bolygón itt kezdődött az emberi élet; nem véletlen, hogy mindig az Édenkertet juttatja eszembe. Én lennék a kígyó, aki ezt az ártatlanságot megrontja? Egy ilyen okos lánynak, mint Mirissa, nem fogok olyasmit mondani, amit már úgyis tud, vagy amire magától is rájöhet.
    - Az Isten szóval az volt a baj - fogott hozzá -, hogy nem volt két ember, akinek ugyanazt jelentette volna, kiváltképp, ha az a két ember filozófus volt. Ezért a harmadik évezred során lassan kiveszett a szóhasználatból, már csak indulatszóként ismerték egyes kultúrák, amelyek eredeti jelentését túlságosan illetlennek találták.
    Körülírások egész tömegével pótolták, így az emberek legalább. az elnevezésen nem vitatkoztak tovább; a múlt viszálykodásainak kilencven százaléka éppen ezekre a vitákra vezethető vissza.
    - A személyes Isten neve Alfa lett, bár egyesek Első Istennek nevezték. Ő volt az a feltételezett lényég, aki a hétköznapok ügyes-bajos dolgaival foglalkozott; aki minden ember és minden állat fölött őrködött; és aki a halál utáni, homályosan körülírt életben megjutalmazta a jókat, és megbüntette a gonoszokat. Imádkoztak hozzá, bonyolult vallási szertartásokkal igyekeztek a kedvében járni, hatalmas templomokat építettek a tiszteletére ...
    - Azután volt egy Isten, aki a világmindenséget megteremtette, majd magára hagyta, más nézetek szerint viszont nem hagyta magára; ő volt Omega. Mire a filozófusok a végére értek Isten taglalásának, a régi görög ábécé mind a húszegynéhány betűjét felhasználták, de nekünk ma reggel Alfa és Omega tökéletesen megteszi. Szerintem nagyjából tízmilliárd emberi év ment rá az istenek megmagyarázására.
    - Alfa azonban túlságosan egybeforrott a vallással, és ez okozta a bukását. Fennmaradhatott volna egészen a Föld pusztulásáig, ha a számtalan versengő vallás békében hagyja egymást. De erre képtelenek voltak, mert mindegyik azt állította, hogy az ő birtokában van az egyetlen Bizonyosság. Meg kellett tehát semmisíteniük riválisaikat, és ez nemcsak a többi vallást érintette, hanem azokat a hittársaikat is, akikkel nem voltak azonos nézeten.
    Persze, durván leegyszerűsítem a magyarázatot, hiszen mindig akadtak olyan emberek, akik felül tudtak emelkedni hitük tanain; és az is egészen biztos, hogy a korai emberi társadalmakban a vallás nagyon lényeges tényező volt. Ha az emberek nem rettegtek volna a természetfeletti erők bosszújától, talán sosem lettek volna képesek a törzsnél népesebb csoportokba tömörülni. Csak amikor a hatalom és a kiváltságok megrontották, akkor vált a vallás alapvetően társadalomellenes erővé. Így mindaz ami jó, amit Isten jelenthetett, homályba borult.
    - Remélem nem hallott az inkvizícióról, a boszorkányüldözésről, a dzsihadról. El tudja képzelni, hogy már bőven az űrkorszakban voltak még olyan nemzetek, ahol gyerekeket nyilvánosan kivégeztek, mert szüleik az állami vallással szemben egy eretnek csoporthoz tartoztak? Ugye most megdöbbent, pedig ennél rémesebb dolgok is megestek a Naprendszer kutatásának kezdetén.
    - Nagy szerencséje az emberiségnek, hogy Alfa viszonylag elegánsan távozott a színről a 2000-es évekelején. Egy bámulatos újdonság, a statisztikai teológia szorította ki. Mennyi időm van még? Hobby nem türelmetlenkedik?
    Mirissa kinézett az ablakon. Lova békésen rágcsálta a füvet az Anyaűrhajó tövében, és tökéletesen elégedettnek látszott.
    - Amíg talál magának ennivalót, nem kóborol el. Mi is az a statisztikai teológia?
    - Ez számolta fel végleg a bűn kérdését. 2050 körül egy nagyon furcsa kultusz megjelenése vitte végül dűlőre az ügyet. Neo-manicheusoknak nevezték magukat, ne kérdezze, miért. Egyébként ez volt az első „orbitális vallás”. Más vallások is igénybe vették a távközlési műholdakat tanaik hirdetéséhez, de a neo-manicheusok kizárólag műholdakt használtak erre a célra. Egyetlen gyülekezőhelyük a televízió képernyője folt.
    - Annak ellenére, hogy ennyire ki voltak szolgáltatva a technológiának, hagyományuk gyökerei nagyon is messzire nyúltak vissza. Alfa létező Isten, de végtelenül gonosz; az emberiség legfontosabb feladata, hogy szembeszálljon vele, és elpusztítsa.
    - Hitük alátámasztására a történelemből és a zoológiából vett borzalmas példák hosszú sorát vonultatták fel. Szerintem meglehetősen beteges emberek lehettek, morbid élvezetet leltek az effajta anyagok gyűjtésében.
    - Kedvenc bizonyítékuk Alfa létezésére az úgynevezett Isteni Rend Érve volt. Most már tudjuk, hogy teljesen téves eszme, de annak idején a neo-manicheusok roppant meggyőző és megcáfolhatatlan érveket sorakoztattak fel mellette.
    - Ha az ember tökéletes szerkezettel találja szemben magát, amire kedvenc példájuk a digitális óra volt, amögött egy tervezőnek, egy alkotónak kell lennie. Vegyünk példákat a természet világából ...
    - Vettek is, mintha így állnának bosszút. Legszívesebben a parazitológiából kölcsönözték őket. Nem is tudja, milyen szerencsések maguk itt a Thalassán! Nem akarom, hogy megundorodjon, nem részletezem hát azokat a hihetetlenül leleményes módszereket, amelyek segítségével némely élőlények megtámadták a többi élő szervezetet, leggyakrabban az embert, és addig élősködtek rajtuk, amíg amazok bele nem pusztultak. Csak egyet említek meg a neo-manicheusok legkedvesebb állatkái közül, a fürkészdarazsat.
    Ez az elragadó teremtés más rovarok testébe rakta le a petéit, miután megbénította őket. Amikor lárvái kikeltek, bőséges élő húskészlet állt a rendelkezésükre.
    A természet csodáit hosszan részletezve a neo-manicheusok órákig tudták sorolni az efféle példákat annak alátámasztására, hogy ha Alfa történetesen nem is a legfőbb gonosz, legalábbis közömbös az emberi erkölcs és jóság eszméje iránt. Ne aggódjon, nem ismerem a példáikat, de ha ismerném sem sorolnám, el őket.
    - Meg kell azonban említenem egy másik közkedvelt bizonyítékukat, a Katasztrófa Érvet. A példa tipikus, számtalan változata létezik. Alfa hívei katasztrófa elől menekültek. Összegyűltek egy menedékhelyen, ám az rájuk omlott; mindnyájan meghaltak, míg ha ki sem teszik a lábukat otthonról, többségük életben maradt volna.
    - A neo-manicheusok kötetszám gyűjtötték az ehhez hasonló szörnyűségeket lángoló kórházakról meg idősek otthonáról, óvodákról, amelyeket elpusztított a vulkánkitörés, vagy földrengés nyelt el; városokról, amelyek a szökőár áldozatául estek ... se vége, se hossza a példáknak.
    - Természetesen az Alfához hű rivális csoportok sem ültek ölbe tett kézzel. Nekiláttak ellenpéldákat keresni, amelyek arról tanúskodtak, hogy istenfélő emberek több ízben is csodás módon menekültek meg a katasztrófától.
    - Sokféle változatban több ezer évig tartott ez a csatározás, de a huszonegyedik században, az új információs technológiák, a statisztikai elemző módszerek és a valószínűségszámítás tágabb értelmezése lehetővé tették a vita lezárását. 
    - Több évtizedbe telt, míg beérkeztek a válaszok, és évtizedek kellettek, mire jóformán minden értelmes ember belátta, hogy a rossz ugyanolyan gyakran fordul elő a világban, mint a jó, így is gyanították régóta; a világ egyszerűen a matematikai valószínűségnek engedelmeskedik. Sem jótékony, sem kártékony természetfeletti beavatkozás nem tapasztalható.
    - Tehát a bűn kérdése igazán sosem létezett. Azt feltételezni, hogy a világ jóindulatú, ugyanaz lett volna, mint elvárni, hogy valaki egy szerencsejátékban mindig csak nyerjen.
    - Egyes hívők igyekeztek menteni a helyzetet. Meghirdették a Teljesen Közömbös Alfa vallását; hitük szimbólumaként az egyenletes megoszlás harangforma jelét használták. Mondanom se kell, egy ilyen elvont istenség nem váltott ki túlzott odaadást a hívekből.
    - Ha már a matematikánál tartunk: a huszonegyedik (vagy huszonkettedik?) században a matematika utolsó, pusztító erejű csapást mért Alfára. Egy Kurt Gödel nevű tehetséges matematikus bebizonyította, hogy a tudásnak alapvető határai vannak, tehát a Mindentudó Lény gondolata, vagyis Alfa egyik meghatározása, logikai képtelenség. Ez a felfedezés egy felejthetetlen szójáték alakjában maradt az utókorra: „Gödel eltörölte Istent”. Persze volt olyan változat is, amely így szólt: „Isten eltörölte Gödelt”.
    - Alfára visszatérve: az évezred felétől többé-kevésbé feledésbe merült. Tulajdonképpen a józanul gondolkodó emberek belátták, hogy Lucretiusnak, a nagy filozófusnak igaza volt, amikor azt állította, hogy minden vallás alapvetően erkölcstelen, mert az általa terjesztett babonák több rosszat, mint jót hoztak az emberiségre.
    - Néhány régi hit mégis fennmaradt a Föld pusztulásáig, igaz ugyan, hogy addigra mind gyökeresen átalakult. Az Utolsó Napok Mormonjai és a Próféta Leányai még magvető űrhajót is építettek. Gyakran eltűnődöm, vajon mi lehet velük?
    - Mivel Alfa hitelét vesztette, maradt Omega, minden dolgok létrehozója. Omegán már nem volt ilyen könnyű túladni; a világmindenség valamilyen magyarázatot azért mégiscsak követel. Vagy mégsem? Van egy régi vicc, ami sokkal elmésebb, mint amilyennek látszik: „Miért van itt az Univerzum?” „Hol máshol lehetne?!”
    - Azt hiszem ma reggelre ennyi elég is lesz.
    - Köszönöm, Moses - mondta Mirissa, kissé kábán. Ezt már másoknak is elmesélte, ugye?
    - Persze, sokszor. Ígérjen meg valamit ...
    - Igen, mit kell megígérnem?
    - Semmit se higgyen el csak azért, mert én mondtam. Igazán lényeges filozófiai kérdésekre nincs megoldás. Omega még itt ólálkodik körülöttünk, én pedig néha még Alfára is gondolok ...

    VII. MAGASBA SZÁLLNAK A SZIKRÁK
    47. Felemelkedés
    
    Carinának hívták. Tizennyolc éves volt, és első éjszakáját töltötte Kumar csónakjában, bár karjaiban nem ez volt az első. Sok lány közül ő látszott a legesélyesebbnek a fiú kegyeiért folytatott harcban.
    A nap már két órája lenyugodott, de a belső hold, amely sokkal közelebb volt a Thalassához, mint a Hold a Földhöz, éppen teliholddá gömbölyödött, és az ötszáz méterre levő partot elárasztotta hideg, kék fényével. Odalátszott a pálmafák vonalán túl égő tűz; a buli még javában tartott. Az alapjáraton működő sugárhajtómű halk morgása mellett hallani lehetett az odaszűrődő zene foszlányait. Kumar elérte amit akart, és már nem törekedett másra. Mindenesetre jó tengerészhez méltón, időnként kiszabadította magát a lány öleléséből, néhány szóban utasítást adott a robotpilótának, és gyors pillantást vetett a látóhatárra.
    Kumarnak igaza van, gondolta Carina elégedetten, rémesen erotikus a csónak szabályos, enyhe ringatózása, különösen, hogy a gumimatrac még fel is erősíti. Ezek után vajon jó lesz-e még szeretkezni a szárazföldön?
    Kumar sok más fiatal tarnai fiúval ellentétben meglepően gyöngéd és figyelmes volt. Nem tartozott azok közé, akik csak saját magukkal törődnek; öröme csak akkor volt teljes, ha megosztotta a lánnyal. Szeretkezés közben, tűnődött tovább Carina, úgy érzem, én vagyok az egyetlen lány az életében, pedig jól tudom, hogy nem így van.
    Carina gyanította, hogy még mindig egyre távolodnak a parttól, de nem törődött vele. Azt szerette volna, ha ez a pillanat örökké tart, és még azt sem bánta volna, ha a csónak teljes sebességgel kiúszik a nyílt óceánra, és megkerüli az egész bolygót. Kumar több szempontból is jól tudta, mit csinál. Carina megelégedettségének egyik fő oka a bizalom volt, amelyet Kumar ébresztett benne; karjaiban elfelejtette minden búját, baját. A jövő nem létezett, csak a végtelen jelen.
    Pedig telt-múlt az idő, és a belső hold már sokkal magasabban járt az égen. A szenvedély elmúltával pilledten csókolgatták egymást. A vízsugárhajtás rezgése egyszer csak abbamaradt, a csónak megállt.
    - Megérkeztünk - mondta Kumar, némi izgatottsággal a hangjában.
    Vajon hová? - tűnődött Carina, miközben lustán szétváltak. Órák teltek el azóta, hogy utoljára a partra pillantott ... feltételezte, hogy még mindig látszik.
    Lassan felállt, megkapaszkodott, hogy a csónak lágy ringása ki ne billentse egyensúlyából, és tágra nyílt szemmel bámulta a lehangoló mocsárvidékből nemrég odavarázsolt csodavilágot, amely eddig a bíztató, de cseppet sem jellemző Mangrove-öböl nevet viselte.
    Természetesen nem ez volt Carina első találkozása a fejlett technológiával. Az északszigeti magfúziós üzem és a Központi Másoló jóval nagyobb és lenyűgözőbb. A csövek, tartályok, emelődaruk, markolók erősen megvilágított labirintusa; a hajógyár és a vegyiüzem keverékének éjszakai csendjében zavartalanul, emberi beavatkozás nélkül serényen dolgozó telepe mégis megrendítő és felkavaró látvány volt.
    Hirtelen csobbanás hallatszott, megtörve az éjszaka végtelen csendjét: Kumar vízbe dobta a horgonyt.
    - Gyere - szólt huncut mosollyal. - Szeretnék mutatni valamit.
    - Nem veszélyes?
    - Persze, hogy nem. Már sokszor jártam itt. 
    És nyilván nem egyedül - vélekedett magában Carina. De mielőtt bármit mondott volna, kilépett a csónakból.
    A víz derékig ért, és még őrizte a nappali meleget. Amikor kézenfogva kiértek a partra, jóleső érzés volt, ahogy a hűs éjjeli szellő simogatta testüket. Apró hullámok fodraiból újdonsült Ádám és Éva módjára léptek elő, mint akik megkapták a gépesített Édenkert kulcsát.
    - Ne izgulj! - mondta Kumar - ismerem a helyet, dr. Lorenson mindent elmagyarázott. De találtam valamit, amiről szerintem még ő sem tud.
    A földtől egy méteres magasságban felfüggesztett, vastagon szigetelt csövek hosszú sora mellett haladtak. Carina most hallott először az alapzajtól elkülöníthető hangot: a szivattyúk búgását, amint a hűtőfolyadékot a vezetéken és a hőcserélők útvesztőjén átpréselték.
    Odaértek a híres tartályhoz, amelyikben a skorpot annak idején megtalálták. Víz alig látszott, a felszínt szinte teljesen elborította a tengeri hínár. A Thalassán nem éltek hüllők; a vastag, hajlékony indák Carinát mégis egymásba fonódó kígyókra emlékeztették.
    Lezárt csatornák és kis zsilipkapuk mellett mentek el, majd tágas, nyílt térségbe értek, már eléggé távol a főüzemtől. Amint elhagyták a központi körzetet, Kumar vidáman beleintegetett a feléjük irányított kamerába. Később sem derült ki soha, hogy a kritikus időpontban miért volt kikapcsolva.
    - Ezek itt a fagyasztó tartályok - mondta Kumar. - Hatszáz tonna jég van mindegyikben. A jég kilencvenöt százaléka víz, öt százaléka hínár, Mi olyan mulatságos?
    - Nem mulatságos, nagyon különös - mondta Carina mosolyogva. - Gondolj csak bele, mi folyik itt. Tengeri erdő emelkedik fel az égbe, a csillagokig. Ki gondolta volna, hogy ilyesmi létezik! De bizonyosan nem ezért hoztál ide.
    - Tényleg nem - mondta Kumar szelíden. - Nézd!
    Először nem látta, hogy a fiú hova mutat. Majd észrevette a látóhatár szélén vibráló képet.
    Természetesen nem újabb keletű csoda volt, hanem több, mint ezeréves, sok más bolygón már használt módszer. De saját szemmel látni mégiscsak más, és egészen félelmetes volt.
    Amikor a legutolsó tartályhoz értek, tisztán lehetett látni. A vékony fényszál - legfeljebb két centiméter széles - nyílegyenesen a csillagok felé tartott, mint egy lézersugár. A lány addig követte szemével, amíg a fonal a láthatatlanságba nem veszett, s ő törhette a fejét, hol is volt az a pont, ahol még látta. De a lány csak nézett tovább a magasba, amíg már csak az égboltot látta és azt a magányos csillagot, amely mozdulatlanul, egy helyben lebegett a fejük fölött, míg kisebb és halványabb természetes társai elhúztak mellette nyugat felé. Mint valami űrpók, a Magellán pókháló vékonyságú szálat eresztett le, hogy hamarosan felhúzza a lenti világból munkája remélt jutalmát.
    Most, hogy a várakozó jégtömb szélénél álltak, Carinát újabb meglepetés érte. A jégtömb felszínét aranyszínű, csillogó fóliaréteg borította. Erről azok az ajándékok jutottak eszébe, amelyeket gyerekek szoktak kapni születésnapjukon, vagy az Első, Ősi Leszállást ünneplő, évente megrendezett fesztivál alkalmával.
    - Szigetelés - magyarázta Kumar. - Két atom vastagságú, valódi aranybevonat. E nélkül a jég fele elolvadna, mielőtt felér a páncélig.
    A szigetelés ellenére Carina a csupasz talpán érezte a dermesztő csípést, amikor végigmentek a jéglapon. Tizenkét lépcsőn jutottak el a közepéhez. Ott ragyogott a kifeszített szalag különös, tompa fénnyel, és a magasba nyúlt, ha nem is a csillagokig, de legalább harmincezer kilométerre, a Magellán parkolópályáig.
    A szalagműszerekkel, kormányhajtóművekkel teleaggatott, henger alakú tartályban végződött, amely egyben okos darukarként is szolgált, s miután megtette a hosszú utat az atmoszférán keresztül, rátelepedett rakományára. Az egész berendezés meglepően egyszerűnek, sőt kiábrándítóan mesterkéletlennek tűnt, mint a fejlett technológiák legtöbb terméke.
    Carina hirtelen megborzongott, de nem a hideg talajtól; azt már észre sem vette.
    - Biztos, hogy nem vagyunk veszélyben? - kérdezte nyugtalankodva.
    - Nem, ne aggódj! Az emelés pontosan éjfélkor kezdődik, addig még van néhány óránk. Csodálatos látvány, de nem hiszem, hogy olyan sokáig maradunk.
    Kumar letérdelt, fülével egészen közel hajolt a nagyszerű szalaghoz, amely a hajót és a bolygót összekötötte. Ha most elszakadna, vajon elsodródnának egymástól? - töprengett a lány.
    - Figyelj csak! - suttogta Kumar ...
    Carina nem tudta, mit kell figyelnie. Évekkel később, amikor már képes volt visszaemlékezni, igyekezett felidézni annak a percnek a varázsát. Soha nem lehetett benne biztos, hogy valóban sikerült.
    Először úgy tűnt, hogy egy óriási hárfa két világ közé kifeszített húrjainak legmélyebb hangját hallja. Hideg futott végig a gerincén, és tarkóján az apró pihék felborzolódtak, megmozdulva az őseitől örökölt ősi félelemreflexeket.
    Rövid idő alatt annyira hozzászokott ehhez a hanghoz, hogy felfedezte a változó felhangok egész spektrumát, amely a hallhatóság határáig terjedt - és kétségkívül messze azon túl is. Személyesen váltakozó, mégis kitartó ismétlődéssel hol elnyomták egymást, hol összeolvadtak, mint a tenger hangjai.
    Minél tovább hallgatta, annál jobban emlékeztette szűnni nem akaró hullámverésre egy kihalt tengerparton. Érezte, ahogy az űr tengere a világok partjait csapkodja. Félelmetes volt a hang céltalan hiábavalósága, amint a világmindenség fájó ürességében visszaverődött.
    A végtelenül bonyolult szimfónia egyéb hangjaira is felfigyelt. Hirtelen visszhangzó, pergő hang hallatszott, mintha óriási ujjak megrántották volna a feszes szalagot valahol a sok ezer kilométer mentén. Meteorit? Nem, az biztos nem. Elektromos kisülés valahol a Thalassa kavargó ionoszférájában? És egyáltalán, nem csak képzelődik? Nem lehetséges, hogy tudatalatti félelmei kerülnek így a felszínre? Néha démoni hangok elhaló jajveszékelését vélte hallani; beteg, éhező gyerekek kísérteties sírását, akik a Földön, a Lidérces Évszázadokban haltak meg..
    Egyszer csak úgy érezte, nem bírja tovább.
    - Kumar, félek - suttogta, és belekapaszkodott a fiú vállába. - Menjünk innen!
    De a szirén énekétől elbűvölt Kumar - szája félig tátva, füle szorosan a szalagon - még a csillagokban járt. Észre sem vette, hogy Carina dühösen, de rémülten is átlépett a fóliával borított jégről a meleg szárazföldre, és ott várta tovább.
    Kumar eddig nem észlelt jelenségre lett figyelmes - emelkedő hangok sorozata ütötte meg . a fülét. Olyan volt, mint húros hangszerek káprázata, ha egyáltalán el lehet ilyesmit képzelni. Kimondhatatlanul távolinak és szomorúnak tűnt.
    Kitartóan közeledett, és egyre hangosabbá vált. Kumar még sosem hallott ilyen félelmetes hangot, csodálkozástól és áhitattól bénultan hallgatta. Olyan érzése volt, mintha a szalagon valami feléje száguldana...
    Egy-két másodperccel később reagált a kelleténél. Akkor döbbent rá, hogy mi történt, amikor a hullám már rápréselte az aranyfóliára, és a jégtömb megmozdult alatta. Kumar Laonidas ekkor egy utolsó pillantást vetett az alvó világ mulandó szépségére és Carina fölfelé fordított, halálra vált arcára. A lány, élete végéig emlékezni fog erre a percre.
    Ugrani túl késő volt már. így hát a Kis Oroszlán - egyedül és pucéran - felemelkedett a néma csillagok közé.

    48. A döntés
    
    Bey kapitányt komolyabb gondok foglalkoztatták, könnyű szívvel engedte át másnak ezt a kellemetlen feladatot. Loren Lorensonnál keresve sem talált volna alkalmasabb küldöttet.
    Loren még nem találkozott a Leonidas szülőkkel, és rettegett a találkozástól. Mirissa felajánlotta, hogy elkíséri, de úgy döntött, inkább egyedül megy.
    A thalassaiak tisztelték az idős embereket, és mindent megtettek kényelmük, boldogságuk érdekében. Lal és Nikri Leonidas a sziget déli partján, egy önálló kis településen, visszavonultan éltek. Hatszobás faházban laktak; minden elképzelhető háztartási gép rendelkezésükre állt, köztük az egyetlen univerzális házi robot, amelyet Loren Délszigeten látott. A földi időszámítás szerint o házaspár hatvanas évei második felében járhatott.
    Néhány halk, üdvözlő szó után leültek a tornácon, arccal a tengernek. A robot italokkal és gyümölcsös tálakkal sürgött-forgott körülöttük. Loren nagy nehezen magába erőltetett egy-két falatot, aztán minden erejét összeszedve belefogott élete legnehezebb mondandójába.
    - Kumar - már a név is megakadt a torkán, újra kellett kezdenie. - Kumar még fent van a hajón, Neki köszönhetem az életemet: a sajátját tette kockára az enyémért. Gondolom megértik a helyzetemet ... mindent megtennék érte ...
    Megint erőt kellett gyűjtenie. Igyekezett a lehető legtömörebben és legtudományosabban kifejezni magát, akárcsak Newton főorvosasszony az eligazításon.
    - A test szinte teljesen sértetlen. A nyomáscsökkenés lassan következett be, a fagyás azonnal megtörtént. Természetesen beállt a klinikai halál, mint az én esetemben is, néhány héttel ezelőtt ...
    - A két eset mégis sokban eltér egymástól. Az én testemet . . kimentették, mielőtt agykárosodás következett volna be, így hát az élesztés meglehetősen könnyen ment.
    - Órák teltek el azonban, mire Kumart megtalálták. Agya nem szenvedett ugyan károsodást, de agyműködés sem volt észlelhető.
    - Rendkívül fejlett technológiával még így is lehetséges az újraélesztés. Nyilvántartásaink szerint, amelyek a földi orvostudomány történetének egészét átfogják, már végeztek hasonló műtéteket. Hatvan százalék az esély.
    Bey kapitány azzal bízott meg, hogy nyíltan tárjam önök elé, milyendilemma előtt állunk. Nincsenek embereink, sem felszereléseink egy ilyen műtét elvégzéséhez. Háromszáz év múlva valószínűleg meglesznek...
    - A több száz orvosszakértő között van egy tucat agyspecialista is a hajó fedélzetén. Technikusaink elsőrangú szakemberek, ismerik az összes elképzelhető sebészeti és életmentő készüléket. Mindenünk meglesz, amivel a földi orvostudomány valaha rendelkezett, nem sokkal azután, hogy leszálltunk a Sagan 2-re ...
    Szünetet tartott, hogy a szülők minden szempontot alaposan megfontolhassanak. A robot ezt az alkalmatlan pillanatot ragadta meg, hogy felajánlja szolgálatait; Loren eltessékelte magától.
    - Szívesen, sőt megnyugvással vinnénk magunkkal Kumart, annál is inkább, mert ez az egyetlen, amit megtehetünk érte. Garantálni ugyan nem tudjuk, de elképzelhető, hogy egy napon újra élni fog. Jó lenne ha átgondolnák. Ráérnek válaszolni.
    A házaspár egymást nézte egy hosszú, néma percen át, miközben Loren a tengert bámulta. Milyen nyugodt és békés minden! Ő is boldogan töltené itt az öregkorát, gyermekei, unokái látogatására várva ...
    Mint sok más tarnai táj, ez is lehetne a Földön. Talán szándékosan tervezték úgy, hogy thalassai növények ne legyenek errefelé. Lorennek minden fa kísértetiesen ismerős volt.
    Valami mégis hiányzott; most eszmélt rá, hogy már régen, pontosabban a bolygóra érkezése óta, ezen töpreng. Hirtelen, mintha a bánat működésbe hozta volna emlékezete rejtett zugait, rájött, mit hiányolt mindvégig. Nem keringtek sirályok az égen, nem töltötték meg a levegőt a legszomorúbb földi dallal.
    Lal Leonidas és felesége egyetlen szót sem váltottak egymással, Loren mégis úgy érezte, döntöttek.
    - Nagyra értékeljük a segítőkészségüket, Lorenson parancsnok, legyen szíves továbbítsa köszönetünket Bey kapitánynak. Nincs mit fontolgatnunk. Bármi történik, Kumart örökre elveszítettük. Ha sikerülne is a műtét, bár ahogy mondja, nincs rá garancia, egy idegen világban ébredne fel, annak tudatában, hogy többé nem láthatja viszont az otthonát; hogy a szerettei évszázadok óta hallottak. Rágondolni is rossz! Önöket jószándék vezérli, de Kumarnak nem lenne benne köszönet.
    - Tudjuk, ő hogyan döntött volna, és tudjuk, mit kell tennünk. Adják vissza nekünk! Mi pedig visszaadjuk a tengernek, amelyet annyira szeretett.
    Erre nem volt mit mondani. Loren egyszerre érzett kimondhatatlan szomorúságot és óriási megkönnyebbülést.
    Megtette, amit elvártak tőle. Tudta, hogy ezt a választ fogja kapni.

    49. Tűz a zátonyon
    
    Most már biztos, hogy a kis kajak sosem készül el, mégis elindul első és egyben utolsó útjára.
    Napnyugtáig a víz szélén hevert, a tenger szelíd hullámai nyaldosták. Lorent nem lepte meg, de meghatotta, hogy ilyen sokan eljöttek az utolsó tiszteletadásra. Egész Tarna ott volt, de Délszigetről, sőt az északiak közül is sokan eljöttek. Voltak köztük olyanok is, akiket a kíváncsiság csalogatott oda hiszen mindenkit megrendített a páratlanul hátborzongató baleset. Loren sosem látta még a gyász ilyen őszinte megnyilvánulását. Nem gondolta volna, hogy a thalassaiak képesek valóban mély érzelmekre. Eszébe jutott az a kifejezés, amit a Levéltárban keresgélő Mirissa talált mindannyiuk vígasztalására: „Az egész világ kis barátja”. Eredete ismeretlen volt, s még sejteni sem lehetett, melyik rég volt bölcselő, melyik században tette félre az utókor számára.
    Miután szótlanul megölelte Mirissát és Brantot, Loren magukra hagyta a Leonidas családot; mindkét szigetről sok rokon csatlakozott hozzájuk. Nem akart idegenekkel találkozni, akik közül sokan bizonyára így vélekednek: „Ő bezzeg megmentette az életed, te viszont képtelen voltál megmenteni az övét.” Ezt a béklyót egész életén át viselnie kell.
    Beleharapott a szájába, hogy féken tartsa könnyeit, hiszen a világ legnagyobb csillagközi űrhajója tisztjének nem illik könnyezni. Szerencsére ebben a pillanatban az emberi agy egyik védekező mechanizmusa a segítségére sietett. A mély fájdalom perceiben néha csak úgy lehet megakadályozni a sírást, hogy oda nem illő - akár komikus - képet idézzünk fel emlékeink mélyéből.
    Igen, a természet humorérzéke olykor á legfurcsább dolgokat produkálja. Lorennek szinte nehezére esett elfojtania a mosolyt. Kumar is jót nevetett volna ezen a tréfán, amellyel utoljára még megajándékozta az élet.
    - Ne lepődjön meg! - figyelmeztette Lorent a minap Newton parancsnok, amikor kinyitotta a hajó halottaskamrájának ajtaját. Nehéz formalinszag jeges szele csapta meg őket. - Gyakrabban fordul elő, mint gondolnád. Néha egy utolsó görcs hatására következik be, mintegy tudatalatti kísérlet a halál legyőzésére. Ez alkalommal pedig valószínűleg a külső feszültségveszteség, és az azt követő azonnali fagyás eredménye.
    Ha nem körvonalazták volna jégkristályok a ragyogó fiatal test izmait, Loren azt gondolta volna, hogy Kumar nemcsak alszik, hanem édes álmot is lát.
    Ugyanis halálos ágyán a Kis Oroszlán még férfiasabb volt, mint életében.
    A nap eltűnt a nyugati égbolt alacsony dombjai mögött, a tenger felől lágy esti szellő támadt. A tenger alig fodrozódott, amikor Kumar három legközelebbi barátja és Brant a vízre bocsátották a kajakot. Loren utolsó pillantást vetett a fiú nyugodt, békés arcára. Az életét köszönhette neki!
    Addig kevés sírás hallatszott, de amint a négy férfi vízre tolta a csónakot, panaszos jajveszékelés hangzott fel az összegyűlt tömegből. Loren nem tudta tovább visszatartani a könnyeit, már azzal sem törődött, hogy valaki megláthatja őket.
    A kis kajakot négy kísérője erőteljes lendület hajtotta, s így sebesen távolodott a parttól. A gyorsan érkező thalassai éjszaka mér leszállt, mire a kis hajó elhaladt a nyílt tengerhez vezető csatorna két villogó jelzőfénye között. Aztán azok is elmaradtak mögötte; a kajak eltűnt a külső zátonyon lomhán megtörő, fehér hullámok taraja mögött.
    A jajveszékelés alábbhagyott, az emberek vártak valamire. Egyszer csak láng lobbant fel sötétidő ég háttere előtt, és tűzoszlop emelkedett ki a tengerből. Tisztán és hevesen égett, szinte füst nélkül; hogy mennyi ideig, azt Loren nem tudta volna megmondani, mivel Tarnán megállt az idő.
    Hirtelen összeroskadt a tűz. A lángok visszahanyatlottak a tengerbe. Egy pillanatig teljes sötétség borult a tájra.
    Ahol a tűz és a víz találkozott, szikrák szöktek az égbe. A parázs javarészt visszahullott a tengerbe, de egy kevés a magasba szökött, s odafönt eltűnt a szem elől.
    Kumar Leonidas másodszor is a csillagokba emelkedett.

    VIII. A TÁVOLI FOLD DALAI
    50. A jégpáncél
    
    Az utolsó hópehely felemelése örömteli ünneplésre adhatott volna alkalmat, a szomorú előzmény miatt azonban csak komor megelégedéssel nyugtázták. Harmincezer kilométerrel a Thalassa fölött helyére illesztették az utolsó jéghatszöget; elkészült a jégpáncél.
    Két éve először aktivizálták a kvantumhajtást, igaz most is csak a legkisebb fokozaton. A Magellán elhagyta a parkolópályát, hogy működés közben ellenőrizhesse, a mesterséges jéghegy nem mozdult-e el a helyéről, és még mindig egészben van-e. Felgyorsult arra a sebességre, amellyel a csillagközi utat fogja megtenni. Minden tökéletesen működött. Bey kapitány számára az eredmény óriási megkönnyebbülést jelentett; sokáig nem tudta kiverni a fejéből, hogy Owen Fletcher (aki azóta szigorú felügyelet alatt áll Északszigeten) volt a páncél egyik főmérnöke. Azon tűnődött, vajon mit szólt Fletcher és a többi száműzött Sabra a hajóavatáshoz.
    Az ünnepély visszatekintéssel kezdődött. A fagyasztóüzem építéséről, és az első hópehely felemeléséről készült videoképsorokat látták először. Ezután elragadó, felgyorsított űrbalett következett a hatalmas jégtömbök beállításáról és rögzítéséről. A felvétel normális sebességgel indult, majd annyira felgyorsult, hogy az utolsó darabokat már néhány másodperc alatt illesztették a helyükre. A Thalassa egyik leghíresebb zeneszerzője szellemes kísérőzenét költött hozzá. Lassú pavane tétellel kezdődött, lélekszakasztó polkában érte el a csúcspontját, majd újból lelassult, amikor az utolsó jégtömb került a helyére.
    Ezután az űrben lebegő kamera élő felvételeit mutatták, amelyeken a Magellán a bolygó árnyékában kering. A nagy napellenzőt - mostanáig ez óvta a jeget a napsütéstől - félrevonták, és most először lehetett megcsodálni a teljes jégpáncélt. A hatalmas, zöldesfehér korong hidegen fénylett a reflektorok fényében; hamarosan még hidegebb lesz, amint a hajó kilép a csillagközi éjszaka abszolút nulla foknál alig melegebb hőmérsékletébe. Ott csak a csillagok fényereje, a hajó sugárzási szivárgása és a becsapódó csillagközi por nem túl gyakori energiakitörései fogják melegíteni.
    A kamera lassan végigpásztázta a mesterséges jéghegyet. Moses Kaldor ismerős hangjára ismertek:
    - Thalassa népe, mindent köszönünk nektek. Reméljük, hogy az új jégpáncél mögött háromszáz évig biztonságban utazhatunk a hetvenöt fényévnyi távolságban ránk váró világ felé.
    - Ha minden a terveink szerint alakul, legalább húszezer tonna jegünk lesz még a Sagan 2 elérésekor. Amikor belépünk a légkörbe, a jég felmelegszik, és az ekkor megeredő eső lesz az első azon a fagyos bolygón. Rövid időre, amíg újból meg nem fagy, ez az eső lesz a születendő óceánok őse.
    - Egy napon utódaink a tiétekhez hasonló - bár talán kisebb és kevésbé mély - tengerek mellett élnek majd. A két bolygó vizei összekeverednek, és életet hoznak új otthonukba. Rátok mindig szeretettel és hálával fogunk emlékezni.

    51. Ereklye
    
    Gyönyörű! - mondta Mirissa áhitattal. - Meg tudom érteni, hogy oly nagyra tartották a Földön az aranyat.
    - Az arany a legkevésbé érdekes az egészben - mondta Moses, miközben előhúzta a csillogó harangot a bársonnyal bélelt dobozból. - Mit gondol, mi ez?
    - Nyilván műtárgy. De annál biztosan többet jelent a maga számára, ha ötven fényévnyi távolságon át gonddal óvta.
    - Úgy van. Ez egy száz méternél is magasabb templom pontos mása. Eredetileg hét ilyen ékszeres szelence létezett, mind egyforma alakú, egyik a másikba helyezhető. Ez volt a legbelső, ebben van az Ereklye. Kedves öreg barátaimtól kaptam, utolsó Földön töltött estémen. „Minden mulandó” - emlékeztettek. „Vidd ezt magaddal a csillagokba. Áldásunk
    reád.”
    - Nem osztottam a hitüket, mégsem utasíthattam vissza ilyen felbecsülhetetlen értékű ajándékot. Én ezt most itthagyom a Thalassán, ezen a helyen, ahol először lépett ember a bolygóra. Legyen ez a Föld talán utolsó ajándéka.
    - Ne mondjon ilyeneket - vágott közbe Mirissa. - Számtalan ajándékot hagytak itt nekünk ...
    Kaldor szomorkásan mosolygott, és nem válaszolt azonnal; tekintete elidőzött a könyvtárablakból nyíló ismerős tájon. Boldog volt itt. Felderítette a Thalassa történelmét, és sok mindent megtanult, aminek megfizethetetlen értéke lehet a Sagan 2-őn, az új kolónia megalapításakor.
    Isten veled, Anyaűrhajó, gondolta. Megtetted a kötelességed. Előttünk még nagy út áll. Bárcsak a Magellán is olyan jó szolgálatot tenne nekünk, mint amilyet te tettél ezeknek a szeretetreméltó embereknek.
    - A barátaim biztosan beleegyeznének, megtettem, amit elvártak tőlem. Az Ereklye itt, a Föld Múzeumban nagyobb biztonságban lesz, mint a hajó fedélzetén. Az is előfordulhat, hogy sosem jutunk el a Sagan 2-re.
    Dehogynem, biztosan gond nélkül odaérnek. De még nem árulta el, mi van a hetedik szelencében.
    - Ez maradt az az egyik legnagyobb emberből, aki valaha is élt; ő alapította meg az egyetlen vallást, amelyhez nem tapadt vér. Biztosan ját mulatna, ha megtudná, hogy negyven évszázaddal a halála után az egyik foga eljut a csillagokig.

    52. A távoli Föld dalai
    
    Átmeneti időszak kezdődött, eljött a búcsúzások, a halállal felérő elválások ideje. Mégis, minden szomorkodás dacára sokan meg is könnyebbültek a hajón és a Thalassán egyaránt. Az élet hamarosan visszatér a régi kerékvágásba, mégsem lesz többé semmi olyan, mint azelőtt.
    Még Farradine elnök is beletörődött a távozásukba, és felhagyott a csillagközi olimpiai játékok gondolatával. Bőséges kárpótlást jelentett számára, hogy a fagyasztóegységeket a Mangrove-öbölből átszállították Északszigetre, s hogy az első thalassai jégpálya el is készül a játékok kezdetéig. Hogy versenyzők is lesznek-e addigra, az más kérdés; mindenesetre a fiatalok közül sokan órákon át bámulják hitetlenkedve a régi nagy versenyzők mutatványait.
    Valamennyien egyetértettek abban, hogy meg kell ünnepelni a Magellán távozását. Abban viszont nehezen jutottak dűlőre, milyen is legyen a búcsúztatás. Számtalan magánjellegű összejövetelt rendeztek, és ezek jelentős szellemi, fizikai megerőltetést róttak a résztvevőkre, de hivatalos, közös összejövetel nem volt.
    Waldron polgármester szerint Tarnát illetné meg az elsőbbség, és az ünnepélyt Ősleszállásnál kellene megrendezni. Edgar Farradine viszont úgy érvelt, hogy az elnöki palota szerény méretei ellenére is alkalmasabb hely a rendezvény számára. Valaki szellemesen a Krakant javasolta kompromisszum gyanánt, hangsúlyozva, hogy híres szőlőskertje nagyszerűen alkalmas búcsúbeszédek színhelyéül. Még nem dőlt el a vita, amikor a thalassai rádiótársaság - a bolygó egyik legfürgébb, vállalkozó szellemű hivatala - mindenki előtt megszerezte az ünnepség jogát.
    A búcsúkoncertre még nemzedékek múlva is emlékezni fognak. Nem volt videó, ami elvonta volna az emberek figyelmét, csak zene és egy igen tömör összefoglaló. A komponista az elmúlt kétezer év örökségét használta fel, hogy felidézhesse a múltat, és reményteli utat nyisson a jövőbe. Nem egyszerűen rekviemnek, hanem bölcsődalnak is szánta darabját.
    Csodával határos módon a zeneszerzők a technológiai tökély elérése után is tudtak még újat mondani. Az elektronika segítségével kétezer éven át minden emberi fül számára hallható hang a rendelkezésükre állt. Azt gondolnánk, hogy ezzel ki is merült az eszköztáruk.
    Bizony, egy teljes évszázad telt el csipogással, csicsergéssel és elektromos böfögéssel, mielőtt a zeneszerzők megtanultak helyesen bánni a korlátlan lehetőségekkel, és újból összebékítették a technológiát a művészettel. Soha senki nem szárnyalta túl Bachot vagy Beethovent, de akadtak, akik megközelítették őket.
    A hallgatók többségének a koncert olyan élményeket sugallt, amelyet nem is ismert, hiszen csak a Földön léteztek. Óriási harangok lassú zúgását, amely úgy szállt az égre, mint régi katedrálisok csúcsáról a láthatatlan füst; jámbor halászok dalát, amely örökre kihalt nyelven csendül föl, miközben az utolsó napsugarak fényénél hazafelé eveznek; csatába vonuló katonák dalait, akiknek az idő minden testi-lelki fájdalmát begyógyította; tízmilliós tömeg hangjának egybeolvadt morajlását nagyvárosok ébredésekor; a sarki a fény hideg táncát a végtelen jégtengerek fölött; a világűr felé igyekvő irdatlan motorok búgását – ezeket hallotta a közönség az éjszaka sötétjében áradó zenéből, a távoli Föld dalait, fényévek messzeségéből ...
    Befejezésül a rendezők a szimfonikus hagyomány utolsó nagy művét választották. Azokban az években íródott, amikor már nem volt összeköttetést a Thalassa és a Föld között; a közönség számára teljesen ismeretlen mű szólalt meg. Mégis, az óceántéma miatt különösen jól illett az alkalomhoz, és óriási sikert aratott.
    ... Amikor a Siralmas ének Atlantiszért című darabot írtam, közel harminc évvel ezelőtt, nem volt határozott elképzelésem; csak az érzelmi hatások érdekeltek, a helyszín sem volt lényeges; azt akartam, hogy a zene rejtélyes, szomorú hangulatot árasszon, elemi veszteség érzését sugallja. Nem törtem magam, hogy zenei leírást adjak halaktól hemzsegő, elpusztult városokról. Mégis, valahányszor csak hallom a Lento luqubre dallamát, mint magamban például most is...”
    „A 136. ütemnél, amikor az akkordok elérik az orgona legmélyebb regiszterét, és először szólalnak meg együtt a szöveg nélküli szoprán áriával, mely a mélységekből egyre feljebb és feljebb törekszik ... Gondolom, sejtik, hogy ehhez a témához a bálnáknak, a tenger hatalmas énekeseinek énekét vettem alapul, azokét, amelyekkel nagyon későn kötöttünk békét, nagyon későn ... Olga Kondrashinnak írtam; senki más nem tudná elénekelni ezeket a részeket elektronikus kíséret nélkül ...”
    „Amikor az énekszólam belép, olyan érzésem támad, mintha valami ténylegesen létezőt látnék. Egy nagy tér közepén állok, amilyen például a Szent Márk vagy a Szent Péter tér; körülöttem romos épületek, görög templomok; hínárral benőtt, bedőlt szobrok, lengedező páfránylevelek. Mindent vastagon ellep az iszap.”
    „Eleinte üres a tér, majd valami nyugtalanítót fedezek fel. Azt kérdik, miért lepődöm meg újra és újra? Azért, mert minden alkalommal először látom ...”
    „A tér közepén alacsony bucka, közepéből sugarak ágaznak szét. Azon tűnődöm, vajon leomlott falak-e, félig iszapba temetve? Az elrendezésből semmi ilyesmire nem lehet következtetni; ebben a pillanatban észreveszem, hogy a bucka - lüktet."
    „Egy perccel később egy mereven bámuló szempár mered rám.”
    „Ennyi az egész, semmi sem történik. Hatezer éve nem történik itt semmi, azóta, hogy akkor éjjel beszakadt a földgát, és a tenger beáramlott Herkules Oszlopai közé.”
    „A lento a kedvenc tételem, de nem fejeződhet be a szimfónia ilyen tragikus és kétségbeesett hangulatban. Ezért írtam a befejező Feltámadás tételt.”
    „Természetesen tisztában vagyok azzal, hogy Platón Atlantisza sosem létezet. És ugyanezért el sem pusztulhat soha. Mindig eszménykép, a tökély ábrándképe lesz, minden korok embereinek elérendő célja. Ezért fejeződik be a szimfónia a jövőbe tartó győzedelmes meneteléssel.”
    „Tudom, ezt úgy szokták értelmezni, hogy egy új Atlantisz emelkedik ki a hullámokból. Ez így túlságosan prózai volna; számomra a finálé az űr meghódítását jelenti. Miután rátaláltam a zárótémára és lejegyeztem, hónapokba telt, míg végre szabadulni tudtam tőle. Szüntelenül, éjjel-nappal az az átkozott tizenöt hang járt az agyamban ...”
    „Mostanra a Siralmas ének tőlem független, önnálló életet él. Ez a Ciolkovszkij kráter mélyűri adóállomásáról leadott zene akkor is ötvenezer megawattal fog az Androméda-köd felé száguldani, amikor a Föld már rég nem létezik.
    „Egy napon, évszázadok vagy évezredek múlva befogják valahol, és bizonyára meg fogják érteni.”
    
    Elbeszélt emlékek - Sergei Di Pietro (3411-3509)

    53. Az arany maszk
    
    - Mindig úgy tettünk, mintha nem létezne - mondta Mirissa. - Most mégis szeretném látni.... egyetlen egyszer.
    Loren egy ideig nem válaszolt. Majd azt mondta: - Tudod, hogy Bey kapitány egyetlen látogatót sem engedett fel a hajóra.
    Persze, hogy tudta; azt is megértette, miért. A thalassaiak eleinte ugyan nehezteltek érte, később azonban belátták, hogy a Magellán személyzete túlságosan elfoglalt, így nem vállalkozhat idegenvezetésre, sőt kedves nővérként, sem istápolhatja az arra rászoruló tizenöt százalékot, vagyis mindazokat, akiknek hányingere támadna a hajó gravitációmentes körzeteiben. Még Farradine elnököt is tapintatosan visszautasították.
    - Beszéltem Moses-szel, ő pedig beszélt a kapitánnyal. Minden rendben. De titokban kell tartani a hajó indulásáig.
    Loren ámulva nézett a lányra, és elmosolyodott. Mirissa mindig meg tudta lepni, ezt is nagyon szerette benne. Mellesleg - futott át Loren agyán fájdalmasan - a Thalassán senkit nem illet meg jobban ez a kiváltság, mint éppen őt; az ő testvére az egyetlen thalassai, aki ezt az utat már megtette, Bey kapitány megértő ember, szükség esetén hajlandó rugalmasan alkalmazni a szabályokat. Három nap múlva pedig a hajó már itt sem lesz, és akkor már úgyis mindegy.
    - És ha űrbeteg leszel?
    - Tengeribeteg sem voltam soha ...
    ... az még nem jelent semmit ...
    - ... és jártam Newton főorvosasszonynál. Kilencvenöt százalékos esélyem van rá, hogy semmi bajom nem lesz. Az éjféli járatot javasolta, akkor nem járnak arrafelé tarnaiak.
    - Igazán mindenre gondoltál! - mondta Loren őszinte elismeréssel. - A Kettes Leszállóhelyen várlak háromnegyedkor.
    Szünetet tartott, majd nagy nehezen hozzátette. - Nem jövök már le többször, légyszíves, köszönj el Branttól a nevemben.
    Ezt a megpróbáltatást már igazán nem tudta volna elviselni. Be sem tette a lábát a Leonidas házba azóta, hogy Kumar távozott, Brant pedig visszatért Mirissát gyámolítani. Máris olyan volt minden, mintha Loren ott sem járt volna.
    Napról napra távolodott tőlük, már képes volt vágyakozás nélkül tekinteni Mirissára. A vágynál sokkal mélyebb, az eddigi legkellemetlenebb fájdalmak közül való érzés töltötte be a helyét.
    Nagyon szerette volna látni, és remélte is, hogy megláthatja gyermekét, de a Magellán előrehozott indulása keresztülhúzta a számításait. Hallotta ugyan fia szívdobogását az anyai dobbanások között, de most már biztos, hogy soha nem veheti karjaiba.
    Az űrkomp a bolygó nappali oldalán közlekedett, így Mirissa először száz kilométeres távolságból látta meg a Magellánt. Ismerte a valódi nagyságát, ilyen messziről mégis a napsütésben csillogó játékűrhajónak tűnt. Tíz . kilométeres távolságból sem látszott sokkal nagyobbnak. Érzékei nem voltak hajlandók elfogadni, hogy á hajó közepe táján sötétlő korongok nem hajóablakok. Amikor a Magellán ívelt teste végre egészen közel került, akkor hitte csak el igazán, hogy fedélzeti nyílásokat lát, amelyek egyikébe kompjuk éppen behajtott.
    Loren aggódva figyelte, ahogy Mirissa kikapcsolja a biztonsági övét; ez volt az a kritikus pillanat, amikor a magabiztos utas először érezheti úgy, hogy semmiféle korlátozás nem zavarja többé, de ekkor döbben rá arra is, hogy a súlytalanság nem is olyan kellemes, amilyennek elképzelte. De Mirissa tökéletesen érezte magát, Loren pedig finoman átsegítette a zsilipkamrán.
    Szerencsére nem kell az 1-G szakaszt érintenünk, megúszod kétszeri alkalmazkodás nélkül. A gravitációval már csak a földreszálláskor kell újból vesződnöd. 
    Jó lett volna látni az ébren levők körzetét is, gondolta Mirissa, de az elkerülhetetlenül ismerkedéshez vezetett volna, és az ezzel járó társalgásra most egyáltalán nem vágyott. Örült, hogy Bey kapitány lent volt a Thalassán, így még nála sem kellett udvariassági látogatást tennie.
    Amint elhagyták a zsilipkamrát, csőszerű folyosón találták magukat, amely a hajó egész hosszán végighúzódott. Egyik oldalán létra volt; a másikon, párhuzamos sorokban és mindkét irányban hajlékony hurkok futottak, kapaszkodót kínálva a kéznek és a lábnak.
    - Gyorsulás közben nem túl kellemes ezen a helyen tartózkodni - mondta Loren. - A folyosó két kilométer mély, függőleges aknává változik. Olyankor van igazán szükség a létrára és ezekre a fogantyúkra. Kapaszkodj meg, és bízd magad a hurokra.
    Több száz méteren át sodródtak így, aztán befordultak egy másik, a főfolyosóra merőleges folyosóra. - Engedd csak el a kapaszkodót! - szólt Loren, miután megtettek vagy harminc métert. - Szeretnék mutatni valamit.
    Mirissa elengedte. Hosszú, keskeny ablak mellett. állták meg. Bekandikált a vastag üvegen. Hatalmas, fényesen kivilágított fémbarlangot pillantott meg. Már jó ideje nem ismerte ki magát, mégis úgy vélte, hogy ez a henger alakú terem az egész hajót átéri, és hogy az a rúd a közepén bizonyára a hajó tengelyében helyezkedik el.
    - A kvantumhajtás - mondta büszkén Loren.
    Meg sem kísérelte felsorolni az itt fellelhető fém- és kristályalakzatokat; a furcsa formájú támpilléreket, amelyek a terem oldaláról rugaszkodtak a magasba; a pulzáló fényeket; azt a teljesen sötét területet, amely határozatlan körvonala dacára, mintha forgott volna ...
    Loren hamarosan mégis megszólalt.
    - Az emberi agy legnagyszerűbb teljesítménye ... búcsúzóul a Föld ezzel ajándékozta meg gyermekeit. Egyszer még a galaxis urai leszünk általa.
    Volt valami fennhéjázás a szavaiban, amitől Mirissa megborzongott. Ez megint a régi Loren, ilyen volt, mielőtt a Thalassa meglágyította a szívét. Nem baj - gondolta Mirissa -, valami akkor is örökre megváltozott benne.
    - Gondolod - kérdezte szelíden -, hogy a galaxis észre fogja venni?
    A kvantumhajtás ettől függetlenül mély benyomást tett rá, és sokáig bámulta a számára semmitmondó gigászi formákat, amelyek fényévekkel dacolva Lorent odaröpítették hozzá. Maga sem tudta, hogy hálás legyen-e nekik azért, amit kapott tőlük, vagy elátkozza őket amiatt, amit hamarosan visszavesznek tőle.
    .Loren beljebb vezette az útvesztőbe, mélyen a Magellán szívébe. Nem találkoztak senkivel - ami logikusan következett a hajó méreteiből és személyzetének létszámából.
    - Rögtön megérkezünk - mondta Loren fojtott, ünnepélyes hangon. - Ez itt az őrangyal.
    Mirissa nagy meglepetésében olyan közel ment a falmélyedésből kifelé bámuló, aranyozott archoz, hogy majdnem nekiütközött. Kinyújtott kezével megtapintotta a hideg fémet. Tehát valódi, nem hologram.
    - Mi ... ki ... ez? - suttogta.
    - A Föld legértékesebb műtárgyai közül sok itt van velünk a hajón - mondta Loren komor büszkeséggel a hangjában. - Ez egyike a leghíresebbeknek. Egy fiatalon elhunyt király ... szinte még gyerek ...
    Elszorult a torka, ugyanarra gondoltak mindketten. Mirissának vissza kellett fojtania a könnyeit, mielőtt elolvasta a feliratot a maszk alatt.
    
    TUTANKHAMON
    i. e. 1361-1353
    (Egyiptom, Királyok völgye i. sz. 1922)
    
    Igen, szinte hajszálpontosan annyi idős volt, mint Kumar. Az évezredek és fényévek távolából rájuk bámuló arany arc egy fiatal istené volt, akit élete virágában ragadott el a halál. Erő és önbizalom sugárzott az arcáról, de a későbbi, elveszett évek önteltségének és kegyetlenségének nyoma sem volt rajta.
    - Miért éppen ide állították? - kérdezte Mirissa, bár sejtette már a választ.
    - Találó szimbólumnak látszott. Az egyiptomiak hittek abban, hogy ha a megfelelő szertartásokat elvégzik, halottaik egy másik világon új életre kelnek. Természetesen merő babona az egész, mi mégis valóra váltottuk.
    De nem úgy, ahogy én szeretném, gondolta Mirissa szomorúan. A királyfi szurokfekete szemébe nézve nehéz volt elhinnie, hogy az arany maszk mögül rátekintő szempár tulajdonosa csak csodálatos műtárgy és nem élő személy.
    Nem tudott szabadulni a higgadt, delejes tekintet hatásától. Még egyszer kinyújtotta a kezét, és végigsimította az arany. arcot. Az értékes fémtárgyról váratlanul néhány sor jutott eszébe, amelyet ősleszállás Levéltárában talált, vígasztaló szavakat keresve a múlt irodalmában. Több száz oda nem illő sor után ezek végre tökéletesnek tűntek: (ismeretlen szerző - ?1800-2100).
    Tündöklőn viszik a pénzverőhöz vissza a férfi arc-mását.
    A fiúk, kiket a halál oly hamar elragad.
    Loren türelmesen várt, amíg Mirissa gondolatai visszatérnek megszokott medrükbe. Majd egy kártyát csúsztatott a halotti maszk melletti, végtelenül keskeny nyílásba; kerek ajtó nyílt ki csendesen.
    Meglehetősen furcsán hatott a súlyos szőrmékkel zsúfolt ruhatár egy űrhajó belsejében, "Mirissa azonban hamar belátta, hogy a maga idején szükségük lehet még bundákra. Már most is jóval hűvösebb volt. A szokatlan hidegben Mirissa vacogni kezdett.
    Loren felsegített rá egy hőkiegyenlítő öltözéket, ami a súlytalanság mellett nem is volt túlságosan egyszerű feladat; közben odasodródtak a kicsiny terem túlsó falának zúzmarás ablakához. A kristályüveg csapóajtó felpattant, mint a zsebóra üvege, és olyan jeges széllökés áramlott ki rajta, amilyennel Mirissa még soha életében nem találkozott, sőt, el sem tudta képzelni, hogy ilyen egyáltalán létezik. Apró nedvességfoszlányok sűrűsödtek össze a jéghideg levegőben, és mint megannyi parányi szellem, táncra perdültek Mirissa körül. A lány olyan ábrázattal nézett Lorenre, mintha azt akarná mondani: „csak nem képzeled, hogy oda bemegyek?”
    Loren bátorítón karon fogta, és így szólt: - Ne aggódj, a védőöltözet megóv, néhány perc múlva már az arcodon sem fogod érezni a hideget.
    Mirissa nehezen tudta elképzelni, de végül is Lorennek lett igaza. Miután beléptek a csapóajtón, óvatosan lélegzett, később pedig ámulva tapasztalta, hogy nem is elviselhetetlen a hideg. Sőt kifejezetten serkentő volt; hirtelen azt is megértette, miért költöznek emberek önszántukból a Föld sarkvidékeire.
    Úgy érezte, mintha ő is éppen az egyik sarkkör fagyos, hófehér világában lebegne. Körülötte mindenütt csillogó lépsejtek, amelyek éppenséggel jégből is lehettek volna, ezernyi hatszögletű alakzat. Mintha a Magellán jégpajzsának kicsinyített mása lenne, a különbség csak annyi, hogy az itteni egységek átmérője mindössze egy méter, és csövek meg drótok kapcsolják őket egymáshoz.
    Hát itt van a több százezer hibernált hódító; számukra a Föld csak tegnapi emlék. A lány azon tűnődött, vajon mit álmodnak ötszáz éves utazásuk felénél? Egyáltalán képes az agy álmodni élet és halál közötti állapotban? Loren szerint nem; de ez azért nem ilyen biztos.
    Mirissa annak idején látott videofelvételeket a kaptárokban rejtélyesen sürgő-forgó méhekről; most ő is ilyen méhecskének érezte magát, míg Lorent követte a nagy kaptár bonyolult rajzú korlátrácsain. Egészen megszokta már a súlytalanságot és a metsző hideget. Már a testét sem érezte; néha meg kellett győződnie, nem álmodik-e.
    A sejteken nevek nem szerepeltek, csak betű- és számjelek; Loren határozott léptekkel a H-354-es felé igyekezett. Gombnyomásra teleszkópos csúszósínen előbukkant egy fém- és üvegkonténer, benne egy alvó nő. 
    Szépnek nem volt mondható - bár nem tisztességes dolog egy nőt a hajkoronája nélkül megítélni. Mirissa még sosem látott ilyen bőrszínt, de tudta, hogy az utolsó időkben a Földön is ritkaságszámba ment. A feketének szinte kékes árnyalata volt, és olyan makulátlan, hogy Mirissa alig állta meg irigykedés nélkül. Lelki szemei előtt egy kép villant föl, két összefonódó test, egy ébenfekete és egy elefántcsontfehér. Ez a látomás bizonyára az elkövetkezendő évek során is gyakran gyötörni fogja.
    Újra a másik nő arcára nézett. Az évszázados álom dacára is látszott, hogy intelligens, határozott jellemű nő lehet. Összebarátkoztunk volna? - fontolgatta Mirissa. Kétlem, ahhoz túlságosan hasonlítunk egymásra.
    Tehát te vagy Kitani, te viszed Loren első gyermekét a csillagokba. De vajon ő lesz-e az első, ha évszázadokkal az enyém után fog megszületni? Akár az első, akár a második, minden jót kívánok neki ...
    Még dermedt volt - noha nem csak a hidegtől -, amikor a kristályos ajtó becsukódott mögöttük. Visszafelé Loren finoman vezette végig a folyosón, és megint elmentek az őrangyal mellett.
    Mirissa ujjai ismét megsimították a halhatatlan, arany arcot. Egy pillanatig melegnek érezte, aztán rádöbbent, hogy teste most igazodik vissza a normális hőmérséklethez.
    Ez csak percek kérdése, de mennyi időbe telik majd, amíg a jég a szíve körül is olvadni kezd?

    54. A búcsú
    
    Utoljára beszélek hozzád, Evelyn, mielőtt megkezdeném életem leghosszabb alvását. Még a Thalassán vagyok, de az űrkomp percek múlva indul fel a Magellánra; nincs semmi dolgom a háromszáz év múlva esedékes leszállásig ...
    Nagyon szomorú vagyok, most búcsúztam el itteni legkedvesebb barátomtól, Mirissa Leonidastól. Menynyire megszeretted volna te is! Alighanem ő a legértelmesebb az egész Thalassán. Sokat beszélgettünk, bár attól tartok, egyes beszélgetéseink részemről jobban hasonlítottak az általad oly gyakran kifogásolt monológokhoz ...
    Természetesen Istenről is faggatott, de a legokosabb kérdésére nem tudtam mit válaszolni.
    Nem sokkal azután, hogy szeretett öccse meghalt, azt kérdezte tőlem: „Mi célt szolgál a bánat? Van valamilyen biológiai funkciója?”
    Milyen különös, hogy sosem foglalkoztam komolyan ezzel a kérdéssel. Könnyen el lehet képzelni olyan lényeket, akik halottaikra érzelem nélkül tudnak gondolni, ha egyáltalán gondolnak rájuk. Teljesen embertelen társadalom volna, de legalább olyan sikeres, mint a hangyáké, vagy a termeszeké volt a Földön.
    Lehetséges, hogy a bánat a szerelem véletlenszerű, sőt kóros mellékterméke? A szerelemnek viszont természetesen van biológiai funkciója. Különös, nyugtalanító gondolatok ezek. Igen, érzelmeink tesznek bennünket emberré; senki sem mondana le róluk szívesen, pedig tudjuk, hogy minden új szerelem újabb túsz a terrorista ikerpár, az Idő és a Sors kezében.
    Gyakran beszéltünk rólad, Evelyn. Mirissa nem értette, hogyan szeretheti egy férfi ugyanazt a nőt egész életén át, és hogy lehet, hogy nem keres magának valakit, miután a nő meghalt. Egyszer, amikor kötekedve azt mondtam, hogy a thalassaiak számára a hűség éppoly érthetetlen fogalom, mint a féltékenység, azzal vágott vissza, hogy semmi hátrányuk nem származik belőle.
    Hívnak, vár az űrkomp. Örökre búcsút kell vennem a Thalassától. A te képed is lassan elhalványul. Másoknak bölcs tanácsokat osztogatok, de talán a saját bánatomat túl sokáig dédelgettem, és ez a te emlékednek sem vált hasznára.
    A Thalassa segített kigyógyulni ebből a bajomból. ;Most inkább örülök annak, hogy ismertelek téged, mintsem búslakodnék azon, hogy elveszítettelek.
    Különös nyugalom lett úrrá rajtam. Először érzem úgy, hogy igazán értem buddhista barátaim befelé fordulását, sőt, még a nirvána fogalmát is ...
    És ha nem ébredek fel a Sagan 2-őn, hát úgy legyen. Itt elvégeztem a feladatom, elégedett vagyok.

    55. Az indulás
    
    A trimarán pontban éjfélkor ért a tengeri hínár széléhez. Brant bedobta a horgonyt a harminc méter mély vízbe. A kémgömbök leeresztését hajnalban akarta elkezdeni, míg az így alkotott kerítés a helyére nem került Skorpváros és Délsziget között. Amikor ez megvan, minden jövés-menést megfigyelhetnek. Ha a skorpok történetesen észrevesznek, és trófeaként hazacipelnek egyet, annál jobb. Ott még értékesebb információkat fog rögzíteni, mint a nyílt tengeren.
    Nem kellett mást tennie, mint hanyattdőlni a lágyan ringó csónakban, és hallgatni a „Tarna Rádió” szokatlanul tartózkodó, halk zenéjét. Időről időre elhangzott egy felhívás, üdvözlő jókívánság, vagy vers ,a látogatók tiszteletére. Nem sokan aludtak aznap éjszaka a két szigeten. Mirissa futólag arra gondolt, vajon mi járhat Owen Fletcher és száműzött társai fejében, hiszen vadidegen világon tették őket partra, és életük hátralévő részét itt kell majd leélniük. Amikor utoljára látta őket egy északszigeti videoműsorban, egyáltalán nem tűntek boldogtalannak, sőt vidáman társalogtak munkavállalási elképzeléseikről.
    Brant mozdulatlanul feküdt, Mirissa azt is gondolhatta volna, hogy alszik, de a kezét erősebben szorította; mint valaha. Egymás mellett feküdtek, és nézték fejük felett a csillagokat. Brant megváltozott, talán még jobban, mint ő. Türelmesebb és figyelmesebb lett. A gyermeket máris elfogadta, ráadásul olyan szavakkal, hogy Mirissa sírva fakadt: „Két apja is lesz”.
    Most a Tarna Rádió - nem mintha szükség lett volna rá - közvetíteni kezdte a visszaszámlálást. A történelmi felvételektől eltekintve a Thalassa lakóinak életében ez volt az első ilyen esemény. Vajon látunk-e majd valamit? - tűnődött Mirissa. A Magellán a világ másik oldalán lebeg, az óceánnal borított félgömb fölött, ahol most fényes nappal van. Az egész bolygó közöttünk van ...
    .. zéró ... hangzott a rádióból; a hangot nyomban távoli morajlás nyomta el. Alighogy Brant levette a hangerőt, kitört az ég.
    Az egész látóhatárt lángok borították el. Észak, dél, kelet, nyugat ... megszűnt. Hosszú lángcsóvák csaptak ki az óceánból az égbolt felé, olyan északi fényhez hasonlatos látványt nyújtva, amilyenben a Thalassának még sosem volt, és ezután sem lesz része.
    Gyönyörű volt, de félelmetes. Mirissa most értette meg, miért a bolygó túlsó oldalán állították le a Magellánt; pedig ez még nem is a kvantumhajtás, hanem csak a szivárgó kóborenergia, amelyet az ionoszféra ártalmatlanít. Loren mesélt neki valamit a szuperűr érthetetlen lökéshullámairól, hozzátéve, hogy még a kvantumhajtás feltalálói sem értették ezt a jelenséget.
    Arra gondolt, vajon a skorpok mire vélik ezt a dühöngő űrtűzijátékot; biztosan átszűrődik sugárzó tombolása a moszaterdő sűrűjén, és megvilágítja elsüllyedt városaik mellékutcáit.
    Talán csak a. képzelete játszott vele, de úgy látta, hogy a kör alakú fénykoronát alkotó, ragyogó, sokszínű sugárnyaláb lassan keresztülvonul az égen. Az energia forrása, a hajó felgyorsult a keringési pálya mentén, majd örökre elhagyta a Thalassát. Eltelt néhány perc mielőtt Mirissa egészen biztos lehetett benne, hogy csakugyan ez történt; közben a látvány intenzitása észrevehetően csökkent.
    Aztán váratlanul eltűnt. Kissé kifulladva ismét a Tarna Rádió jelentkezett.
    „... minden a terv szerint ... a hajó visszaállt az eredeti ... nemsokára újabb hangképeket közvetítünk, bár azok közel sem ennyire hatásosak ... az elszakadás minden mozzanata a bolygó túloldalán történik, de három nap múlva közvetlenül is láthatjuk a Magellánt, amikor elhagyja naprendszerünket ...”
    Mirissa alig hallotta ezeket a szavakat; az eget bámulta, most kezdtek visszatérni a csillagok. Ezentúl nem tud úgy gondolni rájuk, hogy egyúttal ne gondolna Lorenre is. Üresnek érezte a lelkét; még sírni se tudott.
    Nagyon jólesett Brant karját maga körül éreznie, biztonságot jelentett a világűr magányával szemben. Hozzá tartozik, szíve nem kóborol el többé. Végre megértette, hogy Lorent az ereje miatt, Brantot a gyengesége miatt szereti.
    Ég áldjon, Loren, suttogta, légy boldog azon a távoli világon, amelyet te és gyermekeid meghódítotok az emberiség számára. De háromszáz év távlatából néha gondolj rám, akivel a Földről jövet, odaúton találkoztál.
    Brant gyöngéden cirógatta a haját; szerette volna megvigasztalni, de tudta, legjobb, ha csendben marad. Nem érezte győztesnek magát; Mirissa ugyan újra az övé, de régi, gondtalan barátságuk soha többé nem tér vissza. Brant biztos volt benne, hogy Loren szelleme nap mint nap kettejük közé fog állni, amikor pedig ketten már rég por és hamu lesznek, Loren még mindig egyetlen nappal sem lesz öregebb.
    Amikor három nappal később a Magellán a keleti horizont fölött a magasba emelkedett, kápráztató csillag lett belőle, szabad szemmel rá sem lehetett nézni; pedig a kvantumhajtást úgy állították be, hogy a sugárszivárgás a Thalassát elkerülje:
    Hétről hétre, hónapról hónapra fokozatosan halványodott a fénye, de még így is, fényes nappal is lehetett látni, ha az ember pontosan tudta, hol keresse. Éjszaka, még hosszú évekig a Magellán volt a legfényesebb csillag az égen. 
    Mirissa egyszer még látta, mielőtt végképp meggyengült volna a látása. Néhány napig a távolságtól megszelidült kvantumhajtás bizonyára egyenesen a Thalassát érte.
    Akkor tizenöt fényévnyire járt. Mirissa unokái minden nehézség nélkül megtalálták a hármas fényrendű, kék csillagot, amely az elektromos skorpkerítés megfigyelőtornyai fölött ragyogott.

    56. Ég és víz határán

    Nem voltak értelmes lények, de rendelkeztek valamivel, ami a. első lépés az intelligencia felé vezető végtelen úton, ez a kíváncsiság volt.
    Mint oly sok egykor boldogan tenyésző tengeri rákféle a Földön, ők is szinte bármennyi időt képesek a szárazföldön tölteni. Az utóbbi évszázadig azonban nem igazán volt miért kinnmaradniuk; a hatalmas hínárerdő minden igényüket kielégítette. A karcsú levelekből táplálkoztak; a kemény szárakból készítették kezdetleges tárgyaikat.
    Csak két természetes ellenségük volt. Az egyik egy hatalmas, de nagyon ritka mélytengeri halfajta; az egész állat nem egyéb, mint egy telhetetlen gyomorral megvert ragadozó állkapocs. A másik egy mérgező, lüktető, kocsonyás testű állat, az óriási polipok mozgékony változata, nyomában a halál, színtelen sivatag marad.
    A víz és a levegő határára tett szórványos kirándulásaiktól eltekintve, a skorpok minden további nélkül leélhették volna egész életüket a vízben, olyan tökéletesen alkalmazkodtak környezetükhöz. De a hangyákkal és a termeszekkel ellentétben, ők nem tértek le a fejlődés útjáról, képesek voltak reagálni a változásokra.
    A változás pedig - ha csak nagyon kis mértékben is - bekövetkezett az óceánvilágban. Csodálatos dolgok potyogtak az égből. Ahonnan ezek jöttek, ott többnek is kell lennie. Ha már felkészültek, majd elindulnak megkeresni őket:
    Különösebb sietség nem volt tapasztalható az időtlen thalassai tengerben; sok év telt el, mielőtt a skorpok első rohamukra indultak az idegen egység ellen, amelyről felderítőik olyan furcsa jelentéseket tettek.
    Nem is gyanították, hogy más felderítők róluk számoltak be. Amikor végre elszánták magukat, kiderült, hogy nagyon rossz időpontot választottak.
    Szerencsétlenségükre Owen Fletcher - meglehetősen alkotmányellenes, de szakavatott - második elnöksége alatt jelentek meg a szárazföldön.

    IX. A SAGAN 2
    57. Az idő hangja
    
    A Magellán csillagközi űrhajó még csak néhány fényórányira volt a Thalassától, amikor Kumar Lorenson megszületett. Édesapja már mélyen aludt, és csak háromszáz év múlva értesült a hírről.
    Könnybe lábadt a szeme, ha arra gondolt, hogy átaludta első gyermekének egész életét. Amikor elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy szembenézzen a megpróbáltatással, elővette a memóriabankban rá várakozó felvételeket. Látta hogyan érik férfivá a fia, hallotta a hangját, üdvözletét, amelyre nem válaszolhatott már.
    És látta (hiszen elkerülhetetlen volt), hogy lassacskán megöregszik az a rég halott lány, akit néhány hete még a karjában tartott. Utolsó üzenetét ráncos ajkak motyogták.
    Loren éles fájdalma lassan enyhülni kezdett. Új nap fénye töltötte be az eget; nemsokára új élet születik azon a világon, amely a Magellán csillagközi űrhajó utolsó állomása lesz.
    Egy napon talán végleg megszűnik a fájdalom, de az emlék örökre megmarad.

    
    
    ARTHUR C. CLARKE
    Arthur C. Clarke 1917-ben Mineheadben, Angliában született. A londoni Kings College-ben kitüntetéssel végezte el a matematika-fizika szakot. A Brit Bolygóközi Társaság volt elnöke, az Űrhajózási Akadémia, a Királyi Asztronómiai Társaság és számos egyéb tudományos szervezet tagja. A második világháború alatt a Brit Királyi Légierő tisztje volt, az első, kísérleti stádiumban lévő radarkutatások felelőse. Egyetlen nem tudományos-fantasztikus műve a ,Glide Path (Siklópálya) ezen az élményen alapszik.
    Ötven könyve jelent meg húszmilliónál nagyobb példányszámban, harmincnál több idegen nyelven. Díjai között szerepelnek: az 1961-es Kalinga Dij, az AAAS-Westinghouse tudományos írók díja, a Bradford Washburn Kitüntetés és a Hugo, Nebula és John Campbell Kitüntetések - mindhármat a Rendezvous with Rama (Randevú a Rámával) című könyvével nyerte el.
    1986-ban Stanley Kubrikkal közösen jelölték Oscar-díjra a 2001: Űrodüsszeia című filmért. Tizenhárom részes tv-sorozata, az „Arthur C. Clarke rejtélyes világa” szintén több ország műsorán szerepelt. Az Apollo űrprogram televíziós közvetítésébe is bekapcsolódott.
    
    Kronológia(Földi években)1956Neutrinók kimutatása1967Nap-neutrinó anomália felfedezése2000A Nap sorsa eldőlt100Csillagközi szondák200300Robot-magvetők tervezése400Magvetés kezdete (embriók)2500600(DNS-kódok)700751 Magvető indul a Thalassára800900999 Utolsó évezred3000THALASSA1003109 Landolása Thalassán0200Az	A nemzetszületése
    Utolsó	Összeköttetés
    a Földdel100300Napok
    Urai200400A Krakan
    tűzhányókitörése3003500Kvantumhajtás400600Végső exodus	Pangás
    617 A Magellán
    csillagközi
    űrhajó
    3620A Föld
    pusztulása3827 A Magellán
    érkezése7183829 A Magellán
    távozása7204135 SAGAN 21026