Dan Simmons

HYPERION

Dan Simmons: Hyperion

Copyright © Dan Simmons, 1989

Fordította: Huszár András

Ez Tednek szól

Prológus

A hegemóniai Konzul ébenfekete űrhajójának balkonján ült, és Rachmanyinov cisz-moll prelúdiumát játszotta egy ősi, de jól karbantartott Steinwayen, miközben hatalmas, zöld, gyíkszerű élőlények kavarogtak és bömböltek a lenti mocsárban. Északon vihar készülődött.

A koromfekete fellegek alatt egy óriási nyitvatermőkből álló erdő sejlett fel, míg a zord égen kilenc kilométer magasra tornyosultak a gomolyfelhők. Villám hasított át a horizonton. A hajó közelében időnként homályos, hüllőszerű alakok tévedtek a takarómezőbe: felüvöltöttek, majd felszívódtak az indigókék ködben. A Konzul a prelúdium egyik nehéz szakaszára összpontosított, rá sem hederített a vihar és az éjszaka közeledtére.

A fénysürgönyadó felcsipogott.

A Konzul abbahagyta a játékot; ujjai a billentyűk felett lebegtek, miközben feszülten fülelt.

Mennydörgés robajlott a fülledt levegőben. A nyitvatermők erdeje felől egy dögevőfalka gyászos vonítása hallatszott. Valahol lent, a sötétben egy borsónyi agyú szörnyeteg válaszul kihívó hangot hallatott, majd elnémult. A takarómező halk szonikus zúgással nyomta el a hirtelen támadt csendet. A fénysürgönyadó ismét megszólalt.

– A pokolba! – szentségelt a Konzul, és bement fogadni az üzenetet.

A számítógépnek kellett még néhány másodperc, hogy konvertálja és dekódolja az elhaló tachionok tömegét; a Konzul ezalatt töltött magának egy pohár whiskyt. Éppen leült a kivetítőárok párnáira, amikor a tárcsa zölden felvillant. – Indítsd! – mondta a Konzul.

– Vissza kell térnie a Hyperionra! – hallatszott egy fátyolos női hang. A hangot egyelőre még nem kísérte kép; a levegő üres maradt, csupán az adás kódjai pulzáltak, jelezvén a Konzulnak, hogy a fénysürgöny a Hegemónia kormányzati központjából, a Tau Ceti Center bolygójáról érkezett. A Konzul az adás koordinátái nélkül is ugyanerre a következtetésre jutott volna. Meina Gladstone idősödő, ám még mindig gyönyörű hangját ezer közül is felismerte. – A Shrike-zarándoklat tagjaként kell visszatérnie a Hyperionra – folytatta a hang.

Álmodik a nyomor, gondolta a Konzul, és felállt, hogy elhagyja az aknát.

– Önt és hat társát kiválasztotta a Shrike Egyháza a Mindenség jóváhagyásával – mondta Meina Gladstone. – A Hegemónia érdekei azt kívánják, hogy vállalja a küldetést.

A Konzul mozdulatlanul állt az aknában, háttal az adás villódzó kódjainak. Felemelte a poharát, és anélkül, hogy megfordult volna, kiitta az utolsó korty italt.

– A helyzet nagyon zavaros – mondta Meina Gladstone. Fáradtan csengett a hangja. – A konzulátus és az Önkormányzati Tanács három szabványhéttel ezelőtt fénysürgönyözött, hogy bizonyos jelek szerint az Időkripták kezdenek megnyílni. Az Időkriptákat övező antientropikus mező rohamosan terjeszkedik, a Shrike pedig már a Kantár-hegységtől délre is megjelent.

A Konzul megfordult, és visszaereszkedett a párnákra. Meina Gladstone ősöreg arcának holoképe alakot öltött előtte. A nő tekintetéből ugyanúgy sütött a fáradtság, mint a hangjából.

– Azonnal útnak indítottunk egy HAD:űr különítményt a Parvatiról, hogy még az Időkripták megnyílása előtt evakuálják a Hyperionon élő hegemóniai polgárokat. A különítmény időcsúszása kicsivel több mint három hyperioni év lesz. – Meina Gladstone egy pillanatra elhallgatott. A Konzul még sosem látta ilyen nyúzottnak a szenátus elnök-vezérigazgatóját. – Nem tudjuk, hogy az evakuációs flotta időben odaér-e – folytatta –, ám a helyzet még ennél is összetettebb. Észleltünk egy legalább négyezer... egységből... álló Számkivetett vándorbolyt. A boly a Hyperion felé közeledik, az evakuációs különítményünk pedig nem sokkal a Számkivetettek előtt fog csak odaérni.

A Konzul értette Gladstone tétovázását. Egy Számkivetett vándorboly hajóinak mérete az egyszemélyes felderítőhajóktól a tízezer csillagközi barbárnak otthont adó konzervvárosokig és üstököserődökig terjedhet.

– A HAD Vezérkari Főnökei Egyesített Tanácsának véleménye szerint a Számkivetettek régóta várt nagy rohamával van dolgunk – mondta Meina Gladstone. A hajó számítógépe úgy vetítette ki a holót, hogy az asszony szomorú barna szemével egyenesen a Konzulra nézett. – Egyelőre még nem tudni, hogy csak a Hyperiont akarják-e elfoglalni az Időkripták miatt, vagy mindent elsöprő támadást terveznek a teljes Világháló ellen. Időközben egy távnyelőépítő műszaki zászlóaljjal kiegészült komplett HAD:űr hadiflotta indult útnak a Camn-rendszerből, hogy csatlakozzon az evakuációs különítményhez, ám a körülményektől függően ez a flotta akár vissza is hívható.

A Konzul bólintott, és szórakozottan ajkához emelte a whiskyt. Elkomorult az üres pohár láttán, és bosszúsan a holoárok vastag szőnyegpadlójára ejtette. Nem kellett katonai kiképzés hozzá, hogy átlássa a Gladstone és a vezérkar előtt álló taktikai döntés nehézségét.

Ha nem húznak fel irdatlan kiadások árán, rövid idő leforgása alatt egy katonai távnyelőt a Hyperion-rendszerben, nem tudják visszaverni a Számkivetettek invázióját. Akkor pedig az Időkripták – feltételezett titkaikkal – a Hegemónia ellenségének kezébe kerülnek. Amennyiben viszont a flottának sikerül időben létesíteni egy távnyelőt, a Hegemónia pedig teljes HAD seregét az egy szem távoli gyarmatbolygó, a Hyperion védelmére vezényli, akkor a Világháló hatalmas kockázatnak teszi ki magát, hiszen a Számkivetettek időközben bárhol máshol elindíthatnak egy támadást a peremvidéken, vagy akár – a legrosszabb forgatókönyv szerint – megkaparinthatják a távnyelőt, és behatolhatnak a Háló területére. A Konzul megpróbálta maga elé képzelni, mi történne, ha fegyveres Számkivetett csapatok lépnének át a távnyelőkapukon és özönlenék el több száz bolygó védtelen anyavárosát.

A Konzul átsétált Meina Gladstone holóján, felvette a padlóról a poharát, és töltött magának egy újabb adagot.

– Ön egyike lett azon kiválasztottaknak, akik részt vehetnek a Shrike-zarándoklaton – szólalt meg ismét az idős elnökvezérigazgató képe, akit a sajtó előszeretettel hasonlított Lincolnhoz, Churchillhez, Alvarez-Temphez és még sok más, éppen divatos, Hidzsra előtti legendás személyiséghez. – A templomosok útnak indították Yggdrasill nevű bárkafájukat – magyarázta Gladstone –, az evakuációs különítmény parancsnokának pedig parancsba adtuk, hogy engedje át a bárkafát. Háromhetes időcsúszással eljuthat az Yggdrasill-hoz, mielőtt az kvantumállapotba kerülne a Parvati-rendszerből. A Shrike Egyháza által kiválasztott másik hat zarándok már a bárkafa fedélzetén lesz. A titkosszolgálati jelentéseink szerint a hét zarándok közül legalább egyvalaki a Számkivetettek ügynöke. Jelenleg nincs... semmiféle információnk... az ügynök kilétét illetően.

A Konzul önkéntelenül elmosolyodott. Gladstone-nak – sok más kockázati tényezővel együtt – számolnia kellett azzal a lehetősséggel is, hogy pont a Konzul a kém, és hogy jelenleg a Számkivetettek ügynökének fénysürgönyöl el létfontosságú információkat.

De jobban belegondolva... vajon valóban létfontosságú információk birtokába jutott? A flották mozgása attól a pillanattól követhető, hogy a hajók beindítják a Hawking-hajtóművüket. Talán Gladstone úgy számolt, hogy ha a Konzul a kém, ezzel az üzenettel elijeszti. A Konzul mosolya lehervadt, aztán megitta az italát.

– Sol Weintraub és Fedmahn Kassad is a hét kiválasztott zarándok között van – közölte Gladstone.

A Konzul még jobban elkomorult. Az idős asszony képe körül kavargó, fénylő porszemekhez hasonlatos kódjelek fellegére bámult. A fénysürgöny idejéből már csak tizenöt másodperc volt hátra.

– Szükségünk van a segítségére – mondta Meina Gladstone. – Mindenáron meg kell fejtenünk az Időkripták és a Shrike titkát. Ez a zarándoklat lehet rá az utolsó esélyünk. Abban az esetben, ha a Számkivetettek elfoglalják a Hyperiont, ki kell iktatni az ügynöküket, és bármi áron le kell zárni az Időkriptákat. A Hegemónia sorsa múlhat mindezen.

Az adás véget ért, már csak a találkozási pont koordinátái villogtak a helyén. – Válasz? – kérdezte a hajó számítógépe. Az űrhajó – temérdek mennyiségű energia felemésztése árán – képes lett volna kilőni egy rövid, kódolt adást a galaxis emberlakta részeit összekötő, fénysebességnél gyorsabban száguldó üzeneteinek szüntelen hablatyába.

– Nincs válasz – felelte a Konzul, majd kilépett a balkonra, és a korlátra könyökölt.

Leszállt az éj, alacsonyan függtek a felhők. Nem látszottak a csillagok. A teljes sötétséget nem törte meg más, csupán a szabálytalan időközönként átcikázó villámok északon, valamint a lápvidékről felszálló halovány foszforeszkálás. A Konzulra egyszeriben rászakadt az érzés, hogy jelenleg ő az egyetlen érző lény ezen a névtelen bolygón. Hallgatta a mocsár felől érkező, vízözön előtti éjszakai hangokat, és a reggelre gondolt: pirkadat előtt útra kelne Vikken EMJ-jével, és egész napját kint töltené a szabadban; nagyvadakra vadászna a déli páfrányerdőben, majd este visszatérne a hajójára, hogy elfogyasszon egy kiadós steaket, és hideg sört kortyolgasson hozzá. A Konzul a vadászat felvillanyozó izgalmára és a magány hasonlóképpen felvillanyozó vigaszára gondolt: a vigaszra, amit korábban a Hyperionon elszenvedett fajdalmai és az ott átélt rémálmok révén érdemelt ki.

Hyperion.

A Konzul bement, behúzta a balkont, és lezárta a hajót. A következő pillanatban eleredt a zuhogó eső. A Konzul felkaptatott a csigalépcsőn a hajó csúcsán található hálókabinjába. A kör alakú szobában teljes sötétség honolt, leszámítva a tetőablakon patakokban folyó esőcseppeket megvilágító néma villámcsapásokat. A Konzul levetkőzött, leheveredett a kemény matracra, aztán bekapcsolta az erősítőket és a külső mikrofonokat, és átadta magát az élvezetnek, ahogy a vihar tombolása egybeolvadt Wagner harcias művével, A valkűrök lovaglásával. Hurrikánszerű széllökések rázták meg a hajót. A mennydörgések hangja megtöltötte a szobát, miközben a fehéren felvillanó tetőablak utóképeket égetett a Konzul retinájába.

Wagnert egyedül viharban jó hallgatni, gondolta. Lehunyta a szemét, ám csukott szemhéján át is érzékelte a villámlásokat. Eszébe jutott a düledező romok között átfúvó jégkristályok csillanása az Időkripták közelében fekvő alacsony dombokon, aztán felidézte az acél fagyos ragyogását a Shrike minden képzeletet felülmúló, fémtüskékből álló fáján. Emlékezett az éjszakai sikolyokra és a Shrike száz fazettából álló, rubin-és vérvörös tekintetére.

Hyperion.

A Konzul halkan utasította a számítógépet, hogy kapcsolja ki a hangszórókat, és eltakarta a szemét a csuklójával. A hirtelen támadt csendben fekve arra gondolt, mekkora őrültség visszatérni a Hyperionra. Tizenegy évig töltötte be ezen távoli és rejtélyes bolygó konzuli tisztségét; ez idő alatt a Shrike titokzatos egyháza többtucatnyi, más bolygókról érkezett zarándokokat szállító bárkának tette lehetővé, hogy útra keljenek északra, a hegyeken túlra, az Időkriptákat körülvevő szélfútta pusztaság felé. Egy sem tért vissza közülük. Mindez ráadásul békeidőkben történt, amikor az időáramlatok és más, ésszel felérhetetlen erők fogva tartották a Shrike-ot, amikor az antientropikus mező csupán egy tíz-húsz méter sugarú körben vette körbe az Időkriptákat, és amikor nem fenyegetett a Számkivetettek inváziója.

A Konzul a Shrike-ra gondolt, aki szabadon kószálhat a Hyperionon, valamint a több millió őslakosra és több ezer hegemóniai polgárra, akik ki voltak szolgáltatva e fizikai törvényeket áthágó és kizárólag halál útján kommunikáló teremtmény előtt, és a kabinban uralkodó meleg ellenére megborzongott.

Hyperion.

Az éjszaka és a vihar véget ért. Újabb viharzóna futott versenyt a lassan beköszöntő hajnallal. Kétszáz méter magas nyitvatermők hajoltak meg és csavarodtak ki a zuhatag közeledtére. A pirkadat előtti pillanatban a Konzul ébenfekete űrhajója meglovagolt egy kék plazmahullámot, áttörte a sűrű felhőréteget, és felemelkedett az űr és a találkozási pont felé.

EGY

A Konzul azzal a jellegzetes fejfájással, kiszáradt torokkal, ezernyi elfeledett álom érzésével ébredt, amit csak a kriogenikus transz tud okozni. Pislogott, majd felült az alacsony ágyon; kiegyenesedett, és kótyagos fejjel leszedte magáról a bőrére rögzített szenzortapaszokat. Rajta kívül két egészen kis növésű kisegítő klón és egy egészen magas, csuklyás templomos tartózkodott a tojás alakú, ablaktalan szobában. Az egyik klón felajánlott neki egy pohár narancslevet – ez volt a bevett szokás a felolvasztások után. A Konzul elfogadta, és mohón belekortyolt.

– A Fa öt óra két fénypercnyire van a Hyperiontól – szólalt meg a Templomos. A Konzul felismerte a férfit: nem más, mint Het Masteen volt, a templomosok bárkafájának kapitánya, a Fa Igaz Hangja. A Konzul homályosan felfogta, hogy hatalmas megtiszteltetés, ha valakit maga a Kapitány ébreszt fel, ám a feje még túl kásás és zavaros volt a transz után, hogy ezt értékelni is tudja.

– A többiek már több órája ébren vannak – tájékoztatta Het Masteen, és intett a klónoknak, hogy távozhatnak. – Az elülső étkezőteraszon gyűltek össze.

– Hhrghn – hörögte a Konzul, aztán nagyot kortyolt az ivóléből. Megköszörülte a torkát, és tett egy újabb próbát. – Köszönöm, Het Masteen – nyögte ki. Ahogy körbenézett a tojás alakú szobában, a padló sötét fűborításán, az áttetsző falakon és a megszakítatlanul ívelő varsafa bordázaton, a Konzul rájött, hogy az egyik kisebb méretű lakóhüvelyben lehet. Behunyta a szemét, és megpróbálta felidézni a bárkafa kvantumugrása előtt lezajlott találkozóra vonatkozó emlékeit.

A Konzul emlékezett a találkozási pont megközelítésére és az egy kilométer hosszú bárkafa első megpillantására. A hajó részletei csak elmosódottan látszottak, mivel páragömbként burkolta be a redundáns gépek és ergek generálta védőmező, a lombkoronás hajótörzs ugyanakkor fényárban úszott a levelek és a vékony falú lakóhüvelyek között, valamint a végtelen számú terasz, összekötő híd, parancsnoki fedélzet, lépcsősor és lugas mentén pislákoló ezernyi lámpának köszönhetően. A bárkafa fenekénél túlméretezett gubacsokra emlékeztető műszaki és tehergömbök hemzsegtek, hajtóműveik kék és lila csóváit pedig tíz kilométer hosszú gyökerekként húzták maguk után.

– A többiek már várják – szólt halkan Het Masteen, és az alacsonyan elhelyezett párnák felé biccentett. A párnákon a Konzul poggyásza várta a kinyitáshoz szükséges parancsszót. A Templomos elmélyülten szemlélte a varsafa gerendákat, amíg a Konzul magára kapta félhivatalos ünnepi viseletét, amelyet egy bő fekete nadrág, kipucolt tengerészcsizma, deréknál és könyöknél kidomborodó fehér selyeming, topázzal kivert nyakmerevítő gallér, fekete félkabát – rajta a Hegemóniát jelképező karmazsin-zsinórokkal megtoldott vállrojttal – és egy halvány aranyszínű háromszögletű kalap alkotott. Az egyik ívelt falszakasz átalakult tükörré, és a Konzul megszemlélte a tükörképét: egy korosodó, félhivatalos ünneplőt viselő, napbarnított bőrű, ám szomorú szeme alatt meglepően sápadt férfi nézett vissza rá. A Konzul összevonta a szemöldökét, bólintott, és hátat fordított a tükörnek.

Het Masteen intett, és a Konzul elindult a magas, csuhás alak után. A lakóhüvely kitágult előttük, és ráléptek egy emelkedő, felfelé kanyarodó, majd a bárkafa törzsének masszív kéregfala mögött eltűnő ösvényre. A Konzul megtorpant, az ösvény pereméhez lépett, majd gyorsan visszahőkölt. Az ösvényen túl egy legalább hatszáz méteres mélység tátongott – amit a fa aljánál leláncolt szingularitások generálta egyhatod mértékű szabványgravitáció hozott létre –, és nem húzódott előtte korlát.

Csendben kaptattak tovább felfelé, majd harminc méterrel és egy fél fatörzsspirállal később letértek a fő fatörzsösvényről, és átkeltek egy labilis függőhídon. Egy öt méter széles ágra érkeztek. Ezen a külső hajtáson indultak aztán tovább; előttük a levélorgiát ragyogó fénybe borította a Hyperion napja.

– Kihozták már a raktérből a hajómat? – kérdezte a Konzul.

– Megtöltöttük üzemanyaggal, és készenlétbe helyeztük a tizenegyes gömbben – felelte Het Masteen. Beértek a fatörzs árnyékába, és a sötét levélrostélyt megszakító fekete foltokban láthatóvá váltak a csillagok. – A többi zarándok beleegyezett, hogy a maga hajója szolgáljon kompként, már amennyiben a HAD hatóságok engedélyt adnak rá.

A Konzul megdörzsölte a szemét, és azt kívánta, bárcsak több ideje lett volna összeszedni magát a krionikus transz dermesztő bénultsága után. – Ezek szerint ön kapcsolatban áll a különítménnyel?

– Ó, igen, amint kiléptünk a kvantumugrásból, rögvest felvették velünk a kapcsolatot. Jelenleg is... kísér minket... egy hegemóniai hadihajó. – Het Masteen felmutatott a foltokban elősejlő égboltra.

A Konzul hunyorogva kémlelte az eget, ám abban a másodpercben a lombkorona felső sávja egy fordulattal kikerült a bárkafa árnyékából. A naplemente vörös fénye lángra lobbantotta a levéltakarót. Még az árnyékban maradt helyeken is japán lampionokra emlékeztető parázsmadarak fészkeltek a kivilágított ösvények, ragyogó lengőindák és fénylő függőhidak fölött, a Régi Földről származó szentjánosbogarak és a Maui-Covenanton honos sugárzó ökörnyálak pedig pislákolva keringtek a levelek labirintusában, és olyan mértékig beleolvadtak a csillagképekbe, hogy még azokat az utazókat is megtévesztették, akik betéve ismerték a csillagokat.

Het Masteen beszállt egy szénszálas kábelről lógó kosárliftbe. Felettük a háromszáz méter magasra növő fa elnyelte a kábelt. A Konzul bemászott a Templomos mellé, aztán némán emelkedni kezdtek. A Konzulnak ekkor tűnt fel, hogy az ösvények, a lakóhüvelyek és a teraszok egy-két templomost és azok kicsinyített klónmásait leszámítva gyanúsan néptelenek.

A Konzul emlékezett rá, hogy egyetlen utast sem látott a találkozó és a transz közötti, kapkodással telt egyórás időszakban. Akkor ezt annak tudta be, hogy a bárkafa a kvantumugrás küszöbén áll, és hogy az utasok már biztos elfoglalták a kriogenikus díványaikat. Most viszont a bárkafa jóval relativisztikus sebesség alatt haladt, és az ágakon szájtáti utasoknak kellett volna hemzsegniük. A Konzul megosztotta megfigyelését a Templomossal.

– Jelenleg csupán hat utasunk van. Önök hatan – jelentette ki Het Masteen. A kosár a lombok labirintusában fékezett le, aztán a bárkafa kapitánya felkísérte a Konzult egy fából épült, viharvert mozgólépcsőn.

A Konzul döbbenten pislogott. Egy templomos bárkafa átlagosan két-ötezer utast szokott szállítani; messze ez a legkényelmesebben módja a csillagok közötti utazásnak. A bárkafák csak ritkán halmoztak fel négy-öt hónapnál nagyobb időcsúszást. Általában rövid, látványos átkeléseket vállaltak egymástól néhány fényévnyi távolságra lévő csillagrendszerek között, így vagyonos utasaiknak a lehető legkevesebb időt kellett transzban tölteniük. Az a tény, hogy ez a bárkafa a Hyperionra majd visszautazik, hálóidőben számolva hat év alatt, fizető utasok nélkül, súlyos anyagi veszteségeket jelent a templomosoknak.

A Konzul csak ekkor, megkésve jött rá a dolog nyitjára: a bárkafa ideális eszköz a közelgő evakuációhoz, és a Hegemónia végül majd biztosan megtéríti a költségeket. Ezzel együtt a Konzul tudta, hogy a Templomos Testvériség még így is óriási kockázatot vállal azzal, hogy háborús övezetbe küldi ezt a gyönyörű és sérülékeny hajót, az Yggdrasillt, amelynek az egész világegyetemben csak négy párja van.

– A zarándoktársai! – közölte Het Masteen. A két férfi fellépett egy széles teraszra, ahol kis csoport várakozott egy hosszú faasztal végén. Odafent csak úgy lángoltak a csillagok, és időnként elfordultak, amikor a bárkafa változtatott a magasságán vagy az irányán. Kecsesen ívelő, szilárd lombozat takarta be őket gömb alakban minden oldalról, akár egy hatalmas gyümölcs zöld héja. A Konzul rögtön felismerte a berendezésről a Kapitány étkezőteraszát, még mielőtt a másik öt utas felállt volna, hogy Het Masteen elfoglalhassa helyét az asztalfőn. A Konzulra a Kapitány balján várt egy üres szék.

Miután mindenki helyet foglalt és elcsendesedett, Het Masteen hivatalosan is bemutatta őket egymásnak. A Konzul egyik útitársát sem ismerte személyesen, de több név is ismerősen csengett a számára. Diplomataként szerzett gyakorlatát kamatoztatva elraktározta magában a személyükről alkotott benyomásait.

A Konzul balján Lenar Hoyt atya, a katolikus néven ismert idejétmúlt keresztény szekta papja ült. A Konzul egy pillanatig megfeledkezett a fekete viselet és a kolláré jelentőségéről, aztán eszébe jutott a Szent Ferenc Kórház a Hebronon, ahol közel négy szabványévtizeddel korábban, első, katasztrofálisan elsült diplomáciai küldetését követően elvonókúrában részesült. Hoyt nevének hallatán eszébe jutott egy másik pap, akinek a Hyperionon veszett nyoma, abban az időben, amikor ő konzulként hivatali idejének közepén járt ugyanott.

Lenar Hoyt a Konzul becslése szerint fiatal ember volt – a harmincas évei elején járhatott –, ám úgy tűnt, valamilyen közelmúltbeli esemény hatására rettenetesen megöregedett. A Konzul végignézett a beesett arcon, a kitüremkedő járomcsontokra feszülő sápkóros bőrön, a tágra nyílt szemek alatt húzódó mély táskákon, a pengevékony ajkakon, amelyek egy izomrándulás következtében úgy görbültek állandóan lefelé, hogy azt még cinikus mosolynak sem lehetett nevezni, és a nem is annyira kopaszodó, mint inkább sugárzástól ritkás fejbőrön, és úgy érezte, olyan embert lát, akit évek óta kórság emészt. Mégis, a Konzul meglepve tapasztalta, hogy az elfojtott fajdalom álarca mögött még felfedezhető a férfiban lakozó kisfiú halovány mása – egy fiatalabb, egészségesebb, kevésbé cinikus Lenar Hoythoz tartozó kerek arc, világos bőr és puha száj alig kivehető maradványai.

A pap mellett egy olyan férfi ült, akinek arcát néhány évvel ezelőtt a Hegemónia legtöbb polgára nagyon jól megismerhette. A Konzul eltűnődött, hogy vajon most is olyan rövid-e a Világháló kollektív emlékezete, mint amikor még ő is a Hálóban élt. Valószínűleg még rövidebb. Ha ez igaz, akkor Fedmahn Kassad ezredes, avagy más néven a dél-bressiai mészáros ma már nem örvend sem jó, sem rossz hírnévnek. A Konzul nemzedéke és a peremvidék lassú száműzetésében élők azonban nem fogják egyhamar elfelejteni Kassadot.

Fedmahn Kassad ezredes magas volt – olyan magas, hogy kis híján a kétméteres Het Masteen fejére nőtt –, és a HAD feketéjét viselte, mindenfajta rangjelzés és kitüntetés nélkül. A fekete egyenruha meglepően hasonlított Hoyt atya viseletéhez, ám a két férfi között ezzel véget is értek a hasonlóságok. A csont és bőr Hoyt mellett a szálfatermetű Kassad barnán és erőtől duzzadón feszített; vállán, csuklóján és nyakán kidagadtak az izmok. Az ezredes sötét gombszeme mindent felmért maga körül, akár egy primitív videokamera lencséje. Szögletes arcát mintha baltával nyesték volna: csupa árnyék, síkidom és fazetta. Nem olyan beesett, mint Hoyt atyáé, egyszerűen csak hideg kőből faragott.

Az állkapcsán végigfutó vékony szakállcsík olyan élt kölcsönzött marcona megjelenésének, mint vér a késpengének.

Az ezredes feszült, kimért mozdulatairól a Konzulnak egy Földön tenyésztett jaguár jutott az eszébe, amit évekkel korábban látott egy lususi magáncsírahajó állatkertjében. Kassad halkan beszélt, de a Konzul figyelme nem sikkadt el afelett, hogy az ezredes még a hallgatásával is figyelmet követelt magának.

A hosszú asztal nagyrészt üresen maradt, mivel a csoport az egyik végéhez tömörült. A Fedmahn Kassaddal szemben ülő férfit Martin Silenusként, a költőként mutatták be.

Silenus testalkata szöges ellentétben állt a vele szemközti katonáéval. Míg Kassad vékony és magas volt, addig Martin Silenus alacsony és szemmel láthatóan elhízott.

Kassad kőábrázatával szemben a költő arca olyan eleven és kifejező volt, mint egy földi érseké. Lármás, durván recsegő hangon beszélt. Van valami, már-már kellemesen démoni ebben a pirospozsgás arcú, vastag szájú, ívelt szemöldökű Martin Silenusban, gondolta a Konzul, folyamatosan hadonászó kezén pedig olyan hosszúra nyúlnak az ujjai, hogy minden további nélkül felcsaphatna velük profi zongoristának. Vagy fojtogatónak. A költő ezüstös hajfürtjei egyenetlenül voltak lenyírva.

Martin Silenus az ötvenes évei végét taposhatta, ám a Konzulnak szemet szúrtak az árulkodó kék foltok a torkán és tenyerén. Gyanította, hogy a férfi nem egy Poulsen-kezelésen esett már át. A Konzul úgy tippelte, hogy Silenus valójában kilencven és száztizenöt szabványéves között bármennyi lehetett, és tudta, hogy ha a költő közelebb áll az utóbbihoz, akkor nagy valószínűséggel komplett őrült.

Amilyen lármásnak és elevennek tűnt első benyomásra Martin Silenus, olyan közvetlen és hasonlóképp lenyűgöző bölcs zárkózottság sugárzott a mellette ülő vendégből. Sol Weintraub felnézett, amint meghallotta a nevét, és a Konzul meglátta a neves tudós rövidre nyírt őszes szakállát, ráncok szabdalta homlokát és szomorú, fénylő szemét. A Konzul korábban hallott már történeteket a Bolygó Zsidóról és kilátástalan küzdelméről, ám döbbenten konstatálta, hogy az idős férfi most ott ringatja a karjában a csecsemőt – alig pár hetes kislányát, Rachelt. A Konzul elfordította a tekintetét.

A hatodik zarándok, és egyben az egyedüli nő az asztalnál Brawne Lamia volt. Bemutatásakor a nyomozó olyan intenzitással meredt a Konzulra, hogy a férfi még azután is érezte tekintete súlyát, hogy a nő levette róla a pillantását.

Brawne Lamia, a Lusus 1.3 gravitációs bolygójának egykori lakója nem volt magasabb, mint a tőle két székkel jobbra ülő költő, ám még bő kordbársony űrruháján is átsejlettek testének vaskos izomkötegei. Fekete hajtincsei a vállát súrolták, szemöldöke mintha két sötét vonal lett volna, amit vízszintesen festettek fel széles homlokára. Erőteljes, hegyes orra csak fokozta tekintete sasszerű hatását. Lamia széles, kifejező szája egészen érzékinek hatott, két sarkában pedig finom mosoly játszadozott, kegyetlen vagy pusztán incselkedő. A nő sötét szeme arra biztatta a szemlélődőt, hogy ha meri, derítse ki, melyik az igaz.

A Konzul arra jutott, hogy Brawne Lamiát nyugodt szívvel gyönyörűnek lehet nevezni.

A bemutatások végeztével a Konzul megköszörülte a torkát, és a Templomos felé fordult. – Het Masteen, ön az imént azt mondta, heten vagyunk zarándokok. M. Weintraub gyermeke volna a hetedik?

Het Masteen csuklyája lassan balra, majd jobbra lengett.

– Nem. Csakis azok tekinthetők zarándoknak, akik saját elhatározásukból járulnak a Shrike színe elé.

A csoport fészkelődni kezdett az asztal körül. Mindenkinek tudnia kellett, amit a Konzul tudott: csak prímszámú zarándokból álló csoport tehette meg a Shrike Egyháza által szponzorált északra vezető utat.

– Én vagyok a hetedik – közölte Het Masteen, az Yggdrasill nevű templomos bárkafa kapitánya, a Fa Igaz Hangja. A bejelentést követő csendben Het Masteen intett egyet, mire egy csapat kisegítő klón nekilátott felszolgálni a földre szállás előtti utolsó vacsorát.

– Szóval akkor a Számkivetettek még nem érkeztek meg a rendszerbe? – kérdezte Brawne Lamia. Mély, füstös, rekedtes hangon beszélt, amitől a Konzulnak furcsa bizsergető érzése támadt.

– Nem – hangzott Het Masteen válasza. – Ám legfeljebb néhány szabványnappal járhatunk előttük. A készülékeink fúziós zajt észleltek a rendszer Oort-felhőjében.

– Háború lesz? – kérdezte Hoyt atya. Hangjából a tekintetéhez mérhető kimerültség áradt.

Miután senki sem sietett önként választ adni, a pap jobbra fordult, utólagosan is a Konzulnak címezve a kérdést.

A Konzul felsóhajtott. A kisegítő klónok bort töltöttek nekik; azt kívánta, bárcsak whisky lenne. – Ki tudja, mire készülnek a Számkivetettek? – mondta. – Már rég nem emberi logika szerint cselekszenek.

Martin Silenus hangos hahotában tört ki, és akkorát legyintett, hogy kilötykölte a borát.

– Mintha legalábbis mi, kibaszott emberek emberi logika szerint cselekednénk! – Ivott egy hosszú kortyot, megtörölte a száját, és újból felnevetett.

Brawne Lamia a homlokát ráncolta.

– Ha rövidesen megkezdődnek a komolyabb összecsapások – szólalt meg –, lehet, hogy a hatóságok nem fognak engedélyt adni a leszállásra.

– Meg fogjuk kapni az engedélyt – szögezte le Het Masteen. A napfény utat tört magának kámzsája redőin, és sárgás színű bőrére vetült.

– Megmenekülünk a háborúban ránk váró biztos haláltól, csak hogy átadjuk magunkat a Shrike kezei közt ránk váró biztos halálnak – suttogta Hoyt atya.

– Kerek e világon sehol sincs halál! – zengte Martin Silenus. Ez a hang még a kriogenikus transzban alvókat is felébresztené, gondolta a Konzul. A költő lehajtotta maradék borát, majd üres serlegét pohárköszöntő gyanánt a csillagokra emelte.

„Halálillat sehol – hát nyögjetek,

Cybele, nyögj! rontó gyermekeid

reszketeggé bénítottak egy istent.

Nyögj, fivérnép, nyögj, mert nincs már erőm

– gyönge erecske – gyönge – mint a hangom

– Gyöngeség, kínok kínja! Olvadok –

no, nyögjetek hát...[1]

Silenus a mondat közepén elhallgatott, bort töltött magának, majd beleböffentett a szavalatot követő csendbe. Hat társa egymásra nézett. A Konzul észrevette, hogy Sol Weintraub halványan mosolyog, aztán a karjában tartott csecsemő mocorgása elterelte a figyelmét.

– Nos – kezdte habozva Hoyt atya, mint aki egy félbeszakadt gondolatmenetet kíván folytatni –, ha a hegemóniai konvoj távozik, és a Számkivetettek elfoglalják a Hyperiont, akkor talán vérontás nélkül megy végbe a megszállás, és minket is utunkra engednek.

Fedmahn Kassad ezredes halkan felnevetett. – A Számkivetettek célja nem a Hyperion megszállása – mondta. – Ha beveszik a bolygót, előbb fosztogatni fognak, majd azt teszik, amihez a legjobban értenek. Felperzselik a városokat, a szénné égett törmelékeket még apróbb morzsalékra zúzzák, majd addig égetik a morzsalékokat, amíg izzó hamuvá nem porladnak. Felolvasztják a sarkvidékeket, felforralják az óceánokat, és sóval hintik be a földrészek maradványait, hogy soha többé ne teremjen meg rajtuk semmi.

– Hát... – kezdte Hoyt atya, de nem folytatta.

A beszélgetés szünetelt, amíg a klónok elhordták a leveses és salátás tálakat, és felszolgálták a főételt.

– Említette, hogy egy hegemóniai hadihajó kísér minket – fordult a Konzul Het Masteenhez, miután elfogyasztották az utolsó falat roston sült marhahúst és párolt égi tintahalat is.

A Templomos bólintott, és felmutatott. A Konzul hiába hunyorgott, semmilyen mozgó tárgyat nem tudott kivenni a forgó csillagmezőben.

– Tessék – hajolt át Hoyt atya előtt Fedmahn Kassad, és átnyújtott a Konzulnak egy összecsukható katonai távcsövet.

A Konzul köszönetképpen biccentett, aztán bekapcsolta a látcsövet, és végigpásztázott az űr Het Masteen mutatta szakaszán. A látcsőben halkan zümmögtek a pörgettyűs kristályok, ahogy stabilizálták az optikát, majd egy előre beprogramozott keresőminta szerint átfésülték a területet. A látcső képe hirtelen kimerevedett, szemcséssé vált, kitágult, majd megállapodott.

A Konzul önkéntelenül levegő után kapott a nézőkét betöltő hegemóniai hajó látványától. Az elektronikus körvonalakkal ellátott kép nem egy magányos felderítőhajó mező-torzította magját, és nem is egy gumó alakú fáklyahajót, hanem egy matt fekete anyahajót rajzolt ki. A monstrum impozánsan festett – egyedül a hadihajók voltak képesek efféle megjelenésre szert tenni az évszázadok folyamán. A Hegemónia perdhajója hadihajóhoz képest meglepően áramvonalas volt négy pár, harcállásba visszahúzott darukarjával, hatvanméteres parancsnoki szondájával, amely olyan tűéles volt, akár a Clovis-kultúra nyílhegyei, valamint a kilövőnyílások mellett, a hadihajó végében egy nyílvessző tollazataként kitüremkedő Hawking-hajtóművével és fúziós hólyagjaival.

A Konzul szó nélkül visszaadta a látcsövet Kassadnak. Ha a különítmény egy komplett anyahajót ad kíséretül az Yggdrasill mellé, akkor vajon miféle tűzerőt telepíthetnek a Számkivetett invázió visszaverésére?

– Mennyi idő múlva szállunk le? – kérdezte Brawne Lamia. Komlogjával rácsatlakozott a bárkafa adatszférájára, és szemmel láthatóan nem volt elégedett azzal, amit ott talált. Vagy nem talált.

– Négy óra múlva bolygó körüli pályára állunk – mormolta Het Masteen. – Aztán még néhány perc a landolókomppal. Konzul barátunk felajánlotta e célra a magánűrhajóját.

– Keatsben szállunk le? – kérdezte Sol Weintraub. A tudós a vacsora felszolgálásának kezdete óta most először szólalt meg.

A Konzul bólintott.

– Még mindig Keats az egyetlen hyperioni űrkikötő, amelyik alkalmas utasszállítók fogadására – mondta.

– Űrkikötő? – Hoyt atya hangja dühösen csendült. – Azt hittem, egyből északra megyünk. A Shrike birodalmába.

Het Masteen türelmesen megrázta a fejét.

– Minden zarándoklatnak a fővárosból kell indulnia – közölte. – Jó pár napba beletelik majd, mire eljutunk az Időkriptákhoz.

– Jó pár napba...! – csattant fel Brawne Lamia. – Ez kész röhej.

– Meglehet – hagyta rá Het Masteen. – Ennek ellenére ez a helyzet.

Hoyt atya úgy festett, mint aki gyomorrontást kapott az ételtől, holott alig evett belőle. – Nézzék – kezdte –, ez egyszer nem tudnánk kivételt tenni? Mármint, itt ez a háborús riadalom... Nem szállhatnánk le valahol az Időkripták közelében, hogy minél hamarabb túl lehessünk ezen az egészen?

A Konzul a fejét rázta.

– Az elmúlt négyszáz évben számtalan űrhajó és légi jármű kísérelte meg levágni az északi pusztákhoz vezető utat – mondta. – Tudomásom szerint senkinek sem sikerült.

Martin Silenus lelkes kisiskolásként emelte fel a kezét. – Meg szabad kérdeznem, hogy mégis mi a tetves lófasz történik ezzel a töméntelen mennyiségű hajóval?

Hoyt atya bosszús pillantást vetett a költőre. Fedmahn Kassad halványan somolygott.

– A Konzul nem úgy értette, hogy a térség megközelíthetetlen – szólalt meg Sol Weintraub. – Vízi és szárazföldi úton is el lehet jutni oda. Az űrhajók és légi járművek sem válnak köddé. Gond nélkül földet érnek a romok vagy az Időkripták közelében, és hasonlóan gond nélkül visszatérnek bármilyen, a számítógépük kijelölte pontra. Éppen csak a pilótákat és az utasokat nem látja többé senki. – Weintraub felemelte öléből az alvó csecsemőt, és beültette a nyakába akasztott babahordozóba.

– Legalábbis így szól a régi legenda, ami már mindenkinek a könyökén jön ki – tette hozzá Brawne Lamia.

– Mit mutatnak a hajónaplók?

– Semmit – felelte a Konzul. – Nincs nyoma erőszaknak. Sem erőszakos behatolásnak. Sem pályáról történő letérésnek. Sem megmagyarázhatatlan időkieséseknek. Sem szokatlan energiakibocsátásoknak vagy – megfogyatkozásoknak. Sem bármiféle fizikai jelenségnek.

– Sem utasoknak – tette hozzá Het Masteen.

A Konzul nem hitt a fülének. Het Masteen az imént tényleg egy viccet próbált elsütni? A Konzul évtizedek óta kapcsolatban állt a renddel, de eddig soha, semmilyen jel nem utalt rá, hogy a templomosokba akár egy szemernyi humorérzék is szorult volna. A Kapitány kámzsája szinte teljesen eltakarta a férfi arcát; keleties árnyalatú vonásairól nem lehetett leolvasni, hogy viccelni próbált-e.

– Káprázatos melodráma – kacagott Silenus. – Egy valódi Sargasso-tenger, benne csupa Krisztusért síró lélekkel, mi meg benevezünk rá. De most komolyan, ki mozgatja ennek a röhejes bábjátéknak a szálait?

– Kuss legyen! – szólt rá Brawne Lamia. – Maga részeg, vénember!

A Konzul felsóhajtott. A csoport alig egy szabványórája volt még csak együtt.

A kisegítő klónok elvitték a tányérokat, és kihozták az édességes tálcákat: a legkülönbözőbb fajta sörbetek, kávék, bárkafa gyümölcsei, draumok, torták és a Renessaince-ról származó csokoládéitalok sorakoztak rajtuk. Martin Silenus elhessegette az édességeket, és megkérte a klónokat, hogy hozzanak neki még egy üveg bort. A Konzul rövid fontolgatás után whiskyt rendelt magának.

– Az jutott eszembe – szólalt meg Sol Weintraub, ahogy a csoport lassan az édességek végére ért –, hogy talán a túlélésünk zálogát jelentheti, ha beszélgetünk egymással.

– Ezt meg hogy érti? – kérdezte Brawne Lamia.

Weintraub öntudatlanul ringatni kezdte a mellkasán alvó gyermeket.

– Példának okáért, tudja valaki a jelenlévők közül, hogy miért választotta ki a Shrike Egyháza és a Mindenség erre az útra?

Senki sem válaszolt.

– Sejtettem – mondta Weintraub. – És ami még ennél is érdekesebb: van köztünk olyasvalaki, aki tagja vagy követője a Shrike Egyházának? Ami engem illet, én zsidó vagyok, és bármennyire is összekuszálódtak mára a vallási nézeteim, abban biztos vagyok, hogy nem tartozik közéjük egy szerves gyilkológép imádata. – Weintraub felvonta a szemöldökét, és körbehordozta tekintetét az asztal körül ülőkön.

– Én a Fa Igaz Hangja vagyok – jelentette ki Het Masteen. – Ugyan sok templomos szerint a Shrike nem más, mint a gyökértelenné vált emberek büntetését kiszabó Avatár, ám a magam részéről én ezt eretnek nézetnek tartom, amelyet nem támaszt alá sem a Szövetség, sem a Muir írásai.

A Kapitánytól balra ülő Konzul vállat vont.

– Jómagam ateista vagyok – közölte, és a fény felé tartotta a whiskys poharát. – Soha nem álltam kapcsolatban a Shrike-szektával.

Hoyt atya kedvetlenül elmosolyodott. – A katolikus anyaszentegyház szentelt fel – mondta. – A Shrike-imádat ellentmond mindennek, amit egyházunk védelmez.

Kassad ezredes megrázta a fejét. Nem lehetett eldönteni róla, hogy mit jelent: a válasz megtagadását, vagy azt, hogy nem tagja a Shrike Egyházának.

Martin Silenus színpadiasan széttárta a karját. – Evangélikusnak kereszteltek – mondta. – Ez az altípus azóta már megszűnt létezni. A maguk szülei még meg sem születtek, amikor én már a zen gnoszticizmus létrehozásában segédkeztem. Voltam katolikus, Apokalipszishívő, neomarxista, interfész-zelóta, Lánclerázó, sátánista, a Jake’s Nada Egyház püspöke, valamint a Garantált Újjászületés Intézetének fizető tagja. Jelen pillanatban, és ezt örömmel jelenthetem ki, egyszerű pogány vagyok. – Rámosolygott a többiekre. – Egy pogánynak – zárta monológját – a Shrike egy teljesen elfogadható istenség.

– Engem nem érdekelnek a vallások – jelentette ki Brawne Lamia. – Egyiknek sem hódolok be.

– Úgy vélem, most már értik a lényeget – vette vissza a szót Sol Weintraub. – Egyikünk sem vallja magáénak a Shrike-szekta dogmáját. Ehhez képest ama csoport éles szemű vénjei a jelentkezők közül, több millió hívő helyett minket választottak. Mi látogathatunk el az Időkriptákhoz... vérszomjas istenükhöz... a minden valószínűség szerinti utolsó ilyen zarándoklaton.

A Konzul a fejét ingatta. – Lehet, hogy mindenki érti a lényeget, M. Weintraub – mondta –, ám én még mindig nem látom, hová akar kilyukadni.

A tudós szórakozottan végigsimított a szakállán. – A jelek szerint mindannyiunknak olyan meggyőző oka van visszatérni a Hyperionra, hogy még a Shrike Egyháza és a Hegemónia valószínűségi hírszerzése is egyetért abban, hogy kiérdemeltük a visszatérést – fejtette ki Sol Weintraub. – Ezen okok némelyike... teszem azt, az enyém, közismert, ám biztos vagyok benne, hogy a maga teljességében mindegyiket csak azok az egyének ismerik, akik itt ülnek az asztalnál. Azt javaslom, a hátralévő néhány napban osszuk meg egymással történeteinket.

– Minek? – kérdezte Kassad ezredes. – Nem látom semmi értelmét.

Weintraub elmosolyodott.

– Éppen ellenkezőleg, ha más nem, akkor legalább elszórakoztat minket, és betekintést nyújt útitársaink lelkébe, mielőtt a Shrike vagy valamilyen más sorscsapás közbeszólna. Ezenfelül lehet, hogy az új információk birtokában megmenthetjük mindannyiunk életét, már ha vagyunk olyan intelligensek, hogy felfejtsük élményeink közös fonalát, amely sorsunkat a Shrike szeszélyéhez köti.

Martin Silenus felnevetett, lehunyta a szemét, s így szólt:

Delfin vér-mocskos hátán nyargalásznak

A tépett lelkű Ártatlanok

S míg a hátas uszonyába kapaszkodnak,

Újra átélik haláluk.

– Ez Lenista költeménye, ugye? – kérdezte Hoyt atya. – Tanultam róla a szemináriumban.

– Majdnem – mondta Silenus, azzal kinyitotta a szemét, és töltött még egy kis bort. – A helyes válasz Yeats. A lókötő ötszáz évvel azelőtt élt, hogy Lenista rácuppant volna az anyja fémcsöcsére.

– Nézze – szólalt meg Lamia –, mit nyerünk azzal, ha sztorizgatunk egymásnak? Amikor találkozunk a Shrike-kal, elmondjuk neki, mit akarunk, ő pedig teljesíti egyikünk kívánságát, és végez a többiekkel. Jól mondom?

– Így tartja a mítosz – mondta Weintraub.

– A Shrike nem mítosz – reccsent Kassad. – Ahogy az acélfája sem.

– Akkor meg minek fárasszuk egymást történetekkel? – kérdezte Brawne Lamia, miközben beleszúrta a villáját az utolsó szelet csokoládés sajttortába.

Weintraub gyengéden megérintette alvó kisbabája tarkóját. – Szokatlan időket élünk – mondta. – Mivel mi a Hegemónia lakosságának azon 0,01 százalékába tartozunk, akik a Háló helyett inkább a csillagok között utaznak, közelmúltunk különböző korszakait képviseljük. Vegyünk például engem! Hatvannyolc szabványéves vagyok, ám az utazásaim során összegyűlt időcsúszások miatt ez a hatvannyolc életév akár több mint száz évet is felölelhet a Hegemónia történelméből.

– Hát aztán? – kérdezte a mellette ülő nő.

Weintraub egy kézmozdulattal végigmutatott az asztal körül ülőkön. – Mi heten különböző időszigeteket és nézőpontóceánokat testesítünk meg. Vagy hogy egy adekvátabb párhuzammal éljek: mindegyikünk birtokolja egy kirakós egy-egy darabkáját, és ezt a kirakóst azóta nem tudta senki megfejteni, hogy az emberiség először a Hyperionra lépett. – Weintraub megvakarta az orrát. – Egy rejtéllyel állunk szemben – folytatta –, és őszintén szólva, engem izgalomba hoznak a rejtélyek, még akkor is, ha ezen a héten élvezhetem őket utoljára. Nem bánnám, ha a végén egy cseppet tisztábban látnánk, de ha nem sikerül, akkor megelégszem azzal, hogy megpróbáltuk összerakni a kirakóst.

– Egyetértek – közölte érzelemmentesen Het Masteen. – Eddig ugyan nem merült fel bennem, de bölcs gondolat megosztani egymással történeteinket, mielőtt szembenézünk a Shrike-kal.

– De mi a garancia, hogy nem fogunk hazudni? – kérdezte Brawne Lamia.

– Semmi – vigyorgott Martin Silenus. – Ez benne a szép.

– Bocsássuk szavazásra a dolgot – javasolta a Konzul. Eszébe jutott, hogy Meina Gladstone meggyőződése szerint a társaságból valaki a Számkivetettek ügynöke. Vajon a történetek végighallgatása során leleplezi magát a kém? A Konzul megmosolyogtatónak találta a gondolatot, hogy egy kém ennyire ostoba legyen.

– Mégis ki döntött úgy, hogy demokráciásdit játsszunk? – kérdezte szárazon Kassad ezredes.

– Jobb, ha a demokráciát választjuk – felelte a Konzul. – Ahhoz, hogy érvényesíthessük egyéni céljainkat, csapatunknak együtt kell megérkeznie a Shrike fennhatóságába. Szükségünk lesz valamiféle döntéshozó mechanizmusra.

– Kinevezhetnénk egy vezetőt – vetette fel Kassad.

– Lószart – vágta rá kedélyesen a költő.

Az asztal körül ülők közül mások is tiltakoztak az ötlet ellen.

– Rendben – vette vissza a szót a Konzul –, akkor hát szavazunk. Először is döntsünk M. Weintraub felvetéséről, miszerint elmeséljük egymásnak, mi közünk volt a múltban a Hyperionhoz!

– Mindent vagy semmit – jegyezte meg Het Masteen. – Vagy mindegyikünk elmeséli a történetét, vagy egyikünk sem. Alávetjük magunkat a többség akaratának.

– Egyetértek – helyeselt a Konzul. Egyszeriben kíváncsi lett a többiek történetére, miközben biztosra vette, hogy a sajátját soha nem fogja elmondani. – Ki szavaz a történeteink elmesélésére?

– Én – mondta Sol Weintraub.

– Én – következett Het Masteen.

– Simán – vágta rá Martin Silenus. – Még egy shote-i orgazmusfürdőben eltöltött hónap kedvéért sem hagynám ki ezt a kis bohózatot.

– Én is igennel szavazok – mondta saját meglepetésére a Konzul. – Ki szavaz ellene?

– Én – mondta Hoyt atya, de a hangja erőtlen maradt.

– Én ezt baromságnak tartom – közölte Brawne Lamia.

A Konzul Kassadhoz fordult.

– Ezredes?

Fedmahn Kassad vállat vont.

– Akkor tehát négy mellette, kettő ellene, és egy tartózkodik – összegezte a Konzul. – Az igen szavazatoké a többség. Ki szeretné kezdeni?

Az asztal köré csend telepedett. Martin Silenus szorgalmasan körmölni kezdett egy kis füzetbe, majd amikor végzett, felpillantott, és több kisebb darabra tépte a papírlapot.

– Beszámoztam a papírfecniket egytől hétig – magyarázta. – Mi lenne, ha sorsolnánk, aztán a kihúzott számok sorrendjében haladnánk?

– Kissé gyermeteg módszer, nem? – fintorgott M. Lamia.

– Gyermeteg kópé vagyok – válaszolta Silenus, és kéjenc mosolyt villantott. – Nagykövet úr – biccentett a Konzul felé –, kölcsönkérhetem azt a kalpagnak csúfolt aranyozott párnát a fejéről?

A Konzul átnyújtotta háromszögletű kalapját a költőnek, aki beledobta az összehajtogatott papírdarabkákat. A kalap körbejárt. Elsőként Sol Weintraub húzott, utolsónak Martin Silenus.

A Konzul széthajtogatta a papírfecnit, úgy, hogy senki más ne lássa.

A hetes számot húzta. A felgyülemlett feszültség úgy távozott belőle, akár a levegő egy túlpumpált léggömbből. Könnyen lehet, érvelt magában, hogy majd közbejön valami, ami miatt nem kell elmondania a történetét. Vagy a háború minden elmélkedést okafogyottá tesz. Vagy a társaság beleun a történetekbe. Vagy meghal a király. Vagy a ló hal meg. Vagy megtanítja beszélni a lovat.

Több whiskyt ma már nem iszom, fogadkozott magában a Konzul.

– No, ki lesz az első? – érdeklődött Martin Silenus.

A kurta csendben a Konzul levelek rezzenését hallotta, de nem érezte a szelet.

– Én – árulta el Hoyt atya. A pap arcán a fajdalom alig leplezett elfogadása tükröződött; a Konzul korábban halálos beteg barátain látott efféle arckifejezést. Hoyt feltartotta a többieknek papírfecnijét, amire jól láthatóan egy egyes volt írva.

– Rendben – nyugtázta Silenus. – Kezdheti!

– Most? – rökönyödött meg a pap.

– Miért ne? – vont vállat a költő. Silenuson alig látszott, hogy az utolsó cseppig megivott legalább két üveg bort; csupán pirospozsgás arca vett fel egy fokkal sötétebb árnyalatot, és szemöldöke ívelt démonibban homlokán. – Maradt még pár óránk a földre szállásig. Ami engem illet, én majd csak akkor alszom ki a fagyasztás fáradalmait, ha már biztonságban földet értünk, és elfoglaltuk szállásunkat a primitív bennszülöttek között.

– A barátunk felvetése jogos – szólt halkan Sol Weintraub. – Ha valóban el akarjuk mesélni történeteinket, akkor az volna a kulturált, ha ezt mindennap vacsora után tennénk.

Hoyt atya sóhajtott, majd felállt. – Egy perc türelmet – mondta, s azzal elhagyta az étkezőteraszt.

Teltek-múltak a percek, míg végül Brawne Lamia megszólalt: – Vajon inába szállt a bátorsága?

– Nem – válaszolta Lenar Hoyt, aki éppen ekkor bukkant elő a sötétségből a főlépcsőként funkcionáló, fából épült mozgólépcső tetején. – Csak szükségem volt ezekre.

Két kicsi, pecsétfoltos jegyzetfüzetet ejtett le az asztalra, majd elfoglalta a helyét.

– Hékás, nem ér imakönyvből mesélni! – tiltakozott Silenus. – Tessék szépen a saját fantazmagóriájával előállni, Mágus!

– Fogja már be a száját, az isten szerelmére! – rivallt rá Hoyt. Végigsimított az arcán, majd megérintette a mellkasát. A Konzul aznap este már másodszor jegyezte meg magában, hogy egy súlyosan beteg ember ül mellette. – Sajnálom – kért elnézést Hoyt atya. – Ám ha el akarom mesélni a... a történetemet, akkor egyben másvalakinek a történetét is el kell mondanom. E naplók annak az embernek a tulajdonát képezték, aki miatt annak idején a Hyperionra jöttem... és aki miatt most visszatérek. – Hoyt nagy levegőt vett.

A Konzul megérintette a naplókat. Kormosak és égettek voltak, mintha tűzvészből menekítették volna ki őket. – A barátjának elég régimódi az ízlése – mondta –, ha kézzel írott naplót vezet.

– Igen – felelte Hoyt. – Ha mindenki készen áll, akkor elkezdem. – Az asztaltársaság egyként bólintott. Az étkezőterasz alatt az egy kilométernyi hosszú, élőlény hajtotta bárkafa lassan úszott a hideg éjszakában. Sol Weintraub kiemelte alvó gyermekét a hordozóból, és óvatosan lefektette a padlóra, a széke közelében leterített párnázott gyékényszőnyegre. Levette a komlogját, a szőnyeg mellé helyezte, és fehér zajra állította a tárcsát. A hasán fekvő egyhetes csecsemő békésen szundikált.

A Konzul mélyen hátradőlt, amíg meg nem látta a Hyperion kékeszöld csillagát. Ahogy figyelte, olyan érzése támadt, mintha egyre nagyobbra és nagyobbra nőne. Het Masteen előrehúzta a kámzsáját, míg végül teljesen árnyékba borult az arca. Sol Weintraub pipára gyújtott. Mások elfogadtak még egy csésze kávét, és kényelmesen elhelyezkedtek a székükben.

Úgy tűnt, hogy a hallgatóságból Martin Silenus várja a legmohóbban és legizgatottabban a történetet. Előrehajolt, és azt suttogta:

„Így szólt: »Mivel nekem kell kezdenem

a tréfát, Isten nevében, legyen!

Figyeljetek tehát történetemre.«

Mi lovagoltunk, újra útra kelve,

s belefogott történetébe, víg

arccal kezdett nekünk mesélni – így:”[2]

A PAP TÖRTÉNETE:

„AZ EMBER, AKI ISTENT KIÁLTOTT”

– Néha vékony határ választja el az ortodox hitbuzgalmat a hitehagyástól – mondta Lenar Hoyt.

Így kezdődött hát a pap története. Később, amikor a Konzul a kom-logjába diktálta a történetet, folytonos egészként emlékezett rá, az elakadások, a berekedő hang, az újrakezdések és a kisebb ismétlések – vagyis az emberi beszéd ősidők óta meglévő tökéletlenségei nélkül.

Lenar Hoyt a katolikus Pacem bolygón született, és ott is nevelkedett. Fiatal pap volt, még csak nemrég szentelték fel, amikor megkapta első külvilági megbízatását: neki kellett elkísérnie a nagytiszteletű Paul Duré atyát csendes száműzetése helyszínére, a Hyperion nevű gyarmatbolygóra.

Egy másik időben Paul Duré atyából minden bizonnyal püspök lett volna, sőt, talán még pápává is választják. A magas, vékony, aszketikus férfi ősz haja magas, nemes homlokot keretezett, tekintetébe pedig a világban tapasztaltak könyörtelensége nyomán beköltözött a fajdalom. Paul Duré Szent Teilhard követője volt, emellett pedig archeológus, etnológus és jeles jezsuita teológus. Annak ellenére, hogy a hanyatló katolikus egyház egy félig elfeledett szektává satnyult, amelyet csupán különc volta és a hegemóniai élet főáramától való elszigeteltsége miatt tűrtek meg, a jezsuita logika mit sem vesztett éléből. Ahogyan Duré atya sem vesztette el meggyőződését, hogy az emberiség továbbra is csak a szent, apostoli, katolikus egyháztól remélheti az öröklét elérését.

Kisfiú korában Lenar Hoyt félistenként nézett fel Duré atyára. Néha futólag megpillantotta azon ritka alkalmak valamelyikén, amikor az idősebb férfi ellátogatott az előkészítő papneveldébe, vagy amikor – erre még ritkábban került sor – a leendő szeminarista utazott Új-Vatikánba. Később aztán, Hoyt szeminaristaévei alatt, Duré atya egy fontos ásatáson vett részt a szomszédos Armaghast bolygón az egyház finanszírozásában. A jezsuita pap néhány héttel Hoyt felszentelése után érkezett haza. Visszatérését baljós csend övezte. Új-Vatikán legmagasabb köreit leszámítva senki sem tudta, hogy pontosan mi történt, de a rossz nyelvek kiátkozásról sugdolóztak, sőt, felröppent a hír, hogy még a Föld halálát követő zűrzavaros időszak óta, négyszáz esztendeje szunnyadó Szent Inkvizíciót is felélesztik, és beidézik elé Duré atyát.

Ehelyett Duré atya kérvényezte, hogy helyezzék át a Hyperionra, egy bolygóra, amiről a legtöbben csak az onnan eredő bizarr Shrike-szekta miatt hallottak. Hoyt atyát választották kísérőjéül. Hálátlan feladat várt rá: útitársként a növendék, a pesztra és a kém legrosszabb tulajdonságait kellett ötvöznie, és még azzal sem vigasztalhatta magát, hogy felfedezhet egy új világot. Hoyt utasítása ugyanis úgy szólt, hogy kísérje el Duré atyát a hyperioni űrkikötőig, majd azonmód szálljon is vissza a hazatérő perdhajóra. A püspökség lényegében a következőket kínálta Lenar Hoytnak: egy húsz hónapos kriogén transzt, néhány hetes rendszeren belüli utazást az átkelés kezdetén és végén, és egy olyan mértékű időcsúszást, amitől a Pacemre visszatérve nyolcéves lemaradásba fog kerülni hajdani osztálytársaival szemben a vatikáni karrierért és a missziós kihelyezésekért folyó versenyben.

Lenar Hoyt, az engedelmes szolga, a fegyelemre nevelt nebuló kérdés nélkül vállalta a küldetést.

Szállítóhajójuk egy kiöregedett perdhajó, a HS Nágya Oleg volt. A himlőhelyes fémteknő nem tudott mesterséges gravitációt teremteni, amikor állt a hajtómű, nem voltak rajta kilátóablakok, és az egyetlen fedélzeten végezhető szabadidős tevékenységet a stimszimek adatlinkre csatlakoztatása jelentette, ami csak arra volt jó, hogy az utasok ne keljenek fel függőágyukból és kriogén díványaikról. Miután az utasok – főleg külvilági munkások, harmadosztályú turisták, valamint színfolt gyanánt egy-két kultuszimádó és leendő Shrike-áldozat – felébredtek a transzból, végig ugyanazokon a függőágyakon és díványokon aludtak, újrafeldolgozott ételt ettek a jellegtelen kantinban, és az idő legnagyobb részét azzal ütötték el, hogy megpróbálták elviselni az űrbetegséget és az unalmat, ami a kiperdülésüket követő tizenkét napos, zérógravitációs, Hyperionig tartó repüléssel járt.

Hoyt atya nem sokat tudott meg Duré atyától néhány napig tartó kényszerű összezártságuk alatt, az idős papot száműzetésre késztető armaghasti eseményekről pedig a világon semmit. A fiatal pap komlog-implantja segítségével minden létező és elérhető adatot lehívott a Hyperionnal kapcsolatban, és a leszállás előtt három nappal Hoyt atya már kisebbfajta Hyperion-szakértőnek tartotta magát.

– Találtam forrásokat, melyek szerint egykor katolikusok jöttek a Hyperionra, de arról nincs említés, hogy van-e itt egyházmegyénk – fejtegette az egyik este Hoyt, miközben Duré atyával zérógravitációs függőágyaikban pihentek. Útitársaik erotikus stimszimeikre hangolódva heverésztek. – Jól sejtem, hogy ön missziós munkát fog odalent végezni?

– Egyáltalán nem – válaszolta Duré atya. – A hyperioni jóemberek sosem próbálták rám erőszakolni vallási nézeteiket, így hát én sem látom okát, miért kéne hittérítéssel megsértenem őket. Igazából, hogyha minden jól megy, a déli kontinensre, Aquilába utazom, majd onnan megkísérlek behatolni a szárazföld belsejébe. De nem misszionáriusként. Az a tervem, hogy felállítok egy etnológiai kutatóközpontot a Farkastorok mellett.

– Kutatóközpontot? – visszhangozta meglepetten Hoyt atya. Lehunyta a szemét, és bekapcsolta az implantját. Megint Duré atyára nézett, és így szólt: – De hiszen a Farktoll-fennsíknak az a része lakatlan, atyám. A lángerdők miatt az év nagy részében teljesen megközelíthetetlen.

Duré atya elmosolyodott, és bólintott. Nem hordott implantot, ősi komlogját pedig az út teljes időtartama alatt a poggyászában tartotta. – Nem teljesen megközelíthetetlen – mondta halkan. – És nem teljesen lakatlan. Ott élnek a bikurák.

– A bikurák. – Hoyt atya behunyta a szemét. – De hát a bikurák népe csupán legenda! – szólalt meg végül.

– Hmmm – dünnyögte Duré atya. – Kérd ki a Mamet Spedling-kereszthivatkozást!

Hoyt atya újból becsukta a szemét. Az Általános Mutatóból megtudta, hogy Mamet Spedling, a Reneszánsz Ifjú-i Shackleton Intézet tagja egy jelentéktelen felfedező volt. Spedling úgy másfél szabványévszázada egy rövidke jelentést küldött az intézetnek, amelyben arról számolt be, hogy az akkoriban megalapított Port Romance-ből elindulva utat tört magának a szárazföld belsejébe: átkelt az azóta már lecsapolt és plasztikgyapot-ültetvénnyé alakított lápvidékeken, egy igen ritka csendes periódust kihasználva áthatolt a lángerdőkön, és megmászta a Farktoll-fennsíkot, mígnem rátalált a Farkastorokra és egy kis létszámú emberi törzsre, akik megfeleltek a legendás bikurák népéről szóló leírásoknak.

Spedling szűkszavú beszámolójában felállított egy hipotézist, mely szerint ezek az emberek egy háromszáz évvel korábban eltűnt csírahajókolónia túlélői. Egy olyan csoportot írt le, amely magán viseli a klasszikus retrográd kultúrák rendkívüli elszigeteltségből, beltenyészetből és visszafejlődésből fakadó összes tipikus jellemzőjét. Vagy ahogy Spedling fogalmazott, a maga korlátolt stílusában: „...kevesebb mint két napot töltöttem még csak itt, de már most világosabb a napnál, hogy a bikurák olyan ostobák, tompák és sötétek, hogy kár vesztegetni rájuk az időt és a papírt.” Mint kiderült, a lángerdők időközben éledezni kezdtek, úgyhogy Spedling nem is pazarolt több időt felfedezése tanulmányozására, és sietve a tengerpart felé vette az irányt. Három hónapjába, négy bennszülött teherhordójába, teljes felszerelésébe és összes feljegyzésébe, valamint bal karjába került, hogy ki tudjon menekülni a „csendes” erdőből.

– Te jó isten – suttogta Hoyt atya függőágyában fekve a Nágya Olegen –, miért pont a bikurák?

– Miért ne? – hangzott Duré atya jámbor válasza. – Nagyon keveset tudni róluk.

– A Hyperionról egészében véve is nagyon keveset lehet tudni – szállt vitába vele a fiatal pap. Kezdett ingerült lenni. – Mit szólna például a Kantár-hegységtől északra található Időkriptákhoz és a legendás Shrike-hoz az Equuson? – vetette fel. – Mindkettő híres!

– Pontosan – válaszolta Duré atya. – Lenar, szerinted hány tudományos cikket írtak már eddig a kriptákról és a Shrike nevű teremtményről? Százat? Ezret? – A koros pap megtömködte dohánnyal és meggyújtotta pipáját. Nem kis teljesítmény zéró gravitációban, gondolta Hoyt. – Azonfelül – folytatta Paul Duré –, még ha létezik is a Shrike, nem emberi lény. Engem az emberek vonzanak.

– Megértem – forgatta fel mentális arzenálját döntő érvek után –, de a bikurák rejtélye annyira... kisszerű! A legjobb esetben rátalál majd pár tucat bennszülöttre, akik egy olyan felhős, füstös és... jelentéktelen térségben élnek, hogy még a gyarmatbolygó saját térképműholdjai sem vették észre őket. Miért őket választja, amikor nagyszabású rejtélyeket is tanulmányozhatna a Hyperionon? Mondjuk a labirintusokat! – Hoyt egészen kivirult. – Tudta, hogy a Hyperion egyike a kilenc labirintusbolygónak, atyám?

– Hogyne tudnám. – Duré atya egy bizonytalan körvonalú füstkaréjt fújt, amit aztán a légáramlatok folyondárokká és folyamokká szabdaltak szét. – De a labirintusok már kitermelték a maguk kutatóit és hódolóit a Hálóban, Lenar. És mióta is vannak ott... meg a másik nyolc bolygón... az alagutak? Félmillió szabványéve? Ha nem csal az emlékezetem, van az már háromnegyedmillió is. Nem vész el a titkuk. Ellenben, vajon meddig marad még fent a bikurák kultúrája, mielőtt beolvadnának a modern gyarmati társadalomba, vagy ami sokkal valószínűbb, a külső körülmények eltörlik őket a föld színéről?

Hoyt vállat vont. – Talán már nem is léteznek. Sok víz lefolyt már a Tethysen, amióta Spedling rájuk talált, és nem érkezett róluk más, megerősített hír. Ha a törzsük kihalt, akkor az ideutazással járó időcsúszás és kínkeserves munka mind-mind kárba vész.

Paul Duré erre csak annyit felelt: – Pontosan. – S zavartalanul pöfékelt a pipáján.

Az utolsó közösen eltöltött órában, a bolygó felszínére tartó landolókompon történt aztán, hogy Hoyt atya egy röpke pillanatra betekintést nyert útitársa gondolataiba. A Hyperion korongjának széle már órák óta fehéren, zölden és lazúrkéken izzott felettük, amikor a rozoga komp hirtelen belerepült a légkör magas rétegeibe: egy rövid időre lángnyelvek borították el az ablakot, majd hatvan kilométerrel alattuk fekete viharfellegek és csillagfényes tengerek tárultak a szemük elé. Némán repültek tovább, miközben a hyperioni napfelkelte fény-árnyék határvonala jelenésszerű fényhullámként robogott feléjük.

– Csodálatos – suttogta Paul Duré sokkal inkább maga elé, mintsem ifjú útitársának. – Csodálatos. Az ilyen pillanatokban úgy érzem, képes vagyok felérni ésszel... vagy legalábbis halvány fogalmam támad róla... hogy micsoda áldozatot jelenthetett Isten fiának az Ember fiává válni!

Hoyt akkor szerette volna megbeszélni, mit értett ezalatt a másik, de a gondolataiba merült Duré atya csak bámult kifelé az ablakon. Tíz perccel később leszálltak a Keats Bolygóközi Űrkikötőben, Duré atyát rövidesen elsodorta a vámvizsgálat és a poggyászkiadás forgataga, hogy aztán húsz perccel később egy végtelenül csalódott Lenar Hoyt repüljön ismételten az űr és a Nágya Oleg felé.

– Saját időszámításom szerint öt hét múlva értem haza a Pacemre – mondta Hoyt atya. – Nyolc évem veszett oda mindörökre, ám valamiért sokkal mélyebb veszteséget éreztem, mint amit ez az egyszerű tény jelentett. A püspök közvetlenül az érkezésem után arról tájékoztatott, hogy semmi hír nem érkezett Paul Duréról négyéves hyperioni tartózkodása alatt. Új-Vatikán egy kisebb vagyont költött fénysürgönyváltásokra, de sem a gyarmati hatóságok, sem a keatsi konzulátus nem tudott információval szolgálni az eltűnt pap hollétéről.

Hoyt szünetet tartott, hogy igyon egy korty vizet.

– Emlékszem a keresésére – szólalt meg a Konzul. – Én magam persze sosem találkoztam Duréval, de minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy a nyomára bukkanjunk. Theo, a helyettesem az évek folyamán rengeteg energiáját ölte bele az eltűnt egyházfi ügyének megoldásába. Érkezett néhány egymásnak ellentmondó bejelentés, miszerint szemtanúk látták Port Romance-ben, de ezt leszámítva nyomtalanul eltűnt. Ráadásul ezek a bejelentések még közvetlenül az érkezése utáni hetekre vonatkoztak, évekkel korábbra. Több száz ültetvényről tudtunk a szárazföldön, ám azokat nem lehetett rádión vagy kommsávon elérni – elsősorban mert plasztikgyapot mellett titokban kábítószert is termesztenek. Feltehetőleg sosem beszéltünk a megfelelő ültetvény munkásaival. Azt mindenesetre tudom, hogy amikor eljöttem, Duré atya ügyét még mindig lezáratlan aktának tekintették.

Hoyt atya bólintott. – Én egy hónappal azután szálltam le Keatsben, hogy az utódja átvette az ön helyét a konzulátuson. A püspök alig tért magához, amikor önként jelentkeztem, hogy visszatérjek. Még maga Őszentsége, a pápa is fogadott. Kevesebb mint hét helyi hónapot töltöttem a Hyperionon. Mire elindultam haza a Hálóba, mindent megtudtam Duré atya sorsáról. – Hoyt megkocogtatta ujjával az asztalon lévő két pecsétes könyvecskét. – Ha végig akarom mondani a történetem – folytatta elfúló hangon akkor ahhoz fel kell olvasnom ezekből néhány részletet.

Az Yggdrasill bárkafa úgy fordult, hogy a hajótörzse eltakarta a napot. Az utasok arra számítottak, hogy az étkezőterasz és a köré hajló lombsátor éjszakai sötétségbe borul, ám ahelyett, hogy néhány ezer csillag pettyezte volna az égboltot – mint egy bolygó felszínéről nézve –, a szó szoros értelmében egymillió nap ragyogott fel az asztalt körülülő társaság felett, mellett, alatt. Most már tisztán látszott a Hyperion gömbje; olyan észvesztő iramban száguldott feléjük, mint egy halálhozó rakéta.

– Olvasson! – adta meg a végszót Martin Silenus.

PAUL DURÉ ATYA NAPLÓJÁBÓL:

1. nap:

Kezdetét veszi hát száműzetésem.

Kicsit tanácstalan vagyok a tekintetben, hogy milyen időszámítást használjak új naplómban. A pacemi monasztikus naptár szerint Mi Urunk, Istenünk 2732. évében járunk, és tamáshó 17-ét írjuk. A hegemóniai szabvány-időszámítás szerint ma K u. 589. október 12-e van. A Hyperionon úgy tartják – legalábbis ezt mesélte nekem az összeaszott kis portás a régi hotelben, ahol megszálltam –, hogy lycius 23-át írjuk (lycius az itteni hét, negyvennapos hónap közül a legutolsó), az év pedig vagy l. l. u. 426. (vagyis landolókomp lezuhanása után 426.), vagy Bús Vili király uralkodásának százhuszonnyolcadik éve – hozzáteszem, Bús Vili ezen időszak mintegy száz évében nem is volt hatalmon.

A fenébe az egésszel! Legyen ez a nap száműzetésem első napja!

Kimerítő nap. (Furcsa dolog több hónapnyi alvás után fáradtnak lenni, de állítólag gyakran reagálnak így a transzból ébredők. A sejtjeim még akkor is megérzik a több hónapos utazás fáradalmait, ha én nem emlékszem rájuk. Fiatalkoromban mintha nem merített volna ki ennyire egy-egy utazás.)

Furdal a lelkiismeret, amiért nem ismertem meg közelebbről az ifjú Hoytot. Derék fiúnak tűnik: tisztességgel bemagolt káté, csillogó tekintet. Nem a hozzá hasonló fiatalok hibája, hogy az egyház a végnapjait éli. Csak hát a rájuk jellemző boldog naivitás már nem képes megfékezni az egyház – jelek szerint elrendeltetett – feledésbe merülését.

Nem mintha az én közreműködésem javított volna a helyzeten.

Az ereszkedő landolókompról káprázatos látvány nyílik új világomra. A három kontinens közül kettőt – Equust és Aquilát – jól láttam. A harmadikat, Ursát onnan nem lehetett kivenni.

Földre szállás Keatsben, majd többórás küzdelem, mire átjutok a vámon, és földi közlekedéssel elindulok a városba. Zavaros képek: északon a kékes párában reszkető hegyvonulat, narancs-és citromsárga erdővel borított előhegység, zöldeskék alaprétegű, fátyolos égbolt, és a paceminél kisebb, de ragyogóbban sütő nap. Távolról még élénknek tűnnek a színek, ám mikor közelebb érek, széthullanak és szertefoszlanak, mint egy pointillista palettáján. Bús Vili király hatalmas szobra, amelyről már oly sokat hallottam, meglepetésemre csalódást okozott. Az autópályáról nézve nyersnek és elnagyoltnak tetszett: királyi figurára számítottam, ehelyett egy sebtében elkészített, a sötét hegyekből vésett vázlatot kaptam. De közben az is igaz, hogy igen vészjóslón magasodik e fölé a félmillió lakost számláló, düledező város fölé, ami alighanem elnyerte volna a neurotikus költőkirály tetszését.

Első benyomásaim alapján maga a város két részre különíthető: a szélesen terpeszkedő nyomornegyedek és italmérések útvesztőjére, amit a helyiek Jacktownnak neveznek, és magára a csiszolt kövű, mesterkélten steril Keatsre, amit más néven Óvárosnak hívnak – jóllehet csupán négyszáz éve épült. Nemsokára majd megtekintem a nevezetességeket.

Egy hónapig terveztem Keatsben maradni, de legszívesebben azon nyomban tovább indulnék. Ó, monsignore Edouard, bárcsak látnál most! Bűnhődök, de bűnbánat sehol. Magányosabb vagyok, mint valaha, miközben furcsamód megelégedésemre szolgál újsütetű számkivetettségem. Ha a hitbuzgalmam okozta múltbéli túlzásaimért azt szabták ki büntetésül, hogy kitaszíttassak az elhagyatottság hetedik körébe, akkor keresve sem lehetne jobb helyet találni a Hyperionnál. Megtehetném, hogy hagyom a csudába önszántamból választott missziómat és a messzi bikurákat (léteznek egyáltalán? ma este úgy hiszem, nem), és beérem annyival, hogy hátralévő életemet eme elmaradott bolygó parlagi fővárosában élem le. Száműzetésem így is teljes volna.

Ah, Edouard! Gyerekkori barátom, osztálytársam (bár én soha nem voltam olyan briliáns, sem olyan ortodox, mint te), s most társam az öregkorban! Csakhogy te mostanra négy évvel bölcsebb lettél nálam, míg én maradtam ugyanaz a csintalan, megátalkodott kisfiú, akire emlékszel. Imádkozom azért, hogy jó egészségben légy, és hogy imádkozz érettem!

Kimerültem. Megyek aludni. Holnapi tervek: városnézés Keatsben, jókat enni, és megszervezni az utazást délre, Aquilába.

5. nap:

Keatsben van egy katedrális. Jobban mondva, csak volt. Már vagy kétszáz éve üresen áll, romokban hever. Kereszthajója felett csak a zöldeskék ég húzódik; egyik nyugati tornya torzóban maradt, a másik pedig szedett-vedett kövek és rozsdás vasbetétek csontvázhéjaként meredezik.

Véletlenül bukkantam rá a katedrálisra, amikor a Hoolie-folyó partján, a város egyik gyéren lakott területén kóboroltam elveszetten, ott, ahol az Óváros Jacktownná korhad. Az egymás hegyére-hátára emelt magas raktárépületek kavalkádja teljesen eltakarta a székesegyház romos tornyait; az ember mit sem sejtve befordul egy szűk zsákutcába, és íme, a szeme elé tárul a kibelezett katedrális a félig a folyóba omlott káptalanházzal és a Hidzsra utáni expanzionista időszak gyászos, apokaliptikus szobrainak maradványait himlőhelyekként hordozó homlokzatával.

Átvonultam az árnyékok és lehullott kőtömbök labirintusán a főhajóba. A pacemi püspökség nem említette, hogy a Hyperionon megjelente volna valaha a katolicizmus, nemhogy egy katedrális. Képtelenségnek tűnik, hogy a négyszáz évvel korábbi, szétszórtan élő csírahajókolónia fenn tudott tartani egy akkora gyülekezetet, amely már indokolttá tette egy püspök meglétét, hát még egy katedrálisét. És tessék, mégis itt volt.

Megtörtem a sekrestye árnyas békéjét. Tömjénfüstként ült meg a levegőben a gipszpor. Valahol fent, keskeny ablakokon át besütött a nap, és a két fénynyalábban porszemcsék táncoltak. Kisétáltam egy szélesebb napfényes részre, majd közelebb léptem a minden dekorációtól megfosztott, a rázuhanó faldaraboktól lepattogzott és megrepedezett oltárhoz. Az egykor az oltár mögött, a keleti falon lógó nagy kereszt is ledőlt, és kerámiaszilánkokra törve hevert a kőtörmelék között. Önkéntelenül az oltár mögé léptem, felemeltem a karomat, és belefogtam az eucharisztia liturgiájába. Cselekedetem nem hatott paródiaként, nem volt melodramatikus, nem rejlett mögötte szimbolizmus vagy hátsó szándék; csak egy pap automatikus reakciója volt, aki életének több mint negyvenhat évében csaknem mindennap misézett, és most szembe kellett néznie a lehetőséggel, hogy talán soha többé nem vehet részt a celebrálás megnyugtató rituáléjában.

Kisebbfajta döbbenettel tudatosult bennem, hogy gyülekezetem is van.

Az öregasszony a negyedik padsorban térdepelt. Fekete ruhája és sálja tökéletesen beleolvadt az árnyékba, egyedül sápadt, ovális, ráncos, ősöreg arca lebegett testetlenül a sötétben. Meglepetésemben félbehagytam a konszekrálást. Az öregasszony egyenesen rám nézett, de volt valami a tekintetében, ami miatt – a távolság ellenére – azonnal láttam, hogy vak. Egy percig meg sem tudtam szólalni, úgy álltam ott, mint aki megkukult; az oltárt fürösztő poros fénytől hunyorogva egyszerre próbáltam magyarázatot lelni erre a kísértetszerű jelenésre és saját ittlétemre, tetteimre.

Amikor végül meg bírtam szólalni, és megszólítottam az öregasszonyt – a szavak visszhangot vertek a hatalmas csarnokban –, rájöttem, hogy már nincs a korábbi helyén. Hallottam csikorogni a talpát a kőpadlón. Valami megnyikordult, és a következő pillanatban messze az oltártól jobbra támadó éles fény megvilágította az öregasszony arcélét. A szemem elé kaptam a kezem a fénysugarak ellen, és botorkálva megindultam a törmeléken át az áldoztatórács egykori helye felé. Ismét az asszony után kiáltottam: megnyugtató szavakat intéztem hozzá, és győzködtem, hogy nem kell félnie, miközben nekem futkosott a hideg a hátamon. Gyorsan mozogtam, ám mire odaértem a főhajó eldugott sarkához, az asszonynak már csak hűlt helyét találtam. Aprócska ajtó nyílt az omladozó káptalanházra és a folyópartra. Nyoma sem volt az öregasszonynak. A sötét épületbe visszaérve szíves-örömest elkönyveltem volna az egészet a képzeletem szüleményének, alvás és ébrenlét határán születő álomnak a hosszú, kényszerű kriogenikus álmatlanságban töltött hónapok után, ha nem találtam volna egy kézzelfogható bizonyítékot a jelenlétére. Odabent, a hűvös sötétségben egy magányos, vörös fogadalmi gyertya pislákolt; aprócska lángját láthatatlan szellők és légáramlatok lebbentették meg.

Elegem van ebből a városból. Elegem van pogány beképzeltségéből és hamis történelméből. A Hyperion egy költő költészet nélküli bolygója, maga Keats pedig ízléstelen, művi klasszicizmus és agyatlan, robbanásszerű energia keveréke. Három zen gnosztikus gyülekezet és négy nagymuszlim mecset volt a városban, ám a városlakók valódi istenei más imaházakban rejtőztek: a megszámlálhatatlanul sok szalonban és bordélyházban, a délről érkező plasztikgyapot-szállítmányokat elosztó irdatlan nagy piactereken és a Shrike-szekta templomaiban, ahol elveszett lelkek bújtatják öngyilkosságra késztető reménytelenségüket sekélyes miszticizmus védőpajzsa mögé. Az egész bolygó bűzlik a reveláció nélküli miszticizmustól.

Pokolba vele!

Holnap délnek veszem az irányt. Ugyan akadnak ezen az abszurd bolygón is suhanók és más légi járművek, ám úgy tűnik, hogy az átlagember ezeket nem veheti igénybe. Ő csak kétféleképpen utazhat ezek között az átokverte sziget méretű kontinensek között: hajóval – ami a beszámolók szerint egy örökkévalóságig tart – vagy a Keatsből hetente egyszer induló, óriási utasszállító léghajóval.

Holnap korán reggel indulok. Léghajóval megyek.

10. nap:

Állatok.

A bolygóra érkező első csapatnak minden bizonnyal állatkomplexusa volt. Ló, Medve, Sas. Három napig Equus keleti partja mentén, a Sörény nevezetű, erősen tagolt partvidék felett vánszorogtunk dél felé. Az utolsó napot azzal töltöttük, hogy egy rövid szakaszon átkeltünk a Közép-tenger felett. Úti célunk egy Macska Föld nevű nagy sziget volt. A mai nap folyamán a sziget „fővárosában”, Felixben megszabadulunk az utasok és a rakomány egy részétől. Amennyire innen a sétafedélzetről és a kikötőtoronyból látom, legfeljebb ha ötezer ember élhet ebben a véletlenszerű viskó-és barakkrengetegben.

A léghajó ezután tovább araszol majd nyolcszáz kilométeren át egy kisebb szigetcsoport, a Kilenc Farok mentén, majd ugrik egy merészet az ismeretlenbe: hétszáz kilométernyi nyílt tenger és az egyenlítő felett fog áthaladni. Legközelebb már csak akkor látunk földet, amikor elérjük Aquila északnyugati partját, az úgynevezett Csőrt.

Állatok...

Járművünket „utasszállító léghajónak” nevezni a kreatív szemantika mintapéldája. A léghajó lényegében egy óriási emelőszerkezet, melynek gigászi rakterében egy az egyben ki lehetne vinni a tengerre Félix városát, és még melléférne néhány ezer plasztikgyapotbála is. Mindeközben a kevésbé fontos szállítmány – mi, utasok – oda vackoljuk be magunkat, ahova tudjuk. Én magam felszereltem egy függőágyat a tat felőli rakodóhíd közelében, és egész kényelmes kis odút alakítottam ki a személyes holmimmal és a három ormótlan, expedíciós felszerelésemet tároló utazóládával. Telekszomszédaim egy nyolcfős család – bennszülött ültetvényes munkások, akik a maguk félévente esedékes keatsi bevásárlóexpedíciójáról térnek vissza –, és noha a ketrecben tartott disznóik hangjával és bűzével, valamint az étkezési hörcsögeik nyüszítésével már megbarátkoztam, szerencsétlen, megzavarodott kakasuk szűnni nem akaró, veszett kukorékolása egyes éjszakákon meghaladja a tűrőképességemet.

Állatok!

11. nap:

Ma este Heremis Denzel polgárral, egy Endymion közeli, telepesek számára létesített főiskola nyugalmazott professzorával költöttem el vacsorámat a sétafedélzet feletti szalonban. Tőle tudom, hogy a Hyperionra érkező első csapatnak nem is volt állatkomplexusa; a három kontinensnek nem Equus, Ursa és Aquila, hanem Creighton, Allensen és Lopez volt a hivatalos neve. Kiderült továbbá, hogy ezzel a Földmérő Szolgálat három közepes beosztású hivatalnoka előtt kívántak tisztelegni. Akkor már inkább az állatkomplexus!

Most vacsora után vagyok. Egyedül nézem a naplementét a külső sétafedélzetről. Az elülső rakodóegység itt szélfogóként védi a folyosót, így csak enyhe, sós szellőt érzek. Fölöttem ível a léghajó narancs-zöld fala. Szigetek között járunk; az élénk lazúrkék tenger alatt zöldellő sávok húzódnak, ellentettjét adva az égbolt tónusainak. A Hyperion alulméretezett napjának utolsó sugarai égő korallokként lobbantják lángra a szórványosan lézengő bárányfelhőket. Néma csend honol, amit csak az elektromos turbinák alig hallható zúgása tör meg. Háromszáz méterrel alattunk egy irdatlan nagy, ördögrájaszerű tenger alatti teremtmény árnyéka tart lépést a léghajóval. Egy másodperccel ezelőtt egy kolibri méretű és színű, ám egy méter széles ökörnyálszárnyú rovar vagy madár rebbent elém, hogy öt méter messziről szemügyre vegyen, majd behúzott szárnnyal lebukott a tenger felé.

Edouard, ma este annyira magányos vagyok! Segítene, ha tudnám, hogy életben vagy, művelgeted a kertet, és éjszakába nyúlóan körmölsz a dolgozószobádban. Azt hittem, hogy utazásaim során majd újra feltámad bennem régi hitem Szent Teilhard Istenében, Akiben egyesül az Evolúció Krisztusa, a Személyes, az Egyetemes, az En Haut és az En Avant, de elmaradni látszik e megújhodás.

Esteledik. Öregszem. Ha bűnömre, az armaghasti ásatás bizonyítékának meghamisítására gondolok, érzek valamit... bár még nem bűntudatot. De őexcellenciája Edouard, ha a tárgyi leletek valóban egy Krisztus-központú kultúra jelenlétére utaltak ott, hatszáz fényévnyire a Régi Földtől, csaknem háromszáz évvel azelőttről, hogy az emberiség elhagyta szülőbolygóját...

Valóban ily sötét bűnt követtem el azzal, hogy úgy értelmeztem egy felettébb ellentmondásos adatot, amivel még a mi életünkben feltámadt volna a kereszténység?

Igen. De azt hiszem, nem a tények meghamisítása, hanem egy sokkal súlyosabb bűn miatt. Azért, mert hittem a kereszténység megmenthetőségében. Az egyház haldoklik, Edouard, és a Szent Fának nemcsak az a hőn szeretett ága, ami mi vagyunk, hanem az összes többi oldalhajtása, sudára és elüszkösödött csökevénye is. Krisztus egész teste oly’ bizonyosan haldoklik, mint az én elhanyagolt testem, Edouard. Tudtuk jól Armaghaston, ahol a vérvörös nap pusztán port és halált borított be fényével. Tudtuk jól azon a hűvös, zöld nyáron, amikor a főiskolán letettük első fogadalmainkat. Tudtuk jól kisfiúként Villefranche-sur-Saône csendes játszóterein. Tudjuk jól most is.

Besötétedett; kénytelen vagyok a felettem lévő fedélzet szalonjának ablakaiból kiszűrődő halovány fényben írni. Furcsa konstellációkba rendeződnek a csillagok. A Közép-tenger zöldes, beteges foszforeszkálással izzik az éjszakában. Délkeletre sötét tömeg húzódik a horizonton. Lehet, hogy egy vihar; lehet, hogy a szigetcsoport következő szigete, a harmadik „farok” a kilencből. (Melyik mitológiában szerepel kilencfarkú macska? Egy ilyet sem ismerek.)

A korábban látott madár – már ha madár volt egyáltalán – kedvéért imádkozom, hogy egy sziget felé, s nem pedig vihar felé közeledjünk.

28. nap:

Nyolc napja vagyok Port Romance-ben, és már három hullát láttam.

Az első egy vízbe fúlt tetem, egy ember felpüffedt, fehér paródiája volt, amit a városban töltött első éjszakámon mosott ki a kikötőtorony mögötti iszapos lapályra a víz. A gyerekek kővel dobálták meg.

A második férfit a szemem láttára húzták ki egy metángépműhely leégett romjai közül a város szegénynegyedében, nem messze a szállodámtól. Hőségtől összezsugorodott teste a felismerhetetlenségig perzselődött; karja és lába abba az ökölvívópózba merevedett, amibe a tűzesetek áldozatai asznak össze, amióta világ a világ. Egész nap koplaltam, és szégyenkezve bevallom, hogy összegyűlt a nyál a számban, amikor a levegő megtelt az égett hús gazdag, zsíros szagával.

A harmadik férfit három méterre tőlem ölték meg. Éppen kiléptem a szállodámból a sárlepte deszkák útvesztőjére, amely a járda szerepét tölti be ebben a nyomorúságos városban, amikor lövések dördültek. Egy néhány lépéssel előttem haladó férfi megtántorodott, mintha megcsúszott volna a lába, értetlen arckifejezéssel hátrapördült felém, aztán belezuhant a sárba és szennyvízbe.

Háromszor lőttek rá valamiféle lőfegyverrel. Két golyó a mellkasába csapódott, a harmadik pedig a bal szeme alatt találta el.

Hihetetlen, de még lélegzett, amikor odaértem mellé.

Gondolkodás nélkül kivettem kézitáskámból a stólámat, előkotortam a szenteltvizes üvegcsét, amit már oly’ hosszú ideje magamnál hordtam, és nekiláttam feladni az utolsó kenetet. Kisebb tömeg gyűlt össze körülöttem. Senki sem tiltakozott. A földre zuhant férfi egyszer megrándult, megköszörülte a torkát, mintha mondani akarna valamit, és meghalt. A tömeg még a holttest elszállítása előtt szétoszlott.

A halott középkorú, hirtelenszőke hajú és kissé túlsúlyos férfi volt. Nem volt nála semmiféle személyazonosító okmány, még egy világkártya vagy egy komlog sem. Hat ezüstérme lapult a zsebében.

Valami oknál fogva úgy döntöttem, hogy a nap hátralévő részében a holttest mellett maradok.

Az orvos, egy alacsony, cinikus férfi megengedte, hogy végignézzem a kötelező boncolást. Gyanítom, hogy sóvárgott a beszélgetés után.

– Ennyit ér ez az egész hóbelevanc – mondta, miközben felnyitotta a szerencsétlen férfi hasüregét, akár egy rózsaszín bőrtáskát, majd visszahajtotta és lerögzítette a bőr-és izomredőket, mint holmi félrehúzott sátorponyvát.

– Miféle hóbelevanc? – kérdeztem.

– Az élete – felelte az orvos, és előrehúzta a tetem fejbőrét, akár egy zsíros maszkot. – Vagy a magáé. Vagy az enyém. – Az egymást átfedő vörös és fehér izomkötegek elkékültek a járomcsont fölötti, csipkés körvonalú lyuk körül.

– Ennél többnek kell lennie – mondtam.

Az orvos értetlen mosollyal pillantott fel piszkos munkájából. – Igazán? – kérdezte. – Kérem, mutassa meg! – Kiemelte a férfi szívét, és méregetni kezdte a kezében. – A Háló világainak szabadpiacán ez még megérne valamennyi pénzt. Vannak, akik nem tudják megfizetni, hogy mesterségesen előállított, kiónozott szerveket tároljanak a spájzban, de annyira azért el vannak eresztve anyagilag, hogy ne kelljen szív hiányában meghalniuk. Itt a világ végén azonban ez csak hulladék.

– Ennél többnek – ismételtem különösebb meggyőződés nélkül. Eszembe jutott őszentsége XV. Orbán pápa nem sokkal a Pacemről való távozásom előtt tartott temetése. A Hidzsra előtti időkre visszavezethető szokásrend szerint a holttestet nem balzsamozták be: a Szentatyát a bazilika előcsarnokában készítették elő arra, hogy belehelyezzék az egyszerű fakoporsóba. Amíg segítettem Edouardnak és monsignore Freynek felölteni a merev holttestre a díszruhát, nem tudtam nem észrevenni barnuló bőrét és elernyedő száját.

Az orvos vállat vont, és befejezte az előzetes boncolást. A hivatalos vizsgálat gyanúsított és indíték híján hamar lezajlott. A meggyilkolt férfi személyleírását elküldték ugyan Keatsbe, ám az áldozatot másnap már el is temették egy a lapály és a sárga dzsungel közti szegények temetőjébe.

Port Romance városa a Kans folyó torkolatánál fekvő árapályos, iszapos lapályig nyúló emelvények és deszkák útvesztőjére épített sárga, varsafa tákolmányok rengetege. A folyó csaknem két kilométerre kiszélesedik itt a torkolatnál, ahol a Toschahai-öbölbe ömlik, azonban csak néhány csatorna hajózható, és éjjel-nappal kotorják az iszapot. Éjszakánként álmatlanul fekszem olcsó hotelszobámban, a nyitott ablakomon behallatszik a kotrópöröly minden egyes, e hitvány város szívverését imitáló döndülése, a tengerparton megtörő hullámok távoli sustorgása és a víztelenítő szivattyúk zihálása. Nem tehetek róla, de ma este a város lélegzetvételeit hallván a meggyilkolt férfi megnyúzott arcát társítom hozzá.

A társaságok működtetnek egy suhanókikötőt a város szélén, ahonnan munkásokat és készletutánpótlást szállítanak a szárazföld belsejébe, a nagyobb ültetvényekre, de nincs nálam annyi kenőpénz, amivel feljuthatnék az egyik fedélzetére. Jobban mondva, magamat még csak fel tudnám juttatni, de a három orvosi és tudományos felszereléssel teli utazóládámat már nem. Még mindig nagy a csábítás. A bikurák körében végzendő szolgálatom most abszurdabbnak és irracionálisabbnak tűnik, mint valaha, és egyedül az hajt továbbra is előre, árral szemben, hogy valami megmagyarázhatatlan oknál fogva szükségem van egy végcélra, és hogy egyfajta önsanyargató elszántsággal akarom teljesíteni önként vállalt száműzetésemet.

Két nap múlva egy folyami hajó indul felfelé a Kanson. Megvettem a hajójegyet, és holnap felpakolom rá a ládáimat. Nem lesz nehéz magam mögött hagyni Port Romance-t.

41. nap:

Az Emporotic Girandole folytatja lassú útját felfelé a folyón. Amióta két napja elhagytuk Melton’s Landinget, nem láttunk emberi életre utaló nyomot. A dzsungel most már tömör falként telepszik rá a folyópartra; mi több, a folyó harminc-negyven méter szélesre szűkülő szakaszain szinte teljesen körbenő minket. Az élénksárga fény folyékony vajként szűrődik át a Kans barnás vízfelszíne felett nyolcvan méterrel összefonódó lombkoronán és a páfránylevelek között. A középső utasszállító bárka rozsdás bádogtetején ülve lesem, hátha megpillanthatok végre egy teslafát. A közelben ücsörgő Vén Kady abbahagyja a faragcsálást, két foga között kiköp oldalra, és kinevet engem. – Ilyen messzire lenn még nem lesznek lángfák – mondja. – Ha vónának, akkor hétszentség, hogy mán rég nem így nézne ki ez az erdő. Egész’ a Farktoll-fennsíkig föl kő’ érnie, hogy teslát lásson. Még az esőerdőből sem értünk ki, padre.

Minden délután esik. Nem, az eső túlontúl enyhe kifejezés. Nem fedi ezt a naponta lezúduló, a szárazföldet elfüggönyöző és a bárkák bádogtetejét fülsiketítő robajjal ostorozó özönvizet, amelynek köszönhetően egyre lassabban kapaszkodunk felfelé a folyón, míg végül olyan érzésem támad, mintha egy helyben állnánk. Úgy kell elképzelni, mintha a folyó minden délután függőleges zuhataggá válna, egy vízeséssé, amit meg kell másznunk, ha tovább akarunk jutni.

A Girandole egy viharvert, lapos tetejű uszály, amely úgy húzza maga után a köré kötött öt bárkát, ahogy egy fáradt édesanya a szoknyáján csüngő, lerongyolódott gyerekeket. Az ötből három emeletes bárka több-bálányi árut szállít a folyó mentén található néhány ültetvényre és településre; ott aztán majd elcserélik vagy eladják őket. A másik két bárka a folyón felfelé utazó bennszülöttek számára kínálja fel a szállás csalóka illúzióját, bár az a gyanúm, hogy némelyik utasnak a bárka az állandó lakhelye. Az én hálóhelyem egy padlóra dobott foltos gyékénnyel és falakon futkározó gyíkszerű rovarokkal büszkélkedhet.

Eső után mindenki a fedélzetre sereglik, hogy együtt nézzük a hűlő folyóról felszálló esti ködfátyolt. A nap java részében perzselő a hőség, és a magas páratartalomtól fullasztó a levegő. Vén Kady azt mondja, túl későn jöttem, és már nem fogok tudni átkelni a dzsungelen és a lángerdőkön a teslafák feléledése előtt. Majd elválik.

Ma este a köddel együtt felszállnak a folyó sötét felszíne alatt alvó holtak szellemei is. A magas fák szétoszlatják a délutáni felhőtakaró maradék foszlányait, és ismét beköltöznek a színek a világba. A sűrű erdő a szemem láttára úszik át krómsárgából áttetsző sáfrányszínre, aztán apránként okkersárgává, majd umbraszínűvé fakul, s végül elsötétedik. A Girandole fedélzetén Vén Kady meggyújtja a lámpásokat és a megsüppedt második emeletről lógó gyertyagömböket. Ezt aztán a komor dzsungel sem hagyhatja annyiban, és hervasztó, fakó foszforeszkálást kezd árasztani magából, amint a sötétebb, felső régiókban ágról ágra szálló parázsmadarak és ezer színben pompázó ökörnyálak láthatóvá válnak.

A Hyperion apró holdját ma este nem lehet látni, ám a bolygó – ahhoz képest, hogy milyen közel van a napjához – meglepően sok űrtörmeléken halad keresztül, ezért sűrű meteoresők világítják meg az éjszakai eget. Ma este különösen eseménydús az égbolt, a folyó szélesebb szakaszaira érve csillagokat összeszövő, ragyogó meteorcsóvák csipkézetét pillanthatjuk meg. A látvány egy idő után égetni kezdi a retinámat, ám a folyóra letekintve is ugyanaz az optikai kép verődik vissza a sötét víztükörről.

A keleti látóhatár egy ponton fényesen izzik. Vén Kady felvilágosít, hogy ezt a nagyobb ültetvények némelyikét fénnyel ellátó, bolygó körüli tükrök okozzák.

Túl meleg van, hogy visszatérjek a kabinomba. Vékony gyékényemet a bárkám tetejére terítem, és nézem a mennyei fényjátékot, miközben az összesereglett bennszülött családok kísérteties dalokat énekelnek saját argójukban, amit meg sem próbáltam elsajátítani. A bikurákra gondolok – milyen messze vannak még mindig! – és furcsa nyugtalanság lesz úrrá rajtam.

Valahol az erdő mélyén egy rémült nő hangján felsikolt egy állat.

60. nap:

Érkezés a Perecebo-ültetvényre. Betegen.

62. nap:

Nagyon beteg vagyok. Láz, hullámokban rám törő reszketés. Tegnap egész nap fekete epét hánytam. Az eső fülsiketítő. Éjjelente bolygó körüli tükrök világítják meg fentről a felhőket. Mintha lángba borulna az ég. Nagyon magas a lázam.

Egy asszony gondoskodik rólam. Megfürdet. Túl rosszul vagyok, nincs erőm szégyenkezni. A haja sötétebb, mint a legtöbb bennszülötté. Keveset beszél. Sötét, kedves szemek.

Ó, istenem, hogy ilyen messze legyek beteg az otthonomtól!

Hatv

ittvár kifigyel bejönaz esőről vékony inge

szándékosan megkísért, tudja mivagyok a bőröm éget tűzben ég vékony pamut mellbimbók sötéten hozzátapadnak tudomhogykicsodák figyelnek, halom hallom a hangjuk éjszakánként méregben fürdetnek éget azt hiszik nem tudom de hallom az esőn túl is a hangjuk amikor a sikolyok elhalnak halnak halnak

A bőröm szinte teljesen eltűnt, alatta vörös érzem a lyukat az arcomban, ha megtalálom a golyót ki fogom köpni kiköpöm pököm, agnusdeiquitolispecattamundi miserer nobis misere nobis miserere

65. nap:

Köszönöm néked, ó, Uram, hogy megszabadítottál a betegségtől!

66. nap:

Ma megborotválkoztam. Már el tudtam vergődni a zuhanyzóig.

Semfa segített felkészülni az intéző látogatására. Nagydarab, goromba férfira számítottam, olyanra, mint akiket az ablakból láttam a válogatótelepen dolgozni, ehhez képest egy csendes, kissé selypítő fekete férfival találkoztam. Rendkívül segítőkész volt. Tartottam tőle, hogy ki kell majd fizetnem a betegellátást, de az intéző biztosított róla, hogy nem kerül semmibe. Sőt mi több – ad mellém egy embert, aki majd felvisz a magasabban fekvő vidékre! Azt mondja, már az évszak végét tapossuk, de ha tíz napon belül el tudok indulni, akkor még a teslafák teljes feléledése előtt átjuthatunk a lángerdőn a Farkastorokhoz.

Az intéző távozása után leültem beszélgetni egy kicsit Semfával.

Három hónapja halt meg a férje az ültetvényen egy aratási balesetben. Semfa Port Romance-ból jött ide; Mikellel kötött házassága megváltás volt a számára, és úgy döntött, inkább itt marad napszámosként, mintsem visszamenjen a városba a folyón. Nem hibáztatom érte.

Előbb masszírozás, aztán alvás. Újabban sokat álmodom édesanyámról.

Tíz nap. Tíz nap múlva kész leszek elindulni.

75. nap:

Mielőtt nekivágnánk Tukkal, visszamegyek a teraszos földekre elbúcsúzni Semfától. Nem mondott sok mindent, de láttam a szemében, sajnálja, hogy elmegyek.

A pillanat hevében megáldottam és homlokon csókoltam. Tuk a közelben ácsorgott, és vigyorogva dülöngélt. Aztán a két málhásböszmét kötőféken vezetve útra keltünk.

Orlandi munkafelügyelő elkísért minket az út végéig, és utánunk integetett, ahogy rátértünk az aranyozott lombok közé vágott szűk ösvényre.

Domine, dirige nos.

82. nap:

Azok után, hogy egy héten át küszködtünk az ösvényen – miféle ösvényen? – az úttalan, sárga esőerdőben, azok után, hogy egy héten át másztunk felfelé, egészen a végkimerülésig a Farktoll-fennsík egyre meredekebb kaptatóján, ma reggel végre kiértünk egy sziklaszirtre, ahonnan egészen a Csőrig és a Közép-tengerig beláthattuk a hátunk mögött terpeszkedő dzsungelt.

A fennsíknak erről a pontjáról, majdnem háromezer méterrel a tengerszint felett lenyűgöző kilátás tárult elénk. Súlyos esőfellegek terültek el alattunk a Farktoll-dombság lábánál, ám a szürkésfehér felhőszőnyegben itt-ott támadó réseken a szemünkbe ötlött a lustán tekergő, Port R. és a tenger irányába tartó Kans, pamacsokban a krómsárga esőerdő, amelyen átverekedtük magunkat, és egy magentaszínű folt messze keleten, ami – Tuk mindenesetre így esküdözött – a Perecebo melletti plasztikgyapotföldek alsó része.

Késő este folytattuk utunkat hegynek fel, a szárazföld belseje felé. Tuk szemmel láthatóan ideges: fél, hogy a lángerdőben ér minket a teslafák feléledése. Próbálok lépést tartani, vonszolom magam után a súlyos terhekkel megrakott málhásböszmémet, és néma imákat mormolok, hogy eltereljem a gondolataimat a kínokról, fájdalmakról és a rossz előérzetről.

83. nap:

Ma már virradat előtt felszedelődzködtünk és elindultunk. A levegő füst és hamu szagát hordozza.

Döbbenetesen megváltozott itt a fennsíkon a növényzet. Nyoma sincs az eddig mindenütt jelen levő varsafáknak és lombos chalmáknak. Először alacsony örökzöldek és örökkékek átmeneti sávján keltünk át, aztán újból felfelé kellett másznunk, ezúttal sűrűn növő mutáns csavarttűs fenyők és trinyárfák között, míg végül megérkeztünk a szó szoros értelmében vett lángerdőbe, a magas prométheuszfa-csoportok, a keresztül-kasul kúszó főnixindák és a körben álló borostyánpislákok világába. Időnként fehér rostos, villás gazbesztek áthatolhatatlan cserjése állta utunkat, amiket Tuk igen szemléletesen így festett le: „...mintha döglött órjásokat hantótak vóna itt fűdbe, és kilátszana pudvás dákójuk, ammán biztos.” Az idegenvezetőm elég érzékletesen tud fogalmazni.

Késő délutánra járt, amikor megláttuk az első teslafát. Az elmúlt fél óránk azzal telt, hogy megpróbáltunk keresztülcsörtetni az erdő hamulepte növénytakaróján, vigyázva, nehogy rátapossunk a koromfekete talajból bátran feltörő főnixhajtásokra és tűzkorbácsokra, amikor Tuk hirtelen megtorpant, és előremutatott.

A tőlünk fél kilométerre emelkedő teslafa legalább száz méter magas volt, másfélszer akkora, mint a legmagasabb prométheuszfák. Lombkoronája tövénél az energiatároló hólyag jellegzetes hagyma alakú kupolája dudorodott ki a törzséből. A hólyag felett sugárirányban széttartó ágakra tucatnyi nimbuszinda kúszott rá: ezüstösen, fémesen csillogtak a zöld-lazúrkék ég háttere előtt. Az egészről egy aranybrokát girlandokkal megszentségtelenített új-mekkai nagymuszlim mecset képe rémlett fel előttem.

– Húzzuk innét málhásböszméket meg valagunkat ízibe! – morrant Tuk. Ragaszkodott hozzá, hogy ott, helyben átvegyük a lángerdőálló öltözékünket. Így hát a délután hátralévő részében és az este folyamán ozmózismaszkban és vastag, gumitalpú bakancsban, több réteg bőrszerű gamma-ruha alatt verejtékezve vánszorogtunk tovább. Mindkét málhás-böszme idegesen viselkedett, a legkisebb zajra hegyezni kezdték hosszú fülüket. Még a maszkon keresztül is éreztem az ózon szagát; azokra a villanyvasutakra emlékeztetett, amikkel a Villefranche-sur-Saônei lusta karácsony délutánokon játszottam gyerekkoromban.

Ma este olyan közel táborozunk le az egyik gazbesztcserjéshez, amilyen közel csak tudunk. Tuk megmutatta, hogyan kell felállítani a villámhárító bóják gyűrűjét, miközben szünet nélkül szörnyű jóslatokat kotyogott maga elé, és felhők reményében fürkészte az esti égboltot.

Mindennek dacára szerintem jól ki fogom aludni magam.

84. nap:

Hajnali négy óra – Szentséges Szűz Máriám!

Három órája a világvége kellős közepén rekedtünk.

A robbanások – először még csak közönséges villámlás formájában – kevéssel éjfél után kezdődtek; legjobb meggyőződésünk ellenére félrehúztuk a sátorponyvát, és kikukucskáltunk megnézni a tűzijátékot. A pacemi, mátéhavi monszunesőkön edződve az első órában még nem tűnt különösebben rendkívülinek a villámcikázás és a villódzás; egyedül az nyugtalanított kissé, hogy a levegő kisüléseit a távoli teslafák csalhatatlan pontossággal gyűjtötték magukba. Az erdő behemótjai csakhamar már saját felgyülemlett energiájuktól ragyogtak és szikráztak, aztán egyszer csak – éppen amikor a szűnni nem akaró zaj ellenére elbóbiskoltam volna – elszabadult az igazi armageddon.

A heves teslafakitörés nyitányának első tíz másodpercében legalább száz elektromos kisüléscsóva szabadult el. Alig harminc méterrel mellettünk felrobbant egy prométheuszfa, és ötvenméteres körzetben lángoló tűzcsóvákat köpött a növénytakaróra. A villámhárító bóják izzottak, sziszegtek, és egymás után térítették el a parányi táborhelyünk felé ívelő kisüléseket. Tuk ordított valamit, de a dübörgő, ádáz égzengés minden emberi hangot elnyomott. Egy főnixlián a kipányvázott málhásböszmék közvetlen közelében lobbant lángra, mire az egyik halálra rémült állat – hiába volt megbéklyózva és bekötve a szeme – eltépte a kötőfékét, és keresztültrappolt a ragyogó villámhárító bóják gyűrűjén. Azon minutumban fél tucat villám csapott a szerencsétlen jószágba a legközelebbi teslafából. Egy őrült másodpercig esküdni mertem volna, hogy láttam felizzani az állat csontvázát a felforrósodó hústömeg alatt, aztán egy rándulással a levegőbe repült és semmivé foszlott.

Három órán át voltunk tanúi a világvégének.

Bár két bója kidőlt a sorból, a maradék nyolc megfelelően működött. Tukkal összebújtunk a sátor forró barlangjában; ozmózismaszkunk még éppen elegendő hűs oxigént szűrt át a túlhevített, füstös levegőből, hogy lélegezni tudjunk. Túlélésünket egyedül az aljnövényzet hiányának köszönhettük, valamint Tuknak, aki volt annyira talpraesett, hogy a többi célponttól távol és a leárnyékoló gazbesztcserjés közelében állította fel a sátrunkat – és annak a nyolc ötvözött szénszálas bójának, melyek köztünk és az örökkévalóság között álltak.

– Úgy fest, kitartanak! – kiáltom Tuknak a vihar sziszegése, ropogása, robajlása és reccsenései fölött.

– Úgy állítok be őket, kibírnak egy óra, tán kettő – morran az idegenvezetőm. – Most mán bármikor kiégnek, vagy még előbb, mi meghalunk.

Bólintok, és langymeleg vizet szürcsölök az ozmózismaszk cipszáján át. Ha túlélem ezt az éjszakát, akkor örökké hálát fogok adni az Úrnak, amiért megadta azt a kegyet, hogy végignézhessem mindezt.

87. nap:

Tukkal tegnap délben léptük át a lángerdő parázsló északnyugati peremét. Azonnal tábort vertünk egy kis csermely mellett, és a három álmatlan éjszakát, valamint a kétnapos, lángok és hamu rémálmán át tartó, pihenő nélküli erőltetett menetet kipihenendő egyhuzamban tizennyolc órát aludtunk. Bármerre néztünk az erdő határát jelző hegygerinc felé menet, az előző két estén tomboló tűzvészben elégett tűzféléknek hála, hüvelytermések és tobozok pattantak fel új élettel. Még mindig működött öt villámhárító bójánk, de egyikünk sem szívesen vetette volna alá őket egy újabb éjszaka próbájának. Az életben maradt málhásböszménk, abban a pillanatban, hogy leemeltük róla rakományát, összeesett és elpusztult.

Ma hajnalban csobogó víz hangjára ébredtem. Elindultam északkeleti irányba a patak mellett; egy kilométeren keresztül követtem egyre mélyülő hangját, mígnem váratlanul eltűnt a szemem elől.

A Farkastorok! Szinte már ki is ment a fejemből az úti célunk. Ma reggel, ahogy a ködben botorkálva, egyik nedves kőről a másikra ugrálva haladtam a kiszélesedő patak mentén, felszökkentem a legszélső sziklapárkányra, meginogtam, visszanyertem egyensúlyomat, és egyenesen lenéztem a háromezer méteres mélységbe lezúduló vízesés felett. Odalent alig lehetett kivenni a párától a sziklákat és a folyót.

A Farkastorkot nem a megemelkedett fennsíkból vájták ki a természet erői, mint a Régi Föld legendás Grand Canyonját vagy a hebroni Világhasadékot. Aktív óceánjai és a földi kontinensekre emlékeztető földrészei ellenére a Hyperion tektonikai értelemben meglehetősen halottnak mondható; a kontinensvándorlás teljes hiánya inkább a Marshoz, a Lusushoz vagy az Armaghasthoz teszi hasonlóvá. És ahogy a Marsot meg a Lusust, úgy a Hyperiont is megtépázták a maga nagy globális lehűlései – igaz, a jelenleg nem látható kettős törpebolygó hosszú ellipszispályájának köszönhetően azok itt csak harminchétmillió éves periódusokban követték egymást. A komlog a marsi, terraformálás előtti Mariner-völgyhöz hasonlítja a Farkastorkot: mind a kettőt a földkéreg eónok alatt végbemenő, jégkorszakok és olvadások miatti meggyengülése, majd a Kanshoz hasonló föld alatti folyók ezt követő áradása hozta létre. A kegyelemdöfést a masszív földomlás adta meg, amely hosszú forradásként szabdalta fel az aquilai kontinens hegyvidékét.

Időközben Tuk is csatlakozott hozzám a Farkastorok peremén. Meztelenre vetkőztem, hogy kiöblítsem az úti ruhámba és reverendámba ivódott füstszagot. Hideg vizet lötyköltem fehér bőrömre, és hangosan felkacagtam, amikor Tuk kiáltásainak visszhangja visszaverődött a hétszázötven méterre lévő Északi Falról. A kéregomlás jellege miatt lényegében egy kinyúló sziklapárkányon álltunk Tukkal, amely kitakarta az alattunk húzódó Déli Falat. A párkány életveszélyesen lógott a semmi felett, de úgy véltük, hogy ha már több millió évig dacolt a gravitációval, akkor csak kibír még néhány órát. Fürödtünk, henyéltünk, addig harsogtunk visszhangzó „hahó”-kat, amíg be nem rekedtünk, egyszóval úgy viselkedtünk, akár két kisiskolás a szünidő kezdetén. Tuk bevallotta, hogy még soha nem hatolt át teljes széltében a lángerdőn – és nem is tud senkiről, aki ebben az évszakban megtette volna –, majd közölte: most, hogy a teslafák feléledtek, minimum három hónapig kell várnia a hazatéréssel. Nem különösebben bánta a dolgot, én pedig örültem a társaságának.

Délután váltott turnusokban átszállítmányoztuk a holmimat a sziklapárkánytól száz méterre, a patak partján kialakítandó táborhelyünkre. A tudományos felszerelésemet tároló, halomba rakott habpárnás utazóládák további szortírozását másnap reggelre hagytam.

Hideg volt az este. Vacsora után, közvetlenül naplemente előtt felvettem a termálkabátomat, és magányos sétára indultam. Elgyalogoltam egy, a Farkastorok megtalálásának helyszínétől délnyugatra lévő, a folyó fölé nyúló kőszirtig, ahonnan emlékezetes látvány tárult elém. A lenti messzeségben kavargó folyóba zúduló láthatatlan vízesések párafelhőt csaptak fel; az egymásba áttűnő ködfüggönyökként felszálló vízpermet megsokszorozta a lenyugvó napot, amely tucatnyi lila gömbbé és kétszer annyi szivárvánnyá töredezett szét. Figyeltem, ahogy megszületnek, az égbolt sötétedő kupolája felé emelkednek, s végül elhalnak a színképek. Amint az egyre hűlő levegő befészkelte magát a fennsík repedéseibe és barlangjaiba, s a meleg levegő egy függőleges fuvallat hátán, leveleket, gallyakat és ködfoltokat magával húzva a magasba szállt, különös hang támadt a Farkastorokból. Olyan volt, mintha maga a kontinens szólalna meg kőóriások, gigantikus bambuszfuvolák és palota méretű templomi orgonák hangján; a tiszta, tökéletes hangjegyek a legmagasabb szoprántól a legmélyebb basszusig terjedtek. Találgatni kezdtem a barázdált sziklafalat ostromló szél irányát és sebességét, eltűnődtem a lenti barlangokon, amelyek mély repedéseket hasítanak a mozdulatlan földkéregbe, belegondoltam, hogy egy véletlenszerű összhangzat milyen élethű illúzióját képes kelteni az emberi hangoknak. Végül aztán felhagytam az elmélkedéssel, és egyszerűen csak hallgattam a Farkastorok naphoz intézett búcsúhimnuszát.

Visszasétáltam a biolumineszcens lámpás fénykörében álló sátorhoz. Fent az égen felizzott a meteoresők első sortüze; a lángerdők távoli robbanásai hullámokban törték meg a déli és nyugati látóhatárt, akár egy ősi háború ágyúlövései a Hidzsra előtti Régi Földön.

A sátorban bekapcsolom a nagy hatósugarú komlogot, és végigtekerek a sávokon, de csak statikus zajt hallok. Gyanítom, még ha a plasztikgyapot-ültetvényeket kiszolgáló primitív távközlési műholdak képesek volnának is ilyen messze keletre sugározni, akkor is csak a legtűélesebb lézer-vagy fénysürgönysugarakat nem árnyékolnák le a hegyek és a tomboló teslafák. A pacemi rendházban kevesen viseltünk vagy hordtunk magunknál személyi komlogot, de mindig a rendelkezésünkre állt az adatszféra, ha le akartunk hívni valamit. Itt nincs választási lehetőség.

Ülök és hallgatom a szurdokból süvítő szél utolsóként elhaló hangjegyeit, nézem az egyidejűleg sötétedő és felragyogó égboltot, elmosolyodom a sátoron kívül a hálózsákjában alvó Tuk horkolásának hallatán, és arra gondolok: Ha ez a száműzetés, hát legyen.

88. nap:

Tuk halott. Meggyilkolták.

Napfelkeltekor találtam meg a tetemét, amikor kiléptem a sátorból. Odakint aludt, alig négy méterre tőlem. Azt mondta, a szabad ég és a csillagok alatt szeretne aludni.

A gyilkosok álmában vágták el a torkát. Nem hallottam jajkiáltást. Viszont álmodtam: álmomban Semfa ápolt, míg én lázas önkívületben hánykolódtam. Álmomban hűvös kezek érintették meg a nyakamat, a mellkasomat és a gyerekkorom óta hordott keresztet. Tuk teste felett állva, a Hyperion érzéketlen talajába szivárgó széles, sötét vértócsára bámulva megborzongtam a gondolattól, hogy álmom több volt puszta álomnál, hogy valódi kezek értek hozzám az éjszaka.

Be kell valljam, inkább viselkedtem rémült vén bolondként, mintsem papként. Igaz, hogy feladtam az utolsó kenetet, ám rögtön utána elöntött a pánik: magára hagytam szegény idegenvezetőm holttestét, kétségbeesetten végigkotortam a felszerelést valamiféle fegyver után, s végül magamhoz vettem az esőerdőben használt bozótvágó kést és a kisfeszültségű mézert, amivel apróvadra akartam vadászni. Fogalmam sincs, vajon képes lettem volna-e emberi lény ellen fordítani egy fegyvert, akár csak önvédelemből. Ám hisztérikus állapotomban fogtam a bozótvágót, a mézert és az akkumulátoros binokulárt, egy magas sziklához siettem a Farkastorok közelében, és végigpásztáztam a tájat, hátha megpillantom a gyilkosokat. Csupán a tegnap látott parányi magaslakók és ökörnyálak cikáztak most is a fák között. Az erdő természetellenesen sűrűnek és sötétnek tetszett. A Farkastorok északkeleti részének száz meg száz terasza, párkánya és sziklaerkélye alatt akár vademberek hordái is rejtőzhettek. Egy egész hadsereg is elbújhatott volna itt a bércek mögött és a sosem szűnő ködben.

Harmincpercnyi hiábavaló éberség és botor gyávaság után visszatértem a táborhelyre, és elrendeztem Tuk holttestét a temetéshez. Jóval több mint két órámba telt kiásni egy rendes sírt a fennsík sziklás talajában. A sír betemetése és a hivatalos szertartás végeztével nem jutott eszembe semmi személyes, amit elmondhattam volna erről a zsörtölődő, vicces kis emberről, aki idegenvezetőmül szegődött. – Vigyázz rá, Uram! – mondtam végül saját képmutatásomtól undorodva, mert lelkem mélyén biztosra vettem, hogy csak magamban beszélek. – Legyen biztonságos az átkelése. Ámen.

Ma este áthelyeztem a tábort fél kilométerre északra. A sátort nyitott terepen vertem fel, ám én tíz méterre tőle egy sziklának vetem a hátam, beburkolózom hálóplédembe, s kezem ügyébe helyezem a bozótvágót és a mézert. Tuk temetése után végigtúrtam a készleteket és a felszerelést tartalmazó ládákat. A megmaradt villámhárító bójákat leszámítva semmit nem vittek el. Azonnal végigpörgetem a fejemben, vajon nem követett-e minket valaki a lángerdőn át, hogy megölje Tukot, engem pedig védtelenül magamra hagyjon, de senki nem jut eszembe, akinek oka lett volna efféle körmönfont tervet szőni. Az ültetvényesek közül bárki végezhetett volna velünk, mialatt az igazak álmát alusszuk az esőerdőben vagy – és egy gyilkos nézőpontjából ez utóbbi még praktikusabb is – a lángerdő mélyén, ahol senkinek sem okozna fejtörést két szenesedett holttest. Maradnak tehát a bikurák. Primitív megbízatásom tárgyai.

Fontolóra vettem, hogy a bóják nélkül elindulok vissza a lángerdőkön át, de hamar elvetettem az ötletet. Ha maradok, valószínűleg meghalok, de ha elmegyek, akkor biztosan végem.

Három hónap a teslák szunnyadó periódusáig. Százhúsz huszonhat órás helyi nap. Egy örökkévalóság.

Krisztusom, miért történik velem mindez? És miért kíméltek meg tegnap este? Csak azért, hogy ma este... vagy a következőn váljak áldozattá?

Itt ülök a feketedő bérc alatt, hallgatom az egyszeriben vészjóslónak tetsző nyöszörgést, ami a Farkastorokban feltámadó éjszakai szelet kíséri, és imádkozom. Az eget vérvörös meteorcsóvák szelik át csíkokban és borítják fénybe.

Magamban beszélek.

95. nap:

Az elmúlt hét rettegése mostanra jelentősen enyhült. Rá kellett jönnöm, hogy még a félelem is elhalványul és hétköznapivá válik, ha napokon át nem következik be, amitől tartunk.

A bozótvágóval kivágtam néhány kisebb fát, majd összeeszkábáltam egy féltetős menedéket; a tetejét és az oldalát gammaposztóval fedtem le, a farönkök közötti réseket pedig sárral tapasztottam be. A rögtönzött kunyhó hátsó falát a szilárd sziklafal képezte. Számba vettem a kutatási felszerelésemet, és némelyiket elöl is hagytam, bár erősen kétlem, hogy valaha is használni fogom őket.

Gyűjtögetni kezdtem, mert rohamosan fogyott a fagyasztással szárított élelmiszerkészletem. Mostanra már – aszerint a nevetséges ütemterv szerint, amit még a Pacemen készítettem oly hosszú ideje – néhány hete a bikurák között kellett volna élnem, kisebb érték-és használati tárgyakat helyi ételre csereberélve. Annyi baj legyen. A diétám javarészt íztelen, de könnyen megfőzhető chalmagyökerekből áll. Emellett vagy fél tucat olyan típusú bogyóra és nagyobb gyümölcsre bukkantam, amelyeket a komlogom ehetőnek tart; eddig csak az egyik készítette ki a gyomromat, de úgy, hogy egész éjjel a legközelebbi vízmosás pereménél kellett guggolnom.

Olyan nyughatatlanul rovom lépteimet a térség peremén, mint azok a ketrecbe zárt pelopszok, amikkel oly’ nagyon büszkélkedtek az armaghasti alpadisahok. Délre egy, nyugatra négy kilométerre a lángerdők működése tetőzik. Reggelenként versengve takarja el az eget a kavargó ködfátyol és a füst. Csak a majdnem szilárd gazbesztcserjések, a fennsík tetejének itteni sziklás talaja és az innen északnyugatra, páncélozott hátgerincként végigfutó hegyvonulat tartja kordában a teslákat.

A fennsík északi irányban kiszélesedik; az aljnövényzet a Farkastorok felé közeledve, úgy tizenöt kilométeren át egyre sűrűbb, míg végül egy másik vízmosás – harmadolyan mély és feleolyan széles, mint a Farkastorok – állja utamat. Tegnap eljutottam a legészakibb pontra, és némi bosszúsággal bámultam a tátongó sorompót. Egy nap azért még teszek majd egy próbát, hátha kelet felé kerülve találok egy átkelőhelyet, de a szakadék túloldalán csüngő főnixliánok és az északnyugati horizonton gomolygó füstfelhők arról árulkodnak, hogy csak a magammal hordott orbitális katasztertérképen nagy vonalakban feltüntetett, chalmával benőtt kanyonok és lángerdősztyeppék várnak odaát.

Ma este, amint az éji szélhárfa megkezdte panaszos gyászénekét, felkerestem Tuk sziklasírját. Letérdeltem elé, és megpróbáltam imádkozni, de semmi nem jutott eszembe. Semmi, Edouard! Olyan üres vagyok, mint azok a hamis szarkofágok, amiket tucatjával ástunk ki a Tarum bel Wadi közelében lévő terméketlen sivatagi homok alól.

A zen gnosztikusok jó jelnek tartanák ezt az ürességet; azt mondanák, hogy ezzel nyitottabbá válok az öntudat új szintjének, új benyomásoknak és új élményeknek a befogadására.

Merde.

A bennem lévő üresség pusztán... üresség.

96. nap:

Megtaláltam a bikurákat. Pontosabban ők találtak meg engem. Igyekszem minél többet leírni, mielőtt visszajönnének felébreszteni „álmomból”.

Ma éppen azzal voltam elfoglalva, hogy részletesebb térképeket készítsek a tábortól mintegy négy kilométerre északra fekvő területről, amikor a déli melegben egyszer csak felszállt a köd, és megpillantottam egy addig rejtve maradt teraszsort a Farkastorok felém eső oldalán. A távcsövemmel végigpásztáztam a teraszokon – tulajdonképpen kötélhágcsókkal összekapcsolt sziklaperemeknek, hegyormoknak, szirteknek és füves mezőknek a túlnyúló sziklapárkányig terjedő sokaságán –, és hirtelen eljutott az agyamig, hogy emberkéz építette lakóhelyeket nézek. A nagyjából egy tucat kunyhó kezdetleges volt – formátlan halomba rakott chalmalevelekből, sziklákból és gyepszivacsból összetapasztott viskók – de kétségtelenül embertől származtak.

Ott álltam tétován, a szememhez emelt távcsővel, azon vacillálva, hogy vajon lemásszak a feltárult teraszokig és találkozzam az ott lakókkal, vagy inkább visszavonuljak a táborba, amikor egyszerre libabőr futott végig a hátamon és a tarkómon, cáfolhatatlanul jelezve, hogy társaságom lett. Leengedtem a binokulárét, és lassan megfordultam. Bikurák vettek körül, legalább harmincan, félkörben elzárva előlem az erdőbe visszavonulás útját.

Nem is tudom, mire számítottam; talán meztelen, ádáz tekintetű, fogakból fűzött nyakláncot viselő vademberekre. Talán félig-meddig azokhoz a szakállas, torzonborz remetékhez hasonlító alakokat vártam, akikkel a hebroni Moshé-hegységben átutazók szoktak volt néha összefutni. Mindenesetre akárhogy is képzeltem el őket, a valóság köszönő viszonyban sem állt vele.

Az emberek, akik ily némán lopakodtak mögém, alacsonyak voltak – egyikük sem ért fel a vállamig –, és mindannyian durva szövésű, sötét csuhát viseltek, amely a nyakuktól a lábujjukig eltakarta őket. Amikor megmozdultak, mint ahogy néhányan most tették, mintha szellemekként siklottak volna a göröngyös talaj felett. A kinézetük alapján, tisztes távolból nézve egy új-vatikáni enklávéból szalajtott, miniatűr jezsuitafalkának is beillettek volna. Kis híján felkuncogtam, de rájöttem, ez talán annak a jele, hogy kezdek pánikba esni. A bikurák ránézésre nem adtak okot efféle ijedelemre, nem látszottak agresszívnek; nem viseltek fegyvert, üres kézzel álltak. Üres kézzel és üres arckifejezéssel.

Nehéz tömören összefoglalni a fiziognómiájukat. Kopaszok. Egytől egyig. Ennek, az arcszőrzet teljes hiányának, valamint egyenes vonalban leomló, bő csuháiknak köszönhetően nehezemre esett megkülönböztetni egymástól a férfiakat és a nőket. A velem szemben álló – most már ötven főnél is többre duzzadt – csoport tagjai nagyjából egykorúnak tűntek, negyven és ötven szabványév közöttinek. Sima, csupasz arcbőrük sárgás árnyalatban játszott, aminek – erős a gyanúm – köze lehet a nemzedékeken át fogyasztott chalmákkal és egyéb helyi növényekkel együtt a gyomrukba jutó ásványi anyagokhoz.

Az ember első pillantásra még hajlamos lett volna angyalarcúnak mondani a bikurák kerekded ábrázatát; közelebbről is szemügyre véve aztán e bűbájos képzet fokozatosan elhalványult, s helyét egy másfajta értelmezés vette át: a jámbor gyengeelméjűségé. Elég sok időt töltöttem papként fejletlen bolygókon, és többször alkalmam nyílt szembesülni egy ősi, hol Down-kórnak, hol mongolizmusnak, hol nemzedékhajó-hagyatéknak nevezett genetikai rendellenesség hatásaival. Ott és akkor pontosan ilyen benyomást tett rám ez a hatvan-egynéhány sötét csuhás, kis növésű figura: a fogadóbizottságom kopasz, retardált gyerekek némán mosolygó csapata volt.

Aztán emlékeztettem magam, hogy szinte bizonyosan ugyanez a „mosolygó gyerekcsapat” vágta el álmában Tuk torkát, és hagyta elvérezni, akár egy disznót a vágóhídon.

A legközelebbi bikura előrelépett, öt lépés távolságban megállt, és lágy, monoton hangon mondott valamit.

– Egy másodperc! – Előbányásztam a komlogomat, és beállítottam fordító üzemmódra.

– Djevaza emme uta kresszé huza? – kérdezte a velem szemben álló alacsony emberke.

Még épp időben dugtam be a füldugót, hogy meghalljam a komlog fordítását. A komlog szimultán tolmácsolt. A látszólag idegen nyelv valójában az archaikus, csírahajókori angol egyszerűsödött, roncsolt változata volt, és nem sokban különbözött az ültetvényeken dolgozó bennszülöttek argójától. – Te vagy az az ember, aki a kereszt formához/keresztséghez tartozol? – fordította a komlog. Az utolsó főnévre két választási lehetőséget is felkínált.

– Igen. – Most már tudtam, hogy ők érintettek meg aznap éjjel, amikor átaludtam Tuk meggyilkolását. Vagyis ők gyilkolták meg Tukot.

Vártam. A vadászmézer a hátizsákomban volt. A hátizsákomat egy kis chalmának támasztottam alig tíz lépésre tőlem. Fél tucat bikura állta el az oda vezető utat. Nem számított. Abban a pillanatban már tudtam, hogy soha nem lennék képes fegyverrel támadni egy másik emberi lényre, még akkor sem, ha az az emberi lény meggyilkolta az idegenvezetőmet, és bármely percben úgy dönthet, hogy velem is végez.

Lehunytam a szemem, és elmormoltam magamban egy bűnbánati imát. Mire kinyitottam a szemem, még több bikura érkezett. Minden mozgás megszűnt, mintha összegyűlt volna a határozatképes létszám, mintha döntés született volna.

– Igen – törtem meg ismét a csendet. – Én vagyok az, aki a keresztet viseli. – Hallottam, hogy a komlog hangszórója „kresszé”-nek ejti az utolsó előtti szót.

A bikurák egy emberként bólintottak, majd – mintha hosszú ministránsévek alatt rögzült volna beléjük – tökéletes térdhajtással, puhán surrogó csuhájukban fél térdre ereszkedtek.

Szólásra nyitottam a számat, de nem tudtam mit mondani. Becsuktam a szám.

A bikurák felálltak. Lágy fuvallat zörgette meg a törékeny chalmaleveleket; száraz, nyár végi hanggal súrlódtak össze. A bal oldalamon, a közvetlenül mellettem álló bikura közelebb lépett, hűvös, erős ujjaival megragadta az alkaromat, és egy halk mondatot intézett hozzám, amit a komlogom így fordított: „Jöjj. Ideje a házakhoz menni és aludni.”

Kora délután volt. Eltűnődtem, hogy vajon a komlog helyesen fordította-e az „alvás” szót, vagy félreértett egy, a „halál”-ra vonatkozó kifejezést, metaforát. Mindenesetre bólintottam, és követtem őket a Farkastorok peremi falu irányába.

Most a kunyhóban ülök és várok. Suhogó hangokat hallok. Már valaki más is ébren van. Ülök és várok.

97. nap:

A bikurák „Öttucat és Tíz”-nek hívják magukat.

Az elmúlt huszonhat órában elbeszélgettem velük, megfigyeltem őket, és jegyzeteket készítettem róluk kétórás, kora délutáni „csendes pihenőjük” alatt. Lényegében azon voltam, hogy minél több adatot rögzíthessek, mielőtt úgy döntenek, hogy elvágják a torkom.

Most viszont már kezdem azt hinni, hogy nem fognak bántani.

Tegnap a „közös alvás” után szóba elegyedtem velük. Néha nem válaszolnak a kérdéseimre, de ha válaszolnak, akkor sem kapok többet a lassú felfogású gyerekekre jellemző morgásoknál vagy kitérő feleleteknél.

A kapcsolatfelvételkor feltett első kérdésük és a faluba invitálás óta egyik bikura sem intézett kérdést vagy megjegyzést hozzám.

Diszkréten, gondosan és óvatosan kérdeztem ki őket, egy tapasztalt etnológus szakszerű nyugalmával. A létező legegyszerűbb, legelemibb tényekre kérdeztem rá, hogy megbizonyosodjak afelől, rendesen működik-e a komlogom. Rendesen működött. De a kiértékelt válaszok birtokában semmivel sem lettem okosabb, mint huszon-egynéhány órája voltam.

Végül testben és lélekben elgyötörten sutba dobtam szakmai kifinomultságomat, és ezt kérdeztem a velem leülő csoporttól:

– Ti öltétek meg a társamat?

Három beszélgetőtársam fel sem pillantott otromba szövőszéken végzett munkájából.

– Igen – mondta egyikük, akit magamban Alfának neveztem el, lévén az erdőben ő szólított meg először. – Élesre fent kövekkel elvágtuk a társad torkát, majd leszorítottuk és befogtuk a száját, amíg viaskodott. Igaz halállal halt.

– Miért? – kérdeztem kisvártatva. Száraz hangom akár a szétmálló kukoricahéj.

– Miért halt igaz halállal? – kérdezett vissza Alfa. Még most sem nézett fel. – Mert elfolyt az összes vére, és elállt a légzése.

– Nem úgy értem – mondtam. – Miért öltétek meg?

Alfa nem válaszolt, de Betty – aki talán nőnemű volt és Alfa párja, de az is lehet, hogy nem – felpillantott a szövésből, és egyszerűen azt felelte:

– Hogy meghaljon.

– Miért?

Szó szerint ugyanazokat a válaszokat kaptam, és szó szerint jottányival sem lettem tőlük okosabb. Hosszas kérdezősködés után annyit sikerült kiderítenem, hogy azért ölték meg Tukot, hogy meghaljon, és azért halt meg, mert megölték.

– Mi a különbség a halál és az igaz halál között? – kérdeztem. Ekkor már a komlogomban és a vérmérsékletemben sem bíztam.

A harmadik bikura által dörmögött választ a komlog úgy fordította:

– A társad igaz hallálal halt. Te nem.

Nem bírtam tovább, és – aggasztóan egy dühroham határán – ingerülten felcsattantam:

– Miért nem? Miért nem öltetek meg?

Erre mindhárman abbahagyták mozdulat közepén gépies szövésüket, és rám meredtek.

– Nem ölhetünk meg téged, mert nem halhatsz meg – mondta Alfa. – Nem halhatsz meg, mert a keresztséghez tartozol, és a kereszt útját követed.

Fogalmam sem volt, miért fordította az a nyavalyás gép egyik pillanatban „keresztnek”, a másikban meg „keresztségnek” a keresztet. Mert a keresztséghez tartozol.

Megborzongtam, aztán nevethetnékem támadt. Nem olyan ez, mintha az egyik legósdibb, legsablonosabb kalandholóba csöppentem volna? Az elveszett törzs, amely egészen addig „isteneként” imádja a dzsungelébe tévedt idegent, amíg a nyomorult flótás meg nem vágja magát borotválkozás közben, vagy valami hasonló, mire a törzsbéliek, megbizonyosodván és egy kicsit meg is nyugodván, hogy látogatójuk is halandó, feláldozzák hajdani istenségüket?

Vicces lett volna, ha nem olyan friss még Tuk halottfehér arcának és recés szélű, tátongó sebének képe.

A kereszt kiváltotta reakcióik határozottan arra utaltak, hogy egy hajdanvolt keresztény – katolikus? – kolónia túlélőire bukkantam, noha a komlog adatai váltig állították, hogy a négyszáz éve ezen a fennsíkon lezuhant, hetvenfős landolókomp neo-kerwin marxista nézeteket valló telepeseket szállított, akiknek közönnyel, sőt nyíltan ellenségesen kellett volna viseltetniük a régi vallások iránt.

Megfordult a fejemben, hogy ennyiben hagyom a témát, mert egyre veszélyesebb terepre tévedek, de ostoba tudásvágyam továbbhajtott.

– Jézust tisztelitek? – kérdeztem.

Kifejezéstelen tekintetük magáért beszélt, nem kellett szóban is tagadniuk.

– Krisztust? – próbálkoztam újra. – Jézus Krisztus? Kereszténység? Katolikus egyház?

Teljes közöny.

– Katolikus? Jézus? Szűz Mária? Szent Péter? Pál? Szent Teilhard?

A komlog hangosan recsegett, de úgy tűnt, a szavak semmit sem jelentenek a számukra.

– A keresztet követitek? – próbálkoztam végső kétségbeesésemben, hátha ezzel kapcsolatot tudok teremteni velük.

Mindhárman rám néztek.

– A keresztséghez tartozunk – felelte Alfa.

Bólintottam, holott semmit nem értettem.

Ma este, közvetlenül naplemente után egy rövid időre elnyomott az álom. A Farkastorok alkonyati orgonamuzsikája ébresztett; itt, a falu párkányán sokkal hangosabban lehetett hallani a süvítő szelet. Mintha maguk a kunyhók is csatlakoztak volna a szikla repedéseiből fütyülő, faleveleket csapkodó, a kunyhók tetejébe vájt hevenyészett réseken a füsttel együtt nyüszítve felszálló légáramlatok kórusához.

Valami nem volt rendjén. Beletelt egy kába percbe, míg rájöttem: senki nincs a faluban. Minden kunyhó üresen áll. Leültem egy hideg sziklára, és eljátszottam a gondolattal, hogy az ittlétem talán valamiféle tömeges elvándorlási hullámot indított el. Véget ért a szél zenéje, és üstökösök tűntek fel az alacsonyan terpeszkedő felhőréteg hézagjaiban, hogy megkezdjék éjszakai műsorukat, amikor zajt hallottam a hátam mögül. Megfordultam. Mind a hetven Öttucat és Tíz ott állt mögöttem.

Szó nélkül elsétáltak mellettem a kunyhóikba. Egyikből sem szűrődött ki fény. Elképzeltem, ahogy maguk elé meredve ülnek a viskókban.

Egy darabig még kint maradtam, mielőtt visszatértem volna saját kunyhómba. Kicsivel később a füves párkány pereméhez léptem, és lenéztem a mély szakadékba. Indák és gyökerek kapaszkodtak sűrű fürtökben a függőleges sziklafalba, de néhány méterrel lejjebb már a semmibe lógott a végük. Egyik inda sem lehetett olyan hosszú, hogy leérjen a két kilométerrel alattunk kanyargó folyóhoz.

És a bikurák mégis ebből az irányból jöttek.

Az egésznek nem volt semmi értelme. Megráztam a fejem, és visszabaktattam a kunyhómhoz.

Ahogy most itt ülök, és a komlog tárcsájának fénye mellett írok, megpróbálom végigvenni, milyen elővigyázatossági intézkedéseket tehetnék, hogy biztosan megérjem a napfelkeltét.

Egy sem jut eszembe.

103. nap:

Minél többet tudok, annál kevesebbet értek.

Áthurcoltam a felszerelésem java részét ide, a faluba, a nekem üresen hagyott kunyhóba.

Fényképeket készítettem, videó-és audiocsipeket vettem fel, és rögzítettem egy teljes panorámaholót a faluról és lakosairól. A bikurákon az érdeklődés legkisebb jele sem látszik. Kivetítem eléjük a róluk készült képeket, ők pedig egyszerűen és közönyösen keresztülsétálnak rajtuk. Visszajátszom nekik a hangjukat, mire elmosolyodnak, és visszavonulnak kunyhóikba, ahol aztán órákon át csak ücsörögnek, semmit se tesznek, semmit se mondanak. Amikor csecsebecsékkel próbálok kereskedni, szó nélkül elveszik tőlem őket, megnézik, hogy ehető-e, majd leejtik a földre, s otthagyják. A fűben marokszám hevernek a műanyag gyöngyök, tükrök, színes kelmék és olcsó tollak.

Felállítottam egy komplett orvosi labort, de mindhiába: az Öttucat és Tízbeliek nem hagyják magukat megvizsgálni, nem engedik, hogy vért vegyek tőlük – pedig számtalanszor mutattam nekik, hogy fájdalommentes –, nem tapogathatom le őket a diagnosztikai készülékekkel; egyszóval egyáltalán nem működnek együtt velem. Nem vitatkoznak. Nem magyarázkodnak. Pusztán hátat fordítanak, és mennek a dologtalanságukra.

Már egy hét eltelt, és én még mindig nem tudom megkülönböztetni a férfiakat és a nőket. Az arcuk azokra a képes fejtörőkre emlékeztet, amiken aszerint tűnnek elő alakok, hogy honnan nézzük őket; Betty arca néha tagadhatatlanul nőies, hogy aztán tíz másodperccel később minden nemi jelleg eltűnjön róla, és újból Bétaként gondoljak a nőre (férfira?). A hangjuk is hasonlóképpen változik. Lágyság, egyenletes hangszín, nemnélküliség... azokra a hanyagul programozott személyi számítógépekre emlékeztetnek, amiket fejlődésben elmaradt bolygókon lehet látni.

Azon kapom magam, hogy egy meztelen bikura megpillantásában reménykedem. Nem könnyű ezt bevallani egy magamfajta negyvennyolc szabványéve felszentelt jezsuitának. Pedig még egy veterán kukkolónak is komoly kihívást jelentene a feladat. A meztelenség abszolút tabunak tűnik a bikuráknál. Éjjel-nappal hordott hosszú csuhájukat kétórás napközbeni alvásukhoz sem veszik le. Vizelni és székelni a falu területén kívülre járnak, és lefogadom, hogy még akkor sem szabadulnak meg a bő csuhától. Úgy tűnik, nem szoktak fürödni. Azt hinné az ember, hogy ebből orrfacsaró problémák keletkeznek, de egy enyhe, édeskés chalmaillatot leszámítva ezeknek a primitíveknek nincsen semmiféle testszaguk.

– Az nem létezik, hogy sosem vetkőztök le – támadtam le egyik nap a kifinomultságot az információgyűjtés oltárán feláldozva Alfát.

– De – felelte Al, s azzal elment, hogy valahol máshol üldögéljen, és teljesen felöltözve ne csináljon semmit.

A bikuráknak nincs nevük. Először nem akartam elhinni, de most már biztos vagyok benne.

– Mi vagyunk azok, amik valaha voltak és lesznek – jelentette ki a legalacsonyabb bikura, akit nőneműnek tartok, és Eppie-nek hívok. – Mi vagyunk az Öttucat és Tíz.

Végeztem egy kutatást a komlog adattárában, ami megerősítette a gyanúmat: a tizenhatezernél is több ismert emberi társadalom közül egy olyanról sem tudunk, ahol az egyének semmiféle névre nem hallgatnak. Még a lususi kaptártársadalmakban élőknek is van nevük: az osztálykategóriájuk, valamint egy azt követő egyszerű kód.

Bemutatkozom a bikuráknak, akik csak bámulnak. – Paul Duré atya, Paul Duré atya – hajtogatja a komlog tolmácsprogramja, de arra sem tesznek kísérletet, hogy utánam ismételjék.

Mindennapos, napnyugta előtti eltűnésüket és rendszeres kétórás csendes pihenőjüket leszámítva ritkán cselekszenek csoportként. Még szállásaikat is véletlenszerűen foglalják el. Al hol Bettyvel, hol Gammel, hol meg Zeldával vagy éppen Pete-tel szunyókál együtt. Nem látok benne semmiféle rendszert vagy menetrendet. Háromnaponta mind a hetvenen bemennek az erdőbe gyűjtögetni, és bogyókkal, chalmagyökerekkel és – kérgekkel, gyümölcsökkel és mindenfele más ehető növénnyel térnek haza. Biztos voltam benne, hogy vegetáriánusok, amíg meg nem láttam Delt egy magaslakókölyök kihűlt teteméből lakmározni. Az apró testű főemlős valószínűleg a magas faágakról zuhant le. Úgy fest a dolog, hogy az Öttucat és Tíz nem veti meg a húsételt; éppen csak túl buták a levadászásukhoz és megölésükhöz.

Ha egy bikura megszomjazik, közel háromszáz métert kell sétálnia a Farkastorokba alábukó patakhoz. Ám e kényelmetlenség dacára sehol nincsenek víztömlők, kancsók vagy más agyagedények. Saját víztartalékomat tízgallonos műanyag kannákban tartom, de a falusiaknak ez fel sem tűnik. Rohamosan egyre kevésbé tisztelem ezeket az embereket, így már azt se tartanám meglepőnek, ha nemzedékeken át egy olyan faluban maradtak volna, amely közelében nincs ivóvízforrás.

– Ki építette a házakat? – kérdezem. Nincs szavuk a falura.

– Az Öttucat és Tíz – válaszolja Will. Őt az egyik, törött és rosszul összeforrt ujja alapján tudom megkülönböztetni a többiektől. Mindegyiküknek van legalább egy ilyen megkülönböztető jegye, bár néha úgy gondolom, könnyebb lenne varjak közül felismerni egyet.

– Mikor építették őket? – faggatom tovább, noha mostanra már tudhatnám, hogy a „mikor”-ral kezdődő kérdéseimre nem fog válasz érkezni.

Nem érkezik válasz.

A bikurák minden este elmennek a Farkastorokba. Le az indákon. A harmadik este meg akartam figyelni a kivonulást, ám hat bikura visszafordított a peremről, és kedvesen, de határozottan visszatuszkolt a kunyhómba. Most először tapasztaltam a bikurák részéről olyan viselkedést, ami agressziót sejtetett, és távozásuk után kisebb szorongás lett úrrá rajtam.

Amikor másnap este ismét útra keltek, csendben visszaballagtam a kunyhómhoz, még csak nem is leselkedtem. Hazaérkezésük után azonban fogtam magam, és behoztam a perem közelében állványra helyezett képezőgépet. Az időzítő tökéletesen működött.

A holók tanúsága szerint a bikurák megragadták az indákat, majd fürgén lemásztak a sziklafalon, akár a chalma- és varsafaerdőket benépesítő apró magaslakók. Azután eltűntek a kinyúló párkány alatt.

– Mit csináltok, amikor esténként lemásztok a sziklán? – kérdeztem Altől másnap.

Az őslakó azzal a szeráfi Buddha-mosolyával nézett rám, amit mostanra már sikeresen meggyűlöltem. – A keresztséghez tartozol – felelte, mint aki ezzel választ adott mindenre.

– Imádkozni mentek le a sziklán? – faggattam.

Semmi válasz.

Elgondolkoztam.

– Én is a keresztet követem – mondtam, jól tudván, hogy a komlog ezt majd úgy fordítja: „a keresztséghez tartozom”. Hamarosan már nem lesz szükségem a tolmácsprogramra, de ez a beszélgetés túlságosan fontos volt, semmit sem bízhattam a véletlenre. – Nem kellene nekem is csatlakoznom hozzátok, amikor lemásztok a sziklafalon?

Egy pillanatig úgy tűnt, Al mély gondolkodóba esik. Összevonta a szemöldökét, és ráébredtem, hogy ennyire közel még senki sem járt az Öttucat és Tízből a homlokráncoláshoz. Aztán így szólt:

– Nem lehet. A keresztséghez tartozol, de nem vagy része az Öttucat és Tíznek.

Rájöttem, hogy az összes idegsejtjét és szinapszisát meg kellett erőltetnie e különbségtétel megalkotásához.

– Mit tennétek, ha én mégis lemásznék a sziklafalon? – kérdeztem, de nem is vártam rá választ. A hipotetikus kérdésekkel általában még annyira se mentem, mint az időviszonyokra vonatkozókkal.

Ám Alfa ezúttal válaszolt. Arcára ismét kiült üdvözült mosolya, majd végtelen nyugalommal, halkan azt mondta:

– Ha megpróbálsz lemászni a sziklafalon, akkor leszorítunk a fűre, élesre fent kövekkel elvágjuk a torkodat, és megvárjuk, míg az összes véred elfolyik, és a szíved megszűnik dobogni.

Nem szóltam semmit. Kíváncsi lettem volna, vajon Al hallja-e, hogyan dörömböl a szívem. Nos, gondoltam, most már legalább nem kell azon aggódnod, hogy istennek képzelnek.

Hosszúra nyúlt a csend. Végül aztán Al még egy mondatot hozzáfűzött az előbbiekhez, ami azóta sem megy ki a fejemből.

– És ha újra megtennéd – mondta –, újra meg kellene ölnünk.

Ezt követően percekig meredtünk egymásra; fogadni mernék, hogy mindketten meg voltunk győződve a másik végtelen félkegyelműségéről.

104. nap:

Minden egyes újabb felfedezéssel csak tovább nő az értetlenségem.

A gyerekek hiánya már a faluba érkezésem óta nem hagy nyugodni. Visszaolvastam a feljegyzéseimet: a komlogomra diktált napi megfigyelésekben gyakran felemlegettem a dolgot, de ebben a személyes zagyvalékban, amit naplónak nevezek, egyszer sem tettem róla említést. Talán túlságosan megijedtem mindattól, amit maga után vont.

Nemegyszer tettem ügyetlen kísérletet e rejtély kibogozására, az Öttucat és Tíz pedig minden alkalommal a szokott módon világosított fel. A megkérdezett illető lefegyverzően rám mosolyog, és egy olyan non sequitur választ ad, aminek fényében még a Háló legelvetemültebb falu-bolondjának a hablatyolása is bölcs aforizmagyűjteménynek tűnne. A legtöbbször egyáltalán nem is válaszolnak.

Egyik nap odaálltam a Delnek elkeresztelt bikura elé, megvártam, amíg tudomást vesz a jelenlétemről, és megkérdeztem:

– Miért nincsenek gyerekek?

– Mi vagyunk az Öttucat és Tíz – felelte halkan.

– Hol vannak a csecsemők?

Nincs válasz. Nem próbált kibújni a válasz alól, csupán üveges tekintettel nézett rám.

Nagy levegőt vettem.

– Ki a legfiatalabb közületek?

Úgy tűnt, hogy Del töri a fejét, megpróbál birokra kelni a kérdéssel. Vesztésre állt. Eszembe jutott, hátha a bikurák olyan tökéletes mértékben elvesztették az időérzéküket, hogy minden erre irányuló kérdés veszett fejsze nyele. Egy perc csendet követően Del a napfényben guggoló, kezdetleges szövőszékén dolgozó Alre mutatott, és így szólt:

– Ő tér majd vissza utoljára.

– Visszatér? – értetlenkedtem. – Honnan?

Del szenvtelenül bámult rám, a türelmetlenségnek még a jelét sem mutatta.

– A keresztséghez tartozol – közölte. – Biztosan ismered a kereszt útját.

Bólintottam. Tapasztalatból tudtam, hogy a beszélgetés innentől úgyis az egyik, párbeszédeink menetét rendszeresen kisiklató illogikus hurokba csavarodna. Vadul próbáltam kitalálni valamit, amivel tovább juthatnék ezen a soványka szálon.

– Tehát akkor Al – mutattam rá – az utoljára születendő. Ő tér vissza utoljára. De fognak még mások is... visszatérni?

Magam sem igazán értettem a saját kérdésemet. Mégis hogyan tehetnék fel kérdéseket a születésről, amikor az interjúalanynak nincs szava a „gyerek”-re, és nem rendelkezik semmiféle időfelfogással? Ám Del mintha megértett volna. Bólintott.

Felbátorodva folytattam:

– És mikor születik meg a következő Öttucat és Tízbeli? Mikor tér vissza?

– Senki sem tér vissza, amíg valaki meg nem hal – hangzott a felelet.

Hirtelen azt hittem, megvilágosodtam.

– Szóval egészen addig nem lesz új gyerek... nem fog visszatérni senki, amíg valaki meg nem hal – magyaráztam. – A hiányzó bikurát egy másikkal pótoljátok, hogy a csoport Öttucat és Tíz maradjon?

Del azzal a fajta hallgatással válaszolt, amit most már jóváhagyásként szoktam értelmezni.

Egy elég egyértelmű mintázat rajzolódott ki. A bikurák nagyon komolyan vették az Öttucat és Tízet. A törzsi populációt mindig hetven főn tartották – a négyszáz éve e helyen lezuhant landolókomp utaslistáján szereplő nevek számán. A véletlen egybeesés kizárható. Ha valaki meghalt, a felnőtt pótlására megszülethetett egy gyermek. Egyszerű.

Egyszerű, de lehetetlen. A természet és a biológia nem ilyen kiszámíthatóan működik. Nem a minimálisan fenntartható népesség problémája volt az egyetlen abszurdum. Bár nehezen lehet megállapítani ezen csupasz képű emberek életkorát, a legidősebb és a legfiatalabb bikura között ránézésre legfeljebb tíz év a korkülönbség. Noha gyerekes a viselkedésük, az átlagéletkorukat tekintve úgy harmincöt és negyvenöt közti szabványévesnek mondanám őket. Hol vannak hát az aggok? Hol vannak a szülők, az öregedő nagybácsik, a pártában maradt nagynénik? Ha ez így megy tovább, akkor a törzsben mindenki körülbelül ugyanakkor fog megöregedni. Mi lesz, ha eljön a törzsbeliek lecserélésének ideje, de addigra nem marad nemzőképes bikura?

A bikurák eseménytelen, mozgásszegény életmódot folytatnak. A balesetek aránya feltehetően – még a Farkastorok peremén élve is – igen alacsony. Nincsenek ragadozók, a szezonális változások minimálisak, és biztosítottnak látszik a folytonos élelmiszer-ellátás. Tegyük fel, hogy mindez igaz. Még így is kellett lenniük olyan időszakoknak e bizarr csoport négyszáz éves történelmében, amikor járvány söpört végig a falun, amikor a szokottnál több kúszónövény szakadt le és vetett helybelieket a Farkastorok mélyébe, vagy amikor – valóra váltva a biztosítótársaságok ősidőkbe vesző rémálmát – hirtelen, érthetetlen okokból tömegével hullani kezdtek az emberek.

És akkor mi történne? Addig szaporodnak, amíg be nem töltik az üres helyeket, majd visszasüppednek mostani, nem nélküli életükbe? Tényleg annyira különböznek a bikurák minden más ismert emberi társadalomtól, hogy csak néhány évente – egy évtizedben egyszer? egy életben egyszer? – van párzási időszakuk? Ezt valahogy kétlem.

A kunyhómban ülök, és számba veszem a lehetőségeket. Az egyik ilyen lehetőség, hogy ezek az emberek nagyon hosszú ideig élnek, ami alatt mindvégig képesek szaporodni, így könnyedén orvosolni tudják a törzsbéli veszteségeket. Csakhogy ez nem magyarázza meg közel azonos átlagéletkorukat. Ráadásul nincs is olyan módszer, amivel ilyen hosszú élettartamot lehetne generálni. A Hegemóniában fellelhető legjobb öregedés elleni gyógyszerek is csupán egy kevéssel tudják kitolni az aktív életkort a száz szabványéves határ fölé. A megelőző egészségügyi intézkedéseknek köszönhetően a hetven felé közeledőket – mint például engem – még a felnőttkor eleji vitalitás jellemzi, de a Világhálóban – ha most félretesszük a klónozott transzplantokat, biotechnológiai fejlesztéseket és a többi, dúsgazdagok rendelkezésére álló külön juttatást – senki sem készülhet arra, hogy hetvenévesen családalapításba kezd, vagy hogy táncolni fog a száztizedik születésnapján. Ha a chalmagyökerek fogyasztása vagy a Farktoll-fennsík tiszta levegője drámai hatást gyakorolna az öregedés lelassítására, lefogadom, hogy a Hyperion minden lakosa itt rágcsálná a chalmát, a bolygóra már évszázadokkal ezelőtt távnyelőt telepítettek volna, és minden világkártya-tulajdonos hegemóniai polgár ide járna vakációzni, valamint itt töltené nyugdíjaséveit.

Nem, van ennél egy sokkal logikusabb következtetés: a bikurák normális kort érnek meg, és normális időközönként szülnek gyerekeket, ám ha éppen nincsen emberhiány, akkor végeznek velük. Ez nem feltétlenül az újszülöttek lemészárlását jelenti: az is lehet, hogy önmegtartóztatást gyakorolnak vagy születésszabályozással élnek, amíg el nem érnek abba a korba, amikor már időszerűvé válik a vérfrissítés. A tömeges szülési periódus magyarázatot adna a törzs tagjainak közel azonos életkorára.

De ki tanítja az ifjakat? Mi történik a szülőkkel és az öregekkel? Vajon a bikurák előbb átadják a fiatalabb generációnak kultúrának csúfolt életmódjuk alapismereteit, majd önként és dalolva a vágóhídra vonulnak? Ez volna az „igaz halál”: egy teljes nemzedék kiirtása? Az Öttucat és Tízbeliek ezek szerint életük haranggörbéjének mindkét végén gyilkosokká válnak?

Haszontalan ez a találgatás. Kezdem egyre nehezebben tűrni saját problémamegoldó képességem csődjét. Alakíts ki egy stratégiát, és cselekedj, Paul! Emeld már fel végre azt a lusta, jezsuita valagad!

PROBLÉMA: Hogyan különböztethetem meg a nemeket?

MEGOLDÁS: Győzz meg vagy kényszeríts néhányat e szegény ördögök közül, hogy vessék alá magukat orvosi vizsgálatnak. Nyomozd ki, mit takar a nemi szerepek rejtélye és a meztelenség tabuja. A népességszabályozást sokéves, rideg szexuális önmegtartóztatás útján fenntartó társadalom gondolata egybevág új elméletemmel.

PROBLÉMA: Miért akarják ilyen fanatikusan megőrizni az annak idején eltűnt landolókomp-kolónia kezdeti lélekszámát, az Öttucat és Tízet?

MEGOLDÁS: Addig nyaggasd őket, amíg ki nem deríted.

PROBLÉMA: Hol vannak a gyerekek?

MEGOLDÁS: Addig járj a nyakukra, amíg ki nem deríted. Talán az esti sziklamászó kirándulásoknak is köze van mindehhez. Talán egy bölcsőde van odalent. Vagy egy halom aprócska csont.

PROBLÉMA: Mi fán terem ez a „keresztséghez tartozás” meg „kereszt útja”? Lehet más, mint az első telepesek vallási nézeteinek eltorzult csökevénye?

MEGOLDÁS: Keresd fel a forrást, és tudd meg! Nem lehet, hogy vallási okokból ereszkednek le mindennap a sziklafalon?

PROBLÉMA: Mi van a sziklafal alatt?

MEGOLDÁS: Menj le, és nézd meg magad.

Holnap – már ha követik az eddig látott mintát – mind az öttucat és tíz Öttucat és Tíz elballag majd az erdőbe órák hosszat gyűjtögetni. Ezúttal velük együtt én is elmegyek.

Ezúttal átlépek a peremen, és lemegyek a sziklafalon.

105. nap:

9.30 óra – Köszönöm néked, ó, Uram, hogy ma szemtanúja lehettem mindennek!

Köszönöm néked, ó, Uram, hogy elhoztál erre a helyre, hogy itt és most szembesülhessek Létezésed bizonyítékával!

11.25 óra – Edouard... Edouard!

Vissza kell térnem! Meg kell mutatnom nektek! Meg kell mutatnom mindenkinek!

Mindent összecsomagoltam, amire szükségem van; a képezőgéplemezeket és -filmeket egy gazbesztlevelekből font erszénybe helyeztem. Van ennivalóm, vizem, nálam van a leggyengébb fokozatra állított mézerem. Van sátor. Hálózsák.

Bárcsak ne lopták volna el a villámhárító bójákat!

Lehet, hogy megtartották a bikurák. De nem, tűvé tettem értük a kunyhókat és a közeli erdőt. Semmi hasznukat nem vennék.

Nem számít!

Ha tudok, még ma elindulok. Ha nem, akkor amint csak lehet.

Edouard! Minden rajta van a filmeken és a lemezeken!

14.00 óra

Ma lehetetlen átjutni a lángerdőn. A füst még azelőtt visszafordított, hogy átléptem volna az aktív zóna határán.

Visszamentem a faluba, és átnéztem a holókat.

Semmi kétség. Valódi csoda történt.

15.30 óra

Az Öttucat és Tíz bármelyik percben hazajöhet.

Mi van, ha tudják... mi van, ha csak abból, hogy rám néznek, tudni fogják, hogy ott jártam?

Elbújhatnék.

Nem, nem kell bujkálnom. Isten nem hozott volna el idáig, nem tárta volna elém mindazt, amit láttam, hogy aztán hagyjon ezeknek a nyomorult gyermekeknek a keze által meghalni.

16.15 óra

Az Öttucat és Tíz hazatért. Felém sem pillantva bevonultak a kunyhóikba.

Itt ülök viskóm ajtajában, és nem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak, nevessek, imádkozzak.

Nem sokkal ezelőtt a Farkastorok pereméhez sétáltam, misét celebráltam és megáldoztam. A falubeliek rám se hederítettek.

Milyen hamar mehetek már el innen? Orlandi munkafelügyelő és Tuk azt mondta, hogy a helyi időszámítás szerint három hónapig – százhúsz napig – tart a lángerdő aktív periódusa, aztán két hónapig többé-kevésbé szunnyadni fog. Tukkal a 87. napon érkeztünk meg ide...

Nem várhatok még száz napot, el kell vinnem a hírt a világnak... az összes világnak!

Bárcsak dacolna egy suhanó az időjárással és a lángerdővel, és kimentene innen! Bárcsak hozzá tudnék férni az egyik, ültetvényeket ellátó adatfixhez!

Minden lehetséges. Újabb csodák fognak történni.

23.50 óra

Az Öttucat és Tíz lemászott a Farkastorokba. Az esti szélkórus hangjai csendülnek fel mindenhonnan.

Úgy szeretnék most velük lenni! Odalent, azon a helyen.

De ha már nem lehetek ott, térdre borulok itt, a sziklaperem mellett, és imádkozom, amíg a bolygó és az égbolt orgonaszava egy jelen való Isten himnuszát zengi.

106. nap:

Ma tökéletes reggelre ébredtem. Az ég mély türkizszínben pompázott; a tűző nap vérvörös sziklaként ült a közepén.

Kint álltam a kunyhóm előtt, ahogy feloszlott a köd, a magaslakók befejezték reggeli rikácsoló koncertjüket, és melegebbre fordult az idő. Aztán visszamentem az épületbe megnézni a kazettáimat és lemezeimet.

Most jövök csak rá, hogy tegnap a nagy lelkes körmölés közepette semmit nem írtam arról, hogy mire bukkantam a sziklafal alján. Majd most elmesélem. Nálam vannak ugyan a lemezek, filmkazetták és kom-logjegyzetek, de sose lehet tudni; megeshet, hogy csupán ezeket a magánjellegű naplókat találják meg.

Tegnap reggel 7.30 körül másztam át a szikla peremén. A bikurák mind az erdőben gyűjtögettek. Az indákon való leereszkedés elég egyszerűnek tűnt – úgy egymásba voltak gabalyodva, hogy a legtöbb helyen amolyan természetes létrát alkottak – de ahogy átlendültem és lefelé kezdtem mászni, olyan erős szívdobogás jött rám, hogy az már fizikai fájdalmat okozott. Háromezer méter mély, sziklákban és a folyóban végződő szakadék ásított alattam. Egyszerre mindig legalább két indát markoltam meg szorosan, és centiméterenként kúsztam egyre lejjebb, miközben azon igyekeztem, nehogy lepillantsak a lábam alatti mélységbe.

Közel egy órámba telt leereszkedni azon a százötven méteren, amit a bikurák minden bizonnyal tíz perc alatt tettek meg. Végül aztán elértem a sziklapárkány alsó görbületéig. Néhány inda vége a semmibe lógott, de a legtöbb lekanyarodott a meredek sziklatömb alá, a harminc méterrel beljebb lévő sziklafal felé. Helyenként az indákat hevenyészett hidakká fonták össze, amiken a bikurák valószínűleg kapaszkodás nélkül tudtak átgyalogolni. Én négykézláb, a többi indába csimpaszkodva másztam végig ezeken a kötélhidakon, miközben utoljára gyermekkoromban mondott imákat mormoltam. Egyenesen magam elé néztem, mintha el tudnám felejteni, hogy ezek alatt a kilengő, nyikorgó növényi kötélpászmák alatt egyedül a látszólag feneketlen űr nyílt.

Széles párkány húzódott a sziklafal mentén. Addig kúsztam, amíg háromméternyire magam mögött nem hagytam a szakadékot, aztán átfurakodtam az indák között, és leugrottam a két és fél méterrel alattam lévő kőútra.

A párkány nagyjából öt méter széles volt, és nem sokkal távolabb északkeleti irányban a kinyúló sziklaperem lábában végződött. Délnyugati irányba indultam a párkányon kitaposott ösvényen; alig tettem meg húsz vagy harminc lépést, amikor döbbenten megtorpantam. Egy ösvényen jártam. Tömör sziklából kikoptatott ösvényen, melynek csillogó felszínét centiméterekkel lesüllyesztették a környező sziklapárkány szintje alá. Távolabb, ahol az ösvény lejtős kanyart vett egy alsóbb, szélesebb párkányig, lépcsőket vájtak a sziklába, ám még ezek is olyan simára koptak, hogy a közepük behorpadt.

Úgy fejbevágott ez az egyszerű tény, hogy le kellett ülnöm egy pillanatra. Az Öttucat és Tízbeliek még akkor sem tudták volna ilyen mértékben erodálni a tömör sziklát, ha az elmúlt négy évszázad minden egyes napján erre járnak. Valaki vagy valami már jóval a bikura telepesek földet érése előtt is használta ezt az ösvényt. Valaki vagy valami évezredeken át használta az ösvényt.

Feltápászkodtam, és továbbgyalogoltam. Alig hallatszott valami zaj, csupán a szél fújdogált lágyan a fél kilométer széles Farkastorokban. Messze odalentről felszűrődött a folyó halk csobogása.

Az ösvény balra kanyarodott egy sziklaszirt mellett, és véget ért. Egy széles, enyhén lejtős kőteraszhoz értem, és elkerekedett a szemem. Azt hiszem, önkéntelenül keresztet vetettem.

Mivel a párkány észak-déli irányban haladt az egyik sziklafal százméteres hasadéka mentén, nyugat felé nézve messze, harminc kilométerre elláttam a Farkastorokban, s ahol a fennsík véget ért, előbukkant az ég. Egyszeriben ráeszméltem, hogy a lenyugvó nap minden este a sziklafalnak pont ezt a sziklaperem alatti részét világítja meg. Nem lepett volna meg, ha – a tavaszi vagy az őszi napforduló idején – innen nézve úgy tűnne, hogy a Hyperion napja egyenesen a Farkastorokba bukik le, miközben vörös pereme futólag megérinti a rózsaszín tónusú sziklafalakat.

Balra fordultam, és a sziklafalra meredtem. Az elkoptatott ösvény áthaladt a széles párkányon, és a meredek sziklatömbbe vésett kétszárnyú ajtóban ért véget. Nem, nem is egyszerű ajtó volt, hanem inkább díszkapu: kidolgozott kőkerettel és szemöldökfával ellátott, aprólékos munkával kifaragott díszkapu. Az ajtószárnyak mindkét oldalát széles, legalább húsz méter magasra nyúló színes üvegablakok foglalták el. Közelebb léptem, és szemügyre vettem a homlokzatot. Bárki is építette, előbb ki kellett szélesítenie a kiszögellés alatti területet, majd merőleges, sima falat kellett hasítania a gránitfennsíkba, s végül alagutat fúrni egyenesen a sziklafalba. Végigfuttattam az ujjaimat a kaput keretező, mélyen bevésett, ornamentikus faragványokon. Tükörsimák. Mindent lesimított, lekoptatott és lágyabbá tett az idő, még itt, ezen a helyen is, amely a sziklafal kiszögellésének védelmében alig volt kitéve a természet erőinek. Hány évezreddel ezelőtt vésték ezt a... templomot... a Farkastorok déli falába?

A színes üvegablak nem üvegből, de nem is műanyagból készült, hanem valami vastag, átlátszó anyagból, ami tapintásra ugyanolyan keménynek tűnt, mint körülötte a szikla. Az ablak ráadásul nem egymás mellé helyezett üvegpanelekből állt; a színek úgy örvénylettek, kavarogtak, vegyültek és olvadtak egymásba, mint olaj a vízen.

Elővettem a zseblámpámat a hátizsákomból, megérintettem az egyik ajtószárnyat, majd tétovázva figyeltem, ahogy a magas kapu olajozottan befordul.

Beléptem – nincs rá jobb szó – az előcsarnokba, és átszeltem a némaságba burkolózó, tízméteres teret. Egy újabb fal állta utamat, amely ugyanabból a festett üvegszerű anyagból készült, mint ami még akkor is ott ragyogott mögöttem, és százféle finom színárnyalatban játszó, fullasztó fénybe borította az előcsarnokot. Azonnal rájöttem, hogy a naplementekor besütő napsugarak minden bizonnyal elképesztően mély színnyalábokkal töltik meg a termet, rávetülnek az előttem magasodó festett üvegű falra, és fényárba borítják, akármi is legyen mögötte.

Megtaláltam a festett üvegű sziklába mélyesztett, vékony, sötét fémkeretű, egyszárnyú ajtót, és beléptem rajta.

A Pacemen – amennyire csak az ősi fényképek és holók alapján tudtuk – újjáépítettük a Szent Péter-bazilikát, pontosan úgy, ahogy a régmúlt Vatikánjában állt. A csaknem hétszáz láb hosszú és négyszázötven láb széles templom ötvenezer hívőt tud befogadni, amikor Őszentsége szentmisét tart. Még olyankor sem gyűltek össze ötezernél többen, amikor a negyvenhárom évente összehívott Egyetemes Püspöki Tanács ülésezett. A középső apszisban, a Bernini tervezte „Szent Péter trónusa” általunk készített másolata mellett a hatalmas kupola több mint százharminc méterrel magasodik az oltár padlója fölé. Lenyűgöző méretek.

Ez a tér még annál is hatalmasabb volt.

Zseblámpámmal végigpásztáztam a derengő fényben, és arra jutottam, hogy egy hatalmas, egy légterű teremben állok: egy tömör sziklába vájt gigantikus csarnokban. Becslésem szerint a sima felületű falakból ívelő mennyezet alig néhány méterrel húzódhatott ama sziklaszirt felszíne alatt, amire a bikurák a kunyhóikat építették. A teremben nem voltak díszítőelemek vagy bútorok, építője nem tett engedményeket a formának vagy a funkciónak, leszámítva az óriási, visszhangzó barlangterem közepén, pontosan velem szemben lévő tárgyat.

A nagy csarnok közepén egy oltár – a barlang többi részének kivájásakor meghagyott öt négyzetméteres kőtömb – foglalt helyet, az oltárból pedig egy kereszt emelkedett ki.

A négy méter magas, három méter széles, a Régi Föld cizellált feszületeinek ódon stílusában kifaragott kereszt a festett üvegű falra nézett, mintha csak arra a pillanatra várna, amikor a nap és a fényrobbanás felhevíti a belefoglalt gyémántokat, zafírokat, vérkristályokat, lazúrgyöngyöket, bókoló bilbergiákat, ónixokat és egyéb drágaköveket, amiket közelebb lépve pillantottam meg a zseblámpa fényénél.

Letérdeltem és imádkoztam. A zseblámpa lekapcsolása után várnom kellett néhány percet, míg a szemem hozzászokott a füstös félhomályhoz, és újra ki tudtam venni a feszületet. Kétség sem férhetett hozzá: ez volt a bikuráktól hallott „keresztség”. És az is biztos, hogy minimum évezredekkel ezelőtt állították itt fel – talán több tízezer éve –, jóval azelőtt, hogy az emberiség először elhagyta volna a Régi Földet. Szinte bizonyosan Krisztus galileai tanításai előtt.

Imádkoztam.

Ma a hololemezek átnézése után kiülök a napra. A felvételek igazolták, amit csak futólag vettem észre „a bazilika” – most már így gondolok rá – felfedezése után a visszaúton. A bazilika előtti sziklaperemről egy lépcsősor vezet még lejjebb a Farkastorokba. Bár ezek nincsenek úgy kikopva, mint a bazilikához tartó ösvény, attól még felkeltették a kíváncsiságomat. Egyedül Isten a tudója, milyen csodák várhatnak még odalent.

Muszáj értesítenem a világot erről a felfedezésről!

Tagadhatatlanul van abban valami ironikus, hogy éppen én találtam meg mindezt. Ha nincs Armaghast és a száműzetésem, akkor talán még évszázadokat kellett volna várni a felfedezésre. Az egyház kimúlt volna, mielőtt ez a reveláció új életet lehelhetett volna bele.

Én viszont rátaláltam.

Lesz, ami lesz, elmegyek innen, vagy kijuttatom üzenetemet.

107. nap:

Fogoly vagyok.

Ma reggel a szokott helyemen mosakodtam, ott, ahol a patak átbukik a sziklaperemen, amikor zajt hallottam, és felnézve a Delnek elkeresztelt bikurát láttam tágra nyílt szemekkel rám bámulni. Odaköszöntem neki, mire a kis bikura megpördült, és elrohant. Nyugtalanító volt. Nem szoktak sietni.

Aztán rájöttem, hogy bár volt rajtam nadrág, kétségkívül megsértettem a meztelenségre vonatkozó tabujukat, amikor deréktól fölfelé ruha nélkül mutatkoztam Del előtt.

Elmosolyodtam, a fejemet csóváltam, befejeztem az öltözködést, és visszatértem a faluba. Ha tudtam volna, mi vár ott rám, nem lettem volna ilyen jókedvű.

A teljes Öttucat és Tíz felsorakozott, és figyelte közeledtemet. Úgy tíz lépésre álltam meg Altől.

– Jó reggelt! – köszöntem.

Alfa rám mutatott, mire fél tucat bikura lendült felém, megragadták a karomat és a lábamat, és ledöntöttek a földre. Béta előrelépett, és egy élesre fent követ húzott elő a csuhájából. Míg én hasztalanul próbáltam lerázni magamról a bikurákat, Béta felhasította, majd széthúzta elöl a ruhámat, mígnem teljesen meztelenre vetkőztetett.

Felhagytam a küzdelemmel, amint a tömeg közelebb nyomakodott. Sápadt, fehér testemet bámulva maguk elé mormoltak. Zakatolt a szívem.

– Sajnálom, ha megsértettem a törvényeiteket – fogtam bele –, de semmi okotok...

– Csendet – szakított félbe Alfa, majd a forradásos tenyerű, magas bikurához fordult, akit Zednek hívtam. – Nem egy a keresztséggel.

Zed bólintott.

– Hadd magyarázzam meg – kezdtem újra, de Alfa egy visszakézből vágott pofonnal elnémított. Vérezni kezdett az ajkam, és csöngött a fülem. Alfa mozdulata nem volt ellenségesebb, mint amikor egy kapcsoló elfordításával elhallgattatom a komlogomat.

– Mit tegyünk vele? – kérdezte Alfa.

– Az, aki nem a keresztet követi, igaz halállal haljék – mondta Béta, és a tömeg körém zárult. Sokan élesre fent köveket fogtak a kezükben. – Az, aki nem egy a keresztséggel, igaz halállal haljék – folytatta Béta, és hangja a sokszor hajtogatott frázisok és vallási litániák önelégült végérvényességével csendült.

– De hát én követem a keresztet! – kiáltottam fel, amint talpra rántottak. Megmarkoltam a nyakamban lógó feszületet, és megpróbáltam lerázni magamról a kezek sokaságát. Végül sikerült a fejem fölé emelnem az apró keresztet.

Alfa feltartotta a kezét, és a tömeg megtorpant. A hirtelen támadt csendben hallani lehetett a három kilométerrel alattunk csörgedező folyó hangját a Farkastorokból.

– Valóban hordoz egy keresztet – mondta Alfa.

– De nem egy a keresztséggel! – nyomakodott előre Del. – Láttam. Nem úgy van, ahogy hittük. Nem egy a keresztséggel! – Gyilkosság lapult a hangjában.

Elátkoztam magam, amiért ilyen elővigyázatlan és ostoba voltam. Az egyház jövője múlik a túlélésemen, én pedig mindkettőt eldobtam magamtól, mert hagytam magam félrevezetni, és elhittem, hogy a bikurák tompa agyú, ártalmatlan gyermekek.

– Az, aki nem a kereszt útját követi, igaz halállal haljék – ismételte Béta. A halálos ítéletemet hallottam.

Hetven kéz emelte magasba a köveket, amikor felordítottam, tudván, hogy ezzel vagy az utolsó esélyemet játszom ki, vagy aláírom a halálos ítéletemet.

– Lemásztam a sziklán, és imádkoztam az oltárotoknál! A keresztet követem!

Alfa és a többiek tétováztak. Láttam rajtuk, hogy megpróbálják feldolgozni ezt az új információt. Nehezen ment nekik.

– A keresztet követem, és egy akarok lenni a keresztséggel – jelentettem ki olyan nyugodtan, amilyen nyugodtan csak tudtam. – Jártam az oltárotoknál.

– Az, aki nem a keresztet követi, igaz halállal haljék – hangoztatta Gamma.

– De ő a keresztet követi – vetette ellen Alfa. – Imádkozott a teremben.

– Az nem lehet – felelte Zed. – Ott az Öttucat és Tíz imádkozik, és ő nem része az Öttucat és Tíznek.

– Eddig is tudtuk, hogy nem része az Öttucat és Tíznek – mondta Alfa, és összeráncolta a homlokát, ahogy a múlt idő fogalmával viaskodott.

– Nem egy a keresztséggel – mondta Delta kettő.

– Az, aki nem egy a keresztséggel, igaz halállal haljék – folytatta Béta.

– A keresztet követi – mondta Alfa. – Miért nem veheti akkor fel ő is a keresztséget?

Hatalmas felzúdulás támadt. Az általános hangzavar és mozgolódás közepette szabadulni próbáltam a vasmarkok szorításából, de továbbra is erősen tartottak.

– Nem része az Öttucat és Tíznek, és nem egy a keresztséggel – ismételte Béta, ám ezúttal nem ellenségesnek, hanem inkább tanácstalannak hangzott. – Hogy lehet az, hogy nem az igaz halállal kell meghalnia? Fogjuk a köveket, és vágjuk el a torkát, hogy elfolyjon a vére, és megszűnjön dobogni a szíve! Nem egy a keresztséggel.

– A keresztet követi – hajtogatta Alfa. – Miért ne vehetné fel a keresztséget?

Ezúttal hallgatás követte a kérdést.

– A keresztet követi, és imádkozott a keresztség termében – folytatta Alfa. – Nem szabad igaz halállal halnia.

– Mindenki igaz halállal hal – erősködött egy bikura, akit nem ismertem fel. Sajgott a karom az erőfeszítéstől, hogy a fejem fölött tartsam a feszületet. – Csak az Öttucat és Tíz nem – fejezte be az ismeretlen bikura.

– Mert ők követték a keresztet, imádkoztak a teremben, és felvették a keresztséget – mondta Alfa. – Hát akkor nem kellene neki is felvennie a keresztséget?

Az apró, hűvös fémkeresztet szorongatva vártam az ítéletüket. Féltem a haláltól – éreztem a félelmet –, de elmém nagyobbik része már-már távolról figyelte az eseményeket. A legjobban azt bántam, hogy nem leszek képes elvinni a bazilika hírét a hitetlen univerzumnak.

– Gyertek, ezt most megbeszéljük – mondta Béta a csoportnak, és némán magukkal ráncigálva visszabaktattak a faluba.

Ide, a kunyhómba börtönöztek be. Esélyem sem volt felkapni a vadászmézeremet: többen lefogtak, mialatt kihurcolták a holmim java részét. Magukkal vitték a ruháimat; csak egy durván szőtt csuhát hagytak ott, hogy legyen mit felvennem.

Minél tovább ülök itt, annál dühösebb és idegesebb leszek. Elvitték a komlogomat, a képezőgépemet, a lemezeimet, a csipeket... mindenemet. A régi táborhelyen maradt még egy lezárt, orvosi diagnosztikai felszerelést tartalmazó láda, de azzal nem megyek sokra a Farkastorok csodájának dokumentálása terén. Ha megsemmisítették mindazt, amit elvettek tőlem – majd végeznek velem is –, nem marad feljegyzés a bazilikáról.

Ha lenne nálam fegyver, meg tudnám ölni az őröket, és...

Ó, édes Istenem, hova gondolok? Edouard, mitévő legyek?

És még ha túl is élem mindezt... ha valahogy visszajutok Keatsbe... ha találok valamit, amivel hazautazhatok a Hálóba... ki hinne nekem?... A kvantumugrás időcsúszása miatt kilenc évig voltam távol a Pacemtől... csak egy vénember térne vissza, aki ugyanazon hazugságokat hajtogatja, amikért száműzetésbe került...

Ó, édes Istenem, ha megsemmisítik az adatokat, pusztítsanak el velük engem is!

110. nap:

Három nappal később eldöntötték sorsomat.

Zed és a Théta Vesszőnek elnevezett bikura nem sokkal dél után jöttek értem, és kivezettek a kunyhóból. Hunyorognom kellett a kinti fénytől. Az Öttucat és Tíz széles félkörben álltak a sziklaperem közelében. Biztosra vettem, hogy mindjárt lehajítanak a szakadékba. Aztán észrevettem a máglyát.

Eddig azt feltételeztem, hogy a bikurák primitív voltuknál fogva elvesztették a tűzrakás és -használat képességét. Sosem melegedtek tűz körül, és a kunyhóik mindig sötétségbe borultak. Nem láttam főzni őket, még a néhanapján ölükbe hulló magaslakók tetemeit is nyersen falták fel. Ehhez képest most magasan lobogott a tűz, amit rajtuk kívül senki más nem gyújthatott meg. Keresni kezdtem, mi táplálhatja a tüzet.

A bikurák a ruháimat, a komlogomat, a terepmunkáról készített feljegyzéseimet, a kazettákat, a videocsipeket, az adatlemezeket és a képezőgépet vetették a tűzre... az összes információhordozómat. A bikurákra üvöltöttem, rá akartam vetni magam a máglyára, és olyan szitkokat szórtam a fejükre, amiket utoljára utcagyerekként használtam. Rám se hederítettek.

Végül aztán Alfa közelebb lépett hozzám.

– Fel fogod venni a keresztséget – közölte halkan.

Nem érdekelt. Visszavittek a kunyhómba, ahol egy órán át zokogtam. Nem állnak őrt az ajtómnál. Egy perce, az ajtóban állva megfordult a fejemben, hogy bevetem magam a lángerdőbe. Aztán azzal kacérkodtam, hogy lefutom a Farkastorokba vezető rövidebb, ám nem kevésbé végzetes távot.

Nem tettem semmit.

Rövidesen lenyugszik a nap. Már kezd feltámadni a szél. Nemsokára. Nemsokára.

112. nap:

Csak két nap telt volna el? Egy örökkévalóságnak tűnik.

Nem jött le ma reggel. Nem jött le.

Itt van előttem a kórszkenner képostyája, de én még mindig nem hiszek a szememnek. És közben mégis elhiszem. Egy vagyok a keresztséggel.

Közvetlenül naplemente előtt jöttek el értem. Mindannyian. Nem harcoltam ellenük, hagytam, hogy a Farkastorok pereméhez vezessenek. Sokkal fürgébben mozogtak az indákon, mint képzeltem. Én csak hátráltattam őket, de türelmesek voltak, és mindig megmutatták, hogy hol érdemes megvetnem a lábam, melyik a leggyorsabb út.

A Hyperion napja lebukott az alacsony felhőréteg alá, és láthatóvá vált a nyugati sziklafal fölött, amíg legyalogoltuk a bazilikához vezető utolsó néhány métert. Nem számítottam rá, hogy ilyen hangos lesz az esti szélzene; olyan volt, mintha benn rekedtünk volna egy gigantikus templomi orgona sípjai között. A dallam a csontjaimban és fogaimban rezonáló mély basszusmorajlástól magas, dobhártyaszaggató, egészen az ultrahang tartományába kúszó sikolyokig terjedt.

Alfa kitárta a külső ajtót, átkeltünk az előcsarnokon, és beléptünk a központi bazilikába. Az Öttucat és Tíz széles körben felsorakozott az oltár és a magas kereszt köré. Nem volt litánia. Nem volt éneklés. Nem volt ceremónia. Csak álltunk ott némán, és hallgattuk a barázdált oszlopok közt süvöltő és a sziklába faragott hatalmas, üres teremben visszhangzó szelet – a visszhang és a zúgás végül odáig fokozódott, hogy be kellett fognom a fülem. A vízszintesen beömlő napsugarak ezalatt borostyán-, arany-, lazúrkék, majd ismét borostyánszínbe vonták a csarnokot. A színek egyre mélyebb árnyalatot öltöttek, fullasztó fénnyel töltötték meg a levegőt, és úgy simultak a bőrömre, mintha valaki festéket vitt volna fel rá. A fény elérte a keresztet, és ekkor felizzott rajta a sok ezer drágakő, melyek – úgy tűnt – még akkor is világítottak, amikor a nap már rég lenyugodott, és az ablakokra fakó alkonyi szürkeség hullt. A hatalmas feszület mintha elnyelte volna, majd felénk, egyenesen belénk sugározta volna a fényt. Aztán a kereszt is elsötétedett. Elállt a szél, és a hirtelen beköszönő félhomályban megszólalt Alfa:

– Hozzátok!

Kiléptünk a széles sziklateraszra, ahol Béta várt minket fáklyákkal. Amíg Béta szétosztotta őket néhány kiválasztottnak, felmerült bennem, hogy a bikurák talán kizárólag rituális célra használják a tüzet. Aztán Béta a menet élére állt, és elindultunk lefelé a sziklába vésett keskeny lépcsőn.

Eleinte halálra váltan araszoltam előre; a sima sziklafalat markolászva valamilyen fogódzó, kitüremkedő gyökér vagy szikla után tapogatóztam. Tőlünk jobbra olyan meredeken és feneketlenül tátongott a szakadék, hogy az már az abszurditás határát feszegette. Sokkal rosszabb volt ezen az ősi lépcsőn leereszkedni, mint amikor az indákon függeszkedtem a fenti sziklafalon: itt ugyanis minden egyes alkalommal kénytelen voltam lepillantani, amikor a keskeny, évszázadok által lesimított kőfokok valamelyikére léptem. Eleinte valószínűnek, később elkerülhetetlennek tetszett, hogy megcsúszom és a mélybe zuhanok.

Abban a pillanatban meg akartam állni, vagy legalábbis visszatérni a biztonságot jelentő bazilikába, de az Öttucat és Tíz többsége eltorlaszolta mögöttem az utat a keskeny lépcsőn, és kevés esélyt láttam rá, hogy félreállnak, és hagynak elmenni. Arról nem is beszélve, hogy fúrta az oldalamat a kíváncsiság, vajon mi lehet a lépcső alján, és ez még a félelmemen is túltett. Ahhoz mindenesetre elég hosszan megtorpantam, hogy felpillantsak a Farkastorok háromszáz méterrel felettünk húzódó peremére, és lássam, hogy a felhők eltűntek, a csillagok előbújtak, és a meteorcsóvák esténkénti balettje fényesen parázslott a komor égbolton. Aztán lehajtottam a fejem, suttogva elkezdtem imádkozni a rózsafüzért, s követtem a fáklyák fényét és a bikurákat az alattomos mélységbe.

Nem hittem volna, hogy a lépcső levisz egészen a Farkastorok fenekéig, ám így történt. Amikor nem sokkal éjfél után tudatosult bennem, hogy le fogunk ereszkedni a folyó szintjéig, úgy saccoltam, hogy csak másnap délben fogunk odaérni. Nem így lett.

Nem sokkal napfelkelte előtt értük el a Farkastorok alját. A csillagok rendületlenül ragyogtak a mindkét oldalon döbbenetesen magasra emelkedő sziklafalak közti sávban kikandikáló égbolton. Kimerülten botladoztam le a lépcsőn, egyik lábamat a másik után rakva, és amikor lassan ráeszméltem, hogy elfogytak a lépcsőfokok, felbámultam, és eszembe jutott egy ostoba kérdés: vajon itt is ugyanúgy láthatóak maradnak nappal a csillagok, mint a kútban, ahová egyszer gyerekkoromban, Villefranche-sur-Saône-ban leereszkedtem?

– Itt jó – mondta Béta. Órák óta most először hangzott el emberi szó, de szinte teljesen elnyomta a folyó morajlása. Az Öttucat és Tíz megállt ott, ahol volt, és mozdulatlanná dermedt. Térdre rogytam, és az oldalamra dőltem. Nem létezett, hogy fölfelé is megmásszam ezt a lépcsőt! Nem lettem volna képes rá sem egy nap, sem egy hét alatt. Talán sohasem. Lehunytam a szemem. Aludni akartam, de belülről továbbra is fűtött a feszült idegesség lustán égő üzemanyaga. A földről fekve elnéztem a vízmosás talajszintje felett. A folyó szélessége felülmúlta várakozásaimat – a túlpart legalább hetven méterre húzódott –, robaja pedig több volt egyszerű robajlásnál; úgy éreztem, mint akit egy óriási szörnyeteg üvöltése emészt el.

Felültem, és egy sötét foltra meredtem a szemközti sziklafalon. Sötétebb árny volt, mint a természetes árnyékok, és szabályosabb, mint a sziklafalat tagoló támpillérek, hasadékok és oszlopok csipkézett takarója. A sötétség egy tökéletes, minimum harmincszor harminc méteres négyzetet formázott. Egy ajtó vagy lyuk a sziklafalon. Feltápászkodtam, és hátrapillantottam az imént megmászott sziklafalra: igen, ott is volt egy. A másik bejárat, az, amelyik felé Béta és a többiek már el is indultak, halványan rajzolódott ki a csillagok fényében.

– Tudta, hogy a Hyperion egyike a kilenc labirintusbolygónak? – kérdezte tőlem valaki még a landolókompon. Tudom is, kicsoda: az a fiatal pap, akit Hoytnak hívtak. Akkor rávágtam egy igent, és nem foglalkoztam a ténnyel. A bikurák érdekeltek – sőt, valójában száműzetésem önsanyargató kínjai foglalkoztattak –, nem pedig a labirintusok vagy építőik.

Kilenc bolygón található labirintus. Százhetvenhat hálóbeli és még kétszáz-egynéhány gyarmati és protektorátusi bolygó közül összesen kilencen. A Hidzsra óta – akár csak érintőlegesen is – felfedezett nyolcezer vagy még több bolygó közül csupán kilenc bolygón.

Egyes archeo-bolygótörténészek egész életüket a labirintusok tanulmányozásának szentelik. Nem úgy én. A magam részéről mindig is terméketlen témának találtam, aminek csekély a valóságtartalma. Erre most éppen az egyik felé közeledtem az Öttucat és Tíz társaságában, miközben félő volt, hogy a dübörgő és földrengető Kans folyó vízpermetével kioltja fáklyáinkat.

A labirintusokat több mint hétszázötvenezer szabványévvel ezelőtt ásták... fúrták... alkották. A részleteik törvényszerűen megegyeztek, eredetük törvényszerűen megoldatlan maradt.

A labirintusbolygók mindig Föld-típusúak, legalább 7,9-esek a Solmev-skálán, mindig egy G-típusú csillag körül keringenek, és mégis kizárólag olyan bolygókra korlátozódnak, amik tektonikai értelemben „halottak” – ilyen tekintetben inkább a Marsra, mintsem a Régi Földre hasonlítanak. Maguk az alagutak mélyen húzódnak – általában minimum tíz kilométeres mélységben, de néha elérik a harminc kilométert is –, és katakombaként futnak végig a bolygó kérgében. A Pacem rendszerétől nem messze található Svoboda bolygón több mint nyolcszázezer kilométernyi labirintust tártak már fel távirányítású robotokkal. A labirintusok alakja mindegyik bolygón harmincméteres oldalú négyzet, és olyan technológiával vájták ki őket, amivel a Hegemónia mind a mai napig nem rendelkezik. Egyszer olvastam egy régészeti folyóiratban Kemp-Höltzer és Weinstein felvetését, akik szerint egy „fúziós alagútfúró” megmagyarázná a tükörsima falakat és a fúrás során keletkezendő meddő teljes hiányát, ám elméletük arra már nem adott magyarázatot, hogy honnan származnak az építők vagy a gépeik, és hogy miért szenteltek évszázadokat egy – akárhogy is nézzük – ennyire céltalan mérnöki munkának. Minden egyes labirintusbolygót, a Hyperiont is beleértve, tüzetesen feltártak és górcső alá vettek. Soha nem találtak bennük semmit. Nem bukkantak alagútfúró gépek nyomára, nem akadtak rá rozsdásodó bányászsisakokra, összetört plasztikdarabokra vagy elrohadt stimszívó-csomagolásokra. A kutatók még a bejárati és a kijárati aknákat sem tudták beazonosítani. Egyik területen sem volt akkora nehézfém-vagy nemesfémtartalmú érclelőhely, ami ilyen monumentális munkálatra adott volna magyarázatot. A Labirintusépítőkről nem maradtak fenn legendák és tárgyi leletek. A rejtély – kis túlzással – ugyan megmozgatta a múltban a fantáziámat, de igazán sohasem foglalkoztatott. Egészen mostanáig.

Beléptünk az alagút száján. Valójában nem volt tökéletesen négyzet alakú. Az erózió és a gravitáció a hibátlan alagutat a sziklafalba száz méter mélyen benyúló szabálytalan barlanggá formálta. Amikor az alagút talaja kisimult, Béta megtorpant, és eloltotta a fáklyáját. A többi bikura követte példáját.

Koromsötét lett. Az alagút már elkanyarodott, így semmiképpen nem szűrődhetett be kintről a csillagok fénye. Nem először jártam barlangban. Nem hittem volna, hogy a kialudt fáklyák nélkül a szemem hozzá tud szokni a csaknem teljes sötétséghez, ám a valóság rám cáfolt.

Harminc másodperc sem telt el, amikor kezdetben tompa, majd egyre élénkebb rózsás ragyogás támadt, míg végül a barlangban világosabb lett, mint a szurdokban, világosabb, mint a holdhármassága fényében fürdő Pacem. A fény több száz... mit több száz, több ezer különböző forrásból eredt. Amikor végre megláttam, mik azok, a bikurák áhítatosan a térdükre ereszkedtek.

A barlang fala és mennyezete feszületekkel volt kirakva; méretük néhány millimétertől közel egyméteres hosszúságig terjedt. Mindegyik kereszt önnön mély, rózsaszín fényében izzott. A fáklyák láthatatlanságra kárhoztatták őket, most viszont fényárban úszott tőlük az alagút. Közelebb léptem a mellettem húzódó falba foglalt izzó keresztek egyikéhez. A nagyjából harminc centiméter átmérőjű feszület lágyan, organikusan kavarogva pulzált. Ezt a tárgyat nem a sziklából faragták ki, és nem is mesterségesen erősítették a falhoz; egyértelműen szerves, egyértelműen élő, puha korallhoz hasonlatos dologról volt szó. Tapintásra langyosnak éreztem.

Halk suttogás hallatszott – nem, nem is suttogás, talán inkább hűvös légáramlatnak mondanám. Megfordultam, még éppen időben, mert valami belépett a barlangba.

A bikurák még mindig lehajtott fejjel, lesütött szemmel térdeltek. Állva maradtam. Egy pillanatra sem vettem le a szemem a térdelő bikurák között mozgó lényről.

Többé-kevésbé emberi formájú volt, de a legkevésbé sem ember. Legalább három méter magas volt. Ezüstös felszíne még mozdulatlanságában is mozogni, alakját változtatni, örvényleni látszott, akár a levegőben függő higanycseppek. Az alagútfalakba foglalt keresztekből áradó vöröses ragyogás éles felületeken tükröződött, és megcsillant a lény homlokából, négy csuklójából, bizarr tagolt könyökéből, térdéből, páncélozott hátából és mellkasából kiálló görbe fémpengéken. Átsiklott a térdeplő bikurák között, és amikor kitárta négy hosszú karját – nyújtott kezén egyenként pendültek a helyükre krómszike ujjai –, abszurd módon Őszentsége jutott róla eszembe, amint a Pacemen megáldja a hívőket.

Semmi kétségem nem volt afelől, hogy a legendás Shrike-kal állok szemben.

Abban a pillanatban egy óvatlan mozdulatot tehettem vagy valami zajt csaphattam, mert a hatalmas vörös szempár felém fordult. Megbabonázott a sokfazettás prizmákon táncoló fény, ami nem egyszerűen visszatükröződött, hanem a teremtmény tüskés koponyájának belsejéből égett, vérszomjasan, vérvörösen izzott, és az Isten által szemgödröknek teremtett mélyedésekben rejlő borzalmas drágakövek mélyén pulzált.

Ekkor megmozdult... jobban mondva, nem is mozdult, hanem megszűnt ott lenni, és itt termett, alig egy méterre tőlem; fölém hajolt, bizarrul tagolt karjaival átkarolt, a testéből meredő pengék és folyékony ezüst kerítésébe zárt. Fulladozva ziháltam, miközben nem kaptam levegőt, és saját tükörképem, fehér, eltorzult arcom táncolt át a teremtmény fémpáncélján és lángoló szemein.

Bevallom, nem is annyira félelmet, mint inkább felindultságot éreztem. Valami megmagyarázhatatlannak voltam a szemtanúja. Engem jezsuita logikával kovácsoltak, és a tudomány hideg vizében edzettek meg, abban a percben mégis megértettem, miért hajszolnak ősidők óta az istenfélők egy másfajta félelmet is: az ördögűzés vérpezsdítő izgalmát, a megszállottan kerengő dervisek öntudatlanságát, a tarot marionett-szertartását és a szeánszokban való, erotikus élményhez közeli feloldódást, a nyelveken szólást vagy a zen gnosztikus transzt. Abban a szent minutumban világossá vált előttem, hogy a démonok vagy a Sátán megidézése miként képes csalhatatlan bizonyságul szolgálni misztikus antitézisük, Ábrahám istenének létezéséről.

Mindebből semmire nem gondolva, de mindent átérezve, egy szűz menyasszony visszafojtott reszketésével vártam a Shrike ölelését.

A Shrike eltűnt.

Elmaradt a villámcsapás és mennydörgés, nem támadt hirtelen kénkőszag, még a levegő sem kavarodott fel, amit pedig tudományosan meg lehetett volna magyarázni. Az egyik pillanatban még a pengeéles halál gyönyörű bizonyosságával vett körbe a teremtmény, a következőben pedig már hűlt helye volt.

Kábán pislogtam, mozdulni sem bírtam. Alfa felemelkedett, és a Bosch-színben játszó félhomályban odalépett hozzám. Odaállt a Shrike helyére, majd az imént látott halálos tökéletesség szánalmas imitálása-ként ő is széttárta a karját, ám bárgyú, bikura vonásaiban semmi nem utalt arra, hogy látta volna a teremtményt. Nyitott tenyerével botcsinálta mozdulatot tett, amivel körbemutatott a labirintuson, a barlang falán és a falakba mélyeszteti izzó keresztek sokaságán.

– Keresztség – szólalt meg Alfa. Az Öttucat és Tíz felállt, közelebb jött, és újból letérdelt. A gyenge fényben végignéztem jámbor arcukon, és magam is térdre ereszkedtem.

– Életed minden napján a keresztet fogod követni. – Alfa hanglejtése egy litániára emlékeztetett. A többi bikura már-már kántálva ismételte utána a kijelentést.

– Felveszed a keresztséget, s egy leszel vele életed minden napján – mondta Alfa, és amíg a többiek elismételték, a barlangfalhoz nyúlt, és leemelt róla egy apró keresztséget. Nem lehetett hosszabb tíz-tizenkét centiméternél, és alig hallható cuppanással vált el a faltól. Máris halványodni kezdett a ragyogása. Alfa egy vékony szíjat húzott elő csuhájából, a keresztség tetején lévő göbök köré kötötte, s végül a fejem fölé emelte. – Egy leszel a keresztséggel most és mindörökké.

– Most és mindörökké – visszhangozták a bikurák.

– Ámen – suttogtam.

Béta mutatta, hogy húzzam szét elöl a csuhámat. Alfa leengedte a nyakamba az apró keresztséget. Hűvösen simult a mellkasomhoz; hátulja tökéletesen lapos, tökéletesen sima volt.

A bikurák felálltak, és szállingózni kezdtek a barlang bejárata felé. Most megint apatikusnak és közönyösnek látszottak. Néztem, ahogy elmennek, aztán óvatosan megérintettem, felemeltem és szemügyre vettem a keresztet. A keresztség hűvös volt és élettelen. Ha néhány másodperccel korábban élt is, most semmilyen életjelet nem adott. Továbbra sem kristálynak vagy kőnek, hanem korallnak tűnt; sík hátlapján nyoma sem volt kötőanyagnak. Latolgatni kezdtem, milyen fotokémiai hatások okozhatták a kereszt foszforeszkáló tulajdonságát. Számba vettem a természetben előforduló foszfor, valamint a biolumineszcencia lehetőségét, és annak esélyét, hogy az evolúció ilyesmit hozzon létre. Elmerengtem, vajon mi köze lehet – ha van egyáltalán valami köze – e tárgyak jelenlétének a labirintushoz, és belegondoltam, hány eón alatt emelkedhetett ki ez a fennsík, aminek következtében a folyó és a szurdok átvágta az egyik alagutat. Elmerengtem a bazilikán és az építőin, a bikurákon, a Shrike-on és saját magamon. Végül felhagytam a merengéssel, és lehunytam a szemem, hogy imádkozzak.

A barlangból kilépve – csuhám alatt hűvösen tapadt mellkasomhoz a keresztség – láttam, hogy az Öttucat és Tíz már készen áll megmászni a három kilométeres lépcsősort. Felpillantottam a Farkastorok falai között nyíló, sápadt reggeli égboltra.

– Nem! – kiáltottam. Hangomat alig lehetett hallani a folyó dübörgésétől. – Pihennem kell. Pihenni! – Térdre rogytam a homokban, de fél tucat bikura odalépett mellém, gyengéden talpra segített, és a lépcsőhöz vezetett.

Megpróbáltam. Isten a tanúm, hogy megpróbáltam, ám két vagy három óra mászás után kifutott az erő a lábamból; összecsuklottam, és legördültem a sziklán. Képtelen voltam megakadályozni, hogy a hatszáz méteres szakadékba zuhanjak. Emlékszem, ahogy ujjaimat a keresztség köré fontam durva csuhám alatt, aztán fél tucat kéz elkapott, felemelt, vonszolni kezdett. És itt véget érnek az emlékek.

Egészen ma reggelig. A felkelő nap kunyhóm ajtaján besütő sugarai ébresztettek. Csak a csuhámat viseltem. Egy érintéssel megbizonyosodtam róla, hogy a keresztség még mindig ott lóg a nyakamban a rostszerű zsinegen. Az erdő fölé kúszó napot figyelve rádöbbentem, hogy egy teljes nap kiesett; nem csupán a soha véget nem érő lépcsőmászást aludtam át (hogy a csudába tudtak ezek az alacsony emberek két és fél kilométer függőleges kaptatón felcipelni?), hanem a rákövetkező napot és éjszakát is.

Körbenéztem a kunyhómban. Komlogom és felvevőim sehol. Egyedül a kórszkennerem maradt meg, valamint egy csomag antropológiai szoftver, amiknek az elpusztított felszerelés nélkül semmi hasznát nem vettem. Megráztam a fejem, és elindultam megmosakodni a patakban.

A bikurák az igazak álmát aludták. Most, hogy átestem a szertartásukon, és „felvettem a keresztséget”, már nem érdekeltem őket. Levetkőzés közben eldöntöttem, hogy engem sem fognak többé érdekelni. Elhatároztam, hogy amint megerősödöm, elhagyom a falut. Ha nagyon muszáj, átjutok majd valahogy a lángerdőkön. Ha nincs más választásom, leereszkedem a lépcsőn, és elindulok a Kans folyó mentén. Biztosabb voltam benne, mint valaha, hogy hírül kell vinnem ezeket a csodálatos leleteket a külvilágnak.

Kibújtam a nehéz csuhából. Sápadtan reszkettem a reggeli napfényben, és le akartam venni a nyakamba akasztott apró keresztséget.

Nem jött le.

Úgy tapadt a mellkasomhoz, mintha a húsom része lenne. Addig húztam, kapartam és rángattam a zsineget, amíg halk pattanással elszakadt. Megpróbáltam letépni a körmeimmel a kereszt alakú duzzanatot. Nem jött le. Mintha a testem körbenőtte volna a keresztséget. Nem éreztem fájdalmat, ha megtapogattam a keresztséget vagy a környékét – csak saját karmolásom nyomai sajogtak, és a lelkem facsarodott össze a rettegéstől, ha a testembe forradt tárgyra gondoltam. Miután csillapodott a kezdeti pánikhullám, leültem egy percre, aztán sietve magamra kaptam a csuhámat, és visszarohantam a faluba.

Elvették a késem, a mézerem, az ollóimat, a borotvapengémet – mindent, amivel lebányászhattam volna ezt a kinövést a testemről. Körmeim véres csíkokat szabdaltak a mellkasomra és a keresztség vörös duzzanatára. Ekkor eszembe jutott a kórszkenner. Végighúztam a műszert a mellkasom előtt, és leolvastam a tárcsakijelzőn megjelenő adatokat. Nem hittem a szememnek. Megráztam a fejem, és lefuttattam egy teljes fizikai vizsgálatot. Kis idő múlva lekérdeztem az eredményeket, majd nagyon sokáig ültem mozdulatlanul.

Most is itt ülök, kezemben a képostyák. A szonikus és a k-átlós felvételeken is tisztán lehet látni a keresztséget... és a belső rostszálakat is, amelyek vékony csápok, gyökerek módjára hálózták be a testemet.

Megszámlálhatatlanul sok idegdúc fut szét sugárirányban a szegycsontom fölötti vastag sejtmagból a testem idegvégződéseibe – mint holmi rémálomba illő bélférgek. Amennyire meg tudom állapítani egyszerű kéziszkenneremmel, a bélférgek az amigdalában és két agyféltekém más egyéb törzsdúcaiban végződnek. Testhőmérsékletem, anyagcserém és nyiroksejtjeim szintje normális. Nem furakodott a szervezetembe idegen szövet. A szkenner adatai szerint a bélférgek rostszálai egy kiterjedt, de egyszerű áttét eredményei. A szkenner adatai szerint a keresztséget magát is ismerős szövet alkotja... a DNS az enyém.

Egy lettem a keresztséggel.

116. nap:

Mindennap végigjárom ketrecem határait: délen és keleten lángerdők, északkeleten az erdős vízmosás, északon és nyugaton a Farkastorok állja utam. Az Öttucat és Tíz nem engedi, hogy a bazilikánál lejjebb menjek a Farkastorokban. A keresztség nem engedi, hogy tíz kilométernél messzebb távolodjak el ugyanettől.

Először nem akartam elhinni. Elhatároztam, hogy a szerencsére bízom magam, és Isten segedelmével megpróbálok átkelni a lángerdőkön. Átléptem az erdő peremét, de nem jutottam messzebb két kilométernél, amikor fajdalom hasított a mellkasomba, a karomba és a fejembe. Biztos voltam benne, hogy súlyos szívrohamot kaptam. Ám amint visszafordultam a Farkastorok felé, a tünetek megszűntek. Kísérletezni kezdtem a dologgal, aminek minden alkalommal ugyanaz volt a végkimenetele: ha beljebb merészkedtem a lángerdőbe, el a Farkastoroktól, visszatért a fajdalom, és egyre hevesebb lett, amíg meg nem fordultam.

Lassan kezdek megérteni sok minden mást is. Tegnap éppen felderítő úton jártam észak felé, amikor a vízmosás közelében véletlenül belebotlottam az első csírahajó kompjának roncsába. A lángerdő határán, a sziklák között csupán egy rozsdamarta, indákkal körülfont fémkupac maradt, de az ősi hajó csupasz bordái között guggolva láttam magam előtt, ahogy a hetven túlélő örvendezik, megteszi a Farkastorokhoz vezető rövid utat, majd végül felfedezi a bazilikát, és... és aztán? Ezt a fordulópontot követően nincs értelme tovább találgatni, de gyanakodni attól még lehet. Holnap teszek még egy kísérletet az egyik bikura orvosi kivizsgálására. Most, hogy már én is „egy vagyok a keresztséggel”, talán hagyni fogják.

Mindennap lefuttatok magamon egy felülvizsgálatot a kórfürkésszel.

A férgek nem tűnnek el – lehet, hogy vastagodnak, de nem biztos. Meggyőződésem, hogy tisztán paraziták, igaz, a testem nem mutatja ennek semmi jelét. Hiába nézem meredten a tükörképemet a vízesés melletti tó felszínén, ugyanaz a megnyúlt, vénülő ábrázat köszön vissza rám, amit az elmúlt években sikerült megutálnom. Ma reggel, ahogy a képmásomat bámultam a vízben, eltátottam a számat; félig-meddig azt hittem, hogy szürke rostszálak és csomókban tekergőző férgek fognak lógni a szájpadlásomról és a garatomból. De nem láttam semmit.

117. nap:

A bikuráknak nincs nemük. Nem szüzek, hermafroditák vagy alulfejlettek – nincs nemük. Nincsen sem külső, sem belső nemi szervük. Olyanok, mint a gyerekek habpárnás játék babái. Semmi nem utal arra, hogy elcsökevényesedtek volna, vagy hogy sebészeti úton távolították el a péniszüket, heréiket, illetve ezek női szervi megfelelőit. Semmi nem utal arra, hogy ezek a testrészeik valaha meglettek volna. A vizelet egy kicsi, az ánusszal szomszédos kamrában – amolyan kezdetleges kloá-kában – végződő primitív húgycsövön keresztül távozik.

Béta hagyta magát megvizsgálni. A kórszkenner megerősítette, amit a saját szememnek nem hittem el. Del és Théta szintén beleegyezett a letapogatásba. Semmi kétségem, hogy a többi Öttucat és Tíz-belinek szintúgy nincsen neme. Nem látom jelét... mesterséges beavatkozásnak. Én azt mondanám, hogy mindannyian így születtek. De mégis miféle szülőktől? És hogyan akarnak ezek a nem nélküli, lomha, ember formájú porhüvelyek szaporodni? Biztosan van valami köze hozzá a keresztségnek.

Amikor végeztem a letapogatásukkal, levetkőztem, és megvizsgáltam magamat is. A keresztség rózsaszín hegszövetként domborodik mellkasomon, de még mindig ember vagyok.

Vajon meddig?

133. nap:

Alfa halott.

Vele voltam, amikor három reggellel ezelőtt lezuhant. Három kilométerre járhattunk kelet felé, chalmagumókat kerestünk a Farkastorok pereméhez közeli nagy vándorkövek között. Az előző két napon szinte végig szakadt az eső, és csúszóssá váltak a kövek. Amint a sziklák közt botorkáltam, éppen jókor néztem fel, hogy lássam, amint Alfa lába alól kicsúszik a talaj, legurul egy széles sziklatömbön, és átbucskázik a peremen. Nem kiáltott fel. Csak a sziklához súrlódó csuháját lehetett hallani, majd néhány másodperccel később egy gyomorforgató, a leejtett görögdinnye szétroppanására emlékeztető hangot, ahogy Alfa teste belecsapódott egy nyolcvan méterrel alattunk húzódó sziklapárkányba.

Egy órámba telt lemászni hozzá. Már a veszélyes leereszkedés megkezdése előtt tudtam, hogy nem lehet rajta segíteni. De kötelességemnek éreztem, hogy érte menjek.

Alfa teste beékelődött két hatalmas szikla közé. Valószínűleg azonnal meghalt; karja és lába szilánkosra tört, koponyája jobb oldala pedig összezúzódott. Vér és agyszövet tapadt a nedves sziklához, akár egy lehangoló piknik után maradt szemét. Az apró termetű holttest felett állva elsírtam magam. Nem tudom, miért, de sírtam. Könnyeim között feladtam az utolsó kenetet, és imádkoztam, hogy Isten maga mellé vegye e szerencsétlen, nem nélküli kis ember lelkét. Később aztán körbetekertem indákkal a testet, fáradságos munkával felkapaszkodtam a nyolcvan méter magas sziklán, és – bár sűrűn meg kellett állnom, annyira kifulladtam – felhúztam magam után a szétroncsolt tetemet.

Nem keltett nagy érdeklődést, amikor becipeltem Alfa holttestét a bikurák falujába. Idővel aztán Béta és még vagy fél tucat bikura odaoldalgott a hullához, és közönyösen lebámultak rá. Senki sem kérdezte, hogyan halt meg. Pár perc múlva ez a kis csoportosulás is szétszóródott.

Később elvittem Alfa testét ahhoz a hegyfokhoz, ahová oly sok héttel ezelőtt Tukot temettem. Éppen a sekély sírhantot ástam ki egy lapos kővel, amikor megjelent mellettem Gamma. A bikura szeme elkerekedett, és egy futó másodpercig azt hittem, érzelmeket látok átsuhanni a bamba ábrázaton.

– Mit csinálsz? – kérdezte Gamma.

– Eltemetem. – Végső kimerültségemben csak ennyit bírtam mondani. Nekidőltem egy vastag chalmagyökérnek, és kifújtam magam.

– Nem. – Nem kérés volt, hanem parancs. – Ő egy a keresztséggel.

Felnéztem a hátat fordító és sietős léptekkel a faluba igyekvő Gammára. Amikor eltűnt szem elől, félrehúztam a holttestre terített durva gyapotponyvát.

Nem fért hozzá kétség: Alfa valóban meghalt. Most már nem számított sem neki, sem az univerzumnak, hogy egy lett-e a keresztséggel. A zuhanás megfosztotta ruhái nagy részétől és méltóságától. Koponyája jobb fele berepedt és kiürült, akár egy lágy tojás. Bal szeme üvegesen, vastagodó hártyán keresztül meredt Hyperion egére, míg a jobb lustán nézett ki csüngő szemhéja alól. Bordái apró darabokra törtek; a csontszilánkok átfúrták a bőrét. Mindkét karja eltörött, bal lába szinte teljesen kicsavarodott. A kórfürkésszel elvégeztem egy előzetes boncolást. Kiderült, hogy a szegény ördög súlyos belső sérüléseket szenvedett; a becsapódás ereje még a szívét is péppé zúzta.

Megérintettem a kihűlt testet. Már kezdett beállni a hullamerevség. Ujjaim végigsimítottak a mellkasába ágyazódott kereszt formájú duzzanaton. Elrántottam a kezem. A keresztség meleg volt.

– Állj félre!

Felpillantottam. Béta és a többi bikura körbevett. Biztos voltam benne, hogyha nem lépek el a holttesttől, egy szempillantás alatt végeznek velem. Ahogy engedelmeskedtem a parancsuknak, elmém egyik röhejesen rémült zugában megfogalmazódott egy gondolat: az Öttucat és Tíz most már csak Öttucat és Kilenc. Akkor ez viccesnek tűnt.

A bikurák felemelték a holttestet, és visszavitték a falu irányába. Béta előbb az égre, majd rám pillantott, és így szólt:

– Mindjárt itt az idő. Velünk jössz.

Lementünk a Farkastorokba. A hullát gondosan körbetekerték indákkal, akár egy kötözött sonkát, és velünk együtt leeresztették.

A nap még nem világította meg a bazilika belsejét. A bikurák a széles oltárra fektették Alfa holttestét, és megszabadították a rajta maradt ruhafoszlányoktól.

Nem is tudom, mire számítottam: talán valami kannibál rituáléra. Semmi sem lepett volna meg. Ehhez képest az egyik bikura felemelte a karját – abban a percben hatoltak be a bazilikába az első színes fénysugarak –, és fennhangon azt szavalta:

– Életed minden napján a keresztet fogod követni.

Az Öttucat és Kilenc letérdelt, és elismételte a mondatot. Én nem térdeltem le. Nem szólaltam meg.

– Felveszed a keresztséget, s egy leszel vele életed minden napján – folytatta az alacsony bikura. A bazilika zengett a szavait visszhangzó kórustól. A fény színe és anyaga is olyan volt, akár az alvadó véré; a kereszt hatalmas árnyékot vetett a szemközti falra.

– Egy leszel a keresztséggel most és mindörökkön örökké – hangzott a kántálás, míg odakint feltámadt a szél, és a szurdok orgonasípjai felsírtak, akár egy megkínzott gyermek nyöszörgése.

Amikor a bikurák elhallgattak, nem suttogtam áment. Mozdulatlanul figyeltem, ahogy a többiek megfordulnak és elhagyják a bazilikát. Egyik pillanatról a másikra megint teljesen közönyössé váltak, mint az elkényeztetett gyerekek, akik beleunnak a játékba.

– Nincs értelme maradni – közölte Béta, miután a többiek elmentek.

– De én szeretnék – feleltem. Azt hittem, utasítani fog a távozásra, de még a válla sem rándult; megfordult, és magamra hagyott. Halványodott a fény. Kimentem megnézni a naplementét, és amikor visszatértem a bazilikába, elkezdődött.

Egyszer, még évekkel ezelőtt az iskolában láttam egy gyorsított holót egy ugróegér lebomlásáról. A természet lassú, egyhetes újrahasznosító munkáját harminc másodpercnyi horrorrá pörgették fel. Az apró tetem először hirtelen, már-már komikus módon felpuffadt, aztán sebek szakadtak fel a testében, ezt követően egyszer csak kukacok jelentek meg a szájában, szemében és nyílt sebeiben, s végül elképesztő gyorsasággal, döbbenetesen, csigavonalban lehámlott a hús a csontokról – a hemzsegő kukacok jobbról balra, a fejétől a farkáig tekeregtek, s felgyorsult dögevőkként csak csontot, porcogót és irhát hagytak maguk után.

Most egy férfi testénél voltam ugyanennek a szemtanúja.

A nap utolsó, hamar elhaló sugarainak fényében földbe gyökerezett lábbal bámultam. A bazilikában visszhangzó csendet csak a fülemben doboló vér hangja törte meg. Alfa teste először megrándult, aztán láthatóan vibrálni kezdett; a hirtelen lebomlás görcsös, erőszakos hullámai kis híján felemelték az oltárról. Néhány másodpercig úgy tűnt, mintha a keresztség megnőne és sötétebb színűvé válna – vörösen izzott, akár a nyers hús –, majd látni véltem a bomló testet összetartó rostszálak és bélférgek hálózatát, fémszálakat egy szobrász öntőmodelljében. A hús hullámzott.

Aznap egész éjjel a bazilikában maradtam. Az oltár körüli részt mindvégig megvilágította az Alfa mellkasára tapadt keresztség izzása. A rángatózó holttest furcsa árnyakat vetett a falra.

Egészen addig nem léptem ki a bazilikából, amíg Alfa harmadnapon el nem hagyta, de a látható változások mind azon az első estén mentek végbe. A bikura, akit Alfának hívtam, a szemem láttára bomlott le és épült fel újra. A helyén maradt tetem nem egészen Alfa volt, és nem is egészen más, de ép és egészséges. Habpárnás babaarca sima és ránctalan volt, arcvonásait halvány mosoly formálta. Harmadnapon, napfelkeltekor láttam megemelkedni és lesüllyedni a tetem mellkasát, és meghallottam az első lélegzetvételt, reszelős hörgést. Mintha vizet öntöttek volna egy tömlőbe. Nem sokkal dél előtt kiléptem a bazilikából, és felmásztam az indákon.

Követtem Alfát.

A bikura nem beszélt, nem válaszolt semmire. Merev, ködös tekintettel néz maga elé, és időnként megtorpan, mint aki távoli, hívó hangokat hall.

A bikurák ügyet sem vetettek ránk, amikor visszatértünk a faluba. Alfa bement egy kunyhóba, és most is odabent ül. Én az enyémben. Egy perccel ezelőtt szétnyitottam a csuhámat, és végigfuttattam ujjaimat a keresztség duzzanatán. Szelíden nyugszik a mellkasomban. Várakozik.

140. nap:

Lassan felépülök a sérüléseimből és a vérveszteségből. Nem lehet élesre fent kővel kivágni.

Nem szereti a fájdalmat. Jóval azelőtt elvesztettem az eszméletem, hogy a fájdalom vagy a vérveszteség megkövetelte volna. Ahányszor csak magamhoz tértem és folytattam a kimetszést, ájulásba taszított. Nem szereti a fájdalmat.

158. nap:

Alfa most már szokott néha beszélni. Tompábbnak, lassabbnak tűnik, és alig vesz tudomást rólam (vagy bárki másról), de eszik és mozog. Bizonyos fokig mintha megismerne. A kórszkenner egy fiatalember szívét és belső szerveit mutatja – egy tizenhat év körüli fiúét.

Még nagyjából egy teljes hyperioni hónapot és tíz napot – összesen körülbelül ötven napot – kell várnom, amíg a lángerdők elcsendesednek annyira, hogy – fajdalom ide vagy oda – megpróbáljak útra kelni. Meglátjuk, ki bírja tovább a fájdalmat.

173. nap:

Újabb haláleset.

Willnek, a törött ujjúnak egy hete veszett nyoma. Tegnap a bikurák kilométereket gyalogoltak északkeletre, mintha jelzőfényt követtek volna, és a hatalmas vízmosás közelében rátaláltak társuk maradványaira.

Will a jelek szerint chalmalevelekért mászhatott, amikor eltörött alatta egy ág. Valószínűleg azonnal szörnyethalt, amikor kitörte a nyakát, ám nem is ez a fontos, hanem az, hogy hová esett. A holttest – már ha annak nevezhetjük – két hatalmas, iszapos kúp között hevert, amik a Tuk által imádkozó tűzsáskáknak nevezett nagy vörös rovarok föld alatti üregét jelezték. Találóbb név lett volna a pusztító múzeumbogár. Az elmúlt napokban a rovarok egészen a csontig lerágták a húst a tetemről. Szinte semmi nem maradt belőle: néhány szövetdarab és ín lifegett csak elvétve a csontvázon, és a keresztség kapaszkodott továbbra is a mellkasi bordákba, akár egy réges-rég elhunyt pápa szarkofágjába helyezett pompázatos feszület.

Szörnyű, de a bánat mellett önkéntelenül is diadalérzet fog el. Kizárt, hogy a keresztség újra tudjon növeszteni valamit e csupasz csontokból; még ezen átkozott, fertelmesen logikátlan parazita is kénytelen lesz tiszteletben tartani a tömegmegmaradás törvényének kényszerítő erejét. A bikura, akit Willnek hívtam, igaz halállal halt. Az Öttucat és Tíz mostantól már tényleg csak Öttucat és Kilenc.

174. nap:

Ostoba vagyok.

Ma kérdezősködni kezdtem Willről, arról, hogy igaz halállal halt. Furcsálltam a bikurák érdektelenségét. Ugyan magukhoz vették a keresztséget, de a csontvázat ott hagyták a helyén; nem próbálták meg átszállítani a maradványokat a bazilikába. Az éjszaka folyamán elfogott a balsejtelem, hogy talán velem akarják betöltetni az Öttucat és Tíz hiányzó helyét.

– Milyen szomorú – mondtam –, hogy egyikőtök igaz halállal halt. Mi lesz így az Öttucat és Tízzel?

Béta rám bámult.

– Nem halhat igaz halállal – közölte a kopasz kis androgün. – Egy a keresztséggel.

Valamivel később, amíg a törzsön végzett orvosi vizsgálatokat folytattam, megtudtam az igazságot. Az a férfi/nő dolog, akire a Théta nevet ragasztottam, ugyanúgy néz ki és viselkedik, mint eddig, de most már két keresztséget hordoz a testében. Biztosra veszem, hogy az elkövetkező években elhízásnak indul majd, egyre dagadtabb és érettebb lesz, akár egy gusztustalan E.coli baktériumsejt a Petri-csészében. A halála után pedig ketten fogják elhagyni a sírboltot, és az Öttucat és Tíz megint teljes lesz.

Azt hiszem, kezdek megőrülni.

195. nap:

Már hetek óta tanulmányozom ezt az átkozott parazitát, és még most sem értek semmit a működéséből. Ám ami még rosszabb, már nem is érdekel. Most jóval fontosabb gondok gyötörnek.

Miért engedte meg Isten ezt a förtelmet?

Miért kell így bűnhődniük a bikuráknak?

Miért kell osztoznom sorsukban?

Újra és újra felteszem e kérdéseket éjjeli imáimban, de nem érkezik rájuk válasz, csak a Farkastorokból fújja vérzenéjét a szél.

214. nap:

Az előző tíz oldal elméletben lefedi a terepszemlén végzett összes feljegyzésemet és technikai előrejelzésemet. Ez lesz az utolsó bejegyzésem, mielőtt reggel bemerészkednék a nyugvó lángerdőbe.

Nincs kétségem afelől, hogy rátaláltam a stagnáns emberi társadalmak legvégső fokára. A bikurák valóra váltották az emberek álmát, a halhatatlanságot, de emberi voltukkal és halhatatlan lelkükkel fizették meg az árát.

Edouard, milyen hosszan viaskodtam hitemmel – hitetlenségemmel! Erre most, egy elfeledett bolygó irtózatos csücskében, e testembe forradt, gyűlöletes parazitával, magam sem értem, hogyan, de újra felfedeztem magamban a hitet, méghozzá olyan erővel, amit kisfiú korunk óta nem tapasztaltam. Most értettem csak meg, miért van szükségünk a hitre, színtiszta, vak, józan ésszel dacoló hitre: kell lennie egy kicsiny mentőkötélnek, amibe belekapaszkodhatunk a szívtelen törvények kormányozta univerzum szilaj, végtelen tengerében, amely tökéletes közönnyel viseltetik a benne élő parányi, gondolkodó lények iránt.

Nap mint nap megpróbáltam elhagyni a Farkastorok környékét, és nap mint nap olyan rettenetes kínokat álltam ki, hogy azok a környező világ érzékelhető részévé váltak, akár a túl kicsi nap vagy a zöld és lazúrkék ég. A fajdalom a szövetségesem, az őrangyalom, emberi voltomhoz fűző utolsó kötelékem lett. A keresztség nem szereti a fájdalmat. Én sem szeretem, de ahogy a keresztség, úgy én is hajlandó vagyok saját céljaim szolgálatába állítani, és én tudatosan fogom tenni, nem pedig ösztönösen, mint a belém ágyazódó idegen szövet tudattalan tömege. Ez a förmedvény csupán gondolkodás nélkül, mindenáron el akarja kerülni a halált. Nem kívánok meghalni, de ha választanom kell, inkább vállalom a fájdalmat és a halált, mint az örökké tartó agymosott életet. Az élet szent és sérthetetlen – most is ezt tartom az egyház szellemisége és tanításai leglényegesebb alapelvének az elmúlt kétezer-nyolcszáz évből, melyben nem sokra becsülték az emberéletet – ám még annál is szentebb és sérthetetlenebb a lélek.

Most már látom, hogy az armaghasti adatok meghamisításával újjászületés helyett csupán átmenetet kínáltam egy olyan színlelt életbe, mint amit ezek a nyomorult, két lábon járó porhüvelyek élnek. Ha az egyháznak meg kell halnia, haljon hát meg – de haljon meg dicsőn, a Krisztusban való újjászületés biztos tudatában. Ne önként és dalolva, de becsülettel, bátran és szilárd hittel vonuljon a sötétségbe, követve az előttünk vonuló milliók példáját, eleget téve mindazon nemzedékekkel szembeni kötelességének, akik a haláltáborok elszigetelt némaságában, a nukleáris gombafelhők képében, a rákos betegek osztályán és a pogromokban néztek szembe a halállal; akik a sötétségbe menetelve remélni már nem tudtak, de imádkozni és bízni még igen. Imádkozni és bízni abban, hogy nemhiába történt mindez, hogy volt valami értelme, amiért megérte elszenvedni azt a sok fájdalmat, meghozni azt a sok áldozatot. Elődeink a logika, a tények, meggyőző elméletek biztosítéka nélkül, csupán egy halvány reménysugárba, törékeny hitbéli meggyőződésükbe kapaszkodva léptek át a sötétség birodalmába. Ha pedig még a sötétséggel szemben is képesek voltak életben tartani ezt a reménysugarat, akkor nekem is ugyanez a kötelességem... és az egyháznak is.

Többé már nem hiszek abban, hogy egy operáció vagy egy kezelés meg tudna szabadítani ettől a kórságtól, de ha valakinek sikerül, akár az életem árán is, levennie rólam, tanulmányozni és elpusztítani, akkor nyugodtan halok meg.

A lángerdők nem lesznek már ennél csendesebbek. Most irány az ágy. Hajnal előtt indulok.

215. nap:

Nincs kiút.

Tizennégy kilométerre jártam az erdőben. Elszórtan tüzek és kisülések, de át lehet hatolni rajta. Három hét gyaloglás, és kiértem volna belőle.

A keresztség nem hagy elmenni.

Úgy hasított belém a fajdalom, mint egy soha véget nem érő szívroham. Nem törődtem vele, tovább vánszorogtam, tovább botladoztam és kúsztam a hamuban. Végül elvesztettem az eszméletem. Amikor magamhoz tértem, a Farkastorok felé vonszoltam magam. Mindig ugyanaz történt: megfordultam, gyalogoltam egy kilométert, kúsztam ötven métert, majd újra elájultam, és ott tértem magamhoz, ahonnan elindultam. Egész nap dúlt ez a testemért folyó esztelen csata.

A bikurák napnyugta előtt behatoltak az erdőbe, megtaláltak öt kilométerre a Farkastoroktól, és visszavittek a faluba.

Krisztusom, miért hagyod mindezt megtörténni?

Nincs már semmi reményem, legfeljebb ha valaki a keresésemre indul.

223. nap:

Újabb kísérlet. Újabb kínok. Újabb kudarc.

257. nap:

Ma lettem hatvannyolc szabványéves. Tovább dolgozom a kápolnán, amit a Farkastorok mellett építek.

Tegnap megkíséreltem lemászni a folyóhoz, de Béta ötödmagával visszafordított.

280. nap:

Egy helyi éve a Hyperionon. Egy éve a purgatóriumban. Vagy ez a pokol?

311. nap:

Ma köveket fejtek a sziklakiszögellés alatti teraszokon, ahol a kápolna épül. Fontos felfedezést tettem: megtaláltam a villámhárító bójákat. A bikurák biztos áthajították őket a Farkastorok peremén, amikor azon a kétszhuszonhárom nappal ezelőtti éjszakán meggyilkolták Tukot. A bóják segítségével most már bármikor képes lennék átkelni a lángerdőkön, ha a keresztség hagyná. De nem fogja hagyni. Bárcsak ne semmisítették volna meg az egészségügyi készletemet és a fájdalomcsillapítókat! Ám ma este, ahogy itt ülök a bójákkal a kezemben, támad egy ötletem.

Nem hagytam fel botcsinálta orvosi kísérleteimmel sem. Amikor két héttel ezelőtt Théta három helyen eltörte a lábát, megfigyeltem a keresztség reakcióját. A parazita mindent megtett, hogy blokkolja a fájdalmat; Théta szinte végig eszméletlen volt, miközben a teste elképesztő mennyiségű endorfint termelt. A törés azonban komoly fájdalmakkal járt, így hát a bikurák négy nappal később elvágták Théta torkát, és levitték a testét a bazilikába. Egyszerűbb volt a keresztségnek feltámasztani a holttestet, mint huzamosabb ideig szörnyű kínszenvedéseket elviselni. Mielőtt azonban végeztek volna vele, a szkennerem kimutatta, hogy a keresztség férgei észrevehetően visszahúzódtak a központi idegrendszer egyes részeiből.

Nem tudom, lehetséges-e olyan mértékű fájdalmat okozni magunknak – vagy elviselni –, ami még nem halálos, de kilöki a keresztséget, abban viszont biztos vagyok, hogy a bikurák nem engednék meg.

Ma kiülök a félkész kápolna alatti teraszra, és számba veszem a lehetőségeimet.

438. nap:

Elkészült a kápolna. Ez életem főműve.

Ma este, amikor a bikurák szokás szerint lemásztak a Farkastorokba csúfot űzni az imádságból, misét mondtam az újonnan emelt kápolna oltáránál. A lisztté őrölt éhalmából sütött kenyér legalább olyan ízetlen lehetett, mint a sárga levelek, de az én számban mégis úgy omlott szét, mint az első áldozóként magamhoz vett ostya Villefranche-sur-Saône-ban, csaknem hatvan szabványévvel ezelőtt.

Reggel végrehajtom a tervemet. Minden készen áll: a naplóimat és a kórszkenner ostyáit gazbesztszálakból font erszényekbe csomagolom. Ez a legtöbb, amit tehetek.

A megszentelt bor pusztán vizet takart, de a naplemente tompa fénye vérvörösre színezte, és az íze is olyan volt, akár a miseboré.

Minden azon múlik, hogy elég mélyre be tudok-e hatolni a lángerdőbe. Bíznom kell benne, hogy még a szunnyadó periódusok alatt is elegendő energia gyűlik össze a teslafákban.

Ég veled, Edouard! Kétlem, hogy még az élők sorában vagy, de ha így lenne, mi már akkor sem találkozhatunk többé, mert nemcsak a sokévi távolság választ el minket egymástól, hanem egy jóval szélesebb, keresztben testet öltött szakadék is. Hinnem kell, hogy még látni foglak, de nem ebben az életben, hanem a következőben. Milyen furcsa, hogy megint ilyeneket mondok, nem? Meg kell valljam, Edouard, azok után, hogy oly sok évtizedig éltem bizonytalanságban, és rettegtem attól, ami rám vár, a szívem és a lelkem most mégis békére lelt.

Ó, Uram,

teljes szívemből bánom minden bűnömet, mert azokkal megbántottalak Téged, mert a mennyország helyett a pokolra kerülök, de főleg azért, mert megbántottalak Téged, Uram, ki jóságos vagy, és méltó szeretetemre. Erősen fogadom, hogy Isten segítségével meggyónom bűneimet, vezekelek értük, és a jóra törekszem.

Ámen.

24:00

A lemenő nap sugarai beözönlenek a kápolna nyitott ablakán; fényben fürdik az oltár, a kezdetlegesen kifaragott kehely, s fényben fürdők én is. Megszólal a Farkastorokban feltámadó szél kórusa – ha a szerencse és az irgalmas Isten is úgy akarja, most hallom utoljára.

– Ez az utolsó bejegyzés – mondta Lenar Hoyt.

Amikor a pap abbahagyta az olvasást, az asztalnál ülő hat zarándok úgy fordult felé, mintha egy közös álomból ébredtek volna. A Konzul felpillantva látta, hogy most már jóval közelebb került hozzájuk a Hyperion: a bolygó kitakarta az ég egyharmadát, és hideg tündöklésével elhomályosította a csillagokat.

– Nagyjából tíz héttel azután érkeztem meg, hogy utoljára láttam Duré atyát – folytatta Hoyt atya rekedt, reszelős hangon. – A Hyperionon ezalatt több mint nyolc év telt el... hét év Duré atya utolsó naplóbejegyzése óta. – A papot most már szemmel láthatóan fájdalmak gyötörték; arca beteges sápadtsággal csillogott és verejtékben úszott.

– Egy hónap alatt sikerült felhajóznom Port Romance-ból a Perecebo ültetvényre – mesélte tovább erőlködve. – Arra gondoltam, hogy a plasztikgyapot-termesztők talán nekem majd elmondják az igazságot, még ha a konzulátussal vagy az Önkormányzati Hatóságokkal nem is működtek együtt. Igazam lett. A perecebói intéző, egy bizonyos Orlandi emlékezett Duré atyára, ahogy a friss házas Orlandi felesége, a Semfa nevű nő is, akit Duré megemlített a naplójában. Az ültetvényvezető több mentőakciót is el akart indítani a fennsíkhoz, de a lángerdők példátlan sorozatban egymást követő aktív periódusai miatt kénytelenek voltak letenni terveikről. Néhány év múlva feladták a reményt, hogy Duré vagy az emberük, Tuk még életben van.

– Orlandi mindazonáltal felbérelt két tapasztalt bozótpilótát, hogy két ültetvényes suhanóval felrepüljünk a Farkastorokban. Addig maradtunk a szurdokban, amíg csak lehetett; abban bízva, hogy az ütközésjelző műszerek és a szerencse eljuttat minket a bikurák vidékéig. Ily módon sikerült kikerülnünk a lángerdők nagy részét, de az egyik suhanó a benne lévő négy emberrel még így is a feléledt teslafák áldozatául esett.

Hoyt atya elhallgatott és megszédült. Megragadta az asztal szélét, megtámasztotta magát, megköszörülte a torkát, aztán folytatta: – Nincs sokkal több mondanivalóm. Rátaláltunk a bikurák falujára. Hetvenen voltak, mindegyikük éppolyan buta és szófukar, mint amilyennek Duré leírta őket. Nagy nehezen sikerült kicsikarnom belőlük, hogy Duré atya életét vesztette, amikor megpróbált áthatolni a lángerdőn. A gazbeszterszény túlélte az átkelést; megtaláltuk benne a naplókat és az orvosi adatokat. – Hoyt egy másodperc erejéig a többiekre pillantott, majd lesütötte a szemét. – Rávettük őket, hogy vezessenek el oda, ahol Duré atya meghalt. A bikurák...öhh... nem temették el. A holtteste ugyan csúnyán megégett és lebomlott, de a maradványokból látszott, hogy a heves teslafakisülések a testével együtt... a keresztséget is... elpusztították.

– Duré atya igaz halállal halt. Földi maradványait visszavittük a Perecebo ültetvényre, és miután gyászmisét tartottunk érte, ott temettük el. – Hoyt mély levegőt vett. – Határozott tiltakozásom ellenére M. Orlandi az ültetvényről hozott alakformált atomtöltetekkel letarolta a bikura falut és a Farkastorok sziklafalának egyik részét. Nem hiszem, hogy a bikurák közül bárki is túlélte volna a csapást. Amennyire meg tudtuk állapítani, a robbanás okozta hegycsuszamlás a labirintus bejáratát és az úgynevezett bazilikát is megsemmisítette.

– Az expedíció folyamán számos sérülést elszenvedtem, ezért még több hónapig az ültetvényen rekedtem, s csak utána térhettem vissza az északi földrészre és válthattam jegyet a Pacem felé. M. Orlandin, monsignore Edouardon, valamint azon feljebbvalóin kívül, akikkel megosztotta mindezt, senki nem tud a naplókról, és nem ismeri a tartalmukat. Legjobb tudomásom szerint az egyház nem adott ki semmiféle nyilatkozatot Paul Duré atya naplójával kapcsolatban.

Hoyt atya egész eddig állt; most leült. Verejték csöpögött az álláról, és arcát kékesfehérre festette a Hyperion visszavert fénye.

– Ennyi volt? – kérdezte Martin Silenus.

– Igen – nyögte ki Hoyt atya.

– Hölgyem és uraim – emelkedett szólásra Het Masteen –, későre jár. Azt javaslom, csomagolják össze a holmijukat, és találkozzunk a tizenegyes gömbben jó barátunk, a Konzul hajójánál fél óra múlva vagy még hamarabb. Jómagam a bárkafa egyik landolókompjával fogok földre szállni, és a bolygón csatlakozom majd önökhöz.

A csoport többsége alig negyedóra alatt összegyűlt. A templomosok felszereltek egy hajóhidat, amely a gömb belső burkára erősített mólót kötötte össze a hajó felső fedélzeti balkonjával, és a Konzul a társalgóba vezette a többieket, mialatt a kisegítő klónok elhelyezték a poggyászt, majd távoztak.

– Milyen érdekfeszítő régi hangszer! – simított végig Kassad ezredes a Steinway fedelén. – Csembaló?

– Zongora – felelte a Konzul. – Hidzsra előtti. Mind itt vagyunk?

– Csak Hoyt hiányzik – foglalt helyet Brawne Lamia a holoárokban.

Het Masteen lépett be a helyiségbe.

– A hegemóniai hadihajó engedélyezte, hogy leszálljanak a keatsi űrkikötőben – újságolta a kapitány. Körbenézett. – Elküldöm az egyik kisegítőt, hogy megnézze, nem kell-e segítség M. Hoytnak.

– Ne! – vágta rá a Konzul. Uralkodott a hangján. – Hadd menjek el érte én! Útba tudna igazítani a szállásáig?

A bárkafa kapitánya egy hosszú másodpercig a Konzulra meredt, majd a csuhája redői közé nyúlt.

– Bon voyage – nyújtott át egy képostyát. – Találkozunk a bolygón, a keatsi Shrike-templomnál, nem sokkal éjféli indulásunk előtt.

A Konzul meghajolt.

– Öröm volt a Bárkafa lombsátrának védelmében utazni, Het Masteen – mondott formálisan köszönetet, majd intett a többieknek. – Helyezzék kényelembe magukat a társalgóban, a könyvtárban vagy az alsó fedélzeten. A hajó gondoskodik róla, hogy ne szenvedjenek hiányt semmiben, és szívesen válaszol bármely kérdésükre. Amint Hoyt atyával visszatérek, indulunk.

A pap lakóhüvelye a bárkafa közepén, az egyik mellékág végében volt. A Konzul jól számított: a Het Masteentől kapott navigációs komlogostyával egyben felül lehetett írni a tenyérzárak programját. Azután, hogy másodpercekig hiába nyomogatta az ajtócsengőt és dörömbölt a bejáraton, a Konzul végrehajtotta a felülírást, és belépett a hüvelybe.

Hoyt atya a fűszőnyeg közepén térdelt, és kínok között vonaglott. Széthajigált ágyneműk, ruhadarabok és egy szabvány egészségügyi készlet tartalma hevert körülötte a padlón. Hoyt letépte magáról tunikáját és gallérját; csatakosra átizzadt inge szétszaggatva, megtépázottan, nedves csíkokban lógott róla. A Hyperion fénye átszűrődött a lakóhüvely falán, amitől úgy tűnt, mintha a Konzul elé táruló bizarr életképet víz alatt rendezték volna be – vagy inkább, gondolta a Konzul, egy katedrálisban.

A mellkasát kaparó Lenar Hoyt atya arca eltorzult a gyötrelmektől. Kiduzzadtak a karján az izmok, és élő teremtményekként vonaglottak sápadt, papírvékonyságú bőre alatt.

– A fecskendő... elromlott – szólalt meg levegő után kapkodva Hoyt. – Kérem!

A Konzul bólintott. Utasította az ajtót, hogy csukódjon be, majd letérdelt a pap mellé. Kivette Hoyt ökölbe szorított kezéből a működésképtelen fecskendőt, és kihúzta belőle az ampullát. Ultramorfium. A Konzul ismét biccentett, és elővett egy fecskendőt a hajójáról hozott egészségügyi készletből. Öt másodperc sem kellett hozzá, hogy betöltse az ultramorfiumot.

– Kérem! – rimánkodott Hoyt. Az egész teste görcsösen rángatózott. A Konzul jószerével szabad szemmel is látta a férfit hullámokban elöntő fájdalmat.

– Igen – mondta a Konzul. Szaggatott levegőt vett. – De előbb hallani akarom a történet többi részét!

Hoyt elkerekedett szemmel bámult rá, és erőtlenül a fecskendő után kapott.

Most már a Konzul is izzadt. Eltartotta a fecskendőt, hogy a pap éppen ne érje el.

– Igen, máris – mondta. – Miután elmesélte, amit eddig kihagyott a történetéből. Muszáj tudnom.

– Ó, Krisztusom, édes istenem – zokogott Hoyt. – Kérem!

– Igen – nyögte a Konzul. – Igen. Amint elmondta az igazat.

Hoyt atya a karjára bukott, és szaggatottan levegő után kapkodott.

– Maga átkozott gazember! – fröcsögte. A pap mély levegőket vett, aztán bent tartotta az egyiket, amíg a remegése le nem csillapodott, és megpróbált felülni. Amikor a Konzulra nézett, tébolyodott tekintetében mintha megkönnyebbülés csillant volna fel. – Utána... beadja nekem... az ampullát?

– Igen – válaszolta a Konzul.

– Legyen – suttogta keserűen Hoyt. – Az igazság. A Perecebo ültetvény... ahogy elmondtam. Október elején... lyciusban... szálltunk fel... nyolc évvel Duré... eltűnése után. Ó, Jézusom, nagyon fáj! Az alkohol és az endók már egyáltalán nem hatnak. Csak... a tiszta ultramorfium...

– Igen – suttogta a Konzul. – Már bekészítettem. Amint befejezte a történetét.

A pap lehorgasztotta a fejét. Izzadságcseppek hullottak az álláról és orráról a nyírt fűre. A Konzul látta megfeszülni a férfi izmait, és attól tartott, hogy nekiugrik, de aztán a fajdalom újra megrohanta a vézna testet, és Hoyt előregörnyedt.

– A suhanót nem a... teslafák pusztították el. Semfa, két férfi és én... kénytelenek voltunk leszállni a Farkastorok mellett, amíg... amíg Orlandi a folyó mentén... feljebb kutatott. A suhanója... várnia kellett, amíg alábbhagy az égiháború.

– Aznap éjjel eljöttek értünk a bikurák. Megölték... megölték Semfát, a pilótát és a másik férfit... elfelejtettem a nevét. Engem... életben hagytak. – Hoyt a nyakába akasztott feszület után nyúlt, majd rájött, hogy azt is leszakította. Kurtán felnevetett, majd elhallgatott, mielőtt sírásba fordult volna. – A bikurák... meséltek nekem a kereszt útjáról. A keresztségről. Meséltek... a Lángok Fiáról.

– Másnap reggel elvittek a Fiú színe elé. Elvittek... hogy láthassam. – Hoyt feltornászta magát, és a saját arcába karmolt. Tágra nyílt a szeme; a kínszenvedés ellenére láthatóan megfeledkezett az ultramorfiumról. – Három kilométerre a lángerdőben... egy nagy tesla... legalább nyolcvan-száz méter magas. Akkor szunnyadt, de még mindig erős... erős volt a levegőben a töltés. Hamu mindenütt.

– A bikurák nem... nem mertek túl közel menni. Csak térdre ereszkedtek, és lehajtották istenverte kopasz fejüket. Én viszont... közel mentem... muszáj volt. Jóságos teremtőm... Ó, istenem, ő volt az. Duré. Ami megmaradt belőle.

– Egy létrán mászott fel oda... talán négy méter magasra... a fatörzsre. Valamiféle pallót épített rá. A lábának. Kettétörte a villámhárító bójákat... akkorára, mint egy szeg... kihegyezte a végüket. A hosszú karót egy kődarabbal üthette át a lábán, a gazbesztpallón és a fán.

– A bal karja... az orsócsont és a singcsont közé verte be a karót... a véna mellé... akár az átkozott rómaiak. Szilárdan a fához erősíti, amíg a csontváza ép. A másik kezét... jobb kezét... tenyérrel lefelé. Előbb a szöget verte a fába. Mindkét végét kihegyezte. Aztán... felnyársalta vele a jobb kezét. Valahogyan ráhajlította a szöget. Kampó formára.

– A létra... réges-rég leesett... de gazbesztből volt. Nem égett el. Azon másztam fel hozzá. Már évekkel korábban leperzselődött minden... ruhák, bőr, a hús felső rétegei... de a gazbeszterszény még ott lógott a nyakában.

– Az ötvözött szögek még mindig vezették az áramot... láttam... éreztem... ahogy végigfut a testében. Abban, ami maradt belőle.

– Még akkor is Paul Duréra hasonlított! Lényeges. Mondtam a monsignore-nak. Bőr sehol. Hús nyersen vagy elforrva. Kilátszó idegek és más dolgok... akár szürke és sárga gyökerek. Krisztusom, az a bűz! De még mindig Paul Duréra hasonlított!

– És akkor megértettem. Megértettem mindent. Nem tudom, hogyan... még a naplókat sem olvastam. Megértettem, hogy ezen a fán lógott... ó, édes istenem... hét éven át. Rajta élt. Rajta halt meg. A keresztség... akarata ellenére felélesztette. E hét év... minden egyes másodpercében... villamos áram futott végig a testében. Lángok. Éhezés. Fájdalom. Halál. De valahogyan az az istenverte... keresztség... talán a fából, a levegőből szipolyozott anyagot, ami csak maradt... újra felépítette, amit tudott... kényszerítette, hogy éljen, hogy átélje a fájdalmat, újra meg újra meg újra...

– De Duré győzött. A fajdalom a szövetségese volt. Ó, Jézusom, ha csak pár óra lett volna a fán, aztán a lándzsa és a többi... de hogy hét év!

– De... győzött. Amikor levettem az erszényt, a keresztség is levált a mellkasáról. Csak úgy... leesett róla... hosszú, véres gyökerek. Aztán a dolog... amit holttestnek hittem... a férfi felemelte a fejét. Nem volt szemhéja. Fehérre sült szemek. Ajkak sehol. De rám nézett és elmosolyodott. Elmosolyodott. És meghalt... valóban meghalt... a karjaim között. Tízezredik alkalommal, de ezúttal igazából. Rám mosolygott és meghalt.

Hoyt elhallgatott, némán saját fájdalmába burkolózott, majd rohamokban rátörő fogcsikorgatással folytatta.

– A bikurák... visszavittek... a Farkastorokhoz. Orlandi másnap érkezett. Kimenekített. Ö... Semfa... nem tudtam... végigsöpört lézerrel a falun, szénné égette a bamba birkacsordaként ácsorgó bikurákat. Én nem... nem próbáltam lebeszélni róla. Nevettem. Uram teremtőm, bocsáss meg nekem! Orlandi lebombázta a térséget a plasztikgyapotföldekhez... a dzsungeltól megtisztításához használt... alakformált atomtöltetekkel.

Hoyt egyenesen a Konzulra nézett, és torz mozdulatot tett jobb kezével.

– Eleinte remekül hatottak a fájdalomcsillapítók. Ám évről évre... napról napra... egyre rosszabb lett. Még a transzban is... a fajdalom. Amúgy is mindenképpen vissza kellett volna jönnöm. Hogyan volt képes... hét éven át? Ó, Jézusom – nyögte Hoyt atya, és a szőnyegbe markolt.

A Konzul gyorsan odaugrott, befecskendezte az egész ampulla ultramorfiumot a hónalja alá, elkapta az összerogyó papot, és gyengéden leengedte a padlóra a magatehetetlen testet. A Konzul elhomályosult tekintettel széttépte Hoyt átizzadt ingét, és félrehajította a rongyokat. Természetesen ott volt, ott lapult Hoyt sápadt bőre alatt a mellkasában, mint egy óriási, nyers, kereszt alakú féreg. A Konzul nagy levegőt vett, és finoman átfordította a pap testét. A második keresztség pontosan ott volt, ahol a Konzul várta: az egy árnyalattal kisebb, kereszt formájú duzzanat a sovány férfi lapockái között domborodott. A lázban égő testhez érve a Konzul érezte, ahogy mocorog a keresztség.

A Konzul lassú, de hatékony mozdulatokkal összecsomagolta a pap holmiját, rendbe rakta a szobát, és gyöngéd gondoskodással – ahogy az ember elhunyt családtagjára adja rá a ruhát – felöltöztette az eszméletlen férfit.

Felberregett a Konzul komlogja.

– Indulnunk kell – reccsent fel Kassad ezredes hangja.

– Máris ott vagyunk – válaszolta a Konzul. A komlogján keresztül a lakóhüvelybe rendelt néhány kisegítő klónt a csomagokért, de Hoyt atyát ő maga emelte fel. A test pillekönnyűnek tűnt.

A Konzul kilépett a lakóhüvely kitáguló ajtaján, s az ág koromsötét árnyékából az eget betöltő bolygó kékeszöld fényébe ért. A többieknek beadandó fedősztorin gondolkozva megállt egy másodpercre, és lenézett az alvó férfi arcára. Felpillantott a Hyperionra, és továbbment. A Konzul tudta, hogy a karjában tartott test akkor sem lenne a terhére, ha a gravitációs mező teljes földi szabványra lenne állítva.

A Konzul, az egykori apa, kinek gyermeke már meghalt, folytatta útját, miközben ismét átérezhette, hogy milyen az, amikor ágyba cipeli alvó fiát.

KETTŐ

Meleg, esős nap köszöntött a Hyperion fővárosára, Keatsre. Még az eső elállta után is lassan úszó, sötét felhők gomolyogtak a város felett, és a húsz kilométerre nyugatra lévő óceán sós illatával töltötték meg a levegőt. Estefelé, amikor a szürke nappal szürke alkonnyá fakult, kettős hangrobbanás rengette meg a várost, és verődött vissza a délen magasba nyúló magányos, faragott hegycsúcsról. Kékesfehéren felizzottak a felhők, aztán fél perccel később egy ébenfekete űrhajó tört át rajtuk, és óvatosan, fúziós lángcsóvát húzva maga után, a szürke égbolt előtt pirosan és zölden pislogó irányfényekkel leereszkedett.

Ezer méteren felvillantak a hajó landolófényei, mire a várostól északra fekvő űrkikötőből három koherens fénysugár kapcsolódott a hajóhoz, akár egy üdvözlő, háromlábú rubinállvány. Az űrhajó háromszáz méteren lefékezett, majd rövid egy helyben lebegés után könnyedén – mint egy vizes asztallapon gördülő bögre – az oldalára csúszott, s végül súlytalanul megpihent a rá váró silóban.

Nagynyomású vízsugarak mosták le a silót és a hajó alját; nyomukban gőzfelhő csapott fel és elegyedett el az űrkikötő betonburkolatú síkságára szitáló esőfüggönnyel. A vízsugarak kikapcsolása után csak az eső suttogását és a lehűlő űrhajó kattanásait-nyikordulásait lehetett hallani.

Húsz méterrel a silófal fölött, az űrhajó egyik rekeszfalából egy balkon emelkedett ki. Öt alak jelent meg rajta.

– Köszönjük a fuvart, uram – mondta Kassad ezredes a Konzulnak.

A Konzul bólintott, és a korlátnak támaszkodva mélyen beszívta a friss levegőt. Esőcseppek gyöngyöztek a vállán és a szemöldökén.

Sol Weintraub kiemelte kislányát a hordozóból. Valami – a megváltozott légnyomás, hőmérséklet, az új illatok, a mozgás, a zajok vagy ezek tetszőleges kombinációja – felverte álmából a pólyást, aki teli tüdőből bömbölni kezdett. Weintraub próbálta ringatni és csitítani, de hiába, a csecsemő rendületlenül sírt tovább.

– Találóan festi le érkezésünket – jegyezte meg Martin Silenus. A költő hosszú bíborköpenyt és egy egészen a jobb válláig lecsüngő piros svájcisapkát viselt. Meghúzta a társalgóból magával hozott borospoharat. – Azt a rézangyalát, de megváltozott ez a hely!

A Konzul helyi időszámítás szerint csak nyolc évig volt távol, de egyet kellett értenie a költővel. Keatsi tartózkodása alatt az űrkikötő kilenc kilométerre volt a várostól; most kalyibák, sátrak és sárban dagonyázó utcák övezték a leszállópálya külső szegélyét. A Konzul idejében hetente legfeljebb csak egy űrhajó tartózkodott az aprócska űrkikötő területén; most húsznál is többet számolt össze rajta. A kicsi adminisztrációs és vámépület helyén most egy óriási, előre gyártott elemekből felhúzott monstrum éktelenkedett; a pálya nyugati, kutyafuttában kiterjesztett szakaszára tucatnyi új silót és landolókomprácsot telepítettek; a külső szegélyen pedig tömegével hemzsegtek az álcázott modulok. A Konzul tudta, hogy ezek a legkülönfélébb funkciókat láthatják el, földi irányító központtól barakkokig. Egzotikus antennaerdő meredezett az ég felé az egyik ilyen dobozkupacból a hangár előtti kifutó túlvégén.

– Fejlődés – dünnyögte a Konzul.

– Háború – mondta Kassad ezredes.

– Azok ott emberek – szólalt meg Brawne Lamia, és a terminál főbejáratára mutatott a leszállópálya déli oldalán. Némán hullámzó sárgásbarna színkavalkád tört meg a külső kerítésen és az ibolyaszínű védőmezőn.

– Szentséges isten – hüledezett a Konzul –, igaza van.

Kassad előhorgászta a távcsövét, és felváltva végigpásztáztak a drótkerítésbe kapaszkodó, taszítómezőnek nyomakodó több ezer alakon.

– Mit keresnek itt? – kérdezte Brawne Lamia. – Mit akarnak? – A tömeg ész nélküli akaratereje még fél kilométerről is rémisztőleg hatott. HAD:tengerészgyalogosok sötét figurái járőröztek az űrkikötő szegélyén belül. A Konzul ekkor vette csak észre a feltört földsávot a drótkerítés, a védőmező és a tengerészgyalogosok között húzódó területen. Szinte biztos volt benne, hogy aknamezőt vagy halálsugárzónát jelöl. Vagy mindkettőt.

– Mit akarnak? – ismételte Lamia.

– Menekülni – felelte Kassad.

A Konzul már az ezredes válasza előtt megértette, hogy az űrkikötőt körülvevő nyomortelep és a kapukat rázó tömeg az események törvényszerű következménye volt: a hyperioni nép készen állt elhagyni a bolygót. Hasonló néma áradat indulhatott el a kapuk felé minden egyes alkalommal, amikor leszállt egy űrhajó.

– Nos, egyvalaki tuti nem megy sehova – jelentette ki Martin Silenus, és a déli folyó túlpartján húzódó alacsony hegyvonulatra mutatott. – A jó öreg Egereket Itató Vilmos király, nyugodjék békében bűnös lelke. – Bús Vili király faragott képmását alig lehetett látni a szemetelő esőben és a sötétedésben. – Ismertem őt, Horatio – krákogta a részeg költő. – Végtelenül mulatságos fickó volt. Csak a tréfában nem ismert humort. Igazi seggfej, Horatio.

Sol Weintraub időközben beljebb húzódott a hajóba, hogy megóvja gyermekét az esőtől, és a csecsemő bömbölése ne zavarja a beszélgetést. Előrebökött.

– Valaki közeledik.

Egy semlegesített polimerálcájú földjáró és a Hyperion gyenge mágneses mezeje miatt lebegtetőszárnyakkal módosított katonai EMJ hajtott át a vizenyős talajon.

Martin Silenus egy percre sem vette le a szemét Bús Vili király savanyú ábrázatáról, majd alig hallható, lágy hangon szavalni kezdett:

„Egy völgy mély árnyú bánatába hulltan,

hová el nem hat jó szellőjü hajnal,

se dühödő szél, sem az esti csillag,

ült ősz Saturnus, némán, mint a kő,

és mint a csönd, mely rejti, mozdulatlan;

erdő erdőt takart feje körül,

mint felleg felleget.”[3]

Hoyt atya lépett ki a balkonra. Mindkét kezével az arcát dörzsölte; kásás szemmel hunyorgott, akár egy szunyókálásból ébredt kisgyerek. – Megérkeztünk? – kérdezte.

– Meg ám, a kurva hétszentségit! – kiáltotta Martin Silenus, s azzal visszaadta az ezredesnek a távcsövet. – Most pedig menjünk le üdvözölni a csendőrséget.

A Het Masteen közvetítésével a különítmény parancsnokától kapott engedélyostyát leolvasó fiatal tengerészgyalogos hadnagy nem volt elragadtatva a csoporttól. A hadnagy nem siette el a vízumcsipek ellenőrzését, és hagyta, hadd ázzanak addig az esőben. Néha lustán, pökhendien – mint azok a senkik szoktak, akik egy csekély hatalmi pozícióba kerültek – odavetett nekik egy-egy megjegyzést. Aztán elérkezett Fedmahn Kassad csipjéhez. Elkerekedett szemmel nézett fel, akár egy halálra vált hermelin.

– Kassad ezredes!

– Már csak nyugalmazott – javította ki Kassad.

– Bocsásson meg, uram – habogta a hadnagy, ahogy kapkodva visszaadta mindenkinek a vízumokat. – Fogalmam sem volt, hogy ön is ezzel a társasággal jött, uram. Mármint... a százados csak annyit mondott... úgy értem... a nagybátyám önnel szolgált Bressián, uram. Úgy értem, sajnálom... ha én vagy az embereim tehetünk valamit...

– Pihenj, hadnagy – mondta Kassad. – Be tudunk jutni valamivel a városba?

– Ööö... nos, uram... – A fiatal tengerészgyalogos meg akarta vakarni az állát, aztán rájött, hogy sisakot visel. – Igen, uram. Csak hát az a gond, uram, hogy a csőcselék eléggé be tud vadulni, és... hát szóval, lószart sem lehet kezdeni azokkal a rohadt EMJ-kkel ezen a... ömm, elnézést, uram. Arról van szó, hogy a felszíni közlekedés most csak teherszállításra korlátozódik, és este tíz óráig nincsen egy szabad suhanónk sem. Addig biztosan nem tudják elhagyni a kikötőt, de örömmel felírom a csoportját a várólistára, és...

– Egy pillanat – szólt közbe a Konzul. Viharvert utasszállító suhanó szállt le tőlük tíz méterre. A suhanó egyik oldalszárnyára a Hegemóniát szimbolizáló aranysárga geodéziai kupolát festették. Magas, sovány férfi lépett ki a járműből.

– Theo! – kiáltotta a Konzul.

A két férfi odalépett egymáshoz; először kezet fogtak, aztán meggondolták magukat, és inkább átölelték egymást.

– A mindenségit – mondta a Konzul – jól néz ki, Theo.

A Konzul nem hazudott. Már csak öt-hat év választotta el egykori helyettesétől, ám a fiatalabbik férfi nyúlánk arcán most is ugyanaz a kisfiús mosoly játszadozott, és ugyanaz a dús vörös haj keretezte, ami mágnesként vonzotta a konzulátuson dolgozó összes hajadont, továbbá néhány férjezett nőt. Theo Lane megőrizte szégyenlősségét, az egyik olyan tulajdonságát, ami sebezhetővé tette; ezt mi sem bizonyította jobban, mint a fiatal diplomata egyetlen allűrje: ahogy feleslegesen megigazította régimódi, szarukeretes szemüvegét.

– Jó újra viszontlátni – felelte Theo.

A Konzul megfordult, hogy bemutassa barátját a csoportnak, de aztán elharapta a mondatot.

– Istenem, hiszen maga már konzul. Ne haragudjon, Theo, nem gondolkoztam.

Theo Lane elmosolyodott, és megigazította a szemüvegét.

– Semmi gond, uram – nyugtatta meg a Konzult. – Ami azt illeti, már nem is vagyok konzul. Néhány hónapja főkormányzóként ténykedem. Az Önkormányzati Tanács végre hivatalosan is gyarmati státuszt kért és kapott. Isten hozta a Hegemónia legújabb bolygóján!

A Konzul egy pillanatig egykori pártfogoltjára meredt, aztán ismét átölelte.

– Gratulálok, kegyelmes uram!

Theo elvigyorodott és az égre pillantott.

– Nemsokára rendesen rá fog zendíteni az eső. Jöjjenek, beviszem magukat a suhanómmal a városba! – Az új főkormányzó rámosolygott a fiatal tengerészgyalogosra. – Hadnagy?

– Ööö... parancs, uram? – Azzal vigyázzba állt.

– Volna szíves szólni az embereinek, hogy rakodják be a barátaim poggyászát? Mind szeretnénk már fedett helyre húzódni az eső elől.

A suhanó hatvanméteres magasságban repült délnek az autópálya felett. A Konzul előreült az anyósülésre; a többiek hátul pihentek a dönthető támlás habpárnázott ülésekben. Martin Silenust és Hoyt atyát elnyomta az álom. Weintraub kislánya abbahagyta a sírást, mert jobb elfoglaltságot talált: szintetizált anyatejet szopott egy puha cumisüvegből.

– Sok minden megváltozott – mondta a Konzul. Arcát az esőpettyezte ablaküvegnek támasztotta, és lenézett a káoszra.

Az elővárosokig tartó három kilométeres úton ezrével lepték el a domboldalakat és vízmosásokat a kunyhók és a menedékek. Tüzek gyúltak a nedves sátorponyvák alatt, és a Konzul barna alakokat látott mozogni a sárszínű kunyhók között. Magas kerítést húztak fel a régi Űrkikötői Autópálya mentén, és magát az autópályát is kiszélesítették, felújították. Most már mindkét irányba két sávban kígyóztak hosszú, lomha sorokban a teherautók és a lebegő kétéltűek – legtöbbjüket a hadsereg zöld ponyvájával vagy semlegesített polimerálcával takarták le. Keats szemközti fényei megsokszorozódtak és birtokba vették a folyóvölgy és a dombság új részeit.

– Hárommillió – szólalt meg Theo, mintha csak olvasott volna régi főnöke gondolataiban. – Legalább hárommillió ember, és napról napra nő a számuk.

A Konzul döbbenten bámult kifelé.

– Amikor elmentem, négy és fél millióan éltek az egész bolygón.

– Ez most is így van – válaszolta az új főkormányzó. – És mind egy szálig Keatsbe akarnak jönni, hogy felszálljanak egy hajóra, és elhúzzák a csíkot. Páran a megépítendő távnyelőre várnak, de a legtöbben nem bíznak benne, hogy időben kész lesz. Félnek.

– A Számkivetettektől?

– Igen, tőlük is – felelte Theo –, de legfőképpen a Shrike-tól.

A Konzul elhúzta arcát a hűsítő ablaktól.

– Szóval akkor már a Kantár-fennsíktól délre is feltűnt?

Theo szárazon felnevetett.

– Mindenütt ott van. Vagy ott vannak. Az emberek nagy többsége szentül hiszi, hogy a Shrike megtízszereződött, megszázszorozódott. Mindhárom kontinensről érkeztek a Shrike-hoz köthető halálesetekkel kapcsolatos bejelentések. Az egyedüli kivételek Keats, a Sörény partvidékének egyes szakaszai, valamint néhány nagyváros, mint például Endymion.

– Hányan estek áldozatul? – A Konzul valójában nem akarta tudni a választ.

– Legalább húszezerre rúg a halottak és az eltűntek száma – válaszolta Theo. – Sok a sebesült is, de az nem lehet a Shrike műve, igaz? – Újabb száraz nevetés. – Hiszen a Shrike nem csak megsebesít, de nem ám! Nem. Véletlenül lelövik egymást az emberek, lezúgnak a lépcsőkön, pánikba esnek, és kiugranak az ablakon, vagy éppen agyontapossák egymást a tömegben. Egy kibaszott őrület az egész.

A Konzul tizenegy évig dolgozott együtt Theo Lane-nel. Ez alatt az idő alatt egyszer sem hallotta káromkodni a fiatal férfit.

– Tud valamit segíteni a HAD? – kérdezte a Konzul. – Netán ők tartják távol a Shrike-ot a nagyvárosoktól?

Theo megrázta a fejét.

– A HAD a tömegek megfékezésén kívül egy árva szalmaszálat sem tesz keresztbe. Ó, persze, a tengerészgyalogosok nagy hűhót csapnak abból, hogy nyitva tartják az űrkikötőt és megvédik a Port R.-i kikötő leszállóövezetét, de meg sem próbáltak szembeszállni a Shrike-kal. Ők a Számkivetettekkel való összecsapásra várnak.

– Hát az ÖVK? – kérdezte a Konzul, miközben pontosan tudta, hogy a gyengén kiképzett Önvédelmi Különítményeknek nem sok hasznát lehet venni.

Theo felhorkantott.

– A veszteséglistán legalább nyolcezer ÖVK-s szerepel. Braxton tábornok fogta a „Harcedzett Harmadik”-at, és felmasírozott velük a Folyami úton, hogy „a barlangjában üssön rajta a veszedelmes Shrike-on”. Akkor hallottunk róluk utoljára.

– Ugye most csak viccel? – szörnyülködött a Konzul, de csak rá kellett néznie barátja arcára, és rögtön tudta, hogy halálosan komoly. – Mégis, hogy a jó égbe tudott időt szakítani arra, hogy kijöjjön elénk az űrkikötőbe?

– Arra nem tudtam – felelte a főkormányzó. Hátrasandított. A többiek aludtak vagy fásultan bámultak ki az ablakokon. – Beszélni akartam önnel – mondta Theo. – Maradásra akarom bírni.

A Konzul ingatni kezdte a fejét, de Theo megmarkolta és keményen megszorította a karját.

– A pokolba is, hallgassa végig, amit mondani akarok! Tudom, mennyire nehéz lehet visszajönnie ide azok után... ami történt, de az isten verje meg, semmi értelme minden ok nélkül eldobnia magától mindent. Hagyja ott ezt az ostoba zarándoklatot. Maradjon Keatsben.

– Nem tehe... – kezdte a Konzul.

– Figyeljen ide! – követelte Theo. – Egy: ön a legkiválóbb diplomata és válságkezelő szakember, akivel életemben találkoztam, és most szükségem van a képességeire.

– Nem ilyen...

– Fogja be egy percre! Kettő: a társaival még az Időkripták kétszáz kilométeres körzetébe sem fognak eljutni. Már elmúltak a régi szép napok, amikor még itt dolgozott, és azok az istenverte öngyilkosok szabadon felmehettek a Kriptákhoz, hogy aztán akár egy teljes hétig lógassák ott a lábukat, sőt, adott esetben meg is gondolhassák magukat, és hazajöhessenek. A Shrike terjeszkedik. Mint a dögvész.

– Megértem, de...

– Három: szükségem van önre. Könyörögve kérleltem a Tau Ceti Centert, hogy küldjenek ide valakit. Amikor megtudtam, hogy ön ide tart... hát, a szentségit, egyedül ez a tudat segített át az elmúlt két éven.

A Konzul mit sem értve ingatta a fejét.

Theo elkezdte bevenni a városközpont felé vezető kanyart, aztán megállt a levegőben, és levette a szemét a vezérlőkről, hogy egyenesen a Konzulra nézhessen.

– Szeretném, ha átvenné tőlem a főkormányzóságot. A szenátus nem fog közbeavatkozni... talán csak Gladstone... de mire ő értesül a dologról, addigra már túl késő lesz.

A Konzul úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Elkapta a tekintetét, és lebámult a szűk sikátorok és rozzant épületek útvesztőjére: Jacktownra, az Óvárosra. Amikor újra meg tudott szólalni, csak annyit mondott:

– Nem lehet, Theo.

– Nézze, ha...

– Nem. Úgy értem, hogy nem tehetem. Amúgy sem érne sokat, ha elfogadnám, de az az igazság, hogy egész egyszerűen nem tehetem. Részt kell vennem ezen a zarándoklaton.

Theo megigazította a szemüvegét. Mereven előrenézett.

– Nézze, Theo, maga a legkompetensebb, legtehetségesebb külképviseleti szakember, akivel valaha együtt dolgoztam. Én meg kihagytam nyolc évet. Szerintem...

Theo kurtán biccentett, és félbeszakította.

– Gondolom, a Shrike-templomhoz akarnak menni.

– Igen.

A suhanó körözve leszállt. A Konzul a gondolataiba merülve nézett ki a fejéből, amikor felnyílt és összecsukódott a suhanó oldalsó ajtaja.

– Jóságos istenem! – suttogta Sol Weintraub.

A csapat kilépett a járműből, és döbbenten bámulták a Shrike-templom szénné égett, összedőlt romjait. Miután húsz helyi évvel korábban bezárták az Időkriptákat – arra hivatkozva, hogy túl veszélyessé váltak –, a Shrike-templom lett a Hyperion legnépszerűbb turistalátványossága. A Shrike Egyházának három komplett városnegyednyi területet felölelő központi temploma százötven méternél is magasabbra nyúló középső, hegyes végű tornyával egyszerre volt ámulatba ejtő katedrális, a gótika megcsúfolása – kecses, támpilléres kőboltozatait ötvözött szénszálas csontvázra ragasztották –, becsapós perspektívát alkalmazó és lehetetlen alakzatokat teremtő Escher-metszet és alagútnyílásokkal, titkos szobákkal, sötét kertekkel és elfeledett traktusokkal teli, Bosch-szerű rémálom – de mindenekelőtt a Hyperion múltjának szerves része.

Erre most a templom eltűnt a föld színéről. Az épület hajdani dicsőségéről egyedül a magas, elszenesedett kőhalmok árulkodtak, amelyekből egy óriási tetem bordái gyanánt ágaskodtak az olvadt tartógerendák. A romhalmaz nagy része már beomlott a háromszáz éves nevezetesség alatt húzódó katakombákba, alagsorokba és átjárókba. A Konzul az egyik üreg széléig merészkedve eltűnődött, vajon igazak lehettek-e a legendák, melyek szerint e katakombák összeköttetésben álltak a bolygó egyik labirintusával.

– Mintha egy pokolkorbáccsal söpörtek volna végig ezen a helyen – állapította meg Martin Silenus. Az archaikus kifejezést a nagy energiájú lézerfegyverek gyűjtőneveként használta. A gödör pereménél álló Konzulhoz csatlakozva a költő mintha hirtelen kijózanodott volna. – Emlékszem, amikor még csak a templom és az Óváros egyes részei álltak itt – mondta. – Az Időkripták mellett bekövetkezett katasztrófa után Vili pont a templom miatt döntött úgy, hogy ide telepíti át Jacktownt. Most pedig nincs többé. Jézusom.

– Nem – szólalt meg Kassad.

A többiek ránéztek.

Az ezredes a romok mellett guggolt, a törmelékeket vizsgálva, s most felállt.

– Nem pokolkorbáccsal tették – jelentette ki –, hanem alakformált plazmatöltetekkel. Méghozzá nem is eggyel.

– Még most is itt akar maradni, hogy tovább folytassa ezt az értelmetlen zarándoklatot? – kérdezte Theo. – Jöjjön vissza velem a konzulátusra! – A Konzulhoz intézte szavait, de tekintetével jelezte, hogy az ajánlat mindenkire vonatkozik.

A Konzul hátat fordított a gödörnek, és egykori helyettesére nézett, ám most először az ostrom alatt álló hegemóniai bolygó főkormányzóját látta benne.

– Nem tehetjük, kegyelmes uram – mondta a Konzul. – Én legalábbis nem. A többiek nevében nem beszélhetek.

A négy férfi és a nő megrázta a fejét. Silenus és Weintraub elkezdte kipakolni a csomagokat. Újra eleredt az eső, finoman szitáló ködként hullott alá a sötétségből. A Konzul ebben a percben vette csak észre a szomszédos háztetők fölött köröző két HAD csatasuhanót. A sötétség és a kaméleonpolimer burkolat jól elrejtette őket, ám most az esőben kirajzolódtak a körvonalaik. Hát persze, gondolta a Konzul, egy főkormányzó nem mászkálhat kíséret nélkül.

– A papságnak sikerült elmenekülnie? Találtak túlélőket a templom elpusztítása után? – kérdezte Brawne Lamia.

– Igen – felelte Theo. Az ötmillió halálra ítélt hyperioni polgár de facto diktátora levette a szemüvegét, és megtörölte az inge alsó részével. – A Shrike-szekta összes papja és akolitusa elmenekült az alagutakon keresztül. A tömeg hónapokon át ostromzár alatt tartotta a templomot. A vezetőjük, egy Cammon nevű, a Fűtengeren túlról, keletről származó nő elég sokszor figyelmeztette a templomban élőket, mielőtt élesítették a DL-20-ast.

– Hol volt ezalatt a rendőrség? – kérdezte a Konzul. – Az ÖVK? A HAD?

Theo Lane elmosolyodott, és hirtelen több évtizeddel öregebbnek tűnt a Konzul emlékeiben élő fiatalembernél.

– Míg önök átutazóban voltak, itt három év telt el – magyarázta. – A világegyetem megváltozott. A Shrike-szekta híveit sorra égetik meg és verik össze már a Háló területén is. Gondolhatják akkor, hogy itt milyen lehet a közhangulat. Tizennégy hónapja szükségállapotot rendeltem el, és a saját hatásköröm alá vontam a keatsi rendőrséget. A rendőrök és az ÖVK végignézték, ahogy a tömeg felgyújtotta a templomot, és a kisujjukat sem mozdították. Ahogy én sem. Aznap este félmillióan voltak itt.

– Hát rólunk... erről az utolsó zarándoklatról tudnak? – lépett közelebb Sol Weintraub.

– Ha tudnának, önök már nem lennének életben – közölte Theo. – A józan ész azt diktálná, hogy az emberek tárt karokkal fogadjanak mindent, amiben a Shrike kedvét lelheti, nem? De a tömeg csak annyit szűrne le a dologból, hogy maguk a Shrike Egyházának kiválasztottjai. Ami azt illeti, még a saját tanácsadó testületem döntését is felül kellett bírálnom. A tanács ugyanis ki akarta lőni a hajójukat, még mielőtt belépnek az atmoszférába.

– Miért tette? – kérdezte a Konzul. – Mármint miért bírálta felül őket?

Theo felsóhajtott, és megigazította a szemüvegét.

– A Hyperionnak továbbra is szüksége van a Hegemóniára, Gladstone pedig változatlanul élvezi a Mindenség bizalmát, még ha a szenátusét nem is. Nekem pedig továbbra is szükségem van önre.

A Konzul a Shrike-templomból maradt romhalmazra pillantott.

– Ez a zarándoklat már azelőtt véget ért, mielőtt megérkeztek ide – mondta Theo Lane főkormányzó. – Hajlandó végre visszajönni velem a konzulátusra... legalább tanácsadói minőségben?

– Sajnálom – felelte a Konzul. – Nem tehetem.

Theo szó nélkül sarkon fordult, beugrott a suhanóba, és felszállt. Katonai kísérete homályos foltként követte a zivatarban.

Egyre jobban szakadt az eső, és már javában sötétedett. A csapat összébb húzódott. Weintraub összetákolt egy kapucnifeleséget Rachel fölé, és a kislány elsírta magát a plasztikon dörömbölő eső hangjától.

– Na és most, mitévők legyünk? – nézett körbe az éjszakában és a szűk utcácskákon a Konzul. Csomagjaik csuromvizesen, egymás hegyén-hátán hevertek egy kupacban. A világ hamu szagát hordozta.

Martin Silenus elvigyorodott.

– Tudok egy kocsmát.

Mint kiderült, a Konzul is ismerte a kocsmát; tizenegy éves hyperioni kiküldetésének nagy részében jóformán a Ciceróban élt.

Keatsen és a Hyperionon szinte mindent valami Hidzsra előtti irodalmi kuriózumról neveztek el. A Cicero kilógott a sorból. Azt beszélték, hogy a Régi Föld egyik – egyesek szerint az Egyesült Államok-beli Chicagóban, mások megesküdtek rá, hogy a Szövetséges Indiai Államok-beli Kalkuttában található – városnegyedéről kapta a nevét, de az igazat egyedül Stan Leweski, a tulajdonos és a kocsmát nyitó férfi dédunokája tudta, ő pedig megtartotta magának a titkot. A kocsma szépen kinőtte magát másfél évszázados fennállása folyamán: a Jacktown egyik omladozó régi épületében, a Hoolie folyó mellett helyet kapó földszintes talponállóból egy négy folyó menti omladozó épületet elfoglaló, kilencszintes létesítménnyé terebélyesedett. A Ciceróban csak néhány dekorációs elem nem változott az eltelt évtizedek alatt: az alacsony mennyezet, a füst, amit vágni lehetett, és a szüntelen alapzaj, amitől az ember még a legnagyobb nyüzsgésben is úgy érezhette, hogy egy félreeső sarokban üldögél.

Ezen az estén nem voltak félreeső sarkok. Ahogy a Konzul és társai elkezdtek behurcolkodni a Lápi közről nyíló bejáraton, nem jutottak tovább az ajtónál.

– Szentséges szűzanyám! – mormolta Martin Silenus.

A Cicero úgy festett, mintha barbár hordák özönlötték volna el. Minden egyes széken ült valaki – főleg férfiak –, minden asztal foglalt volt, a padlót pedig menetfelszerelések, fegyverek, hálózsákok, antik kommunikációs készülékek és fejadagkészletek lepték el. Egy seregnyi menekült hordaléka... vagy éppen egy menekülő seregé. A Cicero nehéz levegőjét régen sülő steak, bor, stim, sör és dohány illatkavalkádja lengte be: most mosdatlan testek, húgy és a reménytelenség egybefolyó bűze telepedett rá.

Egyszer csak Stan Leweski nagydarab alakja bukkant fel előttük. A kocsma tulajdonosának még mindig olyan vaskos és hatalmas karja volt, mint ahogy a Konzul emlékezett, de egyre magasodó homloka visszaszorította kócos fekete haját, és táskás szeme körül megszaporodtak a ráncok. A kérdéses szempár most elkerekedve meredt a Konzulra.

– Kísértet – álmélkodott a kocsmáros.

– Nem.

– Nem halt meg?

– Nem.

– A jóságát neki! – harsogta Stan Leweski, majd karjánál fogva megragadta a Konzult, és olyan könnyedén felkapta, mintha csak egy ötéves kisgyerek lenne. – A jóságát neki! Hát tényleg nem halt meg! Mi szél hozta?

– Az italmérési engedélyét ellenőrzöm – felelte a Konzul. – Tegyen le, ha megkérhetném.

Leweski óvatosan leengedte a földre a Konzult, megveregette a vállát, és elvigyorodott. Martin Silenus láttán azonban lehervadt a vigyora, és a homlokát ráncolta.

– Maga is ismerősnek tűnik, de még sosem láttam itt.

– Ismertem a dédnagyapját – felelte Silenus. – Erről jut eszembe: tartanak még abból a Hidzsra előtti sörből? Abból a langyos, angol löttyből, aminek olyan az íze, mint az újrahasznosított jávorszarvas-húgy? Egyszerűen nem tudtam betelni vele.

– Egy csepp sem maradt belőle – kedvetlenítette el Leweski, aztán a költőre bökött. – A jóságát neki! Jiri nagypapa ládája. Az az ősrégi holó az első Jacktown szatírjáról. Nem létezik! – Silenusra bámult, majd a Konzulra, és vigyázva megérintette őket lapát méretű mutatóujjával. – Két kísértet.

– Hat fáradt ember – helyesbített a Konzul. A csecsemő megint sírva fakadt. – Vagyis hét. Tud nekünk szorítani egy kis helyet?

Leweski félkörben, széttárt kézzel körbemutatott.

– Az van, amit itt látnak. Megteltünk. Nincs étel. Nincs bor. – Martin Silenusra hunyorított. – Nincs sör. Egy nagy, férőhely nélküli hotel lett belőlünk. A rohadt ÖVK-sok fizetség nélkül szállnak meg, a magukkal hozott vidéki lőrét vedelik, és várják a világvégét. Amire szerintem már nem is kell sokat várni.

A csapat az egykori félemeleti előtérben állt. Csomagjaik halomban álltak a padlón szanaszét heverő zsákok és holmik rengetegében. Kisebb társaságok törtek utat vállukkal a csődületen, miközben végigmérték az újonnan érkezetteket. Főleg Brawne Lamián felejtették rajta a szemüket, amit a lány lapos, hűvös és gyilkos pillantással viszonzott.

Stan Leweski elgondolkodva nézett a Konzulra.

– Van egy asztalom az erkélyen. Már egy hete ott tanyázik öt ÖVK-halálkommandós, akik azzal hencegnek egymásnak meg a többi vendégnek, hogy hogyan fogják puszta kézzel kitekerni a Számkivetettek légióinak nyakát. Ha kell az asztaluk, szívesen kihajítom a csecsszopókat.

– Hálásak lennénk – mondta a Konzul.

Leweski már éppen indulni készült, amikor Lamia a karjára helyezte a kezét.

– Ne segítsek? – kérdezte.

Stan Leweski vállat vont, majd elvigyorodott.

– Egyedül is elbírok velük, de ketten talán szórakoztatóbb lesz. Erre tessék!

Azzal eltűntek a tömegben.

A harmadik emeleti erkélyen csak szűkösen fért el a romos asztal és a hat szék. A földszinten, a lépcsőkön és a pihenőkön heringekként hemzsegtek az emberek, de azok után, ahogy Leweski és Lamia áthajította a tiltakozó halálkommandósokat a korláton, egyenesen a kilenc méterrel alattuk hömpölygő folyóba, senki nem kérdőjelezte meg a helyüket. Leweskinek valahogyan mégis sikerült előteremtenie és felküldenie egy nagy kupa sört, valamint egy kosarat, benne kenyérrel és hideg marhahússal.

A csoport némán falatozott, és látszott, hogy nem csak a szokásos transz utáni éhség, fáradtság és depresszió vett erőt rajtuk. Az erkély sötétbe borult, amit csak a Cicero belsejéből kiszüremlő fény tükröződése és a lent elhaladó folyami bárkák lámpásai oldottak. A Hoolie-parti épületek többségében sötétség honolt, de az alacsony felhőkről visszaverődtek a város távolabbi fényei. A Konzul szabad szemmel is látta a folyón felfelé fél kilométerre lévő Shrike-templom romjait.

– Nos – szólalt meg Hoyt atya, aki szemmel láthatólag már kiheverte a hatalmas dózisú ultramorfiumot, és most a fajdalom és zsibbadtság keskeny küszöbén egyensúlyozott –, mi legyen a következő lépés?

Amikor senki sem felelt, a Konzul lehunyta a szemét. Nem volt hajlandó kezébe venni az irányítást. A Cicero erkélyén ülve könnyedén vissza tudott volna rázódni korábbi életritmusába. Kora reggelig eliszogatna, hajnal előtt, amikor kitisztul az ég, megnézné a meteoresőt, aztán visszatámolyogna a piactérhez közeli, üres lakásába, és négy órával később már lefürödve, megborotválkozva, véreres szemétől és hasogató fejfájásától eltekintve emberi külsővel venné fel a munkát a konzulátuson. Bízna benne, hogy Theo – a halk szavú, hatékony Theo – átsegíti a reggelen. Bízna benne, hogy a szerencse átsegíti a napon. Bízna benne, hogy a cicerói ivászat átsegíti az éjszakán. Bízna benne, hogy a kiküldetés jelentéktelensége átsegíti az életen.

– Készen állnak arra, hogy megkezdjék zarándokútjukat?

A Konzul szeme felpattant. Egy csuklyás alak állt az ajtóban. A Konzul egy pillanatig azt hitte, Het Masteen az, de aztán látta, hogy a jövevény jóval alacsonyabb a kapitánynál, és nem is a templomosokra jellemző, mássalhangzókat modorosan megnyomó akcentussal beszélt.

– Ha készen állnak, akkor azonnal indulnunk kell – sürgette őket a sötét alak.

– Ki maga? – kérdezte Brawne Lamia.

– Igyekezzenek – érkezett a válasz az árnyéktól.

Fedmahn Kassad görnyedten felállt, nehogy beverje a fejét a mennyezetbe, megragadta a csuhás alakot, és egy gyors kézmozdulattal hátrahajtotta a férfi csuklyáját.

– Egy android! – bámult Lenar Hoyt elképedve a kék bőrű, teljesen kék szemű férfira.

A Konzult nem lepte meg annyira a dolog. A Hegemóniában már több mint száz éve tilos volt androidokat tartani, s ezzel egy időben megszűnt a gyártásuk is, ugyanakkor a Hyperionhoz hasonló elmaradott, gyarmatosítatlan bolygókon továbbra is előszeretettel fogták őket kétkezi munkára. A Shrike templomban számos feladatot androidok láttak el, mivel a Shrike Egyházának dogmája szerint az androidokra nem vonatkozik az eredendő bűn, miáltal lélekben az emberiség felett állnak, és – nem mellékesen – mentesülnek a Shrike borzasztó, elkerülhetetlen megtorlása alól.

– Gyerünk, gyorsan! – suttogta az android, mialatt visszahúzta a csuklyáját.

– A Shrike Egyházától jött? – kérdezte Lamia.

– Halkabban! – szisszent fel az android. A kocsmába lesett, majd visszafordult, és biccentett. – Igyekeznünk kell. Kérem, kövessenek!

A zarándokok feltápászkodtak, de aztán elbizonytalanodtak. A Konzul látta, ahogy Kassad hanyagul szétnyitja hosszú bőrkabátját, és futólag megpillantotta az ezredes övébe tűzött halálpálcát. Más esetben a Konzult megbotránkoztatta volna a gondolat, hogy valaki egy halálpálcát tart a közelében – a legapróbb rossz mozdulat, és az erkélyen tartózkodók összes szinapszisa pürévé ég –, de most furcsa módon megnyugtatta a fegyver látványa.

– A csomagjaink... – kezdte Weintraub, de a csuklyás férfi suttogva közbevágott.

– Már intézkedtünk felőlük. Gyorsan, siessenek!

A csoport követte az androidot lefelé a lépcsőn, majd ki az éjszakába; leverten és passzívan lépdeltek, akár egy sóhaj.

A Konzul sokáig aludt. Napfelkelte után fél órával egy keskeny fénysugár utat tört a kerek kajütablak zsaluján, és a párnájára esett. A Konzul átfordult a másik oldalára, és nem ébredt fel. Egy órával később hangos csattogás támadt, ahogy eloldozták a kimerült ördögrájákat, amelyek egész éjszaka vontatták az uszályt, és újakat fogtak be elé. A Konzul tovább aludt. Egy órára rá állandósultak és hangosabbá váltak az utasfülke előtti fedélzeten serénykedő matrózok kiáltásai és dobogó léptei, ám végül mégis csak a karlai zsilip figyelmeztető kürtjele rázta fel a Konzult az álmából.

A Konzul a kriogenikus transz okozta másnaposságtól bódultan vonszolta magát, mintha legalábbis begyógyszerezték volna. Amennyire csak tudott, lemosakodott a kéziszivattyús lavórban, magára öltött egy bő pamutnadrágot, egy régi vászoninget és egy habtalpú túracipőt, és megkereste a középfedélzetet.

A reggeli már kint sorakozott a tálalón, nem messze egy ütött-kopott, a fedélzet deszkapadlójába süllyeszthető asztaltól. Az étkezőterasz fölé egy ponyvatetőt húztak árnyékolónak; a bíborvörös és aranyszínű vászon hangosan csapkodott a menetszélben. Gyönyörű, felhőtlen és verőfényes nap volt, a Hyperion apró napja pedig a hevességével ellensúlyozta méretbeli hiányosságait.

M. Weintraub, Lamia, Kassad és Silenus már egy ideje fent volt. Lenar Hoyt és Het Masteen néhány perccel a Konzul után csatlakozott a társasághoz.

A Konzul pirított halat, gyümölcsöt és narancslét választott a svédasztalról, majd odasétált a korláthoz. A folyó egyik széles szakaszán jártak, legalább fél kilométer választotta el egymástól a két partot. A víz zöld és lazúrkék csillogása az eget mímelte. A Konzul elsőre nem ismerte fel a partvidéket. Kelet felé teraszos periszkópbabföldek terpeszkedtek a távoli, ködbe vesző látóhatárig, ahol elárasztott mezők vízfelszínén csillant meg a felkelő nap fénye. A teraszok alján lévő kőgátak kereszteződéseinél itt-ott bennszülött kunyhókat lehetett látni, ferde falaikat fehérre festett varsafából vagy aranyszínű féltölgyből tákolták. Nyugatra a folyóparti árteret teljesen benőtte a mélyen burjánzó aljnövényzet: gisszenek, asszonyligetgyökerek, illetve egy rikító vörös páfrányféle, amit a Konzul nem tudott beazonosítani. A növények gyűrűjében iszapos mocsarak és kicsinyített lagúnák tekeregtek a fél kilométerrel feljebb emelkedő sziklaszirtig, ahol örökkék cserjék kapaszkodtak a gránittömbök közt megbúvó termőképes sávokba.

A Konzul egy pillanatig azt sem tudta, hol van, vadidegen táj vette körül egy bolygón, amiről pedig azt hitte, hogy úgy ismeri, mint a tenyerét. Aztán eszébe jutott a Karla-zsilip kürtje, és rájött, hogy letértek a Hoolie folyó egyik ritkás forgalmú, a Duhobor-pagonytól északra kanyarodó mellékágára. A Konzul sosem járt még a folyónak ezen a szakaszán, mert mindig a szirt nyugati oldalán húzódó Királyi Közlekedési Csatornán – vagy a felett – utazott. Csak találgatni tudott, hogy miért kellett ilyen kerülő utat tenniük: talán valamiféle veszélyforrás vagy fennakadás alakult ki a Fűtengerhez vezető főútvonalon. Becslése szerint nagyjából száznyolcvan kilométerre északnyugatra lehettek Keatstől.

– Nappal máshogy néz ki, ugye? – jegyezte meg Hoyt atya.

A Konzul ismét a partvidékre pillantott. Nem egészen tudta, mire céloz Hoyt; aztán rájött, hogy a pap az uszályról beszélt.

Különös egy éjszakájuk volt – ahogy követték az android küldöncöt az esőben, felszálltak az öreg uszályra, elvesztek a mozaikosan elrendezett kabinok és folyosók útvesztőjében, a Shrike-templom romjainál felvették Het Masteent, s végül figyelték, ahogy Keats fényei eltűnnek a hátuk mögött.

A Konzul számára hagymázas, ködös álomnak tűntek azok az éjfél körüli órák, és úgy képzelte, hogy a többiek is legalább olyan kimerültnek és elveszettnek érezhették magukat. Rémlett neki, hogy mennyire meglepődött, amikor megtudta, hogy az uszály legénysége kizárólag androidokból áll, de leginkább csak arra a végtelen megkönnyebbülésre emlékezett, amikor végre becsukhatta maga mögött a kajüt ajtaját, és bemászhatott az ágyba.

– Reggel beszélgettem A. Bettikkel – mondta Weintraub éjszakai vezetőjükre utalva. – Nem akármilyen története van ennek a vénséges dereglyének.

Martin Silenus a tálalóhoz ment, hogy töltsön magának még egy kis paradicsomlevet, aztán még hozzálöttyintett valamit a flaskájából.

– Látszik rajta, hogy nem egy mai csirke – mondta. – Ezt az átkozott korlátot emberkéz olajozta, emberi léptek koptatták a lépcsőket, olajlámpás kormozta be a mennyezeteket, és többnemzedéknyi hempergődzés rogyasztotta meg az ágyakat. Szerintem több száz éves lehet. A faragványok és a rokokó díszítés kurvára lenyűgöző. Észrevették, hogy az intarziának még mindig szantálfaillata van? Még a többi szag sem tudja elnyomni. Nem lennék meglepve, ha ez a lélekvesztő a Régi Földről származna.

– Ráhibázott – erősítette meg Sol Weintraub. Kislánya, Rachel a karjaiban aludt, s álmában apró nyálbuborékokat fújt. – A Benares büszke hajóján állunk, amelyet az azonos nevű régi földi városban építettek, és arról is kapta a nevét.

– Nem emlékszem, hogy valaha is hallottam volna a Régi Földnek ilyen nevű városáról – morfondírozott a Konzul.

Brawne Lamia felpillantott reggelije maradékából.

– A Hindi Szabad Állambeli Benares, avagy más néven Varanasi vagy Gandhipur. A harmadik kínai-japán háború után betagozódott Ázsiai Második Közös Felvirágzásának Övezetébe. Az Indiai-Szovjet Muszlim Köztársaság Korlátozott Területcseréje során rombolták le.

– Úgy van – nyugtázta Weintraub. – A Benarest jóval a Nagy Tévedés előtt építették. A huszonkettedik század közepére tippelnék. A. Bettik elmondása szerint eredetileg levitációs uszálynak készült...

– Megvannak még odalent az EM-generátorok? – vágott közbe Kassad ezredes.

– Legjobb tudomásom szerint meg – válaszolta Weintraub. – A legalsó fedélzeten, a nagyszalon mellett. A szalon padlója színtiszta holdkristály. Kétezer méteres magasságban nagyon tetszetős lenne... így viszont nincs sok értelme.

– Benares – mélázott el Martin Silenus. Szeretettel simogatta az évek alatt megfeketedett korlátot. – Egyszer kiraboltak Benaresben.

Brawne Lamia lerakta a kávésbögréjét.

– Vénember! Maga most azt akarja bemesélni nekünk, hogy olyan öreg, hogy még emlékszik a Régi Földre? Nem most jöttünk le a falvédőről.

– Drága gyermekem – búgta sugárzó arccal Martin Silenus –, én semmit nem próbálok beadni. Pusztán csak arra gondoltam, hogy talán szórakoztató, tanulságos és felvilágosító hatású lenne, ha valamikor az utazásunk során felsorolnánk egymásnak mindazokat a helyszíneket, ahol raboltunk vagy kiraboltak minket. Magácska egy szenátor lányaként helyből tisztességtelen előnyre tett szert, úgyhogy biztosra veszem, hogy a listája sokkal előkelőbb... és sokkal hosszabb lenne, mint a mienk.

Lamia már kinyitotta a száját, hogy visszavágjon, de elfintorodott, és végül nem mondott semmit.

– Vajon hogyan került ez a hajó a Hyperionra? – mormolta Hoyt atya. – Minek hoztak egy levitációs uszályt egy olyan bolygóra, ahol nem működnek az EM-berendezések?

– Működnek – vetette ellen Kassad ezredes. – A Hyperionnak van valamennyi mágneses tere. Csak éppen megbízhatatlan, és nem tartana meg semmit a levegőben.

Hoyt atya felvonta a szemöldökét. Nem igazán látta a különbséget.

– Hé! – kiáltott fel a korlátnál ácsorgó költő. – Itt az egész csipet csapat!

– És akkor mi van? – mordult Brawne Lamia. Ahányszor csak Silenushoz beszélt, a szája pengevékony csíkká keskenyedett.

– Az, hogy mindnyájan együtt vagyunk – felelte a költő. – Hallgassuk meg a következő történetet!

– Azt hittem, úgy egyeztünk meg, hogy ki-ki a vacsora után meséli majd el a maga történetét – mondta Het Masteen.

Martin Silenus vállat vont.

– Reggeli, vacsora, ki nem szarja le? Most vagyunk együtt. Nem fog hat-hét napba telni, míg megérkezünk az Időkriptákhoz, ugye?

A Konzul végiggondolta magában a dolgot. Kevesebb mint két nap alatt eljutnak a folyón megtehető út végére. További két nap a Fűtengeren, de az is lehet, hogy kevesebb, ha kedvező a széljárás. A hegyen egy nap alatt átkelnek.

– Nem, nem fog – felelte. – Közel hat nap alatt ott vagyunk.

– Helyes – nyugtázta Silenus –, akkor hát halljuk a következő mesét! Hozzáteszem, nincs rá garancia, hogy a Shrike megvárja, amíg bekopogunk az ajtaján, és nem látogat meg minket hamarabb. Ha ezek az esti mesék tényleg arra jók, hogy valamiképpen megnöveljék a túlélési esélyeinket, akkor én arra szavazok, hogy hallgassunk végig mindenkit, még mielőtt az a két lábon járó darálógép, akivel repesve várjuk a találkozást, nekiáll felszeletelni és kockákra vágni a résztvevőket.

– Felfordul magától a gyomrom – fintorgott Brawne Lamia.

– De kedvesem – mosolyodott el Silenus –, hisz ugyanezeket a szavakat suttogta a fülembe tegnap éjjel a második orgazmusa után is!

Lamia elfordította a tekintetét. Hoyt atya megköszörülte a torkát.

– Ki következik? – kérdezte. – Már úgy értem, ki a következő mesélő?

Hosszúra nyúlt a csend.

– Én – mondta Fedmahn Kassad. A magas férfi belenyúlt fehér tunikája zsebébe, és felmutatta papírfecnijét, amin egy hatalmas kettes szerepelt.

– Volna kedve most elővezetni a történetét? – kérdezte Sol Weintraub.

Kassad halványan rámosolygott. – Nekem egyáltalán nem volt kedvem ehhez az egészhez – válaszolta –, de volna csak meg, mihelyt megvan, szeretném, hogy hamar meglegyen.

– Hé! – rikkantott Martin Silenus. – A barátunk képben van a Hidzsra előtti drámaírókkal!

– Shakespeare? – kérdezte Hoyt atya.

– Nem – vágta rá Silenus. – Kibaszott Lerner és Lowe. Ragyaverte Neil Simon. Pöcsfejű Hamel Posten.

– Ezredes – szólította meg ünnepélyesen Kassadot Sol Weintraub –, szép időnk van, és egyikünknek sincsenek sürgős teendői az elkövetkező néhány órában, így tehát lekötelezne minket, ha megosztaná velünk, mi hozta a Hyperionra és a Shrike utolsó zarándoklatára.

Kassad bólintott. Az idő még melegebbre fordult, a ponyvatető csattogott, a fedélzet nyikorgott, a Benares nevű levitációs uszály pedig rendületlenül haladt tovább felfelé a folyón a hegyek, a lápvidék és a Shrike felé.

A KATONA TÖRTÉNETE:

A HÁBORÚ SZERELMESEI

Fedmahn Kassad az azincourti csatában ismerte meg azt a nőt, akit utána élete hátralevő részében kergetett.

Esős, hűvös idő volt azon a késő októberi reggelen, Kr. u. 1415-ben. Kassadot íjásznak osztották be az angol király, V. Henrik seregébe. Az angol sereg augusztus 14-e óta tartózkodott francia földön, és október 8-a óta visszavonulót fújt a túlerőben lévő francia csapatok elől. Henriknek sikerült meggyőznie a haditanácsát, hogy a serege előbb oda tud érni erőltetett menetben Calais biztonságot jelentő falai mögé, mint hogy a franciák utolérnék őket. Kudarcot vallottak. Így hát most, ezen az október 25-ei szürke és nyirkos hajnalon hétezer angol – legtöbbjük íjász – nézett szembe az egy kilométeres sártenger túlsó oldalán felsorakozó huszonnyolcezer francia lovaggal.

Kassad fázott, hullafáradt volt és félt. Íjász bajtársaival jobbára csak leszedegetett bogyókon éltek az előző egy hetes erőltetett menet alatt, amitől aznap reggel szinte mindenkire rájött a hasmenés az arcvonalban. Nem lehetett több tíz foknál, és Kassad szinte semmit nem aludt a felázott talajon. Az elképesztően élethű élmény lenyűgözte a férfit – az Olümposz Parancsnoki Iskola Történelmi Taktikai Hálózata olyan mértékben haladta meg a hagyományos stimszimeket, mint a teljes alakos holók a ferrotípiákat –, de olyan meggyőző, olyan valóságos benyomások érték az érzékeit, hogy Kassad nem repesett egy esetleges megsebesülés gondolatától. A szóbeszéd szerint megesett, hogy egyes kadétokat, akik halálos sérülést szenvedtek az OPI:TTH szimulátorokban, holtan húztak ki a merülőbölcsőjükből.

Kassad és a többi íjász Henrik jobbszárnyán majdnem egész reggel a hatalmas francia sereggel nézett farkasszemet. Aztán egyszer csak meglendültek a zászlók, felordítottak az őrmesterek tizenötödik századi megfelelői, és az íjászok a király parancsának engedelmeskedve menetelni kezdtek az ellenség felé. Az egyenetlen angol harcvonal, amely hétszáz méter szélesen húzódott szét két erdőhatár között a mezőn, a Kassad csapattestéhez hasonló íjászegységekből és a közéjük elszórtan elhelyezett kisebb lovascsapatokból állt. Az angoloknak nem volt szabályos nehézlovasságuk; a legtöbb lovas, akit Kassad a síkság felé eső részen látott, két csoportra oszlott: egyfelől háromszáz méterrel arrébb, a hadtest közepe táján a király és vezérkara mellé, másfelől a jobbszárnynál – Kassad és a többi íjász közelében – elhelyezkedő yorki herceg köré gyűltek. E két parancsnoki csapat a HAD:gyalogság egyik mozgó főhadiszállására emlékeztette Kassadot, éppen csak a helyzetüket felfedő, elmaradhatatlan kommunikációs antennaerdő helyett most lándzsákra tűzött rikító címerek és zászlók lógtak ernyedten. Kézenfekvő tüzérségi célpont, gondolta Kassad, aztán emlékeztette magát, hogy ezt a hadviselési válfajt még nem találták fel.

Kassad észrevette, hogy a franciáknak rengeteg lovuk van. Hat-hétszáz, hadrendben álló lovagot látott a franciák mindkét szárnyán, és az első vonal mögött is hosszú sorban toporogtak a lovasok. Kassad nem szívlelte a lovakat. Korábban persze már látott róluk készített holókat és fényképeket, de ezen a gyakorlaton került szembe először a hús-vér állatokkal. Igencsak nyugtalanította a méretük, a szaguk és a hangjuk – különösen, amikor a fejétől a szügyéig páncélba öltöztették, acélpatkóval patkolták meg, és négyméteres lándzsákat forgató páncélos lovagok hordozására idomították azokat az átkozott négylábúakat.

Az angolok menetelése megállt. Kassad számításai szerint a csatasor úgy kétszáz méterre húzódhatott a franciáktól. Az előző heti tapasztalatokból tudta, hogy a franciák a hosszúíjak lőtávolságán belül vannak, de azt is tudta, hogy a kifeszített íj megtartásához félig ki kell majd ugrasztania a vállából a karját.

A franciák ordítozni kezdtek. Biztos sértéseket vágnak a fejünkhöz, gondolta Kassad, de rájuk sem hederített. Szótlan bajtársaival előrelépett az előkészített hosszúíjak mellől, majd puha talajt tapogatott ki a lábával, ahová beleszúrhatja a karóját. Hosszú, nehéz karóik voltak, és Kassad lassan már egy hete cipelte a sajátját. Az otromba formájú, majd másfél méter hosszú fegyver mindkét végét kihegyezték. Amikor a somme-i átkelés után, az erdő mélyén először parancsba adták az íjászoknak a facsemeték keresését és a karók elkészítését, Kassad nem igazán tudta mire vélni a tárgyak rendeltetését. Most már értette.

Minden harmadik íjásznál volt egy kisméretű, fából készült kalapács, és felváltva, gondosan kiszámított dőlésszögben beleverték a karókat a talajba. Kassad előhúzta hosszú tőrét, és még jobban kihegyezte a ferdén is csaknem a mellkasáig érő karóhegyet, majd hátralépett a kihegyezett végű karók sündisznóblokádja mögé, és várta a franciák lovasrohamát.

A franciák azonban nem indítottak rohamot.

Kassad a társaival együtt kivárt. Előkészítette íját, a két nyalábba szétválogatott negyvennyolc nyilat a lába mellé, a földbe tűzte, és megvetette a lábát a talajon.

A franciák azonban nem indítottak rohamot.

Az eső már elállt, de hűvös szél kerekedett, így hamar elillant a rövid menetelés és a karók földbe szúrása során termelt hő, ami egy darabig melegen tartotta Kassadot. Csak a toporgó emberek és lovak fémes csörömpölését, a kósza, fojtott mormogásokat és ideges nevetéseket, valamint a sorait átrendező, de még most sem támadó francia lovasság súlyos patadöndüléseit lehetett hallani.

– Picsába már – dörmögte egy Kassadtól néhány lábnyira álló, ősz yeoman. – Egész reggel itt kellett rostokolunk a kurafik miatt, hogy törné ki őket a nyavalya. Most már vagy húzzák el, vagy húzzák le ide a tetves belüket!

Kassad bólintott. Nem tudta eldönteni, hogy középangol beszédet hallott és értett meg, vagy egyszerű szabványnyelven hangzottak el a mondatok. Fogalma sem volt, hogy az ősz íjász egy másik parancsnokis kadét, egy instruktor vagy csupán a szimuláció terméke. Gőze sem volt, hogy hitelese a szleng. De mindez nem is érdekelte. Majd kiugrott a helyéről a szíve, és izzadt a tenyere. Beletörölte a zekéjébe.

Henrik király mintha csak a veterán végszavára várt volna. Hirtelen a magasba szökkentek a támadást jelző zászlók, felüvöltöttek az őrmesterek, az egymás mögött felsorakozott angol íjászok felemelték hosszú-íjaikat, parancsszóra hátrahúzták, s a következőre eleresztették az ideget.

Több mint hatezer, méteres hosszúságú, hegyes végű, rőfnyi rakétából álló nyílzápor röppent fel négy hullámban, függött látszólag mozdulatlan felhőként harminc méter magasan, majd zúdult le a franciákra.

Visítva felnyerítettek a lovak, és olyan hangzavar támadt, mintha ezer tébolyult gyerek dobolt volna tízezer ónfazékon, ahogy a francia lovagok belehajoltak a nyílvesszők áradatába, hogy az acélsisakjaikkal, a mell-és a vállvértjükkel fogják fel a zápor oroszlánrészét. Kassad tudta, hogy katonai szempontból alig okoztak valami kárt az ellenségnek, de ez aligha vigasztalta a huszonöt centis nyíllal átfúrt szemű franciákat, vagy a felágaskodó, lökdösődő, egymásnak rontó lovak tömegét, miközben a lovasok küszködve próbálták kihúzni az állatok farába és horpaszába fúródott fanyilakat.

A franciák azonban nem indítottak rohamot.

Újabb vezényszavak harsantak fel. Kassad kiegyenesedett, felajzotta az íjat, elengedte a nyílvesszőt. Aztán még egyszer. És még egyszer. Az ég tíz másodpercenként elfeketedett. Fájdalom nyilallt Kassad karjába és vállába a gyilkos tempótól. Azt vette észre, hogy sem harci mámort, sem dühöt nem érez. Csak a munkáját végezte. Kisebesedett a csuklója. Újra felröppentek a nyilak. És újra. Huszonnégyről már kilencre apadt az első köteg nyílvessző, amikor kiáltás söpört végig az angol harcvonalon. Kassad éppen megfeszítette az íját, és a hátrahúzott ideget megtartva lepillantott.

A franciák megindították a rohamot.

Kassad soha életében nem látott még a lovasrohamhoz fogható dolgot. Az ezerkétszáz, egyenesen felé vágtázó, páncél borította ló látványától zavarba ejtő érzések támadtak benne. A roham alig negyven másodpercig tartott, de mint Kassad felfedezte, ez bőven elég idő ahhoz, hogy teljesen kiszáradjon a szája, légzési problémái támadjanak, és a heregolyói visszahúzódjanak a testébe. Ha Kassad többi testrésze is talált volna magának egy ehhez fogható menedéket, komolyan megfontolja, hogy odakuporodik.

Ám úgy állt a helyzet, hogy nem ért rá elfutni.

A saját csatasorának még sikerült vezényszóra megeresztenie öt lapos nyílzáport a támadó lovagok felé, amit ő önszorgalomból még egy lövéssel megtoldott, aztán öt lépéssel hátrébb húzódtak.

Mint kiderült, a lovaknak volt annyi eszük, hogy ne nyársalják fel magukat önként és dalolva a karókon – bármilyen erőszakosan noszogatták is erre őket emberi lovasaik –, ám a lovasság második és a harmadik hulláma nem torpant meg olyan gyorsan, mint az első. Egy őrült pillanat múlva nyerítő lovak dőltek ki és dobták le hátukról sikoltozó lovasaikat, Kassad pedig ordítva közéjük ugrott. Egyenként rohant oda a nyergéből kivetett lovagokhoz, hogy a kalapácsával zúzza be a földön fekvő alakok koponyáját, vagy ha a tülekedésben azt nem tudta meglendíteni, akkor hosszú tőrét szúrja bele a páncél réseibe. Kassad, az ősz íjász és egy sapkáját vesztett fiatal fiú hamarosan egy hatékony kivégzőosztaggá állt össze: három oldalról kerítették be a lezuhant lovasokat, Kassad a pöröllyel ledöntötte a lábukról a könyörgő lovagokat, majd felkoncolták őket a tőreikkel.

Egyetlen lovag tudott csak feltápászkodni és kardot rántani. A francia felhúzta sisakrostélyát, majd tisztán és érthetően becsületes párbajra hívta ki Kassadot. Az öregember és a fiú farkasokként cirkáltak körülötte. Kassad fogta az íját, és tíz lépésről nyilat eresztett a lovag bal szemébe.

Az ütközet ugyanabban a halálos, vígoperai hangulatban folytatódott, amely az első, kövekkel és combcsontokkal vívott kézitusák óta jellemzi a Régi Föld összes fegyveres összecsapását. A francia lovasságnak éppen akkor sikerült nagy nehezen megfordulnia és menekülőre fognia a dolgot, amikor a tízezer gyalogosan támadó lovag első hulláma megindult az angol derékhad ellen. A menekülők okozta zűrzavar megtörte a támadás lendületét, és mire a franciák visszanyerték a kezdeményezést, Henrik lovagjai összezártak, és sakkban tartották őket lándzsáikkal. Eközben Kassad és még sok ezer másik íjász közvetlen közelről zúdított nyílzáport a feltorlódott francia gyalogságra.

Ám ezzel még nem ért véget a csata. Még a döntő fordulat sem feltétlenül ekkor esett meg. A fordulópont bekövetkeztét – ez az ilyen pillanatok sorsa – elnyelte a por és a zűrzavar, amit több ezer gyalogos közelharca kavart fel. Az ütközet három óra múlva befejeződött, ám előtte – némi változtatással – néhányszor még megismétlődtek bizonyos jelenetek, elindult több eredménytelen támadás és botcsinálta ellentámadás, valamint történt egy felettébb dicstelen eset, amikor is az angolok újonnan támadt fenyegető helyzetében Henrik nem merte hátul hagyni a foglyokat, úgyhogy inkább parancsba adta a kivégzésüket. A heroldok és a történetírók azonban később egyetértettek abban, hogy a csata végkimenetele valahol az első francia lovasroham alatti káoszban dőlhetett el. A franciák ezrével estek el. Az európai kontinens ezen szeglete egy darabig még angol fennhatóság alatt maradt. A lovagi erények megtestesítői, a páncélos lovagok és a lovagvilág kora ezzel leáldozott – a történelem süllyesztőjébe leeresztett koporsóba egy néhány ezres szedett-vedett, hosszúíjas parasztsereg verte be az utolsó szegeket. Az életüket vesztett francia főurak számára azonban nem is az jelentette a leghalálosabb sértést – már ha meg lehet még sérteni az áldozatokat a haláluk után –, hogy az angol íjászok közemberek voltak, közemberek a szó legalacsonyabb, legbolhásabb értelmében, hanem az, hogy berángatott sorkatonák.

Golyófogók. Jakumók. Talpasok. GyP-k. Közgyógyok. K-techek. Bokorugrók.

Ezt a leckét kellett volna Kassadnak megtanulnia az OPI:TTH hadgyakorlat során. Ám ő semmit nem tanult meg belőle. Nem ért rá, mert egy találkozás megváltoztatta az életét.

A francia lovag fejjel előre zuhant le a lováról, bukfencezett egyet, majd felpattant, és futásnak eredt az erdő felé, még mielőtt a felcsapott sár visszahullott volna. Kassad követte. Félúton járt az erdő széle felé, amikor észrevette, hogy az ifjú és az ősz íjász nem csatlakozott hozzá. Annyi baj legyen. Lüktetett benne az adrenalin, és hatalmába kerítette a vérszomj.

Egy olyan lovagnak, akit az imént vetett le magáról egy teljes erőből vágtató ló, és aki harminc kiló nehézkes páncélt viselt, elvileg könnyű prédát kellett volna jelentenie. Nem az volt. A francia egyszer hátrapillantott, és amikor meglátta a kezében kalapácsot forgató, gyilkos tekintetű, nyílsebesen futó Kassadot, gyorsabb sebességre kapcsolt, és tizenöt méterrel az üldözője előtt beért a fák közé.

Kassad mélyen behatolt az erdőbe, és csak utána állt meg, hogy a kalapácsára támaszkodva kifújja magát, és felmérje a terepet. A távolság és a bozót miatt csak fojtottan értek el hozzá a döndülések, sikolyok és csattanások a háta mögötti csatatérről. A fák szinte teljesen csupaszok voltak, és az előző éjszakai felhőszakadás után még mindig csöpögött róluk a víz; az erdőtalajt vastagon avar, kusza aljnövényzet és tüskebokrok borították. A lovag az első húsz méteren még elég sok lábnyomot és törött ágat hagyott maga után, ám bent, az erdő sűrűjében a szarvascsapások és a bozóttal benőtt ösvények miatt már nehezen lehetett kivenni, hogy merre ment.

Kassad lassan mozgott, egyre beljebb került az erdőben, a fülét hegyezve minden, a saját zihálásán és szívzakatolásán kívüli zajra. Kassad rájött, hogy taktikailag nem volt túl okos húzás követni a lovagot, hiszen az teljes páncélzatban, karddal a kézben vetette be magát a bokrok közé. A francia bármelyik pillanatban felülkerekedhet a rémületén, a szívére veheti a becsületén esett ideiglenes csorbát, és felidézheti magában sokéves harci kiképzését. Természetesen Kassadot is kiképezték. Lepillantott vászonzekéjére és bőrmellényére. Kezében kalapács, széles övében tőr. Kassadot nagy energiájú, néhány métertől több ezer kilométeres hatótávolságig terjedő fegyverek használatára képezték ki. Megtanulta a plazmagránátok, pokolkorbácsok, nyíllövedékes puskák, akusztikus fegyverek, hátrasiklás nélküli, nullgravitációs fegyverek, halálpálcák, kinetikus gépkarabélyok és sugárkesztyűk kezelését. Most már az angol hosszúíj forgatásában is gyakorlatot szerzett. Jelenleg ezek közül a fegyverek közül – a hosszúíjat is beleértve – egyik sem volt kéznél.

– Ó, bassza meg – dünnyögte Kassad hadnagy.

A lovag vérszomjas medveként rontott ki a bokrokból; magasba emelt kézzel, terpeszben állva, lapos ívben megsuhintott, Kassad kibelezését célzó karddal. Az OPI kadétja egyszerre próbált hátraugrani és felemelni a kalapácsát. Egyik mozdulatot sem sikerült teljes sikerrel végrehajtania. A francia kiütötte a kardjával Kassad kezéből a nehéz kalapácsot, a penge tompa hegye pedig átvágta a mellényt, a zekét és a bőrt.

Kassad üvöltve hátrált tovább, miközben az övébe tűzött tőrt igyekezett kirángatni. A jobb sarka beleakadt egy kidőlt fa ágába, és hanyatt vágódott. Átkozódni kezdett, ahogy egyre jobban belegabalyodott az ágakba, miközben a lovag súlyos kardjával – akár egy túlméretezett bozótvágóval – az útjába kerülő ágakat csapdosva közelített felé. Mire a lovag utat tört magának az összefonódott ágak között, Kassadnak sikerült kihúznia a tőrét, de a huszonöt centis penge nem sokat ért egy páncél ellen, hacsak a páncélt viselő lovag magatehetetlen nem volt. Márpedig ez a lovag nem volt magatehetetlen. Kassad látta, hogy a kard miatt nem tud közel férkőzni a franciához. Egyedül abban reménykedhetett, hogy el tud szaladni, azonban a háta mögötti kidőlt fa magas törzse és az ágak előtte elterülő kuszasága miatt ez a lehetősége is ugrott. Kassad nem akarta, hogy hátulról vágják le. Ahogy azt sem, hogy alulról, mászás közben érje a halálos döfés. Semmilyen szögből nem akart kard által halni.

Kassad lekuporodott, és felvette a késpárbajozók testtartását, amihez utoljára a tharsisi gettóban, az utcai harcok során kellett folyamodnia. Eltűnődött, vajon hogyan fogja szimulálni a program a halálát.

Úgy termett ott az alak a lovag mögött, mint egy hirtelen rávetülő árnyék. A lovag vállvértjébe csapódó kalapács, Kassad kalapácsa pontosan olyan hangot adott ki, mintha valaki egy pöröllyel behorpasztotta volna egy EMJ motorháztetejét.

A francia megtántorodott, és amikor hátrafordult, hogy szembenézzen az új veszélyforrással, újabb pörölycsapás érte a mellkasa alatt. Kassad megmentője alacsony volt; a lovag nem vágódott el. A francia a feje fölé emelte a kardját, amikor Kassad hátulról, egy szabályos szereléssel lesodorta a lábáról.

A földre zuhanó francia alatt összetörtek a faágak. Az alacsony támadó szétvetett lábakkal a lovag fölé állt, egyik talpával rálépett a páncélos férfi kardforgató kezére, s közben többször egymás után lecsapott a kalapáccsal a sisakra és a rostélyra. Kassad kiszabadította magát a lábak és az ágak rengetegéből, a földre került férfi térdére ült, és a páncél résein az ágyékába, az oldalába és a hónaljába döfött. Kassad segítőtársa félreszökkent, hogy mindkét lábával a lovag csuklójára nehezedjen, Kassad pedig előrekúszott, a sisak és a mellvért közti résbe vágott, majd végezetül beleszúrta a tőrét a sisakrostély nyílásába.

A lovag felsikoltott, ahogy még egyszer, utoljára lesújtott a kalapács, és beverte a tőrt – akár egy huszonöt centis sátorcölöpöt – a rostélynyílásba. A pörölycsapás kis híján Kassad kezét is összezúzta. A lovag teste ívbe hajlott, végső rángáshullám futott végig rajta, ami a harminc kilós páncélzattal együtt Kassadot is felemelte a földről, aztán ernyedten összecsuklott.

Kassad az oldalára gördült. Megmentője mellé dőlt. Mindketten verejtékben és a halott férfi vérében úsztak. Kassad a megmentőjére nézett. A nő Kassadéhoz hasonló öltözéket viselt. Egy pillanatig csak feküdtek egymás mellett, és levegő után kapkodtak.

– Jól... jól vagy? – nyögte ki egy kis idő után Kassad.

A nő külseje láttán elakadt a lélegzete. A jelenlegi Világhálós divatnak megfelelően rövidre vágta vörös haját, rövidre és egyenesre, úgy, hogy a leghosszabb tincsek a homloka közepétől néhány centire balra húzódó választéktól a jobb füle elé hullottak. Réges-régen a fiúk hordtak ilyen hajviseletet, az ismeretlen azonban nem fiú volt. Kassad arra gondolt, hogy talán soha életében nem látott még ilyen gyönyörű nőt: tökéletes arcszerkezet, lágyan kiugró állal és arccsonttal, hatalmas, elevenen és intelligensen csillogó szempár, kecses száj, puha alsó ajak. Kassad a nő mellett fekve látta csak igazán, hogy milyen magas – nem olyan magas, mint ő, de egyértelműen nem egy tizenötödik századi nő –, és még a bő tunika, illetve a buggyos nadrág alól is elősejlettek a csípő és a mellek lágy domborulatai. Néhány évvel idősebbnek tűnt Kassadnál, úgy a húszas évei végén járhatott, ám ez az információ el sem jutott a férfi tudatáig, ugyanis a nő az arcát fürkészte lágy, igéző, végtelenül mély tekintetével.

– Jól vagy? – ismételte meg a kérdést. Még ő is alig ismert rá a saját hangjára.

A nő nem válaszolt. Pontosabban azzal felelt a kérdésre, hogy hosszú ujjával végigsimított Kassad mellkasán, és letépte a durva szövésű mellényt megkötő bőrszíjakat. Kezével rátalált a férfi vérrel átitatott, félig leszaggatott zekéjére. A nő letépte, ami még rajta maradt a ruhából. Odabújt hozzá, ujjai és ajkai a mellkasára tapadtak, csípője máris mozogni kezdett. Jobb kezével megkereste a Kassad nadrágját tartó madzagot, és kioldotta.

Kassad segített lehámozni a ruháit, aztán három gyors mozdulattal levetkőztette a nőt. A nő semmit nem viselt inge és durva anyagú nadrágja alatt. Kassad a nő combjai közé csúsztatta a kezét, megmarkolta ringó fenekét, közelebb húzta, és hozzásimult az elöl benedvesedő réshez. A nő széttárta a lábát, ajkait a férfi szájára tapasztotta. Dacára annak, hogy folyamatosan mozogtak és vetkőztek, valahogyan mindvégig összeért a bőrük. Kassad érezte, amint a gerjedelme a nő szeméremdombjához súrlódik.

A nő ekkor fölé gördült. Lovagló ülésben ráült, miközben tekintetével fogva tartotta az övét. Kassad soha nem jött még ennyire izgalomba. Felnyögött, ahogy a nő jobb kezével hátranyúlt, megtalálta, magába vonta. Amikor Kassad ismét kinyitotta a szemét, a lány lassan, hátraszegett fejjel, lehunyt szemmel mozgott rajta. Kassad keze felkúszott a nő testén, és marokba zárta tökéletes mellét. A mellbimbók megkeményedtek a tenyerében.

Szeretkeztek. A huszonhárom szabványéves Kassad egyszer már szerelembe esett, és sokszor megmerítkezett a szex örömeiben. Azt hitte, hogy minden fortélyt ismer. Korábbi ilyen terű tapasztalatait mindig össze tudta foglalni egy mondatban és egy nevetésben, amikor a csapatszállítóban elmesélte őket a bajtársainak. A huszonhárom éves veteránok nyugodt, magabiztos cinizmusával biztos volt benne, hogy soha nem lesz része olyan élményben, amit ne tudna ennyivel leírni, ennyivel elintézni. Tévedett. A következő percekben átélteket soha nem lett volna képes hitelesen megosztani senkivel. Meg sem próbálta.

A késő októberi napfény váratlanul rájuk vetülő sugarában, avarszőnyegen és ruhákon, édes érintkezésüket síkosító vér és izzadság vékony hártyájával bevonva szeretkeztek. A nő Kassadra szegeződő zöld szeme tágabbra nyílt, ahogy a férfi mozgása felgyorsult, aztán egyszerre hunyták be a szemüket.

Egy ritmusra mozdultak, miközben hirtelen megrohanták őket a bolygók mozgásával egyidős és legalább annyira elkerülhetetlen érzések: a pulzusuk szaporán vert, a testük saját nedves céljaiktól űzve megélénkült, még egyszer, utoljára közösen megfeszültek, a világ semmivé foszlott – aztán egymáshoz simulva, egyetlen, közös szívveréssel, a szenvedély kihunyó lángjában egyesülve visszafogadták öntudatukat, és hagyták, hogy az szétválassza testüket, mialatt a világ elfeledett érzékszerveiken keresztül szivárgott beléjük.

Elheveredtek egymás mellett. A halott férfi páncélja hűvösen simult Kassad bal karjának, a nő combja melegen préselődött jobb lábához. Áldásként hullott rájuk a napfény. Rejtett színek bújtak elő a dolgok felszínére. Kassad oldalra fordult, és belefeledkezett a fejét a vállán pihentető nő látványába. A nő arca kipirosodott, és csak úgy ragyogott az őszi fényben, rézvörös hajfonatai szétterültek a karján. A férfi combjára fonta a lábát, és Kassad érezte, hogy újból feltámad a vágya. A napsütés melegen csiklandozta az arcát. Lehunyta a szemét.

Mire felébredt, a lány eltűnt. Le merte volna fogadni, hogy csak néhány másodperc telt el – egy percnél biztosan nem több –, de már nem sütött a nap, a színek kivesztek az erdőből, és csípős esti szél cibálta a csupasz ágakat.

Kassad felhúzta a vértől megkeményedett, cafatokban lógó ruhákat.

A francia lovag mozdulatlanul, mereven, a halál öntudatlan pózában hevert. Máris egy élettelen, az erdő részét képező tárgy képzetét keltette. Kassad nyomát sem látta a nőnek.

Fedmahn Kassad visszabicegett az erdőben, az alkonyatban és a hirtelen eleredő, dermesztő esőben.

A harcmező még nem ürült ki teljesen, élőket és holtakat is lehetett látni. A halottak egymás hegyén-hátán hevertek, akár az ólomkatonák, amikkel Kassad gyerekkorában játszott. A sebesültek a barátaikra támaszkodva csoszogtak. Itt-ott alattomos figurák lopakodtak a halottak között, a szemközti erdő szélén pedig élénken gesztikuláló és vitatkozó francia és angol heroldok csoportja gyűlt össze. Kassad ismerte a vitájuk tárgyát: nevet kellett választaniuk a csatának, hogy utólag aztán egybehangzóan írhassák meg a történetét. Azt is tudta, hogy a legközelebbi kastély, Azincourt neve mellett fognak dönteni, annak ellenére, hogy az sem a stratégiában, sem a csatában nem játszott szerepet.

Kassad kezdte azt hinni, hogy nem is egy szimulációban vesz részt, hogy a Világhálóban élt élete az álom, ez a szürke nap pedig nem lehet más, csak a valóság. Ekkor hirtelen az egész látkép kimerevedett; az emberek, a lovak és a sötétedő erdő mind áttetszővé vált, akár egy halványuló holó. A következő pillanatban aztán az Olümposz Parancsnoki Iskolában kezek húzták ki Kassadot a szimulációs bölcsőjéből. Kadéttársai és az instruktorok sorra kerültek elő, beszélgetni kezdtek, nevetgéltek, s láthatólag észre sem vették, hogy a világ örökre megváltozott.

Kassad hetekig minden szabadidejében a Parancsnoki Iskola területén barangolt, vagy a mellvédről figyelte, ahogy esténként az Olympus-hegy árnyéka egymás után bekebelezi a Hátság erdőt, a sűrűn benépesített felföldeket, a látóhatár feléig terjedő vidéket, s végül az egész bolygót. Máson sem járt az esze, csak a történteken. A történteken és a nőn.

Senki más nem tapasztalt semmi különöset a szimulációban. Senki nem kóborolt el a csatamezőről. Az egyik instruktor elmagyarázta, hogy ebben a konkrét szimulációs térben nem is létezett semmi a csatamezőn kívül. Senkinek sem tűnt fel Kassad eltűnése. Mintha az erdőben lezajlott incidens – és a nő – meg sem történt volna.

Kassad azonban nem hagyta magát becsapni. Bejárt a hadtörténeti előadásokra és matematikaórákra. Részt vett a lőtéri és edzőtermi gyakorlatokon. Néha körletfogságba vonult a Kaldera-régióba, bár ezekre ritkán került sor. Az ifjú Kassad lényegében még az addigiaknál is kiválóbb tiszti kadét lett. Ám ő eközben csak várt.

Aztán a nő újra eljött.

Megint egy OPI:TTH szimuláció utolsó óráiban került sor a dologra. Addigra Kassad kiderítette, hogy a hadgyakorlatok nem egyszerűen szimulációk. Az OPI:TTH a Világháló Mindensége, a hegemóniai politikát felügyelő, több tízmilliárd polgár adatszomját információkkal kielégítő, önerőből egyfajta autonóm tudatformává fejlődő valós idejű hálózat részét képezte. Az OPI:TTH működtetéséhez több mint százötven planetáris adatszféra elegyítette egymással forrásait a hatezer ómega típusú MI alkotta keretek között.

– A TTH-s cucc nem szimulál – sápítozta Ragyinszkij kadét, a legjobb MI-szakértő, akit Kassad keríteni tudott, és akitől pénzért információt tudott vásárolni –, hanem álmodik, méghozzá a Világhálóban fellelhető legpontosabb történelmi hűséggel... egészét tekintve felülmúlja részeinek összegét, mert a tények mellett holisztikus benyomásokat is beleír a programba... és amikor álmodik, minket is enged együtt álmodni vele.

Kassad ebből egy szót sem értett, de elhitte. Aztán a nő újra eljött hozzá.

Az első amerikai-vietnami háborúban egy rajtaütés után, sötétben, rettegve végrehajtott éjszakai őrjárat alatt szeretkeztek. Kassad durva terepruhát viselt – alsónadrág nélkül, nehogy a dzsungelben begombásodjon az ágyéka –, és egy acélsisakot, amely alig volt valamivel fejlettebb az azincourtinál. A nő a délkelet-ázsiai földművesek – valamint a Vietkong – hagyományos öltözékét, fekete, pizsamaszerű ruhát és szandált hordott. Később, amikor az éjszakában állva szeretkeztek, már egyikük sem viselt semmit; a lány egy fának dőlt a hátával, a lábát pedig a férfi köré kulcsolta, míg mögöttük, a körzet határát jelző rakéták zöld fényében és a Claymore aknák durranásainak közepette lángba borult a világ.

A nő felkereste a gettysburgi csata második napján, aztán Borogyi-nónál, ahol a puskapor füstje úgy ült meg a hullarakás felett, mintha a távozó lelkek párafelhője csapódott volna ki az elesettekből.

Szeretkeztek a Hellas-medencében, egy páncélozott szállító harci jármű összezúzott roncsában, mialatt még javában dúlt a lebegőtankok páncélos ütközete, és a közelgő homokvihar vörös forgataga csikorogva-sikoltozva ostromolta a titánburkolatot.

– Áruld el a neved! – suttogta Kassad szabványnyelven. A nő a fejét csóválta. – Létezel... a szimuláción kívül is? – váltott a korszak japánangol nyelvére. A nő bólintott, majd odahajolt hozzá, hogy megcsókolja.

Együtt feküdtek a romokban heverő Brazíliaváros egyik védett menedékében, amíg a kínai EMJ-kből kicsapó halálsugarak kék reflektorokként kergetőztek a törött kerámiafalakon. Az orosz sztyeppén, egy elfeledett toronyváros ostromát követő névtelen csata során a férfi visszahúzta a nőt az együttlétüknek otthont adó szétlőtt szobába, és azt suttogta neki:

– Veled akarok maradni.

A nő Kassad szájához érintette ujját, és megrázta a fejét. Amikor Új-Chicago kiürítését követően azon a századik emeleti erkélyen hevertek, ahová az orvlövész Kassad az utolsó amerikai elnök reménytelen utóvédharca folyamán befészkelte magát, a férfi a nő mellei közé, meleg bőrére helyezte a kezét.

– Együtt leszünk mi valaha... odakint? – A nő a tenyerébe fogta a férfi arcát, és elmosolyodott.

A Parancsnoki Iskola utolsó évére már csak öt OPI:TTH szimuláció maradt, mivel a kadétok kiképzésében az élő terepgyakorlatok vették át a főszerepet. Néha, mint például amikor Kassad a taktikai parancsnok székébe szíjazva egy egész zászlóaljjal ugrott le a Ceresre, a férfi lehunyta a szemét, az agykérgileg generált taktikai/terepmátrix alapszínekre bontott domborzati képei közé nézett, és megérzett... valakit? A nőt? Nem volt biztos benne.

Aztán a nő látogatásai véget értek. Nem kereste fel a kiképzés utolsó hónapjaiban. Nem kereste fel a nagy „szénzsák-ködi csata” záróvizsga-szimulációja alatt, ahol Horace Glennon-Height tábornok lázadását verték le. Nem kereste fel a katonai parádékon és a diplomaosztó utáni banketteken, és nem kereste fel az évfolyam utolsó, a vörösen megvilágított levitációs fedélzetéről tisztelgő hegemóniai vezérigazgató előtt megtartott olümposzi díszszemléjén sem.

Kassadnak még álmodozni sem maradt ideje, mert a fiatal tisztek azonnal áttávoltak a Föld Holdján tartott Maszada-ceremóniára, aztán a Tau Ceti Centerre, hogy hivatalosan is felesküdjenek a HAD kötelékébe. S ezzel elvégezték a parancsnoki iskolát.

Kassad kadét hadnagyból főhadnagy lett. Három szabványhetes elvtávját a Világhálóban töltötte, ahol is a HAD-tól kapott világkártyával akárhová és akármennyiszer eltávolhatott, majd ezt követően kihajózott a Hegemóniai Gyarmati Erők lususi kiképző támaszpontjára, hogy felkészüljön a Hálón túli aktív szolgálatra. Biztosra vette, hogy soha többé nem fogja látni a nőt.

Tévedett.

Fedmahn Kassad olyan kultúrában nőtt fel, melyet a szegénység és hirtelen halálesetek fémjeleztek. A magát változatlanul palesztinoknak nevező kisebbséghez tartozott, és családjával együtt a tharsisi gettóban tengette napjait, amely emberi tanúbizonyságot szolgáltatott a végsőkig kisemmizettek keserű hagyatékáról. A Világhálóban és azon túl élő összes palesztin magában hordozta az egy évszázadnyi, egy röpke hónapra kivívott nacionalista győzelemben kicsúcsosodó, majd a 2038-as nukleáris dzsihád által mindenestül elsöpört küzdelem kulturális emlékezetét. Ezután került sor a palesztinok második diaszpórájára, amely ezúttal ötszáz évig tartott, és a Marshoz hasonló kilátástalan, sivatagos bolygókon végződött. Álmuk a Régi Földdel együtt szállt a sírba.

Kassad – a Dél-tharsisi Internálótáborban élő többi fiúhoz hasonlóan – két lehetőség közül választhatott: vagy valamelyik bandához csapódik, vagy a tábor önjelölt ragadozóinak prédájává válik. Kassad a bandák mellett döntött. Tizenhat szabványéves korára már kioltotta egy másik fiatalember életét.

A Marsot igazán csak három dolog miatt tartották számon a Világhálóban: a Mariner-völgyi vadászatok, Schrauder Zen-hegytömbje a Hellas-medencében és az Olümposz Parancsnoki Iskola miatt. Kassadnak nem kellett a Mariner-völgybe utaznia, hogy kitanulja a vadászat mesterségét és az űzött vadak fortélyait, a zen gnoszticizmus hidegen hagyta, és kamaszként mélyen megvetette a Háló minden pontjáról a bolygóra özönlő, kiképzésre érkező egyenruhás kadétokat. A haverjaival olyan gúnynevekkel illették az Új Busidót, mint „a buzik kódexe”, ám az ifjú Kassad lelke mélyén titokban megpendített valamit – egy ősi, becsületre hangolt húrt – egy olyan szamuráj társadalmi osztály gondolata, melynek élete és munkája a kötelesség, az önbecsülés és az adott szó hitele körül forgott.

Tizennyolc éves korában egy tharsisi tartomány fellebbviteli bírája állította választás elé: lehúz egy marsi évet egy sarkvidéki munkatáborban, vagy jelentkezik önkéntesnek az alakulófélben lévő John Carter dandárba, amely a Hármas típusú gyarmatokon újjáéledő Glennon-Height-felkelés leverésében volt hivatott segíteni a HAD-nak. Kassad jelentkezett önkéntesnek, ahol is meglepve tapasztalta, hogy kifejezetten élvezi a katonai élettel járó fegyelmet és tisztaságot – igaz, a John Carter dandárt végül csak helyőrségi szolgálatra fogták a Hálóban, és nem sokkal Glennon-Height klónozott unokájának a Reneszánszon bekövetkezett halála után fel is oszlott. Két nappal a tizenkilencedik születésnapja után Kassad felvételt kért a HAD:gyalogság kötelékébe, de elutasították. Csalódását italba fojtotta, és kilencnapos tivornyája végén a Lusus egyik legmélyebb kaptáralagútjában tért magához. Katonai komlogimplantját ellopták – a tettes a jelek szerint levelező tagozaton kitanulta a sebészetet –, világkártyáját és távnyelő engedélyét visszavonták, és egészen új távlatok nyíltak meg előtte a hasogató fejfájás területén.

Kassad egy szabványévig a Lususon dolgozott. Ez idő alatt több mint hatezer márkát tett félre, és a legkülönbözőbb fizikai munkákat vállalta el az 1.3 gravitációban, hogy leküzdje marsi törékenységét. Mire spórolt pénzéből jegyet tudott váltani egy Maui-Covenantra tartó, házibarkács Hawking-hajtóművel felszerelt, ősöreg napvitorlás teherszállítóra, Kassad hálói mércével még mindig vékonynak és magasnak számított, ám kidolgozott izmai bármilyen mérce szerint pazarul megállták a helyüket.

Három nappal azelőtt érkezett a Maui-Covenantra, mielőtt a bolygón kitört volna az alávaló és népszerűtlen szigetháború. A HAD egyesített erőinek Alapkőben állomásozó főparancsnoka egy idő után elunta az irodája előtt várakozó fiatal Kassad látványát, és megengedte, hogy a fiatalember egy szárnyashajó segédkormányosaként beálljon a 23. ellátóezredbe. Tizenegy szabványhónap múlva Fedmahn Kassad, a 12. űrgyalogsági zászlóalj tizedese kiemelkedő szolgálataiért két Szolgálati Érdemrendet, az Egyenlítői-szigetvilágon folytatott hadjárat során tanúsított bátorságáért Szenátusi Felterjesztést, valamint két Bíborszívet kapott. Egyben felvették a HAD parancsnoki iskolájába, és a következő konvojjal hazautazott a Hálóba.

Kassad gyakran álmodott a nőről. A nő soha nem árulta el a nevét, soha nem szólalt meg, ám Kassad koromsötétben, ezer másik ember közül is felismerte volna az érintéséről és az illatáról. Magában csak Rejtélynek hívta.

Amíg a többi fiatal tiszt kurvázni ment vagy bennszülött lányokat próbált befűzni, addig Kassad a támaszponton maradt, vagy órákon át járta a vadidegen városok utcáit. Rejtéllyel kapcsolatos rögeszméit titokban tartotta: nem mutattak volna túl jól a pszichológiai jellemzésében. Néha – szabad ég alatt, holdak fényében táborozva, vagy egy csapatszállító anyaméhszerű gyomrának súlytalanságában – Kassad felfogta, milyen őrült dolog, hogy egy fantommal folytat viszonyt. De aztán felidézte, ahogy az egyik éjszaka megcsókolta a nő bal melle alatti apró anyajegyet, s ajkában érezte a szívverését, miközben még a föld is rázkódott a Verdunhöz közeli ágyúlövésektől. Eszébe jutott a türelmetlen mozdulat, amivel a nő – arcát a férfi combján nyugtatva – hátrasöpörte a haját. A fiatal tisztek tehát továbbra is lejártak a városokba vagy a támaszpont körüli kunyhókba, Fedmahn Kassad pedig elolvasott egy újabb történelmi témájú könyvet, körbekocogta a támaszpontot, vagy taktikai stratégiákat futtatott le a komlogján.

Nem telt bele sok idő, és Kassad felkeltette a felettesei figyelmét.

A Lambert-gyűrű szabadbányászai ellen hadüzenet nélkül indított háborúban a túlélő gyalogsági csapatok és tengerészgyalogosok Kassad hadnagy vezetésével fúrták át magukat a Peregrine kisbolygó régi, föld alatti tárnáin, hogy kimenekítsék a hegemóniai polgárokat és a konzulátus személyzetét.

Ám Fedmahn Kassad százados neve az Új Próféta rövid kom-rijádi uralkodása alatt vált Hálószerte ismertté.

A gyarmatbolygó két ugráséves körzetén belül tartózkodó egyedüli hegemóniai hajó HAD:űr kapitánya éppen hivatalos látogatáson vett részt, amikor az Új Próféta harmincmillió új rendbéli síita élén lerohanta a szunnita kereskedők és kilencvenezer helyben lakó hegemóniai hitetlen által lakott két földrészt. A hajó kapitányát és öt helyettesét foglyul ejtették. A Tau Ceti Center ingerült távsürgönyökben követelte a bolygó körüli pályán álló HS Denieve rangidős tisztjétől a kom-rijádi helyzet rendezését, a foglyok kiszabadítását és az Új Próféta eltávolítását... anélkül, hogy a bolygó légkörében atomfegyvereket kelljen bevetni. A Denieve egy kiöregedett, bolygó körüli védelmet ellátó járőrhajó volt. Nem volt egyetlen atomfegyvere sem, amit a bolygó légkörében be lehetett volna vetni. A fedélzeten tartózkodó rangidős tisztet, a HAD:egyesített századosát Fedmahn Kassadnak hívták.

A forradalom harmadik napján Kassad a Denieve egy szem rohamcsónakjával leszállt a Meshed nagymecsetének udvarán. A HAD harmincnégy katonájával együtt figyelte a háromszázezer főssé gyűlő, militáns tömeget, akiket csak a hajó védőmezője tartott kordában, valamint az, hogy az Új Próféta nem adott parancsot a támadásra. Maga az Új Próféta már nem tartózkodott a nagymecsetben; Rijád északi féltekéjére repült részt venni az ottani győzelmi ünnepségeken.

Két órával a landolás után Kassad százados kilépett a hajójából, és közzéadott egy rövid rádiós nyilatkozatot. Elmondta, hogy muszlimnak nevelték. Közölte azt is, hogy a síiták csírahajókora óta született Koránértelmezések egyértelműen bizonyítják, hogy az iszlám vallás Istene soha nem bocsátja és engedi meg az ártatlanok lemészárlását, és nem számít, hány dzsihádot hirdetnek meg az Új Prófétához hasonló zsebnapóleon eretnekek. Kassad százados három órát adott a harmincmillió zelóta vezetőinek, hogy elengedjék a túszokat, és hazatérjenek Kom sivatagos földrészére.

A forradalom első három napján az Új Próféta seregei a két földrész legtöbb városát bevették, és több mint huszonhétezer hegemóniai túszt ejtettek. A kivégzőosztagok éjjel-nappal régre visszanyúló teológiai viták végére tettek pontot. A számítások szerint az Új Próféta megszálló erői legalább negyedmillió szunnitát mészároltak le az első két napon. Kassad ultimátumára válaszul az Új Próféta bejelentette, hogy az aznap este tartandó élő televíziós beszédét követően az összes hitetlennel végezni fognak. Egyben elrendelte Kassad rohamcsónakjának megtámadását.

A Forradalmi Gárda a nagymecset miatt nem mert nagy erejű bombákat bevetni; ehelyett automata fegyvereket, otromba energiaágyúkat és plazmatölteteket használtak, valamint tömegesen megrohamozták a csónakot. A védőmező kitartott.

Az Új Próféta beszédének tévés közvetítése tizenöt perccel Kassad ultimátumának lejárta előtt kezdődött. Az Új Próféta egyetértett Kassad állításával, miszerint Allah szörnyű büntetéssel sújt le a hitetlenekre, de kijelentette, hogy ez a büntetés a hegemóniai hitetlenekre vár. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor az Új Próféta kijött a sodrából a kamera előtt. Üvöltözve, fröcsögő nyállal adta parancsba a bolygón rekedt rohamcsónak ellen bevetett emberhullám-taktika újult erővel történő folytatását. Közölte, hogy a beszéddel egy időben tucatnyi fissziós bombát gyártanak az Ali városában megszállt Béke Atomerőműben. E bombák fogják az űrbe juttatni Allah seregét. Az első fissziós bombát, magyarázta, a hitetlen Kassad sátáni rohamcsónakja ellen fogják bevetni még aznap délután. Az Új Próféta ezután a hegemóniai túszok kivégzésének módját kezdte fejtegetni, ám abban a percben lejárt Kassad határideje.

A Kom-Rijád – részben saját elhatározásból, részben a bolygó félreeső helyzetéből adódóan – primitív technológiai szinten maradt, a lakosai viszont annyira fejlettek voltak, hogy adatszférát tartsanak fenn, miképpen az invázió szellemi vezetői, a forradalmár mollák is úgy vívtak ádáz harcot a „Hegemóniai Tudomány Sátáni Erőivel”, hogy közben azért személyi komlogjukkal rácsatlakoztak a globális adathálóra.

A HS Denieve várakozás közben egymás után bocsátotta ki a kémműholdakat, amelyek a Kom-Rijád központi időzónája szerint 17:29-re olyan mértékben rátelepedtek az adatszférára, hogy a hegemóniai hajó tizenhatezer-nyolcszázharminc forradalmár molla koordinátáját be tudta azonosítani a hozzáférési kódjuk alapján. 17:29:30-kor a kémműholdak megkezdték a valós idejű, célzott adatátvitelt annak a huszonegy katonai műholdból álló körgyűrűnek, amelyet Kassad rohamcsónakja állított alacsony bolygó körüli pályára. A kiöregedett katonai fegyvereket a Denieve-nek kellett volna hazavinnie, hogy ott biztonságosan megsemmisíthessék őket. Kassad más szerepet szánt nekik.

Pontosan 17:30-kor ezek közül a kis műholdak közül tizenkilenc felrobbantotta a fúziós magját. Az önmegsemmisítés előtti nanoszekundumokban létrejövő röntgensugarak összegyűjtöttek, célra irányoztak és kibocsátottak tizenhatezer-nyolcszázharminc láthatatlan, de koherens nyalábot. Az ősi katonai műholdakat nem légköri használatra tervezték, emiatt alig egy milliméteres hatósugárban fejtették csak ki pusztító hatásukat. Szerencsére nem is kellett ennél több. Nem tudott az összes nyaláb áthatolni a mollákat az égbolttól elválasztó közegen, tizenötezer-hétszáznegyvenyolcnak azonban sikerült.

A hatás azonnali és drámai volt. A célszemély agya és agyveleje felforrt, elpárolgott és miszlikekre robbantotta a koponyáját. Az Új Próféta az egész bolygón közvetített élő adás kellős közepén tartott – szó szerint az „eretnek” szó kimondása közben –, amikor fél hatot ütött az óra.

Csaknem két percen át a bolygó összes képernyőjén és tévéfalán az Új Próféta lefejezett, mikrofonra csuklott holttestének képét lehetett látni. Aztán Fedmahn Kassad arca jelent meg minden csatornán. Kassad egy órával későbbre tűzte ki a következő határidőt, hozzátéve, hogy ha esetleg ellenlépéseket akarnak foganatosítani a túszokkal szemben, akkor sokkal drámaibban fogja demonstrálni Allah nemtetszését.

Nem foganatosítottak megtorló intézkedéseket.

Aznap este, a Kom-Rijád körül keringve Kassadot kadétévei óta először látogatta meg Rejtély. Álmában történt, de a látogatás több volt álomnál és kevesebb az OPI:TTH szimulációk alternatív valóságánál. Egymás mellett nyúltak el egy takaró és egy lyukas tető alatt. A nő bőre felforrósodott, s ahogy hozzáért, mintha áramütés érte volna; arcából csupán egy sápadt körvonalat tudott kivenni az éjszaka sötétjében. A fejük felett a csillagos égbolton a hajnal előtti órák csalóka fénye kezdett derengeni. Kassad észrevette, hogy a nő szólni próbál hozzá; puha ajkai Kassad hallásküszöbe alatti szavakat formáltak. A férfi egy pillanatra hátrébb húzódott, hogy jobban rálásson a nő arcára, ám ezzel végérvényesen megszakította a kapcsolatot. Verejtékben fürdő arccal riadt fel az ágyában; a hajó rendszereinek zúgása olyan idegenül csengett a fülének, mint egy félig felébresztett szörnyeteg zihálása.

Kilenc fedélzeti szabványhét múlva Kassad a HAD egyik hadbírósága előtt állt Freeholmban. Már a Kom-Rijádon, döntése meghozatalakor is tudta, hogy feletteseinek nem lesz más választása, mint keresztre feszíteni vagy előléptetni.

A HAD szeretett azzal büszkélkedni, hogy semmilyen esemény nem érheti váratlanul a Hálóban és a gyarmatterületeken, ám a dél-bressiai csatára és annak Új Busidóra gyakorolt hatására a legkevésbé sem volt felkészülve.

A Kassad ezredes életét vezérlő Új Busidó Kódexet a katonaság túlélésének kényszere hívta életre. Azok után, hogy a Régi Földön a 20-21. század fordulóján sorra estek meg az égbekiáltó gyalázatok, amikor is egyes katonai vezetők olyan stratégiák végrehajtására kötelezték nemzeteiket, amelyek legitim célpontnak tartották a civil lakosságokat, miközben ugyanezek az egyenruhás hóhérok biztonságban ültek összkomfortos bunkereikben ötven méterrel a föld alatt, az életben maradt civilek olyan mértékben megundorodtak a katonáktól, hogy a „hadsereg” szó egy évszázadon keresztül automatikusan lincshangulatot gerjesztett.

A formálódó Új Busidó a becsület és az egyéni bátorság réges-régi eszméit ötvözte a civil lakosság lehetőség szerinti megkímélésével. A kódex bölcsen visszatért a Napóleon és a totális háborúk előtti kisebb, pontosan kitűzött célokkal rendelkező, túlkapások nélküli háborúfogalomhoz. A kódex csak a legszélsőségesebb esetben engedélyezte az atomfegyverek és a stratégiai szőnyegbombázás alkalmazását, ám ami még ennél is fontosabb: visszahozta a Régi Föld középkori harcmodorát, mely szerint az ütközeteket kisméretű, hivatásos hadseregeknek kell megvívniuk egy közösen megállapított időpontban és egy olyan helyen, ahol minimalizálni lehet a köz-és magántulajdonok megsemmisülését.

A kódex remekül bevált a Hidzsra utáni terjeszkedés első négy évszázadában. Az alapvető technológiák ebből háromszáz évig lényegében egy helyben topogtak, amit a Hegemónia tudott kamatoztatni, mert a távnyelőhasználat terén kialakított monopolhelyzete lehetővé tette a HAD szerény katonai forrásainak kellő időben és kellő helyre történő átcsoportosítását. A gyarmati státusú és független bolygók még akkor sem vehették fel a versenyt a Hegemóniával, ha a kvantumugrás okozta, kiküszöbölhetetlen időcsúszás húzódott közöttük. Az olyan elszigetelt eseteket, mint a Maui-Covenanton kirobbant, egyedülálló gerillaháborúba torkolló politikai felkelés vagy a kom-rijádi vallási őrület, gyorsan és határozottan leverték; az ezekben a hadjáratokban történt túlkapások pedig csak alátámasztották az Új Busidó szigorú kódexéhez való visszatérés fontosságát. De hiába kalkulált és tervezgetett a HAD, a Számkivetettekkel esedékes, elkerülhetetlen konfrontációra senki nem írt adekvát vészforgatókönyvet.

A Hegemóniára nézve a Számkivetettek jelentették az egyedüli kívülről leselkedő veszélyt azóta, hogy a barbár hordák ősapái négyszáz évvel korábban csöpögő O’Neill városokból, bukdácsoló kisbolygókból és kísérleti üstökösfarmbolyokból álló szedett-vedett flottájukkal elhagyták a Naprendszert. A Számkivetettek idővel szert tettek a Hawking-hajtómű technológiájára, ám a Hegemónia még ezt követően sem változtatott hivatalos álláspontján, miszerint amíg a Számkivetett rajok a csillagok közötti sötétségben maradnak, és a rendszeren belüli fosztogatóportyáikat bizonyos korlátok közé szorítják, vagyis csak kis mennyiségű hidrogént és vízjeget vesznek magukhoz a gázóriásokról és a lakatlan holdakról, addig nem törődnek velük.

A legkorábbi – például a Bent Világán vagy a GHC 2990-en történt – összetűzések a Határvidéken nem különösebben izgatták a Hegemóniát, eltévelyedésnek könyvelték el őket. Még a Lee Háromért folyó szabályos ütközetet is a Gyarmati Erők belügyének tekintették, és amikor hat helyi évvel a támadást követően, öt évvel a Számkivetettek távozása után végre befutott a HAD különítménye, az illetékesek kényelmesen szemet hunytak minden atrocitás felett, és megelégedtek azzal a nézettel, hogy ha a Hegemónia befeszíti az izmát, akkor a barbárok többé nem mernek majd portyázni.

A Lee Hármat követő évtizedben a HAD és a Számkivetettek űrflottái határvillongások százaiban mérték össze erejüket, de néhány alkalmat leszámítva, amikor tengerészgyalogos-csapatok levegőtlen térben, súlytalanságban egymásba futottak az ellenséggel, nem csaptak össze a gyalogsági haderők. A Világhálóban megszaporodtak a szóbeszédek: a Számkivetettek nem jelenthetnek veszélyt a Föld-típusú bolygókra, mert az elmúlt háromszáz év alatt a súlytalansághoz idomultak; a Számkivetettek továbbfejlődtek, és most már többek – vagy kevesebbek – mint emberek; a Számkivetettek nem ismerik a távnyelők technológiáját, nem is szerezhetik meg, egyszóval a HAD-nak nincs semmi félnivalója. Aztán jött a Bressia.

A Bressia azok közé a beképzelt, független bolygók közé tartozott, amelyek kiélvezték, hogy a Háló kényelmes közelségében vannak, ugyanakkor nyolc hónap választja el őket egymástól. Jól megszedte magát a gyémánt, a bogáncsgyökér és a minőségi kávéja exportjából, és szemérmesen ellenállt a gyarmatosítási törekvéseknek, miközben szárnyaló gazdasági terveinek megvalósítását tekintve a Hegemóniai Protektorátustól és Közös Piactól függött. Mint a legtöbb ilyen bolygó, a Bressia is büszke volt Önvédelmi Különítményeire: tizenkét fáklyahajó, egy a HAD:űr által fél évszázaddal korábban kiselejtezett, kitatarozott anyahajó, körülbelül negyven kisméretű, fürge bolygó körüli járőrhajó, egy kilencvenezer fős, állandó önkéntes hadsereg, egy tekintélyes tengerjáró hadiflotta és egy pusztán szimbolikus jelentőségű atomfegyver-arzenál állt a rendelkezésére.

A Hegemónia megfigyelőállomásai észlelték ugyan a Számkivetettek Hawking-örvényét, azonban csak egy újabb vándorrajnak vélték, amely úgysem fog fél fényévnél közelebb merészkedni a Bressiai-rendszerhez. Ehhez képest a Számkivetettek elvégeztek egy egyszerű pályamódosítást, amit a megfigyelők már csak akkor vettek észre, amikor a raj az Oort-felhőbe ért, és ótestamentumi csapásként zúdultak le a Bressiára. A bolygót minimum hét szabványhónap választotta el a Hegemónia felmentő seregeitől.

A bressiai űrflottát a harc első húsz órájában leradírozták az űrről. Ezután a Számkivetett-raj háromezernél is több hajót küldött a Bressia ciszlunáris űrjébe, és módszeresen hozzálátott a bolygó védelmi rendszerének kiiktatásához.

A bolygót gyakorlatias közép-európaiak gyarmatosították a Hidzsra első hullámában, és a két földrésznek a prózai Észak-Bressia és Dél-Bressia nevet adták. Észak-Bressián sivatagok, hegyvidéki tundrák és hat nagyobb, főleg bogáncsgyökér-termesztőknek és olajmérnököknek otthont adó város volt. A mérsékeltebb éghajlatú és kevésbé szélsőséges domborzatú Dél-Bressián élt a bolygó négyszázmillió fős lakosságának jó része, és itt terültek el a hatalmas kávéültetvények is.

A Számkivetettek – mintha csak azt akarták volna bemutatni, milyenek is voltak egykoron a háborúk – szabályosan felperzselték Észak-Bres-siát: először megszórták több száz sugárzásmentes atomfegyverrel és taktikai plazmabombával, azután halálsugarakkal söpörtek végig rajta, s végül mesterségesen kitenyésztett vírusokat szabadítottak rá. A földrészen élő tizennégymillió emberből csupán maroknyian menekültek meg. Dél-Bressia néhány célzott katonai létesítményt, repteret és a hatalmas solnói kikötőt leszámítva kimaradt a bombázásból.

A HAD doktrínája úgy tartotta, hogy bár a levegőből le lehet tarolni egy égitestet, egy iparosodott bolygó tényleges katonai megszállása a gyakorlatban lehetetlen. Az invázió elleni döntő érvnek a leszállás logisztikai problémáit, a meghódítandó terület irdatlan nagyságát és a nagyszámú inváziós hadsereg lomhaságát hozták fel.

A Számkivetettek a jelek szerint nem olvasták a HAD doktrínáját. Az invesztitúra huszonharmadik napján kétezer landolókomp és rohamcsónak rohanta le Dél-Bressiát. A bressiai légierő maradékát az invázió első óráiban elpusztították. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a Számkivetettek összpontosítási körlete bekapott két atomtöltetet: az elsőt eltérítették energiamezőkkel, a második pedig csak egy magányos felderítőhajót robbantott fel, amit lehet, hogy eleve csaléteknek szántak.

Mint kiderült, a Számkivetettek fizikuma tényleg megváltozott háromszáz év alatt. Tényleg jobban érezték magukat zérógravitációs környezetben. Csakhogy az űrgyalogságuk szervopáncéljai jól bírták a gyűrődést, és a dél-bressiai városokat néhány nap múlva fekete páncélos, hosszúkás végtagú Számkivetett csapatok özönlötték el, mint holmi élősdi óriáspókok.

Az utolsó szervezett ellenállás az invázió tizenkilencedik napján omlott össze. A bolygó fővárosa, Buckminster ugyanazon a napon esett el. A Bressia utolsó, a Hegemóniának küldött fénysürgönye egy órával a Számkivetettek bevonulását követően, az adás felénél megszakadt.

Fedmahn Kassad ezredes huszonkilenc szabványhéttel később érkezett meg a HAD Egyes számú flottájával. Harminc Omega osztályú fáklyahajó és egy általuk kísért, távnyelővel felszerelt UgróHajó hatolt be nagy sebességgel a rendszerbe. A szingularitás-gömböt három órával a kiperdülés után aktiválták, és tíz órára rá már négyszáz HAD hadihajó tartózkodott a rendszerben. Az elleninvázió huszonegy órával ezután vette kezdetét.

Ezek voltak számokban kifejezve a bressiai csata első percei. Kassad azonban nem számokban, hanem a harc iszonyú szépségében emlékezett e napokra és hetekre. A Hegemónia akkor először használt Ugró-Hajót hadosztályi szintű hadműveletben, így hát számítani lehetett némi kavarodásra. Kassad öt fényperc alatt ért át a kapun, és azonnal murvába és sárga homokba bucskázott, mert a rohamcsónak távnyelőkapuja egy meredek, sártól és az elsőként átkapuzott szakaszok vérétől csúszós lejtőre nézett. Kassad a sárban fekve lepillantott a domboldalon tomboló őrületre. A tizenhét átkapuzott rohamcsónakból tíz lezuhant és lángokban állt, s törött játék hajókként szóródtak szét az alacsony dombságon és az ültetvényeken. A megmaradt hajók védőmezője egyre zsugorodott a landolási övezetet narancssárga lángkupolákká változtató heves rakétatűz és nagy energiájú részecskesugarak alatt. Kassad taktikai kijelzője menthetetlenül megzavarodott; a vizorját képtelen röppályák kuszasága, a haldokló HAD csapatokat jelző vörös foszforvillanások és a Számkivetettek zavaró szellemképei töltötték be.

– Ó, a kurvaéletbe! Kurvaélet! Ó, a kurvaéletbe! – ordítozta valaki a fő hullámhosszon. Az implantátumok csak ürességet észleltek ott, ahol a főparancsnokság adatainak kellett volna lenniük.

Egy közlegény felsegítette Kassadot. Az ezredes lepöckölte a marsallbotjára ragadt sarat, félreállt az utána átkapuzó szakasz útjából, és kezdetét vette a háború.

Kassad már Dél-Bressiára érkezése első perceiben rájött, hogy az Új Busidóra keresztet vethet. Egy nyolcvanezer fős, elsőrangúan felfegyverzett és kiképzett HAD:gyalogsági sereg indult meg összpontosítási körletéből és nyomult előre az elnéptelenedett vidéken, hogy harcba bocsátkozzon az ellenséggel. A Számkivetettek egy felperzselt földsáv mögé vonták vissza erőiket, s csak taposóaknákat és halott civileket hagytak maguk után. A HAD a távnyelőivel akarta kicselezni és összecsapásra kényszeríteni az ellenséget. A Számkivetettek válaszul nukleáris és plazmafegyverek zárótüzével szórták meg, s ezáltal energiapajzsok mögé szögezték őket, miközben a Számkivetett gyalogság visszavonult a városok és a landolókompok összpontosítási körletei köré felhúzott sáncok mögé.

Dél-Bressia mérlegét űrben aratott gyors győzelmekkel sem sikerült átbillenteni. Néhány elterelő hadműveletet és ádáz ütközetet leszámítva a Számkivetettek a Bressia három CSE-nyi körzetében mindent az ellenőrzésük alatt tartottak. A HAD:űr egységek hátrálásra kényszerültek, erőiket a flotta kaputávolságban tartására és a kulcsfontosságú UgróHajó védelmére koncentrálták.

Az eredetileg kétnaposnak jósolt csata előbb harminc, majd hatvan napig húzódott el. A hadviselés módja visszasüllyedt 20-21. századi szintre: hosszan, elkeseredetten, romokban heverő városok téglaporában, civil holttestek felett vívták a hadműveleteket. A HAD elsőként hadba vont nyolcvanezer katonáját teljesen felőrölték; érkezett egy százezer fős erősítés, de még javában tizedelték a soraikat, amikor újabb kétszázezer újonc sorozását rendelték el. Egyedül Meina Gladstone és egy tucatnyi végsőkig elszánt szenátor hajthatatlansága miatt folyt tovább a háború és estek el garmadával a katonák, míg a Mindenség és az MI Tanácsadó Testület sok milliárd hangja a harcok beszüntetését követelte.

Kassad szinte azonnal átlátta a megváltozott taktikát. Az utcai harcokban kialakult ösztönei a felszínre törtek, még mielőtt a hadosztálya nagy részét a stoneheapi csatában megsemmisítették volna. Amíg a HAD többi parancsnoka csaknem teljesen megbénult és döntésképtelenné vált, mert képtelenek voltak felfogni az Új Busidó ilyen mérvű megsértését, Kassad – ezrede és a Delta Főparancsnokságot ért atomtalálat óta ideiglenesen egy egész hadosztály élén – emberéletekkel vásárolt magának időt, aztán ellentámadásba lendült, melyben faltörő kos gyanánt elrendelte a fúziós fegyverek bevetését. Mire a Számkivetettek kilencvenhét nappal a HAD bressiai „mentőakciójának” kezdete után kivonták csapataikat a bolygóról, és elmenekültek hajórajukkal, Kassad kiérdemelte a „dél-bressiai mészáros” kétélű ragadványnevét. Azt suttogták, hogy még a saját emberei is félnek tőle.

És Kassad puszta álmoknál több – és kevesebb – álmaiban a nőről álmodott.

A stoneheapi csata utolsó éjszakáján, a sötét alagutak útvesztőjében, ahol Kassad és tisztogató különítményei akusztikai fegyverekkel és T-5 gázzal füstölték ki a Számkivetett kommandók utolsó gócait, az ezredes a lángok és sikolyok közepette álomba merült. Hosszú ujjak érintették meg az arcát, és a nő mellei lágyan a testéhez nyomódtak.

Amikor a hegemóniai hadsereg a Kassad által elrendelt űrbéli csapás másnapjának reggelén, a tükörsima, húsz méter széles lézertölcsérek között bemasírozott a felszabdalt Új-Bécsbe, Kassad szemrebbenés nélkül mérte végig a járdára helyezett, gondos sorokba rendezett emberi fejeket, amelyek vádló tekintetükkel mintha a felszabadító HAD sereget üdvözölték volna. Kassad visszament parancsnoki EMJ-jéhez, magára zárta az ajtót, összekuporodott a gumi, a felforrósodott plasztik és feltöltődött ionok szagától sűrű, meleg sötétségben, és a C3-csatornák és az implantkódok zaja felett a nő suttogását hallotta meg.

A Számkivetettek kivonulása előtti éjszakán Kassad otthagyta a HS Brazílián tartott parancsnoki megbeszélést, átkapuzott a Hyne-völgytől északra, a Nyűhetetlenen található főhadiszállására, és a parancsnoki gépkocsijával a hegytetőre hajtott megnézni az utolsó bombázást. Negyvenöt kilométerrel arrébb csapódott be a legközelebbi nukleáris töltet. A plazmabombák tökéletes négyzethálóban elültetett, narancsszínű és vérvörös virágokként bomlottak ki. Kassad kétszáznál is több táncoló zöld fényoszlopot számlált meg, amint a pokolkorbácsnyalábok porrá hasították a széles fennsíkot. És még el sem aludt, még az EMJ szárnyán ülve pislogta ki a szeméből a sápadt utóképeket, amikor a nő eljött hozzá. A nő világoskék ruhát viselt, és könnyű léptekkel suhant át a domboldalon felperzselt bogáncsgyökér-ültetvényeken. A szellő fellibbentette puha anyagú ruhája alsó szegélyét. Arca és karja sápadt volt, már-már áttetsző. A nő a nevén szólította Kassadot – a férfi szinte hallani vélte a szavakat –, mire a bombázás második hulláma végigsöpört az alatta elterülő síkságon, és mindent elnyomott a zaj, mindent elnyeltek a lángok.

Ahogy az egy – láthatólag – irónia által irányított világegyetemben lenni szokott, Fedmahn Kassad egy karcolás nélkül megúszta a Hegemónia legszörnyűbb háborújának kilencvenhét napját, hogy aztán két nappal a Számkivetettek elvonulását és kirajzását követően sebesüljön meg. Éppen Buckminster három épen maradt épületének egyikében, a buckminsteri Városházában volt, és kurtán válaszolgatott egy Világhálóból érkezett hírhajhász ostoba kérdéseire, amikor tizenöt emelettel alattuk felrobbant egy mikrokapcsoló méretű, nyomásérzékelő plazmaakna. A robbanás ereje kirepítette a hírhajhászt és Kassad két szárnysegédjét egy szellőzőrácson, le a mélyben húzódó utcára, az összedőlő épület pedig maga alá temette Kassadot.

A válságos állapotú Kassadot azonnal a hadosztály-parancsnokságra szállították, majd átkapuzták a Bressia második holdja körüli pályára állított Ugró-hajóra. Ott aztán újraélesztették és lélegeztetőgépre kötötték, miközben a katonai fejesek és a hegemóniai politikusok azon tanakodtak, mihez kezdjenek vele.

Fedmahn Kassad ezredesből a távnyelőkapcsolatnak és a bressiai csata médiavisszhangjának, élő közvetítéseinek köszönhetően amolyan cause célèbre, világraszóló ügy kerekedett. A dél-bressiai hadjárat példátlan barbarizmusán megbotránkozó milliárdok szívesen hadbíróság elé citálták volna Kassadot háborús bűnök elkövetéséért. Gladstone vezérigazgató és mások viszont megváltóként tekintettek Kassadra és a többi HAD parancsnokra.

Kassadot végül felrakták egy Hálóba tartó kórházhajóra. Hosszú út várt rá. Mivel a fizikoterápia nagy részét amúgy is a kriogén transz állapotában kellett elvégezni, logikus volt az öreg kórházhajó gondjaira bízni a súlyos sebesülteket és az újraéleszthető halottakat. Amint Kassad és a többi beteg megérkezik a Világhálóba, már jelentkezhetnek is aktív szolgálatra. És ami még ennél is fontosabb: Kassad legalább tizennyolc szabványhónapos időcsúszást fog felhalmozni. Ez idő alatt szépen el is csitul az őt övező botrány.

Kassad arra ébredt, hogy egy sötét nőalak hajol fölé. Egy pillanatig szentül hitte, hogy őt látja, aztán rájött, hogy csak a HAD egyik orvosa.

– Meghaltam? – suttogta Kassad.

– Igen, de most már él. A HS Merricken van. Többször újraélesztettük és feltámasztottuk, de ezekre valószínűleg nem emlékszik a transz okozta másnaposságtól. Készen állunk a fizikoterápia következő lépésére. Mit szólna hozzá, ha megpróbálnánk tenni néhány lépést?

Kassad eltakarta a karjával a szemét. Még a transz dezorientáló hatásának dacára is eszébe jutottak a fájdalmas terápiás kezelések, az RNS-vírusfürdőben töltött hosszú órák és a műtét. Főleg a műtét.

– Merre megyünk? – kérdezte a szemét árnyékoló férfi. – Elfelejtettem, hogyan jutunk vissza a Hálóba.

Az orvos elmosolyodott, mintha Kassad mindig ugyanezt a kérdést tette volna fel neki, ahányszor csak magához tért a transzból. Talán így is volt.

– Útba ejtjük a Hyperiont és a Kertet – mondta a nő. – Most állunk pályára a...

A nőt a világvége robaja szakította félbe: hatalmas rézfúvósok fanfárja, szakadó fém hangja, fúriák sikolya. Kassad legurult az ágyról, és maga köré tekerte a matracot, ahogy leesett az egyhatod G-ben. Forgószél repítette át a fedélzeten, s közben kancsókat, tálcákat, ágyneműket, könyveket, testeket, fém műszereket és megannyi más tárgyat hajított az útjába. Férfiak és nők sikoltoztak, és a hangjuk falsettóvá vékonyodott, ahogy a levegő kiszökött a kórteremből. Kassad érezte, ahogy a matrac a falnak csapódik. Kinézett ökölbe szorított keze mögül.

Egy méterre tőle egy focilabda méretű pók próbálta vadul rángatózó lábakkal átpréselni magát egy, a rekeszfalon váratlanul támadt résen. A lény tagolatlan lábai a körülötte kavargó papírokat és törmelékeket rugdosták. A pók elfordult, és Kassad az orvos fejét ismerte fel benne; a robbanás lefejezte a nőt. Hosszú haja Kassad arcát legyezgette. Aztán a rés ököl méretűre szélesedett, és kiszippantotta a fejet.

Kassadnak éppen akkorra sikerült feltápászkodnia, amikor a darukarok forgása megállt, és a „fent” megszűnt létezni. Most már csak a hajó gyomorforgató hánykolódása és a burkolaton támadt réseken tárgyak százait kirepítő forgószél erői fejtették ki hatásukat. Kassad nekifeszült az áradatnak, majd a darukar folyosójára nyíló ajtó felé kezdte vonszolni magát. Kapaszkodónak használt mindent, amit csak tudott, az utolsó öt méteren pedig a lábával rúgta magát közelebb az ajtóhoz. Fémtálca csapódott a homlokának a szeme fölött; egy bevérzett szemű hulla kis híján visszasodorta a kórterembe. A hermetikusan záró vészkijárat ajtaja céltalanul verődött egy halott, űrruhát viselő tengerészgyalogos testének, ami eltorlaszolta a zsilipet. Kassad átgördült az ajtónyíláson a darukaraknába, és behúzta maga után a holttestet. Az ajtó légmentesen bezárult mögötte, ám az aknában sem volt több levegő, mint a kórteremben. Valahol egy sziréna vijjogott egyre halkabban, míg végül már nem lehetett hallani.

Kassad is felordított, nehogy a nyomáskülönbségtől beszakadjon a tüdeje és a dobhártyája. A darukar folyosóján továbbra is szökött a levegő, és a szívóhatás százharminc méteren keresztül sodorta Kassadot és a holttestet a hajótest irányába. Vérfagyasztó keringőt járva bucskáztak végig a darukaraknán.

Kassadnak húsz másodpercig tartott kicsatolni a biztonsági hevedereket a tengerészgyalogos űrruháján, majd egy újabb percébe telt, míg kihámozta a férfi holttestét, és bemászott a helyére. Legalább tíz centivel magasabb volt a halottnál. A ruhát úgy tervezték, hogy bizonyos fokig ki tudjon tágulni, de még így is fájdalmasan szorult a nyaka, a csuklója és a térde köré. A sisak bélelt satuba szorította a homlokát. Vércseppek és nyálkás, fehér anyag tapadt a vizor belsejére. A tengerészgyalogossal végző repeszdarab bemeneti és kimeneti nyílást hagyott maga után, de az űrruha a lehetőségekhez képest betapasztotta a réseket. A mellkasi lámpák többsége pirosan riogatott, és amikor Kassad helyzetjelentést kért, a ruha nem válaszolt, de a lélegeztető – igaz, aggasztóan hörögve – működött.

Kassad tett egy próbát az űrruha rádiójával. Semmi, még statikus háttérzaj sem volt. Megtalálta a komlogvezetéket, és becsatolta az egyik burkolati termexbe. Semmi. A hajó ekkor újra megrázkódott. A csapássorozat visszaverődött a fémről, és a darukarakna falához vágta Kassadot. Elsüvített mellette az egyik szállítóketrec; maga után húzott, csapkodó kábelei úgy festettek, akár egy felbőszült tengerirózsa tapogatókarjai. Holttestek hevertek a ketrecben, és az akna falához erősített csigalépcsők egyben maradt szakaszain is hullák lebegtek. Kassad néhány rúgással megtette az akna végéig hátralévő távolságot. Az összes légmentes zsilipkaput zárva találta, és maga az akna is lezáródott, de a válaszfalon akkora lyuk tátongott, amin egy utasszállító EMJ-vel is át lehetett volna hajtani. A hajó ismét megrándult, és minden eddiginél vadabb táncba kezdett, ezzel új, komplex Coriolis-erőknek kitéve Kassadot és az aknában lévő holttesteket. Kassad a kettészakadt fémbe kapaszkodva áttornászta magát a HS Merrick háromrétegű burkolatának egyik repedésén.

Nevethetnékje támadt a hajóbelső láttán. Bárki is gyalulta le a kivénhedt kórházhajót, remek munkát végzett: addig szabdalta és döfködte a páncélburkolatot nagy energiájú részecskesugarakkal, amíg végül a nyomáskiegyenlítő zsilipek meghibásodtak, az önzáródó egységek megrepedtek, a távirányítású biztonsági vezérlők túlhevültek, és a belső válaszfalak összeomlottak. Ezután az ellenséges hajó a HAD:űr kötelékében hóbortosan csak „kartács”-nak nevezett robbanófejjel ellátott rakétákat lőtt a hajó gyomrába. A hatása ahhoz mérhető, mintha gyalogsági gránátot robbantottak volna fel egy patkányoktól hemzsegő labirintusban.

Ezer lyukon sütött be a fény. A sugarak helyenként – ott, ahol a felhőként lebegő porszemcsék, vércseppek és gépzsírfoltok között kolloid oldatra vetültek – élénk színekben pompáztak. Onnan nézve, ahol Kassad kapaszkodott a hajó rángásaitól kicsavarodva, harminc-negyven meztelen és megtépázott holttestet lehetett látni, amelyek a zéró gravitációs halottak megtévesztően kecses, víz alatti balettmozdulataival piruetteztek. A legtöbb holttest körül ott lebegett saját, vérből és szövetből képződött naprendszere. Sokan közülük a nyomáskülönbségtől kidülledt, rajzfilmhősszerűen elkerekedett szemmel bámultak Kassadra, véletlenszerű, bágyadt kézmozdulataikkal pedig mintha oda akarták volna csalogatni magukhoz.

Kassad a roncsok között úszva a parancsnoki hídhoz vezető központi függőakna felé vette az irányt. Nem látott fegyvereket – úgy tűnt, a tengerészgyalogoson kívül senkinek nem sikerült felvennie az űrruháját –, de tudta, hogy hátul, a parancsnoki hídnál vagy a tengerészgyalogosok körletében talál majd egy fegyverraktárát.

Kassad megtorpant a leghátsó felhasított zsilipnél, és döbbenten bámulta az elé táruló látványt. Ezúttal már el is nevette magát. Ezen a ponton túl véget ért a központi függőakna, véget ért a tatrész. Az egész hajó véget ért. Ezt a szakaszt – egy darukart, egy kórteremmodult és a hajótörzs egyik megtépázott darabját – egy laza csuklómozdulattal szakították le a hajótestről, olyan könnyedén, mint ahogy Beowulf tépte ki Grendel karját. A leghátsó ajtó a függőakna helyett most a világűrre nyílt. Kassad néhány kilométerrel távolabb jól látta a tucatnyi darabra zúzott HS Merrick keringő roncsait a vakító napfényben. A közelben, már-már karnyújtásnyira egy zöld-lazúrkék bolygó derengett, amitől Kassadot elfogta a tériszony, és még erősebben kapaszkodott az ajtókeretbe. Kassad szemtanúja volt, amint egy csillag a bolygó korongjának széle fölé kúszott, lézerfegyverek hunyorintottak rubinvörös morzejeleket, és fél kilométerrel arrébb, a Kassad előtt tátongó vákuum túlvégén a hajó egyik kibelezett darabja porlasztott fémmaszattá robbant szét. A fagyott gázszemcsék között bukdácsoló fekete pöttyökben Kassad emberi holttesteket ismert fel.

Kassad visszahúzódott a roncs fedezékébe, és felmérte a helyzetét. A tengerészgyalogos űrruhája maximum még egy óráig tarthatott ki –Kassad már most érezte a meghibásodott lélegeztetőből áradó záptojásszagot –, és a hajóroncsban végigvergődve sehol sem látott légmentesen záródó kamrákat vagy tartályokat. De még ha be is tudott volna húzódni egy fülkébe vagy egy zsilipkamrába, onnan hogyan tovább? Kassad nem tudta, hogy a lenti bolygó a Hyperion vagy a Kert volt-e, de abban biztos volt, hogy egyiken sem állomásoznak HAD csapatok. Arra is mérget vett volna, hogy egyetlen helyi honvédelmi hadsereg sem merne szembeszállni egy Számkivetett rombolóval. Napok telnének el, mire egy járőrhajó átvizsgálná a roncsokat. Az a legvalószínűbb – s ezzel Kassad nagyon is tisztában volt –, hogy a bolygó körül hánykolódó roncsdarab, amelyen meghúzta magát, jóval a keresőcsapat érkezése előtt széthullik, és a több ezer tonnányi megcsavarodott fémlemez az atmoszférába érve elég. A helybéliek biztos nem örülnének neki, de Kassad tudta, az ő nézőpontjukból még mindig kevesebb bajt von maga után egy kis meteoreső, mint a Számkivetettek magukra haragítása. Ha a bolygónak van valamilyen primitív bolygó körüli védelme vagy légelhárító részecskesugara, akkor sokkal logikusabb lépés felrobbantani a roncsokat, mint hogy a Számkivetett hajóra nyissanak tüzet. Kassad sötéten elvigyorodott a gondolatra. Igazából neki teljesen mindegy volt. Hacsak nem talál ki valamit, de gyorsan, akkor régen halott lesz, mire a hajó maradványai a légkörbe érnek vagy a helybéliek a tettek mezejére lépnek.

A tengerészgyalogos életét kioltó repesz felhasította a férfi energiapáncélját. Kassad ennek ellenére lehúzta a képernyőt a vizor elé. Pirosan villogtak a jelzőfények, de még maradt annyi energia az űrruhában, hogy fel tudja nagyítani a pókhálók módjára végigfutó repedéseken túl halványzölden ragyogó látképet. Kassad figyelte, ahogy a Számkivetett fáklyahajó – védőmezejével menet közben elhomályosítva a háttérben lévő csillagokat – száz kilométerrel hátrébb tolat, majd több tárgyat indít útnak. Kassad egy röpke pillanatig le merte fogadni, hogy a kegyelemdöfést adó rakéták közelednek felé, és gyászosan elmosolyodott annak biztos tudatában, hogy már csak másodpercei vannak hátra. Aztán észrevette, milyen kis sebességgel haladnak, és növelte a nagyítás felbontását. Az energiajelzők vörösen a szemébe villantak, és eltűnt a nagyított kép, de Kassad még el tudta csípni a hegyes végű, tojásdad alakú, fúvókákkal és hólyagforma pilótafülkékkel pettyezett járműveket. Mindegyik objektum hat, ízületek nélküli manipulátorkart húzott maga után. A HAD:űr berkeiben csak „tintahalaknak” hívták a Számkivetettek csáklyahajóit.

Kassad még beljebb húzódott a roncsban. Csupán néhány perce volt, mielőtt az egyik – vagy akár több – tintahal elérné a tartózkodási helyét. Vajon hány Számkivetett fér el egy csáklyahajóban? Tíz? Húsz? Kassad biztosra vette, hogy tíznél nem lehetnek kevesebben. Ráadásul állig felfegyverezve, infravörös és mozgásérzékelő szenzorokkal felszerelkezve fognak megérkezni. Ezeket az elit kommandósokat – a hegemóniai Úrgárdisták Számkivetett megfelelőit – nem egyszerűen szabadesésben folytatott harcra képezték ki: ők már zéró gravitációban születtek és nevelkedtek. Ebben a környezetben hosszú végtagjaikból, kapaszkodó lábujjaikból és mesterséges farkukból is előnyt tudnak kovácsolni, bár Kassad kételkedett benne, hogy még annál is több előnyre lenne szükségük, amennyivel eleve rendelkeznek.

Óvatosan elkezdett beljebb kúszni a kicsavarodott fémlabirintusba, miközben igyekezett leküzdeni az adrenalinnal feltörő pánikrohamot, aminek késztetésére legszívesebben sikoltozva fejest ugrott volna a sötétségbe. Mit akarhatnak? Foglyokat. Ez megoldaná az azonnali túlélés problémáját. Csak annyit kellene tennie, hogy életben marad a megadás pillanatáig. Ezzel a megoldással csupán egy gond volt. Kassad látta a HAD:hírszerzés által a Bressia mellett zsákmányolt Számkivetett hajó fedélzetén készített holókat. Több mint kétszáz foglyot találtak a hajó rakterében. És a Számkivetettek szemlátomást rengeteg kérdésre akartak választ kapni ezektől a hegemóniai polgároktól. Talán túl nagy tehertételnek bizonyult ilyen nagyszámú fogoly etetése és rabságban tartása – vagy talán ez volt a bevett vallatási módszerük –, de a lényeg, hogy a bressiai civileket és a fogságba ejtett HAD katonákat megnyúzták és acélhordágyakra feszítették ki, mint ahogy a békákat szokás a biológiai laborokban; szerveiket tápfolyadékba helyezték, végtagjaikat szakszerűen amputálták, szemüket eltávolították, elméjüket pedig úgy készítették fel a vallatók kérdéseire, hogy a koponyájukba fúrt háromcentis lyukakba otromba kortikális komcsapokat és söntöket csatlakoztattak.

Kassad továbbúszott a törmelékek és a hajókábelek egymásba gabalyodott zsigerei között. Esze ágában sem volt megadni magát. A hánykolódó hajótest megremegett, ahogy az egyik – minimum az egyik – tintahal megcsáklyázta a burkolatot vagy a rekeszfalat, aztán elült a remegés. Gondolkozz, parancsolt magára Kassad. Nem búvóhelyre volt szüksége, hanem sokkal inkább egy fegyverre. Nem látott semmit a roncsban kúszva, ami a túlélését mozdíthatná elő.

Kassad megállt, és egy lelógó üvegszálas kábelkötegbe kapaszkodva gondolatban végigvette a helyszíneket. A kórterem, ahol magához tért: ágyak, kriogenikus tartályok, az intenzív osztály berendezése... a nagy részük kirepült a perdmodul burkolatának résein. Darukarakna, felvonóketrec, holttestek a lépcsőn. Nincsenek fegyverek. A legtöbb hullát lecsupaszították a kartácsrobbanások vagy a hirtelen támadt nyomáscsökkenés. Esetleg a felvonókábelek? Nem, azok túl hosszúak, szerszám nélkül lehetetlen elvágni őket. És mi van a szerszámokkal? Egyet sem látott. A központi függőaknán túli folyosókról rendelők nyíltak. Kifosztott szarkofágok módjára tárultak fel a képi diagnosztikai vizsgálók, MR-tartályok és CPD-öblök. Legalább egy épen maradt műtő, odabent felborult műszerek és lebegő kábelek erdeje. A szolárium, amit tisztára söpört az ablakokat kitörő robbanás. A betegek közös helyiségei. A személyzet közös helyiségei. A bemosakodók, folyosók, azonosítatlan fülkék. A holttestek.

Kassad még egy másodpercig a kábeleken lógott, betájolta magát a fények és árnyékok hánykolódó rengetegében, aztán elrugaszkodott a faltól.

Remélte, hogy lesz legalább tíz perce; nyolcat sem kapott. Tudta, hogy a Számkivetettek módszeresek és hatékonyak lesznek, de alábecsülte a zéró gravitációban mutatott manőverezési képességeiket. Mindent egy lapra tett fel: arra, hogy a Számkivetettek maximum kettesével fogják átfésülni a hajót. Ez volt az Űrgárdisták bevett eljárása – még a HAD:gyalogsági bokorugrók is megtanulták a városi harcok során alkalmazandó „házról házra” taktikát: az egyik berúgja minden szoba ajtaját, a másik pedig fedezi. Ha a Számkivetettek kettőnél többen lesznek, ha négyfős csapatokban dolgoznak, akkor Kassad szinte biztosan búcsút inthet az életének.

Kassad a 3. számú műtő közepén lebegett, amikor a Számkivetett beúszott az ajtón. Kassad lélegeztetője már szinte teljesen leállt, mozdulatlanná merevedett, és áporodott levegőért kapkodott. A Számkivetett kommandós berontott a helyiségbe, oldalra vetődött, és mindkét fegyverét a fegyvertelen, romos tengerészgyalogos-egyenruhát viselő alakra szegezte.

Kassad arra játszott, hogy az űrruha és a vizor lerongyolódott állapotával nyerhet egy-két másodpercet. Tekintete vakon meredt felfelé vérfoltos maszkja mögül, amint a Számkivetett mellkasfénye végigpásztázott rajta. A kommandós két fegyvert szorongatott: egy akusztikus sokkolót a jobb kezében, és egy kisebb, de sokkal halálosabb sugárnyalábvetőt bal „lábának” hosszú lábujjaiban. Célba vette Kassadot a sokkolóval. Kassad még gyorsan felmérte a mesterséges farok gyilkos tüskéjét, aztán kesztyűs jobbjával aktiválta a távkapcsolót.

Kassadnak majdnem mind a nyolc perce ráment, hogy a tartalék generátort rákösse a műtő áramköreire. Nem mindegyik sebészlézer vészelte át a támadást, de hat darab működőképes maradt. Kassad a négy kisebbel az ajtótól balra, a két csontvágóval pedig az attól jobbra lévő területet célozta be. A Számkivetett jobbra mozdult.

A Számkivetett űrruhája felrobbant. A lézersugarak tovább hasították a levegőt előre programozott körtáncukban, mire Kassad az okafogyottá vált ruhatömítő és a forró vér szétterülő párafelhőjén átcikázó kék sugarak alá bukva előrelendült. Kassad abban a pillanatban tépte ki a halott kezéből a sokkolót, amikor a második Számkivetett – fürgén, akár egy Régi Földön honos csimpánz – besuhant a műtőbe.

Kassad a férfi sisakjához nyomta a sokkolót, és meghúzta a ravaszt. A szkafanderes test elernyedt. A mesterséges farok még megrándult néhányszor a véletlenszerű idegi ingerektől. Ilyen közelről elsütött sokkolóval nem lehet foglyot ejteni: a lökéshullám ebből a távolságból zabkásává loccsantja szét az emberi agyat. Kassad nem akart foglyot ejteni.

Elrúgta magát áldozatától, megmarkolta az egyik gerendát, majd végigpásztázott a nyitott ajtón a bekapcsolt sokkolóval. Senki más nem jött be. Húsz másodperccel később ellenőrizte a folyosót. Üres volt.

Kassad az első holttesttel nem törődve levetkőztette az ép szkafanderű férfit. A kommandós meztelen volt az űrruha alatt, és kiderült, hogy valójában egy rövid szőke hajú, apró mellű, szeméremszőrzete felett tetoválást viselő nővel végzett. Az arca viaszfehér volt, és vérpatakok folytak az orrából, a füléből, a szeméből. Kassad elraktározta az információt, hogy a Számkivetettek nőket is felvesznek a tengerészgyalogságukba. Az összes Bressián elesett Számkivetett férfi volt.

Kassad magán hagyta a sisakját és a légzőkészülékét, félrerúgta a hullát, és felhúzta a szokatlan öltözéket. A vákuumtól véredények pattantak el a testében. Dermesztő hideg mart belé, miközben a különös kapcsokkal és zárakkal bajlódott. Kassad magas volt, de még így is túl nagy volt rá a nő ruhája. Kinyújtózva még meg tudta fogni a kézi páncélkesztyűket, de a lábkesztyűket és a farokcsatlakozókat képtelen lett volna elérni, ezért inkább hagyta őket ernyedten lógni. Lebányászta a fejéről a sisakot, és a helyére erőltette a Számkivetett buborékot.

Borostyán-és ibolyaszínű jelzőfények villantak fel a gallértárcsán. Légáramlat kerekedett, miközben Kassad dobhártyái majd’ beszakadtak, és fuldokolni kezdett az orrlyukait megrohanó tömény, erős bűztől. Egy Számkivetettnek ez biztos az otthon édes illata, gondolta. A fülére tapasztott fejhallgató kódolt utasításokat suttogott egy olyan nyelven, ami a leginkább egy gyorscsévézve visszajátszott óangol magnófelvételre hasonlított. Kassad ismét hazardírozott. Ezúttal abban bízott, hogy ezek a Számkivetettek is ugyanazt a szisztémát használják, mint az egymástól részben függetlenített bressiai gyalogsági csapatok, amelyek a HAD:gyalogság taktikai implanthálójától eltérően szóbeli kommunikáció és alapszintű telemetria útján tartották a kapcsolatot. Ez esetben a kommandó parancsnoka tudhat két katonája eltűnéséről, sőt, talán még az életjeleiket is le tudja olvasni, de a helyzetükről nem lehetnek pontos ismeretei.

Kassad megelégelte a találgatást, és mozgásba lendült. Beprogramozta a távirányítót, hogy a sebészlézerek tüzet nyissanak mindenre, ami belép a műtő ajtaján, majd egyik faltól a másikhoz rugaszkodva végigbukfencezett a folyosón. Ebben a rohadt ruhában csak úgy lehet mozogni, gondolta Kassad, mintha letolt gatyával sétálnék egy gravitációs mezőben. Magával hozta mindkét energiapisztolyt, és – mivel nem tudta őket zsebre vágni, övbe tűzni, betépőzárazni, rögzítőgyűrűhöz, kampóhoz vagy mágnespánthoz erősíteni – most úgy dülöngélt és pattogott végig a folyosón mindkét kezében egy pisztollyal, mint valami részeg kalóz egy holodrámából. Végül aztán elege lett abból, hogy fél kézzel kellett húzódzkodnia, és kénytelen-kelletlen megvált az egyik pisztolytól. A páncélkesztyű úgy passzolt rá, akár egy tizenötös méretű egyujjas kesztyű egy kettes méretű kézre, az az átkozott farok meg cséphadaróként csapkodott mögötte, állandóan a sisakbuborékjának verődött, és szó szerint púp volt a hátán.

Kétszer be kellett húzódnia egy repedésbe, mert fénycsóvákat pillantott meg a távolban. Éppen annak a nyílásnak a közelében járt, ahonnan a tintahal közeledését nézte, amikor befordult egy sarkon, és kis híján belerepült három Számkivetett kommandósba.

Kassad legalább két másodpercet nyert azzal, hogy a Számkivetettek űrruháját viselte. Az első űrruhásnak közvetlen közelről lőtt a sisakjába. A második férfi – vagy nő – vadul Kassad válla fölé lőtt egy akusztikus fegyverrel, ám Kassad egy másodpercre rá három energiahullámot ütött a Számkivetett mellvértjébe. A harmadik kommandós csinált egy hátra-szaltót, megragadott három kapaszkodót, és mire Kassad be tudta volna mérni, eltűnt egy kettétört válaszfal mögött. Kassad némán üldözőbe vette.

A harmadik Számkivetett megmenekülhetett volna, ha nem fedezi fel magában ismét a méltóságot, és nem fordul meg harcolni. Kassad megmagyarázhatatlan déjà vut érzett, amikor öt méterről energiahullámot lőtt a férfi bal szemébe.

A holttest pörögve-forogva hátraúszott a napfénybe. Kassad a nyíláshoz kúszott, és a szeme elé tárult a tőle alig húsz méterre kicsáklyázott tintahal. Hosszú ideje ez az első szerencsés fordulat, gondolta Kassad, amit nem árnyékol be valami balszerencse.

Elrugaszkodott és kiúszott a nyíláson, miközben tudta, hogy ha valaki le akarná lőni a tintahalból vagy a roncsból, akkor semmit nem tudna tenni ellene. Érezte felszállni a golyóit a feszültségtől, mint mindig, amikor szabad célponttá vált. Nem dördült el lövés. Parancsok és kérdések reccsentek a fülében. Nem értette őket, nem tudta, honnét származnak, és mindent egybevetve jobbnak látta kimaradni a párbeszédből.

A túlméretezett űrruha miatt majdnem elvétette a tintahalat. Eszébe villant, milyen találó lenne, ha az univerzum egy ilyen kiábrándító végkifejlettel jutalmazná katonai becsvágyát: a rettenthetetlen harcos manőverező rendszer, üzemanyag és hajtóanyag nélkül elszáll a bolygó légkörébe. Még a pisztolya is hátrasiklás nélküli volt. Olyan haszontalanul és ártalmatlanul érne véget az élete, mint egy gyerek elszabadult léggömbje.

Kassad akkorát nyújtózott, hogy megroppantak az ízületei, elkapott egy ostorantennát, majd belekapaszkodva a tintahal páncélburkolatához kúszott.

Hol a francban lehetett a zsilip? A tintahal burkolata egy űrjáró hajóéhoz képest viszonylag karcolásmentes volt, de a teljes felületét tervrajzok, díszítő minták és panelek borították. Kassad a Számkivetettek figyelmeztető tábláinak tippelte őket: „RÁLÉPNI TILOS!”, „ÉLETVESZÉLYES! HAJTÓMŰNYÍLÁS!” Sehol nem látott bejáratot. Gyanította, hogy a hajóban tartózkodik néhány Számkivetett – minimum egy pilóta –, akik most azon tanakodhatnak, vajon visszatérő kommandós társuk miért mászik végig a burkolaton, akár egy hímpókos rák, ahelyett, hogy a zsilipkapuhoz menne. De az is lehet, hogy tudják az okát, és előhúzott fegyverekkel várják odabent. Az mindenesetre biztos volt, hogy senki sem fog ajtót nyitni neki.

Pokolba az egésszel!, gondolta Kassad, és kilőtte az egyik kilátóhólyagot.

A Számkivetettek tisztán tartották a hajójukat. Csupán néhány kósza gemkapoccsal és érmével egyenértékű Számkivetett kacat szökött ki a hajó levegőjével. Kassad megvárta, amíg lecsillapodik a kitörés, majd átfurakodott a résen.

Kassad a csapatszállító utasterében találta magát: a párnázott ülésekkel szegélyezett raktér sokban hasonlított egy landolókomp vagy egy páncélozott szállító harcjármű fedélzetére. Kassad az eszébe véste, hogy egy tintahal körülbelül húsz, teljes vákuumharc-felszereléses Számkivetett kommandóst tudott szállítani. A raktér most üresen tátongott. Egy nyitott zsilipkapu vezetett a pilótafülkébe.

Egyedül a repülőparancsnok tartózkodott a fedélzeten. A férfi már majdnem kicsatolta a biztonsági övét, amikor Kassad lelőtte. Kassad a hátsó raktérbe taszította a holttestet, és becsatolta magát a pilótaülésbe.

Melegen tűzött be a nap a feje fölötti hólyagon. A videómonitorok és a holokonzol a tintahal orra előtti és mögötti területet, valamint a kórházhajó átfésülését végző kommandósok vállkameráinak képsorait mutatták.

Kassad futólag megpillantotta a 3. számú műtőben lévő meztelen holttestet, továbbá néhány, sebészlézerekkel tűzharcba keveredő alakot.

Fedmahn Kassad gyerekkorának holodrámáiban a főhős mindig tudta, hogyan kell elvezetni egy suhanót, űrsiklót, egzotikus EMJ-t és más különös gépezeteket, amikor csak szükség volt rá. Kassadot kiképezték katonai csapatszállítók, egyszerűbb tankok és páncélozott harcjárművek kezelésére, sőt, ha nagyon muszáj volt, akkor még egy rohamcsónakkal vagy egy landolókomppal is megbirkózott volna. Ha egy elszabadult HAD űrhajón rekedne – amire nem sok esélyt látott –, ki tudna annyira igazodni a parancsnoki híd műszerein, hogy kapcsolatba lépjen a főkomputerrel, vagy hogy elküldjön egy segélyhívó rádióüzenetet vagy fénysürgönyt. A Számkivetett tintahal pilótaülésében azonban azt sem tudta, hová nyúljon.

Ez azért nem fedte teljesen a valóságot. Rögtön felismerte a tintahal csápmanipulátorait távirányító kesztyűréseket, és ha lett volna két-három órája alaposan áttanulmányozni a műszerfalat, akkor sok másik vezérlő rendeltetésére is rájöhetett volna. Csakhogy kifutott az időből. Az elülső képernyőn három űrruhás alak jelent meg, és folyamatosan tüzelve a tintahal felé vetették magukat. Váratlanul egy Számkivetett parancsnok sápadt, furcsán idegenszerű arca öltött alakot a holokonzolon. Kassad kiáltásokat hallott a fejhallgatójából.

Verejték gyöngyözött a szeme előtt, és szántott patakokat a sisakja belsejére. Megrázta a fejét, hogy eltüntesse őket, amennyire csak tudja, hunyorogva a vezérlőkonzolokra meredt, majd megnyomott néhány megfelelőnek tűnő felületet. Kassad tudta, hogy ha a hajó hangvezérléses, távolról is irányítható vagy van egy gyanakvó fedélzeti komputere, akkor vége a dalnak. Ez eszébe jutott egy-két másodperccel a pilóta lelövése előtt is, de nem látott módot arra, hogy együttműködésre kényszerítse a férfit, vagy megbízzon benne. Nem, ennek így kellett lennie, gondolta Kassad, miközben a vezérlőfelületeket nyomkodta.

Egyszer csak begyulladt az egyik hajtómű.

A tintahal nagyot rándult, és cibálni kezdte a horgonyait. Kassadot ide-oda dobálta az ülés a hevederek mögött.

– Bassza meg! – suttogta. Most szólalt meg először azóta, hogy a hajó útiránya felől érdeklődött a HAD orvosától. Előre nyújtózott, amíg el nem érte el kesztyűs kezével a távirányító réseit. A hat manipulátorból négy levált a kórházhajóról. Az ötödik elszakadt. Az utolsó kitépett egy darabot a HS Merrick burkolatából.

A tintahal hánykolódva távolodott a hajótól. A videokamerákon látszott, amint két űrruhás alak elsodródik a tintahal mellett, a harmadik pedig belekapaszkodik ugyanabba az ostorantennába, ami Kassad életét is megmentette. Kassad most már nagyjából tudta, merre találhatók a hajtóművezérlők, és eszelősen nyomni kezdte őket. Fény gyulladt ki a feje fölött. Az összes holovetítő elsötétedett. A tintahal egy, a bólintás, az orsó és a saját tengely körüli forgás legvadabb elemeit egyesítő manőverbe kezdett. Kassad látta, amint az űrruhás figura elsuhan a hólyag felett, egy rövid időre feltűnik az elülső képernyőn, majd apró ponttá töpörödik a hátsón. A Számkivetett még akkor is energiahullámokat lövöldözött rá, amikor eltűnt szem elől.

Kassad kétségbeesetten próbált öntudatánál maradni, ahogy a tintahal vadul pörögve folytatta útját. Hangjelzések és vizuális vészjelzők követelték maguknak üvöltve Kassad figyelmét. Kassad rátenyerelt a hajtóművezérlőkre, aztán amikor úgy látta, hogy erőfeszítéseit siker koronázta, és úgy érezte, hogy öt helyett már csak kétfelé akar szétszakadni, elhúzta a kezét a panelektől.

A váltakozó kameraállások egyikén meglátta az egyre zsugorodó fáklyahajót. Helyes. Kassad biztos volt benne, hogy a Számkivetett hadihajó egy szempillantás alatt el tudná pusztítani, és nem is lenne rest megtenni, ha Kassad megközelítené, vagy ha a Számkivetettek fenyegetve éreznék magukat. Nem tudta, hogy a tintahalnak vannak-e fegyverei – a maga részéről élt a gyanúperrel, hogy a fedélzeten legfeljebb csak gyalogság elleni fegyverek férnek el –, de abban egészen biztos volt, hogy egyetlen fáklyahajó parancsnoka sem engedne egy irányíthatatlanná vált kompot a hajója közelébe. Kassad úgy gondolta, a Számkivetettek mostanra már rájöttek, hogy a tintahal az ellenség kezére került. Nem lepte volna meg – csalódott volna, de nem lepte volna meg –, ha a fáklyahajó a következő pillanatban apró darabokra robbantja, ám ezenközben két ízig-vérig emberi, ha nem is feltétlenül Számkivetett tulajdonságba helyezte bizalmát: a kíváncsiságba és a bosszúvágyba.

Tudta, hogy vészhelyzetben könnyű elfojtani a kíváncsiságot, ám arra számított, hogy egy olyan félkatonai, félfeudális kultúrát, mint a Számkivetetteké, mélyen áthatja a bosszúvágy. Azonos feltételek mellett, mivel már nem árthatott nekik, s egyben aligha menekülhetett el, Fedmahn Kassad ezredes az első számú jelöltjükké léphetett elő az egyik boncasztalukra. Legalábbis nagyon remélte.

Kassad rápillantott az elülső képernyőre, a homlokát ráncolta, majd meglazította a hevedereit, hogy ki tudjon nézni a fenti hólyagon. A hajó még mindig pörgött, de már nem olyan vadul, mint korábban. Úgy látta, mintha közelebb került volna a bolygó – az egyik félgömb teljesen betöltötte a „fenti” látóteret –, de fogalma sem volt, milyen közel járhat a légkörhöz. Egyik adatkijelzőt sem tudta leolvasni. Csak találgatni tudta, mekkora lehet a bolygó körüli sebességük, és mekkora károkat okozna a légkörbe való visszatérés. A Merrick roncsaiból a bolygóra vetett hosz-szas pillantása alapján arra következtetett, hogy nagyon közel, talán csak öt-hatszáz kilométerre lehettek a felszíntől, és a landolókompok indításához szükséges parkolópályán állhattak.

Kassad meg akarta törölni az arcát, és elfintorodott, amikor a lötyögő kesztyűbe bújtatott ujjak a vizorjának ütköztek. Fáradt volt. Nem csoda, hiszen néhány órával korábban még a transzban lévők álmát aludta, a hajó ideje szerint néhány héttel azelőtt pedig szinte bizonyosan beállt nála a biológiai halál.

Kíváncsi lett volna, hogy vajon a lenti bolygó a Hyperion vagy a Kert; egyiken sem járt még, de tudta, hogy a Kert sűrűbben lakott, és a bolygó a hegemóniai gyarmattá válás küszöbén van. Remélte, hogy a Kert az.

A fáklyahajó útnak indított három rohamcsónakot. Kassad tisztán látta őket, mielőtt kikerültek volna a hátsó kamera látószögéből. Addig tolta a hajtóművezérlőket, amíg a hajó gyorsabban nem kezdett pörögni a tömör falként fölé magasodó bolygó irányába. Ezzel jobbára ki is merültek a lehetőségei.

A tintahal előbb elérte a légkört, mint a három Számkivetett rohamcsónak a tintahalat. A csónakoknak kétségtelenül voltak fegyvereik, és bőven lőtávolon belülre kerültek, de valaki a parancsnoki körökben kíváncsi lehetett. Vagy dühös.

Kassad tintahala egyáltalán nem volt áramvonalas. Az űrhajók között ingázó kompok többségére jellemzően a tintahal is kokettálhatott a légkörrel, de a saját sorsát pecsételte volna meg, ha túl mélyre merült volna a gravitációs kútban. Kassad látta a légkörbe ereszkedésről árulkodó vörös izzást, hallotta az aktív rádiócsatornákban növekvő ionizációt, és már nem is volt olyan biztos benne, hogy tényleg olyan remek ötlet volt leszállni, mint korábban hitte.

A légellenállás egyenesbe hozta a tintahalat, és Kassad érezte, amint a gravitáció puhatolózva rátelepszik. Keresni kezdte a kormányvezérlést a konzolon és a pilótaülés karfáján – remélte, hogy van mit megtalálni. Az egyik hangyás képernyőn egy lassuló, kék plazmafarkat növesztő landolókompot lehetett látni. Kassad hasonló érzékcsalódásnak lehetett szemtanúja, mint amikor egy ejtőernyős megpillantja a saját ernyőjét kinyitó vagy függesztékét aktiváló társát – mintha valami hirtelen felrántotta volna a rohamcsónakot.

Kassadnak azonban más miatt főhetett a feje. Sehol nem látott katapultrendszert. Minden HAD:űr komp rendelkezett valamiféle vészkioldó szerkezettel – ez a szokás csaknem nyolc évszázadra nyúlt vissza az időben, amikor az űrutazás fogalmába még csak néhány bizonytalan, a Régi Föld légkörének felső hártyája fölé merészkedő próbaút tartozott bele. Egy hajók közt ingázó kompnak nem lehetett nagy szüksége földközeli katapultra, de az ősi szabályzatokba foglalt réges-régi felelem nagy úr.

Elméletben legalábbis így volt. Kassad semmit nem talált. A hajó most már vadul rázkódott, pörgött, és kezdett kifejezetten felforrósodni. Kassad kicsatolta a hevedereit, és a tintahal hátulja felé kúszott, bár maga sem tudta igazán, mit is keres. Függesztőzsákokat? Ejtőernyőt? Szárnyakat?

Az utastérben a Számkivetett pilóta holttestén kívül csak néhány, uzsonnásdoboz méretű tárolószekrény volt. Kassad végigtúrta őket, de nem talált semmit, ami nagyobb lett volna egy egészségügyi készletnél. Csodakészülék sehol.

Kassad egy karabinerbe kapaszkodva most már hallotta is, ahogy a tintahal megrázkódik, és a darabjaira kezd hullni. Lassan beletörődött abba, hogy a Számkivetettek nem pazarolták a pénzt és a helyet egy ilyen feleslegesnek vélt mentőeszközre. De hát miért is tették volna? Egész életüket a csillagrendszerek közti sötétségben élték le; a légkör számukra egy konzervváros nyolc kilométeres, túlnyomásos cilinderét jelentette. Kassad sisakjának külső audioszenzorain át tisztán hallatszott a burkolaton és a hátsó rész felrepedt hólyagján kiáramló levegő felbőszült sziszegése. Kassad vállat vont. Túl sokat kockáztatott, és most nem hozzá kerültek a nyerő lapok.

A tintahal megremegett, és nagyot zökkent. Kassad hallotta, ahogy a manipulátorcsápok kiszakadnak a hajóorrból. A Számkivetett holttestét hirtelen felrepítette és kiszippantotta a szétnyílt hólyagon a légáram, akár egy hangyát a porszívó. Kassad a karabinerbe kapaszkodott, és a nyitott zsilipajtón a pilótafülkében lévő ülésekre bámult. Most döbbent csak rá, hogy milyen bámulatosan archaikusak: mintha a legkorábbi űrhajókról szóló kézikönyv egyik ábráját látná. A hajó burkolatának egyes részei most már kezdtek leégni a tintahalról, és lávagömbökként süvítettek el a kilátóhólyagok mellett. Kassad lehunyta a szemét, és megpróbálta felidézni az Olümposz Parancsnoki Iskolán az ősi űrhajók szerkezetéről és tervezéséről tanultakat. A tintahal búgócsigaként pörgött. Fülsiketítő volt a zaj.

– Allahra! – szakadt ki Kassadból a kiáltás, amit gyerekkora óta nem ejtett ki a száján. Elkezdte visszahúzni magát a pilótafülkébe. A nyitott zsilipajtóba és minden létező fogantyúba kapaszkodva olyan érzése támadt, mintha egy függőleges falat mászna meg. Tényleg egy függőleges falon mászott. A megpördült tintahal tattal előre állapodott meg, és dugóhúzóban zuhant lefelé. A kapaszkodó Kassadra 3 g nyomás nehezedett. Tudta, hogy elég egyszer megcsúszni, és az összes csontja ripityára törik. Mögötte előbb sikollyá, majd sárkánybődüléssé fokozódott a légáramlás. Az utasteret zabolázatlan, fémolvasztó robbanások borították lángba.

Úgy mászott be a pilótaülésbe, mintha egy sziklapárkányra kellett volna felküzdenie magát, miközben két másik hegymászó súlya húzza le. Az ormótlan kesztyűben alig tudott megkapaszkodni a fejtámlában az utastér lángoló katlana felett. A hajó előrebukott, Kassad fellendítette a lábát, és a pilótaülésben termett. A monitorok nem működtek. A lángok gyomorforgatóan vörösre hevítették a feje feletti hólyagot. Kassad majdnem elvesztette az eszméletét, amikor előrehajolt, és tapogatózni kezdett a térde között, a pilótaülés alatti feketeségben. Semmi. Várjunk csak... egy fogantyú! Édes Jézus és Allah, nem is fogantyú... egy D-gyűrű! A történelemkönyvekben látni ilyet.

A tintahal fokozatosan széthullott. A fenti hólyag felizzott, és folyékony plexiüveg fröccsent a pilótafülke belsejébe, Kassad űrruhájára és vizorjára. Olvadó műanyag szagát érezte. A darabokra eső tintahal irgalmatlanul pörgött. Kassad látása rózsaszínné vált, elhomályosult, elsötétült. Vakon meghúzta a heveder szíjait... még szorosabbra... vajon a szíjak vájtak a mellkasába, vagy a plexiüveg égette át a ruháját? Újra a D-gyűrű felé nyúlt. Nem tudta köré fonni ügyetlen ujjait... de mégis! Rántsd meg!

Túl késő. A tintahal egy utolsó halálsikollyal lángba borult és felrobbant. A vezérlőpanel tízezer repeszdarabban szaggatta szét a pilótafülkét.

Kassad az ülésbe préselődött. Fel. Ki. A lángok szívébe.

Pörögve.

Kassad elmosódottan észrevette, hogy a pörgő ülés védőmezőt generált maga köré. A lángnyelvek néhány centire táncoltak az arcától.

A belobbanó pirotöltetek kirobbantották a katapultülést a tintahal tomboló légörvényéből. A pilótaülés kék lángcsíkot húzott maga után az égen. Mikroprocesszorok perdítették olyan irányba az ülést, hogy az erőtér korongja Kassad és az energiakemence közé kerüljön. Egy óriás ült Kassad mellkasára, ahogy egyre lassuló sebességgel, nyolcas erősségű gravitációban szántotta a kétezer kilométeres eget.

Kassad minden erejét megfeszítve résnyire nyitotta a szemét, konstatálta, hogy egy hosszú kékesfehér lángoszlop gyomrában görnyed, aztán újra lehunyta a szemét. Nem látott ejtőernyőre, függesztékre vagy más fékezőrendszerre utaló nyomot. Nem számított. Amúgy sem tudta volna megmozdítani a karját és a kezét.

Az óriás fészkelődött, még jobban ránehezedett.

Kassad észrevette, hogy a sisakbuborékja részben leolvadt vagy felrobbant. Leírhatatlanná fokozódott a zaj. Nem számított.

Szorosabbra hunyta a szemét. Itt volt az ideje szunyókálni egyet.

Kassad kinyitotta a szemét, és egy sötét nőalakot látott fölé hajolni. Egy pillanatig szentül hitte, hogy őt látja. Aztán jobban megnézte, és rájött, hogy tényleg ő az. A nő hűvös ujjai az arcához értek.

– Meghaltam? – suttogta Kassad, miközben megragadta a nő csuklóját.

– Nem. – A nőnek selymes, rekedtes hangja volt, és egy árnyalatnyi akcentus bujkált benne, amit Kassad nem tudott hova tenni. Korábban még soha nem hallotta beszélni.

– Valóságos vagy?

– Igen.

Kassad felsóhajtott és körülnézett. Egy sötét, barlangszerű szoba közepére helyezett ágyon vagy emelvényféleségen, a ráterített vékony takaró alatt meztelenül feküdt. Fent, a lyukas tetőn túl csillagok hunyorogtak. Kassad másik kezével megérintette a nő vállát. A nő haja sötét dicsfényként övezte az arcát. Bő, hajszálvékony köntöst viselt, amin még a csillagok gyenge fényében is áttűntek teste körvonalai. Kassadot meglegyintette a nő illata, a szappan, a bőr és az ő ínycsiklandó ígérete, amire tisztán emlékezett korábbi együttléteikről.

– Biztosan sok kérdésed van – suttogta a nő, mire Kassad kikapcsolta a köntöst összefogó aranycsatot. A köntös suhogva hullott a földre. A nő semmit nem viselt alatta. Tisztán kirajzolódott a magasban a Tejút szalagja.

– Nem – felelte Kassad, és magához vonta a nőt.

Reggeltájt hűvös szellő kerekedett, ezért Kassad magukra húzta a könnyű takarót. A vékony anyag megőrizte testük minden hőjét; tökéletes melegben feküdtek egymás oldalán. Valahol homok vagy hó csikorgott csupasz falakon. A csillagok nagyon tisztán és nagyon fényesen ragyogtak.

A hajnal első sugaraira ébredtek. A selyemlepedő alatt összeért az arcuk. A nő végigfuttatta kezét Kassad oldalán, a régi és az új sebhelyeken.

– Hogy hívnak? – suttogta Kassad.

– Csitt! – susogta válaszul a nő, és lejjebb csúsztatta kezét.

Kassad a nő illatos nyakának hajlatába temette az arcát. A nő mellei puhán simultak hozzá. Az éjszaka reggellé fakult. Valahol homok vagy hó ostromolt csupasz falakat.

Szeretkeztek, aludtak, majd ismét szeretkeztek. A ragyogó napfényben felkeltek és felöltöztek. A nő fehérneműt, szürke zekét és nadrágot készített ki Kassadnak. Mintha ráöntötték volna őket; a szivacszokni és a puha csizma is illett rá. A nő hasonló, de tengerészkék ruhába öltözött.

– Hogy hívnak? – kérdezte Kassad, amikor elhagyták a lyukas kupolájú épületet, és átsétáltak egy kihalt városon.

– Monetának – válaszolta álmai hölgye – vagy Mnemoszünének. Amelyik jobban tetszik.

– Moneta – suttogta Kassad. Felpillantott a lazúrkék égen magasba kúszó aprócska napra. – A Hyperionon vagyunk?

– Igen.

– Hogyan értem földet? Függesztékkel? Ejtőernyővel?

– Aranyfüstszárnyakon ereszkedtél alá.

– Nem fáj semmim. Nem sérültem meg sehol?

– Elláttam a sebeidet.

– Mi ez a hely?

– A Költők Városa. A lakói több mint száz éve hagyták el. A mögött a domb mögött húzódnak az Időkripták.

– Hát az üldözésemre eredő Számkivetett rohamcsónakok?

– Az egyik a közelben landolt. A Fájdalom Ura elragadta a legénységét. A másik kettő egy kicsivel messzebb ért földet.

– Ki az a Fájdalom Ura?

– Gyere! – felelte Moneta. A kihalt város sivatagban végződött. Finom homokszemcsék peregtek a dűne által félig betemetett fehér márványokon. Nyugaton egy nyitott ajtajú Számkivetett komp gubbasztott. Mellettük, egy kidőlt oszlopon kávé és frissen sült zsemle illatozott egy termokockában. Némán hozzáláttak.

Kassad megpróbálta felidézni magában a hyperioni legendákat.

– A Fájdalom Ura a Shrike – mondta végül.

– Természetesen.

– Te innen származol... a Költők Városából?

Moneta elmosolyodott, és lassan megrázta a fejét.

Kassad megitta a kávéját, és letette a bögrét. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy álmodik; még a korábbi szimulációk is valóságosabbnak tűntek. Ám a kávé íze jólesően keserű volt; a nap az arcát és a kezét melengette.

– Gyere, Kassad – mondta Moneta.

Hideg homoktengeren keltek át. Kassad folyton az eget leste, tudván, hogy a bolygó körüli Számkivetett fáklyahajó bármikor felperzselheti őket... aztán egyszer csak teljes bizonyossággal tudta, hogy nem így fog történni.

Az Időkripták egy völgyben feküdtek. Egy alacsony obeliszk halvány ragyogást bocsátott ki. Egy kőszfinx elnyelni látszott a fényt. Egy csavart oszlopokból álló bonyolult építmény saját magára vetett árnyékot. Némelyik kriptának csak a sziluettje látszott a felkelő nap fényében. Mindegyik kriptának volt egy ajtaja, és mindegyik ajtó tárva-nyitva állt. Kassad tudta, hogy az Időkripták az első felfedezők érkezésekor is nyitva álltak, és belül üresek voltak. Három évszázadon át tették tűvé őket titkos szobák, sírkamrák és folyosók után – mindhiába.

– Te csak eddig a pontig jöhetsz – szólalt meg Moneta a völgy tetején magasba törő szikla közelében. – Ma erősek az időáramlatok.

Kassad taktikai implantja süket volt. Komlog sem volt nála. Az emlékeiben kutatott.

– Az Időkriptákat antientropikus erőtér veszi körül – jutott végül eszébe.

– Igen.

– A kripták ősrégiek. Az antientropikus mezők meggátolják az öregedésüket.

– Nem – mondta Moneta. – Az időáramlatok visszafelé sodorják a kriptákat az időben.

– Visszafelé az időben – ismételte el bután Kassad.

– Nézd!

Egy reszkető, délibábszerű, acéltüskékkel borított fa tűnt fel a ködben és a váratlanul feltámadó okkersárga homokviharban. A jelenés mintha az egész völgyet betöltötte volna; legalább kétszáz méter magasra nyúlt, csaknem elérte a sziklaszirt tetejét. Ágai elmozdultak, szertefoszlottak, majd újból megjelentek, mint egy rosszul kalibrált hologram fázisai. A napsugarak öt méter hosszú tüskéken táncoltak. Ezek közül legalább húsz tüskére meztelen Számkivetett férfiak és nők voltak felnyársalva. Más ágakon más, nem csak emberi testek vonaglottak.

A kavargó homokvihar egy pillanatra eltakarta a kilátást, aztán a szél elültével a jelenés is szertefoszlott.

– Gyere – mondta Moneta.

Kassad követte az időáramlatok határa mentén lépkedő nőt. Úgy kerülgették az antientropikus mező szabálytalan vonalú árapályát, mintha óceán hullámaival fogócskázó gyerekek lettek volna egy széles tengerparton. Kassad érezte az időáramlatok vonzását: a déjà vu érzete hullámokban mosta át teste minden egyes sejtjét.

A völgy bejárata mögött, ahol a dombok dűnévé szelídültek és a lápvidék a Költők Városáig nyúlt, Moneta megérintett egy kék palakő falat, mire egy sziklába vájt, hosszú, alacsony terembe vezető bejárat tárult fel.

– Te itt élsz? – kérdezte Kassad, de azonnal látta, hogy a szobában nem lakik senki. A kőfalakon polcok és falfülkék sorakoztak.

– Készülődnünk kell – suttogta Moneta, és a fény aranyszínű árnyalatot öltött. Az egyik hosszú állvány lejjebb süllyedt, és felkínálta portékáját. Egy keskeny, hajszálvékony, fényvisszaverő polimerfüggöny gördült alá a mennyezetről tükör gyanánt.

Kassad álombeli önmaga higgadt passzivitásával figyelte, ahogy Moneta kibújik ruháiból, majd őt is levetkőzteti. Meztelenségük már nem volt erotikus, csupán szertartásos.

– Éveken át rólad álmodtam – mondta Kassad a nőnek.

– Igen. A te múltad. Az én jövőm. Az események lökéshulláma úgy terjed az időben, mint egy tó fodrozódó felszíne, ha beleejtenek egy követ.

Kassad szeme megrebbent, amikor a nő rászegezett egy aranypálcát, és a mellkasához érintette. A férfi apró áramütést érzett, és tükörré simult a bőre; jellegtelen tojásformává váló feje és arca visszaverte a terem színeit és formáit. Moneta egy másodperccel később követte példáját: teste tükörképek lépcsőzetes vízesésévé alakult, higanybevonatú krómra csorgatott vízréteg fedte. Kassad a nő minden hajlatában és izmában saját tükörképét látta tükröződni. A fény Moneta melleire vetült és elhajlott; mellbimbói tükörsima vízfelszínt megzavaró csobbanásokként meredeztek. Kassad odalépett hozzá, hogy a karjaiba zárja, és érezte, amint testük felszíne mágneses folyadékként összeolvad. Bőrük egymáshoz ért az egyesült védőterek alatt.

– Az ellenségeid a városon túl várnak – suttogta Moneta. Krómarca fényben úszott.

– Ellenségeim?

– A Számkivetettek. Akik idáig követtek.

Kassad megrázta a fejét, s látta, hogy a tükörképe is így tesz.

– Ők már nem fontosak.

– De igen – lehelte Moneta –, az ellenség mindig fontos. Fel kell fegyverkezned.

– Mivel? – De ahogy kimondta, már észre is vette, hogy a nő egy bronzgömböt, egy matt kék színű toroidot nyom hozzá. Átalakult teste olyan tisztán szólt hozzá, mint az implantrádióban jelentést tévő osztagok szoktak. Egyre duzzadó áradatként gyülemlett fel benne a vérszomj.

– Gyere. – Azzal Moneta ismét kivezette őt a nyílt sivatagba.

Nehéz, polarizált sugarakkal tűzött rá a nap. Kassad úgy érezte, mintha átsiklanának a homokdűnéken, folyékonyan kanyarognának a kihalt város fehér márványutcáin. A város nyugati végében, egy összedőlt épület – boltíves párkányán még látszott a felirat: „A Költők Amfiteátruma” – maradványai mellett egy alak várt rájuk.

Kassad egy pillanatig azt hitte, egy másik, az ő öltözetükhöz hasonló króm erőtérbe öltözött embert lát – de csak egy pillanatig. Ebben a higanyos krómszerkezetben nem volt semmi emberi. Kassad ködösen nyugtázta a négy kar, a behúzható ujjpengék, a lény nyakából, homlokából, csuklójából, térdéből és testéből kiálló karótüskék látványát, de egy pillanatra sem vette le a szemét az ezerfazettás, vörös tűzben égő szempárról, amely elhomályosította a napfényt és véres árnyékokba burkolta a bealkonyult világot.

A Shrike, gondolta Kassad.

– A Fájdalom Ura – suttogta Moneta.

A teremtmény megfordult, és a vezetésével elhagyták a kihalt várost.

Kassad elismeréssel adózott a Számkivetettek védelmi előkészületei láttán. A két rohamcsónakot egymástól alig fél kilométerre tették le; a csónakok fegyverei, projektorai és rakétavető páncéltornyai egymást fedezték, és 360 fokban tűz alatt tudták tartani a környéket. A Számkivetett katonák száz méterre a csónakoktól barikádok emelésén buzgólkodtak, és Kassad legalább két, páncéltesttel lefelé beásott EM-tankot látott a Költők Városa és a csónakok közt húzódó széles, kietlen lápvidékre irányzott kilövőállásokkal és vetőcsövekkel. Kassad látótere megváltozott; a hajók egymást metsző védőmezői sárga ködfoszlányokként, a mozgásérzékelők és az aknák pedig lüktető vörös fénytojásokként jelentek meg előtte.

Kassad zavartan pislogott. Valami nem stimmelt a képpel. Aztán rádöbbent: a sűrű fényt és a kibővült érzékeivel észlelt energiamezőket leszámítva semmi nem mozgott. A Számkivetett gyalogosok – még azok is, akiknek testtartása mozdulatra utalt – megmerevedtek, akárcsak a játék katonák, amikkel Kassad gyerekkorában a tharsisi gettóban játszott. Az EM-tankok fejjel lefelé lapultak árkaikban, de Kassad most vette csak észre, hogy még a célfelderítő radarok koncentrikus lila félkörívei is mozdulatlanná dermedtek. Kassad felpillantott, és egy nagy testű madarat látott borostyánba kövült rovarként, mozdulatlanul függeszkedni az égbolton. Elhaladt egy szélfútta, egy helyben lebegő homokfelhő mellett; kinyújtotta krómkezét, és legyintésére homokszemek peregtek csigavonalban a földre.

A Shrike közönyösen haladt át előttük a szenzoros aknák vörös útvesztőjében, átlépett a botlósugarak kék vonalai felett, átbújt az automata tűzerejű szkennerek ibolyaszínű impulzusai alatt, keresztülsétált a sárga védőmezőn és a szonikus védelmi vonalak zöld falán, majd eltűnt az egyik rohamcsónak árnyékában. Moneta és Kassad követte.

„Hogyan lehetséges ez?” – Kassad észrevette, hogy egy telepátiánál gyengébb, de implantkapcsolatnál kifinomultabb közvetítő közegben tette fel a kérdést.

„Uralja az időt.”

„A Fájdalom Ura?”

„Természetesen.”

„Mit keresünk itt?”

Moneta a mozdulatlan Számkivetettekre mutatott.

„Ők az ellenségeid.”

Kassad mintha végre felébredt volna egy hosszú álomból. Ez a valóság volt. Az a Számkivetett katona tényleg nem pislogott a sisakja mögött. A baloldalt, bronz sírkőként magasodó Számkivetett-rohamcsónak is valóságos volt.

Fedmahn Kassad ráébredt, hogy mindegyiküket megölhetné, mind egy szálig lemészárolhatná az összes kommandóst és a rohamcsónakok legénységét, ők pedig védekezni sem tudnának. Tudta, hogy az idő nem állt meg – ugyanúgy, ahogy egy Hawking-hatás alatt lévő hajón sem szokott –, csupán két, egymástól eltérő sebességben haladt. A megkövült madár percek vagy órák múlva megrebbentené szárnyait. A szemközti Számkivetett egy szempillantás alatt lehunyná a szemét, ha Kassadnak lenne türelme kivárni. Kassad, Moneta és a Shrike eközben végezhetne velük, és a Számkivetettek még csak észre sem vennék, hogy megtámadták őket.

Ez így nem igazságos, ismerte fel Kassad. Helytelen. Ezzel alapjaiban, még a civilek indokolatlan meggyilkolásánál is gyalázatosabban szegnék meg az Új Busidó elveit. A becsület lényege az egyenlő küzdelem pillanatában rejlett. Éppen meg akarta osztani a felismerését Monetával, amikor a nő megszólalt/azt gondolta:

„Figyelj!”

Az idő egy zsilipbe beáramló levegő robajához hasonló robbanás kíséretében újra meglódult. A madár a magasba szállt, és körözni kezdett felettük. Sivatagi förgeteg fújt homokot a statikus töltésű védőmezőnek. Egy eddig térdelő Számkivetett kommandós feltápászkodott, megpillantotta a Shrike-ot és a két emberi alakot, a taktikai kommunikációs csatornájába ordított, és felemelte energiafegyverét.

Kassad nem látta mozogni a Shrike-ot – mintha egyszerűen megszűnt volna itt lenni, majd megjelent volna amott. A Számkivetett kommandós másodszorra is elordította magát, ezúttal kurtábban, aztán hitetlenkedve nézett le a Shrike karjára, amit az a testéből húzott ki, és pengés öklére, amiben a szívét tartotta. A Számkivetett döbbenten meredt a saját szívére, kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, majd összerogyott.

Kassad jobbra fordult, és szemtől szemben találta magát egy páncélozott ruhájú Számkivetettel. A kommandós ólmos mozdulattal felemelte a fegyverét. Kassad suhintott egyet a karjával, hallotta felzümmögni a króm erőteret, és látta, amint tenyere éle áthasítja a testpáncélt, a sisakot és a férfi nyakát. A Számkivetett feje a homokba hullott.

Kassad egy mély lövészárokba vetette magát. Kommandósok fordultak felé. A kizökkent idő egyelőre nem talált vissza a medrébe; Kassad ellenségei az egyik pillanatban még kínzó lassúsággal mozdultak, a következőben pedig hirtelen négyötöd sebességre gyorsultak, mintha egy meghibásodott holóban szerepeltek volna. Kassad azonban mindvégig gyorsabb maradt náluk. Rég megfeledkezett már az Új Busidóról. Hiszen ezek a barbárok őt meg akarták ölni! Eltört egy gerincet, oldalra lépett, merev krómujjakat döfött egy testpáncélba, bezúzott egy gégét, lassított felvételben kitért egy késszúrás elől, majd kitépte a támadó gerincoszlopát. Kiugrott az árokból.

„Kassad!”

Kassad lebukott, miközben egy lézersugár vánszorgott el a válla felett, komótosan végigégő, ózonszagú, rubinvörös fénykanócként szántva végig az eget. Nem lehet igaz. Kitértem egy lézer elől! Felkapott egy követ, és hozzávágta a tankra erősített pokolkorbácsot kezelő Számkivetetthez. A dörejlő hangrobbanás hátrataszította a fegyverest. Kassad lecsatolt egy plazmagránátot az egyik elesett katona töltényhevederéről, a tank nyílásfedeléhez ugrott, és harminc méterre járt, amikor a robbanástól magasba, a rohamcsónak orráig csaptak a lángok.

Kassad megtorpant a vihar szemében, és meglátta a saját mészárszéke közepén álló Monetát. A ráfröccsent vér nem tapadt meg rajta; úgy folyt végig álla, válla, melle és hasa szivárványszínű domborulatain, mint olaj a vízen. Moneta rápillantott Kassadra a csatamező túloldaláról, és a férfiben újult erővel izzott fel a vérszomj.

A Shrike lassan lépdelt a nő háta mögötti káoszban, és úgy válogatott áldozatai között, mintha búzakalászokat aratna le. Kassad figyelte, amint a teremtmény eltűnik, majd ismét felbukkan a létezés síkján, és rájött, hogy a Fájdalom Urának szemében ők is ugyanolyan lassan mozoghatnak, mint ahogy az ő szemében a Számkivetettek.

Az idő meglódult, négyötöd sebességre gyorsult. Az életben maradt katonák pánikba esve tüzeltek egymásra, elhagyták állásaikat, és egymást félrelökve igyekeztek feljutni a rohamcsónakra. Kassad megpróbálta az ő szemszögükből elképzelni az elmúlt néhány percet: elmosódott foltok suhantak át védelmi állásaikon, bajtársaik vérben fürödve hullottak el. Kassad látta, ahogy Moneta ráérősen rendet vág a Számkivetettek közt. Elképedve fedezte fel, hogy bizonyos fokig ő is képes uralni az időt: egy pislogás, és ellenfeleinek sebessége a harmadára csökkent, újabb pislogás, és az események többé-kevésbé a normális tempójukban haladtak. Kassad belső becsületkódexe és józan esze kiáltozva követelte a mészárlás befejezését, ám már-már erotikus vérszomja minden ellenkezést csírájában fojtott el.

Valaki a rohamcsónakban lezárta a zsilipet, mire az egyik halálra rémült kommandós egy alakformált plazmatöltettel kirobbantotta az ajtót. Sebesült társaikon taposva, tömegével tódultak be a láthatatlan gyilkosaik elől menekülő Számkivetettek. Kassad követte őket a rohamcsónakba.

A „sarokba szorított patkányként küzd” kifejezés felettébb érzékletes és találó képet fest tárgyáról. A katonai összecsapások történetében rendszerint olyankor alakultak ki a leghevesebb harcok, amikor a hadviselő felek zárt térbe szorultak, a megfutamodás pedig szóba se kerülhetett. A történelem legszörnyűbb kézitusáit szűk helyeken – a Waterlooi csata során a La Haye Sainte nevű udvarház és a Hougoumont-kastély folyosóin, vagy a lususi kaptáralagutakban –, a menekülés reménye nélkül vívták. Most is így történt. A Számkivetettek sarokba szorított patkányként harcoltak... és úgy is vesztették életüket.

A Shrike működésképtelenné tette a rohamcsónakot. Moneta kint maradt, hogy végezzen az öt tucat, állását tartó kommandóssal. Kassad a bent lévőket gyilkolta le.

Az utolsó rohamcsónak végül tüzet nyitott megpecsételt sorsú társára.

Kassad addigra már kiért a hajóból, és odakintről figyelhette a felé araszoló részecskesugarakat és nagy erősségű lézereket, amelyeket egy örökkévalósággal később olyan lassan mozgó rakéták követtek, hogy még a nevét is felírhatta volna rájuk. A lerohant rohamcsónakban és körülötte ekkor már csak halott Számkivetettek hevertek, a védőmező azonban még kitartott. Az energiaáramlatok és a becsapódás okozta robbanások a külső barikádokig sodorták a holttesteket, felgyújtották a felszereléseket és üveggé dermesztették a homokot, Kassad és Moneta azonban egy narancssárga lángkupola alól nézte végig, ahogy az utolsó rohamcsónak az űr felé menekül.

„Meg tudjuk állítani őket” – Kassad hangosan lihegett, ömlött róla a verejték, és szó szerint remegett az izgalomtól.

„Megtehetnénk – felelte Moneta –, de nem akarjuk. Elviszik az üzenetet a rajhoz.”

„Milyen üzenetet?”

– Gyere ide, Kassad.

Kassad megfordult a nő hangjára. A tükröződő erőtér eltűnt. Moneta bőre olajos volt az izzadságtól; sötét haja a halántékára tapadt; mellbimbói megkeményedtek.

– Gyere ide.

Kassad lepillantott magára. A saját erőtere is megszűnt – az akaratával szüntette meg –, és soha életében nem volt még ennyire felajzva.

– Gyere ide. – Moneta most már csak suttogott.

Kassad odalépett a nőhöz, felkapta, és verejtéktől édes-csúszós fenekénél fogva egy szélfútta magaslaton lévő füves tisztáshoz cipelte. Halmokban álló Számkivetett holttestek közé fektette, durván széttárta a lábát, egyik kezével megragadta a nő két kezét, felemelte és a földhöz nyomta a karját, és leeresztette sudár testét a lába közé.

– Igen – suttogta Moneta. Kassad a fülcimpájába harapott, megcsókolta a nyakának hajlatában lüktető ütőeret, lenyalta melléről a sós ízű verejtéket. Holtak között fekszünk. A halál tovább arat. Az ezrek. A milliók. Halott anyaméhből felcsendülő nevetés. Hosszú sorokban kígyózó, az UgróHajókból a rájuk váró lángokba menetelő katonák.

– Igen. – Kassad a nő forró leheletét érezte a fülében. Moneta kiszabadította kezét, felcsúsztatta Kassad nyirkos vállán, hosszú körmeivel végigszántott a hátán, és a fenekébe markolva még közelebb húzta magához. Kassad merevedése a nő szeméremszőrzetéhez dörzsölődött, és a vénuszdombján lüktetett. Távnyelőkapuk nyílnak meg a hideg anyahajók tömegei előtt. Plazmarobbanások hője. Százával, ezrével táncolnak és pusztulnak el a hajók, mint forgószélben a homokszemcsék. Hatalmas, szilárd, rubinszínű fény oszlopok szelik át az irdatlan messzeséget, hogy egy végső, vörös hőhullámban fürösszék meg és forralják fel a testeket.

– Igen. – Moneta megnyitotta ajkát és testét a férfi előtt. Melegség áradt szét köztük fent és lent; a nő a férfi szájába dugta a nyelvét, ahogy a férfi belé hatolt. Kassadot forró bizsergés fogadta; mélyebbre nyomta a testét, majd kissé visszahúzta, aztán átadta magát a testét elöntő nedves melegségnek, ahogy elkezdtek együtt mozogni. Forróság támad száz világon. Földrészek lángolnak fénylő görcsökben, elpárolgó tengerek tajtékoznak. Még az ég is lángra lobban. Túlhevített légóceánok duzzadnak, mint meleg bőr egy szerető érintésére.

– Igen... igen... igen. – Moneta lehelete forró a férfi ajkán. Bőre olajos, bársonyos. Kassad most gyorsabban mozog; a világegyetem összehúzódik, miközben az élmény kitágul; az érzékek elenyésznek, amint a nő melegen, nedvesen, szorosan körülfonja őt. Válaszul Moneta is durván mozdítja csípőjét, mintha megérezné a lénye legmélyéről irtóztató erővel feltörni készülő feszültséget. A követelőző feszültséget. Kassad arca eltorzul, lehunyja a szemét, és meglátja, amint...

...tűzgolyók tágulnak ki, csillagok haldokolnak, napok robbannak fel óriási lánglobbanások kíséretében, csillagrendszerek semmisülnek meg a rombolás eksztázisában...

...fajdalom hasít a mellkasába, csípője tovább mozog, egyre gyorsabban, még akkor is, amikor kinyitja a szemét, és meglátja...

...a Moneta mellei közül kinövő hatalmas acéltüskét, amely kis híján felnyársalja, miközben önkéntelenül hátrarándul, s a pengeéles tüskéről vér csöpög a nő bőrére, a nő sápadt, visszatükrözővé váló bőrére, s azzal a nő teste jéghideggé hűl, mint a halott fém, ám Kassad csípője tovább mozog, még akkor is, amikor a vágytól részegülten látja Moneta ajkait elfonnyadni és visszahajlani, felfedve a fogsora helyén csillogó acélpengéket, és fémpengék szabdalnak a fenekébe ott, ahol addig a nő ujjai markoltak, erőteljes acélbilinccsé váló lábak ejtik fogságba mozgó csípőjét, a nő szemei pedig...

...Kassad az orgazmus előtti utolsó másodpercekben megpróbál elhúzódni... kezét a nő torkára kulcsolja, megszorítja... a nő piócaként tapad rá, mint egy ingola, ami ki akarja szipolyozni... holttesteknek gurulnak neki...

...a nő szempárja rubinvörös ékkő, amit ugyanaz a tébolyult forróság hevít, mint ami majd szétveti a férfi sajgó golyóit, futótűzként terjed bennük, kifröccsen...

...Kassad mindkét tenyerével a földre csap, hátrarándul a nőtől... a lénytől... emberfeletti erővel küzd, de nem tudja legyűrni a kettejüket hirtelen egymáshoz préselő borzalmas tömegvonzást... mintha egy ingola szívná magába... robbanásponthoz közelít, és a nő szemébe néz... bolygók halála... bolygók halálai.

Kassad felsikolt és elhúzódik. Húscafatok szakadnak ki belőle, ahogy fel-és oldalra veti magát. Fémfogak csattannak össze az acélvaginában, s csupán egy nedves milliméterrel hibázzák el a makkját.

Kassad az oldalára zuhan, arrébb gördül; csípője rángatózik, akarata ellenére élvez el. Patakokban, zuhatagként lövell ki az ondó egy holttest ökölbe szorított kezére. Kassad felnyög, még távolabb gurul, és magzatpózba gömbölyödik, amint még egyszer elmegy. És még egyszer.

Kassad meghallja a háta mögött sziszegve-zörögve felemelkedő nőt. A hátára fordul, majd az éles napfénytől és a fájdalomtól hunyorogva felpillant. A nő terpeszállásban, tüskés sziluettként magasodik fölé. Kassad letörli a szemébe csorgott izzadságot, meglátja, hogy elhúzott csuklóját vér festi vörösre, és várja a halálos csapást. Bőre összerándul a húsba vágó pengére várva. Kassad zihálva felnéz, és Monetát pillantja meg; a nő combjai acél helyett húsból vannak, ágyéka vágyuktól nedves. Arca sötét az ellenfényben, de Kassad látja kihunyni a vörös lángokat a nő fazettás szemgödrében. Moneta elmosolyodik, és a napfény fémfogakon csillan meg.

– Kassad... – suttogja, és hangja csonton csikorgó homok.

Kassad elszakítja róla a tekintetét, feltápászkodik, aztán rettegve átbotorkál a holttesteken és a lángoló kőtörmeléken, minél messzebb a nőtől. Egyszer sem néz vissza.

A hyperioni Önvédelmi Különítmények egyik felderítő járőrcsapata csaknem két nappal később talált rá Fedmahn Kassad ezredesre. A férfi eszméletlenül feküdt az elhagyatott Kronosz-erődhöz vezető füves ingoványban, úgy húsz kilométerre a kihalt várostól és a Számkivetett katapultülés roncsaitól. Kassad meztelen volt, kis híján halálra fagyott, és a sebei is életveszélyesek voltak, de jól reagált az azonnali elsősegélynyújtásra. Azon nyomban a Kantár-hegységtől délre, egy keatsi kórházba szállították. Az ÖVK-zászlóalj felderítőosztagai óvatosan – az Időkriptákat körülvevő antientropikus áramlatoktól és az esetlegesen hátrahagyott Számkivetett taposóaknáktól tartva – északabbra nyomultak. Nem találtak aknákat. Az osztagok csupán Kassad katapultjának roncsaira és a két, bolygó körüli pályáról indított Számkivetett rohamcsónak kiégett torzójára bukkantak rá. Semmi nem utalt arra, hogy miért perzselték szét a saját hajójukat, a Számkivetett holttestek pedig – a hajón kívül és belül egyaránt – túlságosan elszenesedtek ahhoz, hogy egy boncolás bármit is kimutathasson.

Kassad három hyperioni nappal később tért magához, megesküdött rá, hogy a tintahal elkötése után semmire sem emlékszik, és két helyi héttel később kihajózott egy HAD fáklyahajón.

Kassad a Hálóba visszatérve lemondott tiszti rangjáról. Egy ideig különböző háborúellenes mozgalmakban vett részt, valamint néha felbukkant a Mindenség hálózatán, hogy a leszerelés mellett kardoskodjon. A Bressiát ért támadás azonban háromszáz éve nem tapasztalt lendülettel sodorta a Hegemóniát egy valódi csillagközi háború felé, Kassad ellenkezését pedig vagy elnémították, vagy elkönyvelték a „dél-bressiai mészáros” rossz lelkiismeretének.

Kassad ezredes a Bressiát követő tizenhat év során eltűnt a Háló nyilvánossága és köztudata elől. Igaz, nem történt újabb komoly összecsapás, továbbra is a Számkivetettek maradtak a Hegemónia első számú mumusai. Fedmahn Kassad szép lassan a feledés homályába merült.

Kassad késő délelőtt fejezte be a történetét. A Konzul pislogni kezdett, majd körülnézett, több mint két órája most először érzékelve a hajót és környezetét. A Benares kiért a Hoolie folyó főágára. A Konzul hallotta a láncok és a vontatókötelek nyikorgását, ahogy a folyami ördögráják nekifeszültek a hámjaiknak. Úgy tűnt, hogy a Benares az egyedüli felfelé haladó hajó a folyón, ám mostanra számos, az ellenkező irányba tartó csónak tünedezett fel. A Konzul megdörzsölte a homlokát, és meglepve tapasztalta, hogy verejtékes lett a keze. Rekkenő hőség köszöntött be, és észre sem vette, hogy kikerült a vászontető árnyékából a napra. Hunyorított, megtörölte verejtékes szemét, majd visszahúzódott az árnyékba, hogy töltsön magának egy italt a bárszekrényből, amit az androidok toltak az asztal mellé.

– Istenem – szólalt meg Hoyt atya –, szóval akkor e szerint a Moneta nevű teremtmény szerint az Időkripták visszafelé haladnak az időben?

– Igen – felelte Kassad.

– És ez lehetséges? – kérdezte Hoyt.

Ezúttal Sol Weintraub válaszolt:

– Igen.

– Ha ez igaz – kapcsolódott be Brawne Lamia –, akkor maga az ő múltjában, de a maga jövőjében „találkozott” ezzel a Monetával... vagy bármi is a neve... egy még eljövendő találkozó során.

– Igen – mondta Kassad.

Martin Silenus a korláthoz sétált, és a folyóba köpött.

– Ezredes, maga szerint a ribanc és a Shrike egy és ugyanaz volt?

– Nem tudom – felelte alig hallható, monoton hangon Kassad.

Silenus Sol Weintraubhoz fordult.

– Maga tudósember. Van valami utalás a Shrike-kal foglalkozó mítoszkutatásban arra, hogy a lény alakváltó lenne?

– Nincsen – válaszolta Weintraub. A férfi egy tejgömböt készített elő a kislánya megetetéséhez. A csecsemő halkan nyögdécselt, és apró ujjaival a levegőt markolászta.

– Ezredes – szólalt meg Het Masteen –, magával hozta azt az erőteret... vagy bármi lett légyen is a harci öltözéke... a Számkivetettekkel és ezzel a... nőszeméllyel vívott csata után?

Kassad egy pillanatig a templomosra meredt, aztán megrázta a fejét.

A poharába bámuló Konzulnak hirtelen szöget ütött valami a fejébe. Felkapta a fejét.

– Ezredes, azt mondta, hogy megjelent ön előtt a Shrike halálfaja... az az építmény vagy dolog, amire felnyársalja az áldozatait.

Kassad a templomosról a Konzulra vetette baziliszkusztekintetét. Lassan bólintott.

– És embereket is látott rajta, ugye?

Újabb bólintás.

A Konzul letörölte a felső ajkára tapadt izzadságot.

– Ha a fa az Időkriptákkal együtt visszafelé halad az időben, akkor a rajta lévő áldozatok a mi jövőnkből valók.

Kassad nem felelt semmit. Most már a többiek is a Konzult bámulták, ám úgy tűnt, egyedül Weintraub értette meg, mire céloz a Konzul... és hogyan fog hangozni a következő, elkerülhetetlen kérdés.

A Konzul ellenállt a késztetésnek, hogy megint letörölje a szájáról az izzadságot. Amikor újra megszólalt, határozottan csengett a hangja:

– Látta rajta valamelyikünket?

Kassad több mint egy percen át hallgatott. A folyó és a vitorlakötélzet halk suhogása egyszeriben fülsiketítő robajlásnak tűnt. Kassad végül nagy levegőt vett.

– Igen.

Ismét hosszúra nyúlt a csend. Végül Brawne Lamia törte meg.

– És hajlandó volna elárulni, kiket?

– Nem. – Kassad felállt, és elindult az alsó fedélzetekre vezető lépcső felé.

– Várjon! – kiáltott utána Hoyt atya.

Kassad megállt a lépcső tetején.

– Megtenné, hogy legalább két másik dologra válaszol?

– Mire?

Hoyt atya elfintorodott a rátörő fajdalomhullámtól. Verejtéktől gyöngyöző, beesett arca falfehérré vált. Mély lélegzetet vett, és így szólt:

– Először is, mit gondol, maga szerint a Shrike... a nő... valamiféleképpen magát akarja felhasználni arra, hogy kirobbantsa ezt a látomásában szereplő, rettenetes csillagközi háborút?

– Igen – felelte halkan Kassad.

– Másodszor: megosztaná velünk, milyen kéréssel fog a Shrike... vagy Moneta elé járulni a zarándoklat végén?

Kassad első ízben mosolyodott el. Halvány mosoly volt, és nagyon-nagyon hideg.

– Semmit nem fogok kérni – mondta. – Semmit nem fogok kívánni tőlük. Amikor legközelebb találkozom velük, megölöm őket.

A zarándokok szó nélkül, egymás tekintetét kerülve figyelték, ahogy Kassad eltűnik a hajó gyomrában. A Benares folytatta észak-északnyugati irányú, délutánba hajló útját.

HÁROM

A Benares nevű uszály egy órával naplemente előtt futott be Najád kikötőjébe. A legénység és a zarándokok a korlátnak támaszkodva bámulták a hajdanán húszezer főnek otthont adó város helyén füstölgő parazsat. Nem sok maradt a városból. A híres Folyóparti Fogadó, ami még Bús Vili király uralkodása idején épült, porig égett; elszenesedett dokkjai, mólói és zárt balkonjai a Hoolie sekély vízébe zuhantak. A vámház helyén már csak egy kiégett váz állt. A város északi részén lévő légikikötőből megfeketedett roncs lett, kikötőtornya szénkúppá zsugorodott. Semmi nyoma nem volt a kis, folyóra néző Shrike templomnak. A legnagyobb csapást azonban – a zarándokok számára – a Najádi Kikötőállomás pusztulása jelentette: az igavonó állatok dokkja a tűz martalékává vált és összeroskadt, a folyóra nyíló ördögrájakarámok pedig üresen tátongtak.

– Az isten verje meg! – átkozódott Martin Silenus.

– Ki tette ezt? – kérdezte Hoyt atya. – A Shrike?

– Inkább az ÖVE-re gyanakszom – felelte a Konzul. – Ámbár lehet, hogy a Shrike-kal harcoltak.

– Ezt nem hiszem el! – csattant fel Brawne Lamia. A. Bettikhez fordult, aki épp az imént csatlakozott hozzájuk a tatfedélzeten. – Maga tudott erről?

– Nem – válaszolta az android. – Több mint egy hete megszakadt minden kapcsolatunk a zsiliptől északra élőkkel.

– Az meg hogy a francba lehet? – dühöngött Lamia. – Az egy dolog, hogy ennek az isten háta mögötti koszfészeknek nincsen adatszférája, de rádiójuk sincs?

A. Bettik halványan elmosolyodott.

– De igen, M. Lamia, van rádiónk, azonban a távközlési műholdak bekrepáltak, a Karla-zsilipnél lévő ultrarövid-hullámú átjátszóállomások megsemmisültek, a rövidhullámra pedig nem tudunk rákapcsolódni.

– Mi a helyzet az ördögrájákkal? – kérdezte Kassad. – El tudunk jutni a mostaniakkal a Peremig?

Bettik elfintorodott.

– Nincs más választásunk, ezredes – felelte. – Pedig ez bűnös döntés. A hámba fogott két rája nem fogja túlélni a vontatást. Váltott rájákkal még virradat előtt kiköthettünk volna a Peremnél. Ezzel a kettővel... – Az android vállat vont. – Kis szerencsével, és ha az állatok életben maradnak, kora délután odaérünk...

– De a szélvagon még ott lesz, ugye? – kérdezte Het Masteen.

– Bízzunk benne, hogy igen – mondta A. Bettik. – És ha most megbocsátanak, meg kell etetnem azokat a szerencsétlen állatokat. Ha minden jól megy, egy órán belül tovább is indulhatunk.

Senkit sem láttak Najád romjai között vagy közelében. A városon túl eltűntek a folyóról a bárkák is. Egy órányit haladhattak északkelet felé a várostól, amikor megváltozott a táj: a Hoolie alsó szakaszát szegélyező erdők és farmok helyét átvette a Fűtengertől délre hullámzó narancsszínű préri. A Konzul néhol meglátta az építészhangyák magas sártornyait; a folyó melletti, csipkés szélű építmények némelyike a tíz métert is elérte. Nyoma sem volt épen maradt emberi élőhelynek. A Betty’s Ford kompátkelője az utolsó szögig eltűnt; még egy vontatókötél vagy egy pihenőház sem maradt mutatóba a csaknem két évszázados múltú létesítményből. A barlang-foki Folyami Patkány Fogadó sötét és néma volt. A. Bettik és a matrózok hiába hahóztak, nem érkezett válasz a feketén ásító barlang szájából.

A naplementével érzéki csend telepedett a folyóra, amit csakhamar megtört a ciripelő rovarok és a vijjogó éjszakai madarak kórusa. A Hoolie felszíne egy időre a szürkészöld alkonyi égbolt tükörképévé vált, nyugalmát csak a vízből kiugró homályfaló halak és a küszködő ördögráják sodra zavarta meg. A valódi sötétség leszálltával megszámlálhatatlanul sok prériökörnyál – erdei rokonaiknál fakóbb, ám szélesebb szárnyfesztávú, foszforeszkáló, csecsemő méretű állatok – kezdte meg táncát a szelíden hullámzó dombvidék völgyeiben. Mire feltűntek az éjszakai égen a csillagképek és keresztülszántottak rajta az első meteorcsóvák, lenyűgöző látványt nyújtva ilyen távol minden mesterséges fénytől, meggyújtották a hajón a lámpásokat, és feltálalták a vacsorát a tatfedélzeten.

A zarándokok nyomott hangulatban üldögéltek, mintha még mindig Kassad ezredes nyomasztó, zavarba ejtő történetén morfondíroztak volna. A Konzul dél óta folyamatosan ivott, és mostanra átjárta az elszigeteltség kellemes érzete – elszigeteltség a valóságtól, a fájdalmas emlékektől –, amely átsegítette a nappalokon és az éjszakákon. Gondosan formált szavakkal, nyelvbotlás nélkül – ahogy csak az igazi alkoholisták képesek – megkérdezte, ki a soron következő mesélő.

– Én vagyok – mondta Martin Silenus. A költő szintúgy a pohár fenekét nézte reggel óta. Ő is ugyanúgy uralkodott a hangján, mint a Konzul, ám kipirult arca és már-már mániákusan csillogó tekintete lebuktatta az öreg költőt. – Legalábbis én húztam a hármas számot... – Felmutatta a papírcsíkot. – Ha még most is hallani szeretnék a kibaszott sztorit.

Brawne Lamia felemelte borospoharát, elhúzta a száját, és visszatette az asztalra.

– Talán érdemes lenne átbeszélnünk, mi mindent tudtunk meg az első két történetből, és hogy mi közük van a jelenlegi... helyzetünkhöz.

– Még nem – ellenkezett Kassad ezredes. – Nincs elég információnk.

– Hagyjuk szóhoz jutni M. Silenust! – szorgalmazta Sol Weintraub. – Majd utána kivesézhetjük a hallottakat.

– Egyetértek – mondta Hoyt atya.

Het Masteen és a Konzul is bólintott.

– Teljes az egyetértés! – rikkantott Martin Silenus. – Elmesélem a történetem. Csak előbb hadd igyam meg a boromat, bassza meg!

A KÖLTŐ TÖRTÉNETE:

HYPERIONI ÉNEKEK

Kezdetben volt az Ige. Aztán jött sorban a többi szófaj, és lett belőlük szöveg. Aztán jött az a kibaszott szövegszerkesztő. Aztán a gondolatszerkesztő. Aztán az irodalom halála. Így megy ez.

Francis Bacon egyszer azt mondta: „A helytelenül és ügyetlenül kialakult szavak szembeötlő módon béklyóba verik az értelmet.” Hát, mindannyian hozzájárultunk valamivel az értelem béklyóba veréséhez, nem igaz? Jómagam a leginkább. A huszadik század egyik méltó, elfeledett írója (vigyázat, nem méltán elfeledett) egyszer elsütött egy ilyen bon mot-t: „Imádok író lenni. Csak a papírmunkát rühellem.” Leesett? Nos, amigók és amigette-ek, imádok költő lenni. Csak azokat az istenverte szavakat rühellem.

Hol is kezdjem?

Mondjuk a Hyperionnal?

(Felblende) Majdnem két évszázaddal ezelőtt.

Bús Vili király öt csírahajója aranysárga pitypangként pörög e túlságosan is ismerős lazúrkék ég felett. Kidüllesztett mellel, peckesen rohangáló konkvisztádorokként érünk földet; több mint kétezer képzőművész, író, szobrász, költő, génszobrász, vidkészítő, holorendező, komponista, dekomponista, és csak a jó ég tudja, még mi minden. Ráadásnak még ötször annyi adminsztrátor, technikus, ökológus, intéző, udvari kamarás és hivatásos seggnyaló – nem is beszélve egy egész családra való uralkodói seggről –, akiket tízszer annyi földtúrásra, reaktor-fűtésre, városépítésre, bálaemelésre, teherszállításra fogható android kísér... hát, szóval el tudják képzelni.

Egy olyan bolygón landoltunk, amit a két évszázaddal korábban bennszülöttnek felcsapó, azóta egyik napról a másikra tengődő és napjaikat egymás agyonverésével tengető nyomorult barmok népesítettek be. Ezeknek a bátor pioníroknak a nemes leszármazottai természetesen istenként fogadtak minket – főleg azután, hogy a biztonságiak közül néhányan odapörköltek a nagypofájúbb vezetőknek –, mi pedig természetesen elfogadtuk illő járandóságunkat, hagytuk, hogy bálványozzanak, és befogtuk őket a kék bőrű szolgáink mellé felszántani a déli földeket és felhúzni a hegyen épült tündöklő városunkat.

Ami tényleg egy hegyen épült tündöklő város lett. Az, aki már csak a romokat látja, el sem tudja képzelni, hogyan nézett ki annak idején. A sivatag határa három évszázad alatt újabb területeket hódított meg; a hegyekből lekanyargó akvaduktok leszakadtak és ripityára törtek; maga a város sem több egy csontváznál. Ám fénykorában a Költők Városa tényleg csodaszép volt: egy csipetnyi Szókratész korabeli Athén a reneszánsz Velence intellektuális pezsgésével, az impresszionisták Párizsának művészi fellángolásával, a Bolygókörüli Város első évtizedének igazi demokráciájával és a Tau Ceti Center korlátlan jövőjével fűszerezve.

Aztán persze a végére mindebből már semmi nem volt igaz. Csupán Hrothgar klausztrofóbiás csarnoka és a künn, a sötétségben várakozó szörnyeteg. Megvolt a magunk Grendele, az egyszer biztos. Még Hroth-garunk is akadt, ha megfelelő szögből nézzük Bús Vili király lekonyuló ábrázatát. Éppen csak a gautjaink hiányoztak; a mi pompás, széles vállú, borsónyi agyú Beowulfunk a maga víg, pszichopata kompániájával. Hős híján tehát az áldozatok szerepét öltöttük magunkra, és szorgosan körmöltük a szonettjeinket, próbáltuk a balettelőadásainkat, bontogattuk a tekercseinket, mialatt acéltüskés Grendelünk rettegést csempészett az éjszakába, és csontokat meg porcogókat aratott.

Mindez akkor történt, amikor – a lelkem tükrévé formált testben, egy szatír képében – olyan közel kerültem főművem, az Énekek befejezéséhez, mint az azóta konokul eltelt öt szánalmas évszázad alatt egyszer sem.

(Leblende)

Azt hiszem, kicsit korai még ez a Grendel-történet. A szereplők még nem léptek színpadra. Számos híve akad a nem lineáris történetfűzésnek és a töredékes prózának – magamat is közéjük sorolom –, ám végeredményben, barátaim, mégiscsak a karakteren áll vagy bukik a pergamenre vésett szöveg halhatatlansága. Vagy soha nem játszottak el titokban azzal a gondolattal, hogy Huck és Jim valahol a látóhatáron túl – most, ebben a pillanatban – lefelé tutajozik egy folyón? Nem tűnnek ők sokkal valóságosabbnak, mint a cipőboltos, akire másnap már nem is emlékeznek? Lényeg, ami lényeg, ha el akarom mondani ezt a kurva történetet, akkor ismerniük kell a szereplőket. így hát – bár fenemód fájlalom – visszapörgetem az időt, és a legelején kezdem.

Kezdetben volt az Ige. Aztán az Ige bekerült a bináris szövegszerkesztőbe, és azt mondta: „Legyen élet!” És lőn: valahol édesanyám birtokán, az InforMag kamrájából elővették régóta halott apukám lefagyasztott spermáját, aztán felengedték, fellógatták, felrázták, akár egy hajdanvolt vaníliaturmixot, betöltötték egy fecskendőpisztolyba oltott műbránerbe, majd végül teliholdkor és peteéréskor – egy elsütőgomb mágikus érintésére – édesanyámba lövellték.

Édesanyának természetesen nem volt muszáj ilyen barbár módszerrel teherbe esnie. Választhatott volna méhen kívüli megtermékenyítést, egy olyan szeretőt, akibe apu DNS-ét ültették, klónbéranyát, génmanipulációs szűznemzést, amit csak akar... ám ő, ahogy később elmondta, széttárta lábait a hagyomány előtt. Gondolom, ez a módszer közelebb állt az ízléséhez.

Na mindegy, a lényeg, hogy megszülettem.

Szülőhelyem a Föld... a Régi Föld... és ha nem hisz nekem, Lamia, hát kapja be. Édesanya birtokán éltünk egy szigeten, nem messze az Északamerikai Rezervátumtól.

Jegyzetek a földi otthonomról készítendő vázlathoz:

Törékeny, lilából fuksziaszínbe, majd bíborba hajló alkonyok a délnyugatra ringó pázsittengeren túli fák krepp-papír sziluettje fölött. Áttetsző porcelánhoz hasonló, leheletfinom égboltok, melyeket nem tép fel felhő vagy kondenzcsík. Az első fények szimfónia előtti sűrű csendje, majd a napfelkelte cintányércsattanása. A narancssárga és rozsdabarna arannyá izzik, a hosszú, hűvös lejtő kizöldül: lombok árnyéka, ciprusfa és szomorúfűz indái, a tisztás némaságba burkolózó, bársonyos zöldje.

Édesanya birtoka – a mi birtokunk – ezer hold a millióból. Kisebb préri nagyságú gyepszőnyegek, tökéletes fűlepedőjük arra csábítja az embert, hogy lefeküdjön rá, hogy elszundítson puha tökélyén. Nemes árnyékadó fák rajzolják a földre a Föld napóráját, árnyékuk méltóságteljes körmenetben vonul: egyesülnek, déltájban szétterjednek, s végül alkonyatkor kelet felé nyúlnak. Fenséges tölgyek. Gigászi szilfák. Nyárfa, ciprusfa, mamutfenyő és bonsai. Banjan-fákról leereszkedő új fatörzsek: sima oszlopok egy templomban, melynek az ég a kupolája. Mérnöki pontossággal kiásott csatornákat és szabályozatlan patakokat szegélyező szomorúfüzek: csüngő ágaik ősi gyászdalt dúdolnak a szélnek.

A házunk egy alacsony dombra épült, ahol telente a pázsit barnuló sávjai úgy néznek ki, mint valami csupa izom, nyargalásra kész nőstény vadállat kecses horpasza. A házon meglátszik a több évszázados kibővítés: a keleti udvaron egy jádezöld tornyon csillan meg a hajnal első fénysugara, a déli szárnyon oromzatok vetnek háromszög alakú árnyékot az ötórai tea idején a kristályüvegházra, a keleti portikusz mentén Escher-grafika módjára csapja be a tekintetet az erkélyek és külső lépcsők labirintusa.

Mindez a Nagy Tévedés után játszódott, ám még azelőtt, hogy minden lakhatatlanná vált volna. A birtokon javarészt csak az általunk groteszk módon elkeresztelt „remissziós időszakokban” – az egész bolygót megrázó rengések között eltelő tíz-tizennyolc hónapos szakaszokban – éltünk, mialatt a Kijevi Csoport rohadt, miniatűr fekete lyuka a Föld magjából falatozott, és várta a következő fogást. A „Vészterhes Idők” alatt Kowa nagybácsi házában nyaraltunk, mely egy Holdon túli, még a Számkivetettek kivándorlását megelőzően kitelepített és terraformált aszteroidán leledzett.

Mostanra már feltűnhetett önöknek, hogy ezüstkanállal a seggemben születtem. Nem fogok bocsánatot kérni érte. Azok után, hogy háromezer éven át töketlenkedtünk a demokráciával, a Régi Földön maradt családok arra jutottak, hogy a csőcselék térnyerésének csak a szaporodásuk meggátlásával lehet elejét venni. Vagyis, jobban mondva, csírahajó-flották szponzorálásával; induljanak felfedezőútra perdhajókkal, vándoroljanak ki új távnyelőkön... hadd menjen csak a Hidzsra fejveszett kapkodása... mindaddig, amíg a világűrben szaporodnak, és békében hagyják a Régi Földet. Az, hogy a szülőbolygójuk egy dögrovásos, fogatlan vén ribanc, szintén a csőcselék felfedezővágyát serkentette. Nem most jöttek le a falvédőről.

Ahogy Buddha, úgy én is a felnőttkor küszöbén szembesültem először a nyomorral. Tizenhat szabványéves voltam, és vándorévem egyik állomásaként Indiát utaztam be egy hátizsákkal, amikor megláttam egy koldust. A Hindu Régi Családok vallási okokból tették őket közszemlére, ám akkor én csak annyit láttam, hogy itt egy rongyokba öltözött férfi, akinek kilátszanak a bordái, és aki egy fonott kosarat nyújtogat felém, benne egy ősi kártyaolvasóval, és rimánkodva arra kér, hogy csak egyszer csúsztassam bele a világkártyámat. A barátaim a földön fetrengtek a röhögéstől. Én elhánytam magam. Mindez Benaresben történt.

Kiváltságos gyermekkorom volt, de nem visszataszító módon. Szép emlékeket őrzök Sybil nagyasszony híres estélyeiről (aki anyai ági nagynéném volt). Emlékszem, egyszer egy háromnapos mulatságot rendezett a Manhattan-szigetvilágon, ahová landolókompokkal özönlöttek a vendégek a Bolygókörüli Városból és az európai ökopoliszokból. Emlékszem a vízből kiemelkedő Empire State Buildingre; fényei visszatükröződtek a lagúnákról és csatornákról. Emlékszem az EMJ-kből a kilátóteraszra tóduló utasokra s az alattunk terpeszkedő épületdzsumbujon ropogó, sütögetéshez gyújtott tábortüzekre.

Az Északamerikai Rezervátumot akkoriban saját, külön bejáratú játszóterünknek tekintettük. Állítólag nagyjából nyolcezer ember élt még ezen a rejtélyes földrészen, ám a felük csavargó volt. A többiek közé egyaránt tartoztak renegát génszobrászok, akik mesterségüket özönvíz előtti, természetes észak-amerikai élőhelyükről már régen eltűnt növény-és állatfajok feltámasztásával gyakorolták; ökológiai mérnökök; engedéllyel rendelkező őslakosok, mint például az ogalalla sziúk vagy a Pokol Angyalai; valamint hébe-hóba néhány turista. Az egyik unokatestvérem állítólag gyalogosan átszelte a rezervátumot az egyik megfigyelőzónától a másikig, ám hozzá kell tenni, hogy mindezt a Közép-Nyugaton tette, ahol a zónákat viszonylag kis távolság választotta el egymástól, és ahol jóval ritkábban lehetett dinoszauruszhordákba futni.

Gaia halálosan megsebesült, ám a Nagy Tévedést követő első évszázadban hosszúra nyúlt a haldoklása. A Vészterhes Idők rettenetes pusztítást okoztak – egyre gyakrabban érkeztek ezek az óraműpontossággal időzített, rövidülő remissziókkal tagolt rángások, és rohamról rohamra borzalmasabb következményekkel jártak –, de a Föld tűrt, és begyógyította sebeit, amennyire csak tőle telt.

Mint mondtam, a rezervátum a külön bejáratú játszóterünk volt, ám lényegében a haldokló Föld egészét annak nevezhettük. Hétévesen kaptam édesanyától ajándékba egy EMJ-t, és onnantól kezdve egy óra alatt el tudtam repülni a bolygó bármely pontjára. A legjobb barátom, Amalfi Schwartz az egykori Antarktiszi Köztársaság területén, a Mount Erebus Lakóparkban élt. Naponta találkoztunk. A legkevésbé sem zavart minket, hogy a Régi Föld törvényben tiltotta be a távnyelőket; amikor éjszakánként kifeküdtünk egy domboldalra, és felnéztünk a tízezer Bolygókörüli Fényre, a Gyűrű húszezer jelzőfényére, a két-háromezer szabad szemmel is látható csillagra, nem éreztünk irigységet, nem akartunk csapot-papot otthagyva csatlakozni a Hidzsrához, amely már akkor szorgosan szőtte a Világháló selymes távnyelőszálait. Boldogok voltunk.

Édesanyáról zavarba ejtően stilizált emlékeim vannak, mintha ő is a Haldokló Föld-regényciklusom egyik kitalált szereplője lett volna. Talán az is volt. Talán robotok neveltek fel Európa automatizált városaiban, androidok szoptattak az Amazonas-sivatagban, vagy egyszerűen egy tartályban erjesztettek, mint a sörfőzők az élesztőt. Amit fel tudok idézni, az édesanya fehér köntöse, ahogy kísértetszerűen átsuhan a kúria árnyas szobáin; kézfejének végtelenül finom kék erezete és vékony ujjai, amint teát önt ki az üvegház damasztos, poros fényében; a pókhálóhajában csapdába esett aranylégyként megcsillanó gyertyafény; a nagyasszonyok stílusában kontyba fogott haja. Néha azt álmodom, hogy emlékszem a hangjára, fülemben cseng dallama, hangszíne, anyaméhben megbúvó központisága, de aztán felébredek, és csak a szél mozgatja a csipkefüggönyt, csak egy ismeretlen tenger hullámai törnek meg a part menti sziklákon.

Attól a pillanattól kezdve, hogy öntudatra ébredtem, tudtam, hogy költő akarok lenni... hogy a költővé válás a rendeltetésem. Nem mintha lett volna választásom; sokkal inkább az engem körülvevő, haldokló szépség lehelte belém utolsó lélegzetét, megparancsolván, hogy életem hátralevő részében szavakkal játszadozzak, s így vezekeljek azért, hogy fajunk gondatlanul lemészárolta szülőbolygóját. Mit mondhattam volna? Egye fene! És ezzel költő lettem.

Volt egy házitanítóm, egy bizonyos Balthazar; ember volt, de ősöreg, egy menekült az ősi Alexandria testszagú sikátoraiból. Balthazar jóformán kéken ragyogott a kezdetleges Poulsen-kezelések durva beavatkozásaitól; úgy nézett ki, mint egy sugárzó, folyékony műanyagba tekert múmia. No meg kéjsóvár volt, mint az a bizonyos sót nyalogató vén kecske. Évszázadokkal később, szatírkorszakomban úgy éreztem, végre megértettem szegény don Balthazar állandó és kényszeres kangörcsét, ám akkoriban csak annyit vettem észre az egészből, hogy egyszerűen nem maradnak meg a háznál a fiatal szolgálólányok. Don Balthazar nem tett különbséget ember és android között – mindenkit gerincre vágott.

Szerencsére don Balthazar zsenge húsra irányuló szexfüggősége nem öltött homoszexuális jelleget, így kalandjait csak a távolléte miatt elmaradt órák, valamint az Ovidiustól, Szenestől vagy Wutól bemagolandó memoriterekre fordított, indokolatlanul túlzó idő és megkülönböztetett figyelem jelezte.

Kiváló tanító volt. Végigvettük az antik irodalmat és a késő klasszikus kor szerzőit, tanulmányi kirándulást tettünk Athén, Róma, London és a missouribeli Hannibal romjaihoz, és egyszer sem kellett dolgozatot írnom vagy tesztet kitöltenem. Don Balthazar elvárta, hogy mindent elsőre megtanuljak fejből, én pedig nem okoztam neki csalódást. Meggyőzte édesanyámat, hogy a „progresszív oktatás” csapdái nem valók egy Régi Földön élő családhoz, ennélfogva sosem ismerhettem meg az RNS-gyógyszerezés agysorvasztó technikáját, az adatszféra-merülést, a szerves visszacsatolás tanulásmódszerét, a stilizált önismereti csoportokat, a „magasabb szintű gondolkodási készségek” lexikális tudás kárára történő elsajátítását vagy éppen az írástudatlan-programozást. Köszönhetően annak, hogy mindezektől elestem, hatéves koromra kívülről fújtam az Odüsszeia Fitzgerald-féle fordítását, még a ruháimat sem tudtam egyedül felvenni, amikor már sestinákat írtam, és mire először összecsatlakoztam egy MI-vel, spirális fúga-versben gondolkodtam.

A tudományos képzésemben ezzel szemben igencsak méretes hézagok tátongtak. Don Balthazart nem különösebben érdekelte az, amit ő csak „az univerzum mechanikus oldalának” hívott. Huszonkét éves koromra tudtam meg, hogy a számítógépek, RMU-k és Kowa bácsi létfenntartó berendezései az aszteroidán gépek, nem pedig a minket körülvevő animák jóindulatú manifesztációi. Hittem a tündérekben, az erdei lényekben, a számmisztikában, az asztrológiában és a rezervátum őserdőinek mélyén megfoganó Szent Iván-éji varázslatokban. Ugyanúgy koccintottunk don Balthazarral a „matematika fejetlenségére”, mint azt Keats és Lamb tette Haydon műtermében, és megsirattuk, hogy M. Newton kíváncsiskodó prizmája megölte a szivárvány költészetét. A tudományos és szigorúan objektív dolog iránt kezdetben érzett bizalmatlanságom, majd később kialakult gyűlöletem kifejezetten hasznosnak bizonyult életem későbbi szakaszában. Mint rájöttem, nem nehéz Kopernikusz előtti pogánynak maradni a tudomány utáni Hegemóniában.

A korai verseim botrányosan rosszra sikerültek. Én meg a pocsék költők többségéhez hasonlóan semmit nem vettem észre belőle. Önhitten abban a hitben ringattam magam, hogy a teremtés puszta aktusa máris értékkel ruházza fel világra szabadított, értéktelen torzszülötteimet. Édesanyám végtelen nyugalommal tolerálta, ahogy az egész házat telepotyogtattam bűzlő fűzfaverseim papírkupacaival. Még az sem hozta ki a béketűréséből, amikor egyszülött fia olyan önfeledten lubickolt az inkontinenciában, amivel még egy nem szobatiszta lámát is megszégyenített volna. Don Balthazar egyszer sem véleményezte a műveimet; gondolom, elsősorban azért, mert egyszer sem mutattam meg neki őket. Don Balthazar szerint a köztiszteletben álló Daton sarlatán volt, Salmud Brevy és Robert Frost jobban tette volna, ha felköti magát a saját beleivel, Wordsworth ostoba volt, és minden, ami nem éri el Shakespeare szonettjeinek színvonalát, a nyelv meggyalázásával ér fel. Nem láttam értelmét, hogy a költeményeimmel terheljem don Balthazart, bármennyire is szárnyát bontogató zseninek képzeltem magam.

Az Európai Házak ökopoliszaiban akkortájt divatos nyomtatott folyóiratok jó néhány ilyen irodalmi szarcsimbókomat leközölték, mivel e színvonaltalan lapok amatőr szerkesztői éppolyan elnézőek voltak anyámmal, mint ő velem. Időnként rávettem Amalfit vagy valamelyik másik haveromat – akik nem voltak olyan előkelők, mint én, s ezáltal hozzáfértek az adatszférához és a fénysürgönyadókhoz –, hogy töltsék fel néhány versemet a Gyűrűre vagy a Marsra, s egyúttal a virágzó távnyelő-kolóniákra. Soha nem érkezett viszonválasz. Úgy gondoltam, biztos csak nagyon elfoglaltak.

Költőnek vagy írónak hinni magunkat, mielőtt még átestünk volna a publikáció savpróbáján, ugyanolyan naiv és ártalmatlan, mint fiatalon elhinni, hogy örökké fogunk élni... és az óhatatlan csalódás is ugyanolyan fájdalmas.

Édesanyám a Régi Földdel együtt halt meg. Nagyjából a Régi Családok fele a bolygón maradt az utolsó kataklizma idején; a magam húszéves, romantikus fejével akkor én is azt tervezgettem, hogyan fogok sírba szállni a szülőbolygómmal. Édesanya azonban másként határozott. Nem az aggasztotta, hogy életem virágjában hullok el – hozzám hasonlóan ő is mindig csak saját magával volt elfoglalva, ezért ilyen időkben gondolni sem tudott másra –, és még csak nem is az, hogy a DNS-em eltűntével megszakad egy, a Mayflowerig visszavezethető arisztokrata vérvonal. Nem, édesanyát az nem hagyta nyugodni, hogy a család eladósodva fog kihalni. Úgy fest a helyzet, hogy az utolsó száz évünk pazarló költekezését a Gyűrűbanktól és más diszkrét, földön kívüli intézményektől felvett tetemes kölcsönökkel fedeztük. Most, hogy a Föld kontinensei megadták magukat az összehúzódás erőinek, a hatalmas erdőségek lángokban álltak, az óceánok élettelen levessé duzzadtak és forrtak fel, és maga a levegő is átalakult valamivé, ami túl forró és tömör volt, hogy át lehessen törni, és túl vékony, hogy fel lehessen szántani... na most visszakérték a bankok a pénzüket. És én voltam a biztosíték.

Jobban mondva, édesanya terve volt az. Pénzzé tette minden egyes rendelkezésre álló vagyontárgyát, hogy ne a természet folyósítsa el őket, hanem ő, letétbe helyezett kétszázötvenezer márkát egy hosszú lekötésű számlára a nyúlcipőjét felvevő Gyűrűbankban, majd útnak indított egy, a Vega csillag körül keringő, Mennyország Kapuja nevű jelentéktelen bolygón található államalakulatba, a Rifkin Légköri Protektorátusba. Még akkor is át lehetett távolni arra a dögletes bolygóra a Naprendszerből, ám én mégsem távnyelőn léptem át oda. Nem is egy Hawking-hajtóművel felszerelt perdhajón utaztam, amely egy szabványév alatt a Mennyország Kapujához ért volna. Nem, édesanya egy Hármas Fázisú, fénysebesség alatt haladó faltörőkoshajón, szarvasmarha-embriók, narancslé-sűrítmények és etetővírusok közt lefagyasztva küldött el erre az isten háta mögötti bolygóra. Az út a hajó időszámítása szerint százhuszonkilenc évig tartott, s eközben százhatvanhét szabványévnyi objektív időcsúszást halmoztam fel!

Édesanya úgy számolt, hogy a hosszú lekötésű számlákon felgyűlő kamatból ki tudom majd fizetni a család tartozásait, és utána talán még egy darabig anyagi gondok nélkül el is éldegélhetek. Édesanya életében először és utoljára tévedett.

Jegyzetek a Mennyország Kapujáról készítendő vázlathoz:

Az állomás átalakító dokkjaitól egy leprás hátát behálózó fekélycsíkokként széttartó sáros utak. Rohadó zsákvászonégen foszlányokban csüngő moslékbarna felhők. Ormótlan, már a felépítésük közben omlásnak indult fatákolmányok erdeje, üvegtábla nélküli ablakaik vakon merednek szomszédaik tátongó szájára. Bennszülöttek, akik úgy szaporodnak, mint... hát, gondolom, mint az emberek... világtalan, a romlott levegőtől kiégett tüdejű nyomorékok, lábuk körül tucatnyi ivadék: a gyerekek bőre már öt szabványévesen csupa ragya, szemük folyamatosan könnyezik a szúrós légkörtől, amely negyvenéves korukra végez majd velük, mosolyuk szuvas, olajos hajukban nyüzsögnek a tetvek és a vérrel teleszívott drakulakullancsok. Büszkén feszítő szülők. Húszmillió halálra ítélt balek zsúfolódik össze egy még a családi birtokunk nyugati gyepszőnyegénél is kisebb sziget fullasztóan beépült nyomornegyedeiben, egymást tapossák agyon a levegőért egy olyan bolygón, ahol a lélegzetvétellel rendszerint halál jár, s közben egyre közelebb húzódnak a hatvan mérföld sugarú kör közepéhez, amelynek levegőjét a Légkörteremtő Állomás még a meghibásodása előtt belélegezhetővé tette.

A Mennyország Kapuja: az új otthonom.

Édesanya nem számolt azzal a lehetőséggel, hogy a Régi Föld összes számláját befagyasztják, majd beleforgatják a Világháló növekvő gazdaságába. Arra sem emlékezett, hogy az emberek azért vártak a galaxis spirálkarjainak meglátogatásával a Hawking-hajtóművek üzembe helyezéséig, mert a hosszú kriogenikus álom során – szemben a néhány hetes vagy hónapos transszal – egy a hathoz az esélye az agyhalálnak. Nekem mázlim volt. Amikor a Mennyország Kapuján kiszedtek a fagyasztótartályból, és munkába állítottak a perem menti savcsatornaásók közé, csupán kisebb mértékű agykárosodást szenvedtem – agyvérzést kaptam. Fizikálisan néhány hét alatt rendbejöttem annyira, hogy dolgozni tudjak az iszapgödrökben. A mentális állapotom viszont bőven hagyott maga után kívánnivalót.

A bal agyféltekémben teljesen megszűnt az agyműködés, mintha csak egy perdhajó légmentesen lezárt, a vákuum kénye-kedvére kiszolgáltatott sérült szakasza lett volna. Gondolkodni azért még tudtam. Idővel visszanyertem az uralmat a testem jobb oldala felett is. Egyedül a beszédközpontokat érte visszafordíthatatlan károsodás. A koponyámba gyömöszölt, káprázatos szerves számítógép úgy távolította el a nyelvtudást, akár egy hibás programot. A jobb agyféltekém is képes volt bizonyos fokú nyelvi tevékenységre, ám ebbe az érzékközpontú agyféltekébe csak a legerősebb érzelmi telítettségű kommunikációs egységek fészkelték be magukat: a szókincsem kilenc szóra szűkült. (Mint később megtudtam, ez rendkívüli dolognak számít, ugyanis sok agyvérzéses beteg már csak két-három szót tud használni.) A rend kedvéért íme a teljes előhívható szókészletem: dug, szar, húgy, pina, istenverte, faszszopó, seggfej, pisi és kaka.

Egy gyors elemzés rögtön rámutat némi redundanciára. Hét főnév állt a rendelkezésemre, ezek öt különböző dologra vonatkoztak. A hét főnév közül hármat melléknévként is lehetett használni. Maradt egy hamisítatlan igém és egy melléknevem, ami szintén elment igének és káromkodásnak is. Újsütetű nyelvi univerzumomat három egyszótagú, egy két szótagú, három összetett és két gyereknyelvi, szótagismétléses szó alkotta. Kifejezéstáram lehetővé tette az ürítés tematikájának négyféle megközelítését, tartalmazott két emberi anatómiára vonatkozó utalást, egy átokkérést, amit az égi hatalmakhoz lehetett intézni, egy közösülésre irányuló, elterjedt hívószót, valamint egy olyan kielégítési formát, amelyet a magam részéről kizárólag az egyik irányban tudtam elképzelni.

Összességében ennyi elég is volt.

Nem mondom, hogy melegséggel tölt el, ha visszagondolok a Mennyország Kapuja iszapgödreiben és sárputrijai közt eltöltött három évemre, az viszont igaz, hogy ezek az évek legalább olyan mértékben – vagy még jobban – formálták személyiségemet, mint a korábbi, Régi Földön leélt két évtized.

Hamar kiderült, hogy a legközelebbi ismerőseim – Salak apó, a sárlapátolók művezetője, Unk, a nyomortelep verőlegénye, akinek a védelmi pénzt fizettem, és Kiti, a tetves bordélyházi szajha, akivel olyankor feküdtem le, amikor elég pénzem összegyűlt – társaságában tökéletesen elboldogulok ezzel a szókészlettel.

– Szar-dug – mordultam fel egy ilyen alkalommal heves taglejtések közepette. – Seggfej pina pisi dug.

– Á – vigyorodott el mind az egy fogát kivillantva Salak apó –, szóval algarágóért mész a társaság kereskedésébe, mi?

– Istenverte kaka. – S azzal visszavigyorogtam rá.

Egy költő életében nemcsak az önkifejezés véges nyelvi tánca, hanem az észlelés és az emlékek szinte végtelen kombinációi, valamint ezen észlelt és a felidézett dolgok iránti fogékonyság is fontos szerepet játszik. A Mennyország Kapuján töltött három helyi évem – majdnem ezerötszáz szabványnap – lehetővé tette, hogy lássak, érezzek, halljak – és emlékezzek. Mintha a szó szoros értelmében újjászülettem volna. Mit érdekelt, hogy a pokolban születtem újjá; a valódi költészet alapja a magunkon átszűrt élmény, újonnani világrajövetelem alkalmából pedig nyers tapasztalatokat kaptam ajándékba.

Könnyen alkalmazkodni tudtam ehhez a szép új világhoz, amely másfél évszázaddal meghaladta az enyémet. Akármennyit is kérkedtünk a terjeszkedéssel meg az úttörő merészségünkkel az elmúlt ötszáz évben, mindannyian tudjuk, mennyire vegetatívvá és stagnálóvá vált az ember lakta világegyetem. A találékony elme elkényelmesedett „sötét korát” éljük: az intézmények változnak, de csak alig, és gyökeres forradalom helyett fokozatos fejlődés útján, míg a tudományos kutatások, melyek egykoron nagy, intuitív ugrásokat tettek az ismeretlenbe, most ráklépésben, mellékvágányon araszolnak. Eszközkészletünk még kevésbé változik: az ükapáink azonnal átlátnák közönséges platótechnológiánk működési elveit – és használni is tudnák azt! Egyszóval sikerült átaludnom, hogy a Hegemónia hivatalos entitássá vált, a rohamosan fejlődő Világháló létrehozta közel végleges formáját, a Mindenség elfoglalta demokratikus helyét az emberiség jó szándékú despotáinak sorában, az InforMag kilépett az emberiség szolgálatából, majd rabszolga helyett szövetségesként ajánlotta fel segítségét, a Számkivetettek pedig visszavonultak a sötétségbe és a nemezis szerepébe... ám ezek a dolgok már azelőtt a kritikus tömeg közelébe értek, hogy lefagyasztottak volna jégkoporsómba, a császárhús és a sörbet közé, ezért aztán könnyűszerrel be tudtam fogadni e régi trendek magától értetődő folyományait. Meg aztán, belülről nézve a történelem mindig egy sötét emésztőrendszernek tűnik, és még csak nem is hasonlít ahhoz a könnyen felismerhető tehénhez, amit a történészek látnak a távolból.

Az életemet a Mennyország Kapuja és a percről percre való túlélés tette ki. Az alacsony égboltot – akár egy csupán néhány méterrel a kalyibám fölé boruló, omladozó mennyezetet – örök naplemente festette sárgásbarnára. A kalyibám meglepően komfortos volt: egy asztal az evéshez, egy priccs az alváshoz és dugáshoz, egy lyuk a hugyozáshoz és fosáshoz, illetve egy ablak a csendes kifelé bámuláshoz. A környezetem a szókincsemet tükrözte.

Egy írónak mindig jól jön, ha lecsukják, mert a börtön megöli a mozgékonyság és a figyelemelterelés ikerdémonát. Ez alól a Mennyország Kapuja sem volt kivétel. A testem a Légköri Protektorátus tulajdonát képezte, az elmém viszont az enyém volt. Már ami maradt belőle.

A Régi Földön egy Sadu-Dekanar komlog gondolatszerkesztőjében írtam a verseimet, miközben elnyúlva döglöttem a párnázott heverőkön, sötét lagúnák felett lebegtem az EM-bárkámban vagy illatozó lugasokban bolyongtam. Ábrándozásaim botrányos, fegyelmezetlen, harmatos és felfuvalkodott termékeit korábban már jellemeztem. A Mennyország Kapuján felfedeztem a fizikai munka agyserkentő hatását; hozzá kell tennem, nem egyszerű fizikai munkáról volt szó, hanem igazi gerinchajlító, tüdőköptető, béltépő, ínszalagszakító és heremorzsoló fizikai munkáról. Ám rájöttem, hogy amíg a feladatom kellően fárasztó és egyhangú, addig az elmém nemcsak hogy szabadon kóborol képzeletgazdagabb tájakra, hanem szó szerint magasabb síkra menekül.

Így lett tehát költő belőlem a Mennyország Kapuján, miközben a Vega Primo vörös tekintete alatt a szennyvízcsatornák aljáról vakartam fel az üledéket, vagy újralélegző-baktériumok függő és álló cseppkövei között másztam át négykézláb a labirintusszerű tüdőcsövekben.

Csak a szavak hiányoztak.

A huszadik század egyik legelismertebb írója, William Gass egyszer egy interjúban azt mondta: „A szavak a legmagasabb rendű tárgyak, mert az elmében fogantak.”

Ott bizony. Olyan tiszták és transzcendensek, mint az észlelésünk platóni sötét barlangjába árnyékot vető ideák. Ám egyúttal az átverés és a félreértés melegágyai is. A szavak az önámítás végtelenbe vesző ösvényeire terelik gondolatainkat, és mivel szellemi életünk nagy részét szavakból épített elmeudvarházakban töltjük, képtelenek vagyunk objektív nézőpontból megítélni a nyelv valóságra gyakorolt, szörnyen torzító hatását. Mondok egy példát. A „szavahihetőség” kínai piktogramja egy két részből álló szimbólum, ahol egy férfi szó szerint a szava mellett áll. Eddig oké. De mit jelent a „becsület” szó? Vagy a „szülőföld”? Vagy a „haladás”? Vagy a „demokrácia”? Vagy a „szépség”? De mi még önámítva is istenekké válunk.

Egy Bertrand Russell nevű filozófus-matematikus, aki Gass évszázadában élt és hunyt el, egyszer azt írta: „A nyelv nemcsak gondolatokat tud kifejezni, hanem lehetővé teszi olyan gondolatok megszületését is, amelyek nélküle nem létezhetnének.” Íme az emberiség kreatív géniuszának leglényege: nem a civilizációs vívmányok, nem az azt megdönteni képes csilli-villi mordályok, hanem a szavak, amelyek úgy termékenyítik meg az új eszméket, akár a petesejtet megrohamozó ondósejtek. Megkockáztatom, hogy az emberi faj egyedül a szó/idea sziámi ikerpárjával képes hozzájárulni a kozmosz dáridójához – nem is fog mással, nem is szabad neki mással. (Igen, a DNS-ünk egyedi, de egy szalamandráé is az. Igen, létrehoztunk számos műalkotást, de ezt más fajok is megtették, a hódoktól egészen az építészhangyákig, amelyeknek lőréses tornyait a hajó orrától balra most is jól lehet látni. Igen, valós szövetet szövünk a matematika álomfonatából, de az univerzumot eleve átszövi a számtan. Húzunk egy kört, és a pi kukucskál ki mögüle. Behatolunk egy új naprendszerbe, és a téridő fekete bársonyköpönyege alatt Tycho Brahe számításai bújnak meg. De hántsuk csak le az univerzumról a biológia, a geometria vagy az élettelen sziklák külső héját: ugyan hol rejteget alattuk szavakat?) Még a nyomokban talált intelligens idegen létformák – a Jupiter II. puffatagai, a Labirintusépítők, a hebronlakó sénéchai empaták, a durulisi pálcikaemberek, az Időkripták tervezői, maga a Shrike – még ők is csak rejtélyeket és homályos rendeltetésű tárgyi emlékeket hagytak ránk, nyelvet azonban nem. Szavakat nem.

John Keats, a költő egy levelében azt írta Bailey nevű barátjának: „Semmi másban nem vagyok bizonyos, csak a szív érzelmeinek a szentségében és a képzelet igazságában. Amit a képzelet Szépségként megragad, annak igaznak kell lennie, akár létezett korábban, akár nem.”

George Wu, az utolsó kínai-japán háborúban, háromszáz évvel a Hidzsra előtt elhunyt kínai költő is megértette ugyanezt, amikor az alábbiakat mondta fel komlogjára: „A költők a valóság tébolyult bábái. Nem azt látják, ami van, vagy ami lehet, hanem hogy minek kell lennie.” Később aztán, egy héttel a halála előtt rögzített még egy utolsó felvételt a szerelmének. Ebben azt mondta: „Az igazság tölténytárában a szó az egyetlen golyó. És a költők a mesterlövészek.”

Mert tudják, kezdetben volt az Ige. És az Igét az emberi világegyetem szövedéke hússá formázta. És egyedül a költők képesek kitágítani a világegyetemet, ha rátalálnak az új valóságokhoz vezető útlevágásokra, pontosan úgy, ahogy a Hawking-hajtómű fúr alagutakat az einsteini téridő sorompója alá.

Felismertem, hogy ha költő akarok lenni, mégpedig igazi költő, akkor a megtestesült emberiség avatárjává kell válnom; ha elfogadom a költők babérkoszorúját, akkor egyúttal a vállamon kell cipelnem az Ember Fiának keresztjét, és az Emberiség Lélekanyjával együtt át kell élnem a vajúdás fajdalmait.

Igaz költőnek lenni egyet jelent az Istenné válással.

Megpróbáltam ezt elmagyarázni a barátaimnak is a Mennyország Kapuján.

– Húgy, szar – mondtam. – Seggfej faszszopó, istenverte szar istenverte. Pina. Pisi pina. Istenverte!

Mosolyogva ingatták a fejüket, és elsétáltak. A nagy költőket ritkán szokták elismerni a saját korukban.

A sárgásbarna felhők savas esőt zúdítottak rám. Combig érő sárban dagonyáztam, és piócadudvákat takarítottam a város szennyvízcsöveiről. Salak apó ottlétem második évében életét vesztette, amikor a First Avenue Csatornát kötöttük össze a Vízgyűjtő-lapállyal. Baleset történt. Felmászott egy iszapdombra, hogy megmentsen egy kénrózsát a felé közeledő buldózertől, amikor sárrengés rázta meg a környéket. Kiti nem sokkal ezután férjhez ment. Részmunkaidőben ott maradt a bordélyházban, de megritkultak a találkozásaink. Gyermekágyban halt meg nem sokkal azt követően, hogy a zöld cunami elmosta Lapályvárost. Én írtam tovább a verseimet.

Felmerülhet önökben a kérdés: hogy írhat valaki szép verseket úgy, hogy a szókincse mindössze kilenc jobb agyféltekés szóból áll?

Megmondom én, hogyan: egyetlen szót sem használtam. A költészetben csak másodrendű szerep jut a szavaknak. Elsősorban az igazság áll a középpontjában. A Ding an Sich lett a témám, az árnyékban rejlő Dolog. Úgy szőttem magamban erőteljes fogalmakat, hasonlatokat és párhuzamokat, ahogy az építész emel fel egy felhőkarcolót – már jóval azelőtt megalkotja a szénszálötvözetű vázat, mielőtt rákerülne az üveg, a plasztik és a krómalumínium.

A szavak pedig apránként visszakúsztak. Az agy lenyűgöző hatékonysággal képes újraképezni és újrahuzalozni magát. Ami eltűnt a bal agyféltekében, az máshol talált otthonra, vagy visszahódította trónját a károsodott területeken, akár egy tűzvész pusztította, de a lángoktól gazdagabb terméshozamúvá vált szántóföldre visszatérő pionír. Míg korábban még egy olyan egyszerű szót sem tudtam kinyögni, mint a „só” – próbálkozásom dadogásba fulladt, elmém nyelve a semmi foghíját tapogatta –, addig most úgy szállingóztak vissza a szavak, mint holmi elfeledett régi cimborák nevei. Napközben az iszapföldeken gürcöltem, ám éjszakánként romos asztalomnál, egy sziszegő vajlámpás fényében művemet, az Énekeket írtam. Mark Twain egyszer, a maga meghitt stílusában úgy fogalmazott: „A helyes és majdnem helyes szó között akkora a különbség, mint Szent János és a szentjánosbogár között.” Jópofa, de nem teljesen fedi a valóságot. Miközben hosszú hónapokat töltöttem a Mennyország Kapuján azzal, hogy belefogjak az Énekek-be, arra jöttem rá, hogy a helyes szó megtalálása és a majdnem helyes szóba való beletörődés között akkora szakadék tátong, mintha át is élnénk János jelenéseit, és nem pusztán csak olvasnánk.

Az Énekek tehát megszületett és terebélyesedni kezdett. A tonnaszám kiutalt, vécépapírnak szánt, újrahasznosított piócadudvarostokból gyártott sajtpapírra a társaság kereskedésében kapható olcsó filctollal körmölt Énekek lassan alakot öltött. A visszatérő szavak sorban, egy 3D-s kirakós összekevert darabkáiként kattantak a helyükre. Eljött az ideje, hogy versformát válasszak. A don Balthazartól tanultak alapján megpróbáltam utánozni Milton eposzának nagy műgonddal megformált fennköltségét. Az eredményen felbátorodva hozzátettem a byroni romantikus érzékenység adalékát, melyet a nyelv Keatsre jellemző dicsőítésével érleltem meg. Az összekevert főzetet aztán egy leheletnyi Yeats-féle briliáns cinizmussal és egy csipetnyi Pound-féle homályos, skolasztikus arroganciával fűszereztem. A felszeletelt, kockákra vágott és belezuttyintott hozzávalók közé tartozott még Eliot kordában tartott képisége, Dylan Thomas térélménye, Delmore Schwartz katasztrófaérzete, Steve Tem rettegéskeltése, Salmud Brevy ártatlanságért való folyamodása; Daton kifacsart rímképletekhez való vonzódása, Wu testimádata és Edmond Ki Ferrara radikális játékossága.

A végén persze kiöntöttem az egész löttyöt, és a saját stílusomban írtam meg az Énekeket.

Ha nem lett volna Unk, a nyomornegyed tahója, akkor valószínűleg még most is a Mennyország Kapuján ásnám nappal a savcsatornákat és írnám éjszaka az Énekeket. Szabadnapos voltam, és éppen a társaság Közösségi Házban található könyvtára felé tartottam hónom alatt az Énekek-kel – a kéziratom egyetlen példányával! – anyagot gyűjteni, amikor az egyik sikátorból Unk és két izompacsirta csatlósa lépett ki elém, hogy a következő havi védelmi pénz azonnali kifizetését követeljék. A Mennyország Kapuja Légköri Protektorátusában senki nem rendelkezett világkártyával; adósságainkat a társaságtól kapott váltókkal és csempészmárkákkal törlesztettük. Egyik sem volt nálam. Unk látni akarta a plasztik oldaltáskám tartalmát. Mielőtt még átgondolhattam volna, nemet mondtam. Hiba volt. Ha megmutattam volna Unknak a kéziratot, akkor nagy valószínűséggel megelégedett volna annyival, hogy a sárba szórja a papírokat, majd némi fenyegetőzés után tessék-lássék megruház. Ellenszegülésem ezzel szemben olyannyira feldühítette, hogy két neandervölgyi társával feltépték a táskámat, a sárba szórták a papírokat, majd a szó szoros értelmében a szart is kiverték belőlem.

A véletlen úgy hozta, hogy aznap arra repült el a Protektorátus egyik levegőminőség-ellenőrző osztályvezetőjének EMJ-je. A jármű utasa, az osztályvezető felesége – aki a társaság felső vezetőinek létesített kereskedés felé tartott a férje nélkül – leparancsolta a földre az EMJ-t, utasította android inasát, hogy kaparjon össze engem meg ami az Énekek ből maradt, majd személyesen vitt el a társaság kórházába. A zálogba adott munkások alapjáraton csak a Bioklinika ügyeletén részesülhetnek orvosi ellátásban – már ha egyáltalán ellátják őket –, ám a kórház nem akarta összerúgni a port egy osztályvezető feleségével, így hát – továbbra is eszméletlen állapotban – felvettek, és egy emberdoktor, illetve az osztályvezető feleségének felügyeletére bízva bedugtak egy gyógytartályba.

Na jó, hogy banálisan rövidre zárjam ezt a banálisan hosszúra nyúló történetet, a tárgylinkre térek. Helenda – az osztályvezető felesége – elolvasta a kéziratomat, amíg én tápfolyadékban lebegtem. Tetszett neki. Ugyanazon a napon, amikor a kórházban kiemeltek a tartályból, Helenda áttávolt a Reneszánszra, ahol megmutatta az Énekeket a húgának, Feliának. Felia egyik barátjának a szeretője ismerte a Transline Kiadó egyik szerkesztőjét. Mire másnap magamhoz tértem, törött bordáimat helyrerakták, összezúzott arcomat ellátták, zúzódásaimnak már csak hűlt helye volt, kaptam öt új fogat, egy új szaruhártyát a bal szemembe, valamint egy szerződést a Transline-nal.

A könyvem öt héttel később jelent meg. Helenda egy hétre rá elvált az osztályvezetőtől, és hozzám jött feleségül. Neki a hetedik házassága volt, nekem az első. A nászutunkat a Csomóponton töltöttük, és egy hónappal később arra értünk haza, hogy a könyvem fogyási mutatója már meghaladja az egymillió példányt – négy évszázada ez volt az első verseskötet, amely felkerült az eladási sikerlistákra –, én pedig multimilliárdos lettem.

Tyrena Wingreen-Feif volt az első szerkesztőm a Transline-nál. Az ő ötlete volt a könyvnek a Haldokló Föld címet adni (amikor rákerestünk az archívumban, kiderült, hogy ötszáz évvel korábban már megjelent egy azonos című regény, a szerzői jog azonban rég elévült, és amúgy sem lehetett már kapni). Az ő ötlete volt, hogy csak a Régi Föld nosztalgikus végnapjairól szóló részeket adjuk ki az Énekek-ből, és az ő ötlete volt meghúzni minden olyan részt, ami szerinte untatná az olvasókat: a filozófiai eszmefuttatásokat, az édesanyámról szóló leírásokat, a költő-elődök előtt tisztelgő szakaszokat, a kísérleti költészettel való kacérkodásaimat, a személyesebb részleteket – tulajdonképpen csak az idillikus végnapok leírása maradt benne, ami a fajsúlyosabb rakomány nélkül szentimentális és dögunalmas lett. A Haldokló Földből négy hónappal a megjelenése után két és fél milliárd papíralapú faxpéldány kelt el, a Hálószemle adatszféráján hozzáférhetővé tettek egy rövidített, digitalizált változatot, és már megvették a holojogokat is. Tyrena rámutatott a tökéletes időzítésre... a Régi Föld halálának első traumatikus sokkja egy évszázadnyi tagadást eredményezett – mintha a Föld sosem létezett volna –, hogy aztán újból feltámadjon iránta az érdeklődés. Ez a folyamat végül a Háló most már összes bolygóján fellelhető retrószektákban kulminálódott. A végnapokról szóló könyv – még ha csak egy verseskötetről volt is szó – a lehető legjobb pillanatban robbant be a piacra.

Ami engem illet, hegemóniai sztárságom első néhány hónapjában sokkal jobban összezavarodtam, mint amikor a Régi Föld elkényeztetett gyermekéből a Mennyország Kapuján rabszolgasorba taszított agyvérzéses véglénnyé váltam. E hónapok alatt száznál is több bolygón tartottam dedikálásokat; meghívást kaptam Marmon Hamlit show-műsorába, a Minden Percben Mindenség!-be; találkoztam Senister Perót vezérigazgatóval és Drury Feinnel, a Mindenség szóvivőjével, valamint számos szenátorral; beszédet tartottam a PEN Bolygóközi írószövetség Női Tagozata és a Lususi írószakszervezet előtt; az Új Földi Egyetem és a Cambridge Kettő díszdoktorává avatott; hozsannában részesültem, interjúkat adtam, (dicsérő) kritikákat kaptam, (az engedélyem nélkül) megírták az életrajzom, felkaptak, folytatásokban közöltek és rászedtek. Eseménydús időszak volt.

Jegyzetek a hegemóniai életről készítendő vázlathoz:

A házam harmincnyolc szobája harminchat bolygón található. Nincsenek ajtók: a boltíves bejáratok távnyelőkapuk; némelyiket elválasztó függöny takarja, de a legtöbb szabad bepillantást és átjárást enged a túloldalra. A szobák telis-tele vannak ablakokkal, és legalább két falon távnyelők nyílnak. A Reneszánsz Vektor-i hatalmas ebédlőből rálátok a vulkánom alatti völgyben lévő Esély-erőd patinás tornyaira és a bronzszínű égre, ha pedig elfordítom a fejem, akkor az ünnepélyes nappali fehér szőnyegpadlóján túl, a távnyelő másik oldalán láthatom, amint az Edgar Allan-tenger hullámverése a Prospero-fok szirtjeit ostromolja a Sohamáron. A könyvtáram a Nordholm gleccsereire és zöld egére néz, és tíz lépést kell csak tennem, hogy egy rövid lépcsőn lemehessek a toronyszobámba; a kényelmes, nyitott dolgozószobát körbevevő polarizált üvegablakról háromszázhatvan fokos kilátás nyílik a Deneb Drei egyik hegyvonulata, a legközelebbi lakott településtől – a Jamnu Köztársaság keleti peremétől – kétezer kilométerre lévő Kuspat Karakorum legmagasabb hegycsúcsaira.

Helendával közös óriási hálószobám szelíden ringatózik a templomosok bolygója, az Úrliget egyik háromszáz méter magas Világfájának ágain, és egybenyílik egy szoláriummal, amely magányosan csücsül a Hebron kiszikkadt sósivatagában. A médiaterem a Tau Ceti Center egyik ívtornyának százharmincnyolcadik emeleti suhanó-leszállópályájára nyílik, a verandánk pedig a nyüzsgő Új-Jeruzsálem Óvárosának piactere fölé. Az épület tervezője, a legendás Millon DeHaVre egyik tanítványa rengeteg apró viccet elrejtett a házban: a lépcsők természetesen levisznek a toronyszobába, de hasonlóan tréfás az is, ahogy a sas-fészekből kilépve a legmélyebb lususi kaptár legalsó szintjén lévő edzőteremben kötünk ki; illetve a vendégfürdőszoba, amely nem más, mint egy vécécsészével, bidével, mosdóval és zuhanyzóval ellátott, a Mare Infinitus lila óceánbolygóján úszó nyitott tutaj.

Eleinte nagyon zavart a szobáról szobára változó gravitáció, de elég hamar hozzászoktam; tudat alatt mindig rákészültem a Lusus, a Hebron és a Sol Draconi Septera nehezebb gravitációjára, míg a legtöbb szobában öntudatlanul is az egy szabvány g-nél kisebb szabadságot vártam.

Tíz szabványhónapig tartó együttélésünk alatt ritkán vagyunk otthon Helendával, inkább a barátainkkal csavargunk a Világháló szórakozóhelyein, szabadidőpoliszaiban és éjszakai mulatóiban. A „barátaink” korábban egy távnyelőbandába szerveződtek, most pedig egy kihalt, Régi Földön honos vándorló emlős után „Rénszarvascsordának” hívják magukat. A csorda más írókból, néhány sikeres képzőművészből, csomóponti értelmiségiekből, a Mindenség médiaszemélyiségeiből, néhány radikális génszobrászból és kozmetikai génsebészből, hálóbeli arisztokratákból, dúsgazdag távnyelőmániásokból és flashbackfüggőkből, egykét holo-és színházi rendezőből, egy rakás színész és performanszművészből, pár jó útra tért maffiafőnökből, valamint a legfrissebb hírességek – köztük szerény személyem – állandóan cserélődő csoportjából tevődik össze.

Mindenki piál, stimeket és autoimplantokat használ, bedrótozza magát, és a legjobb drogokat engedheti meg magának. A legmenőbb kábszer most a flashback. Meg az is biztos, hogy ez a felső tízezer illegális szere: ahhoz, hogy valaki belője magát, a legdrágább implantok sorát kell beszereznie. Helenda gondoskodott arról, hogy mindennel fel legyek szerelve: biomonitorok, érzékhosszabbítók, beépített komlog, neurosöntök, gyorsítók, metakérgi processzorok, vércsipek, RNS-szalagférgek... a saját édesanyám sem ismerte volna fel belülről a testemet.

Kétszer próbáltam ki a flashbacket. Az első alkalom úgy ment, mint a karikacsapás: a kilencedik szülinapi zsúromat célzom be, és az első össztűzzel eltalálom. Minden stimmel: a cselédség hajnalban az északi pázsiton énekel; don Balthazar kelletlenül elenged az óráimról, hogy Amalfival tölthessem a napot, és féktelenül, önfeledten száguldozunk az EMJ-mmel az Amazonas-medence szürke dűnéi felett; az aznap esti fáklyás felvonulás, melyre alkonyatkor megérkeznek a többi Régi Család képviselői, s fényes csomagolópapírba csomagolt ajándékaikon felragyognak a Hold és a Tízezer Fény sugarai. Kilenc órát töltök a flashbackben, és mosollyal az arcomon ébredek. A második trip majdnem végez velem.

Négyéves vagyok, és zokogva keresem anyámat a por-és ódonbútor-szagú szobák végtelenjében. Androidszolgák próbálnak vigasztalni, de lesöpröm magamról a kezüket, és végigrohanok az árnyakkal meg a túlontúl sok generáció hátrahagyta korommal beszennyezett folyosókon. Megszegem azt a szabályt, amit életemben először megtanultam: feltépem az ajtót, ami édesanya varrószobájába, titkos szentélyébe vezet, ahová minden délután bezárkózik, hogy aztán három órával később ábrándos mosollyal jöjjön ki, miközben halvány köntösének alja kísértetsóhaj visszhangjaként suhog a vastag szőnyegen.

Édesanya ott ül a sötétben. Négyéves vagyok, és bevertem az ujjamat; odaszaladok hozzá, és a karjaiba vetem magam.

Édesanya meg sem mozdul. Egyik kecses karját a heverő fejtámaszán nyugtatja, a másik ernyedten hever a párnán.

Elhúzódok, megdöbbent hűvös képlékenysége. Az ölében ülve széthúzom a nehéz bársonyfüggönyöket.

Édesanyának csak a szeme fehérjét látni, szemgolyója fennakadt. Ajkai kissé szétválnak. Nyál gyűlik szája két sarkában, és megcsillan tökéletes állán. Kedvenc nagyasszonyi stílusában feltűzött aranyhajának fürtjei közül kivillan a stimvezeték hűvös fémje, és a tompábban fénylő koponyafoglalat, amibe bedugta. A foglalat két oldalán hófehérek a csontok. Bal keze mellett ott hever az üres flashbackampulla az asztalon.

Megérkeznek a szolgák, és elvonszolnak. Édesanya egyszer sem pislog. Sikítok, miközben kihúznak a szobából.

Sikítva ébredek.

Lehet, hogy ha nem jövök le a flashbackről, akkor Helenda csak később hagyott volna el, de kétlem. Én csak a játékszere voltam: egy ősember, aki mulattató ártatlansággal csodálkozott rá egy olyan életvitelre, amit ő évtizedek óta készpénznek vett.

Mindenesetre onnantól kezdve, hogy nem nyúltam a flashbackhez, néha napokra magam maradtam; a visszajátszásban leélt idő valós idő, és a flashbackfüggők gyakran úgy halnak meg, hogy több időt töltöttek bedrogozva, mint ébrenlétben.

Eleinte azokkal az implantokkal és technokütyükkel élvezkedtem, amikhez a Régi Föld egyik családjának tagjaként nem jutottam hozzá. Abban az első évben egyszerűen nem bírtam betelni az adatszféra örömeivel – szinte mást sem csináltam, mint adatokat hívtam le, ki se láttam a teljes interfészből. Úgy szoktam rá a hasznos adatra, ahogy a Rénszarvascsorda a stimekre és a drogokra. Láttam magam előtt, ahogy don Balthazar forog az olvasztott sírjában, amiért feláldoztam a hosszútávú memóriámat az implant-mindenhatóság átmeneti élvezetének oltárán. Csak később éreztem meg a veszteségeket: Fitzgerald Odüsszeiája, Wu Utolsó menetelése és még vagy két tucat másik eposz épségben átvészelte az agyvérzésemet, most viszont úgy foszlottak szét, mint felhőpamacsok a viharos szélben. Jóval később, az implantok kivétele után kínkeservvel újra megtanultam őket.

Életemben először és utoljára belefolytam a politikába. Éjjel-nappal a szenátusi ülések közvetítését bámultam a távnyelő-kábelcsatornákon, vagy a Mindenségre kapcsolódtam. Valaki egyszer kiszámolta, hogy a Mindenség naponta körülbelül száz hegemóniai törvényjavaslatot tárgyal meg. Hát én egyet sem mulasztottam el az idegközpontra csatlakozott hónapjaim alatt. A nevem és a véleményem ismertté vált a vitafórumokon. Nem volt olyan jelentéktelen törvénytervezet, nem létezett túl egyszerű vagy túl bonyolult téma, amihez ne szóltam volna hozzá. A percenkénti szavazás puszta tényével abba a tévhitbe ringattam magam, hogy elértem valamit. Végül csak azután hagytam fel a politikai mániámmal, hogy rájöttem, ha rendszeresen rá akarok kapcsolódni a Mindenségre, akkor vagy otthon ragadok, vagy két lábon járó zombivá válok. Az állandóan az implantjaikon lógó emberek szánalmasan mutatnak társaságban, és Helenda gúnyolódása nélkül is felfogtam, hogy ha otthon maradok, egyike leszek a Háló több millió, zokniagyú, mihaszna Mindenség-függőjének. Felhagytam hát a politikával. Viszont addigra rátaláltam egy új szenvedélyre: a vallásra.

Egymás után csatlakoztam a vallásokhoz. Mit beszélek, vallások létrehozásában segédkeztem. A Zen Gnosztikus Egyház exponenciálisan növekedett, én pedig igaz hívője lettem, és egy Hidzsra előtti, Mekkába zarándokló muszlim elhivatottságával szerepeltem a HTV talkshow-jaiban, és kerestem az Energiaközpontokat. Emellett imádtam távolni. Csaknem százmillió márkát kerestem a Haldokló Föld jogdíjából, Helenda pedig jól fektette be a pénzt, ám egyszer valaki kiszámolta, hogy az enyémhez hasonló távnyelőházaknak csupán a Hálóban tartása napi ötvenezer dollárba kerül, én meg nem korlátoztam távolásaimat a házam harminchat bolygójára. A Transline Kiadó a rendelkezésemre bocsátott egy arany fokozatú világkártyát, amit én maradéktalanul ki is használtam: eltávoltam a Háló legbizarrabb szegleteibe is, hogy aztán heteket töltsek luxusszállókban, és bérelt EMJ-kkel hajkurásszam a magam Energiaközpontjait mindenfele elmaradott bolygók eldugott tájain.

Egyet sem találtam. Körülbelül akkor fordítottam hátat a zen gnoszticizmusnak, amikor Helenda elvált tőlem. Addigra már halomba gyűltek a kifizetetlen számlák, ezért kénytelen voltam likvidálni a részvényeim és hosszú távú befektetéseim nagy részét – már amik megmaradtak, miután Helenda levette belőle a részét. (Nemcsak naiv és szerelmes voltam, amikor Helenda megszövegeztette az ügyvédeivel a házassági szerződést, hanem ostoba is.)

Végül aztán hiába faragtam le a távolásaimból és bocsátottam el android inasaimat, minden takarékoskodásom ellenére az anyagi csőd szélére sodródtam.

Ekkor elmentem Tyrena Wingreen-Feifhez.

– Senki sem akar verseket olvasni – lapozta át Tyrena az Énekek elmúlt másfél évben megírt vékonyka paksamétáját.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem. – A Haldokló Föld is vers volt.

– A Haldokló Föld hatalmas mázli volt – felelte Tyrena. Hosszú körmeit a legújabb mandarin divat szerint zöldre festette és begörbítette; úgy ágaskodtak a kézirat fölé, mint valami levélzöld fenevad karmai. – Azért kapkodták el az emberek, mert a kollektív tudatalatti készen állt rá.

– Hátha erre is készen áll a kollektív tudatalatti – mondtam. Kezdtem dühbe gurulni.

Tyrena felkacagott. Nem kimondottan kellemes hangon.

– Martin, Martin, Martin – sóhajtott. – Ez itt költészet. A Mennyország Kapujáról meg a Rénszarvascsordáról írsz, de a magány, az otthontalanság, a szorongás és az emberiségről alkotott cinikus kép jön le belőle.

– És?

– És senki sem akar fizetni egy másik ember szorongásaiért – nevetett Tyrena.

Hátat fordítottam Tyrena asztalának, és átsétáltam a szoba másik végébe. A nő irodája a Tau Ceti Center Bábel-negyedében található Transline Torony teljes négyszázharmincötödik emeletét kitöltötte. A kör alakú, ablaktalan szoba padlótól mennyezetig nyitott volt, és csak egy napenergiás védőmező óvta, amely még csak nem is reszketett. Mintha két, az ég és a föld közé félúton felfüggesztett szürke lap között álltam volna. Figyeltem, ahogy fél kilométerrel alattunk, az alacsonyabb tornyok között bíborfelhők úsznak, és a hübriszre gondoltam.

Tyrena irodájának nem volt ajtaja, lépcsője, liftje, felvonómezője vagy csapóajtaja: semmilyen összeköttetésben nem állt a többi szinttel. Kizárólag egy ötoldalú távnyelőn lehetett Tyrena irodájába jutni, amely absztrakt holoszoborként reszketett a levegőben. A hübrisz után most lángokban álló tornyok és áramkimaradások jutottak az eszembe.

– Jól értem akkor, hogy nem fogod kiadni? – kérdeztem.

– A legkevésbé sem – mosolyodott el a szerkesztőm. – Több milliárd márkát termeltél a Transline-nak, Martin. Ki fogjuk adni. Csupán azt mondom, hogy senki sem fogja megvenni.

– Tévedsz! – kiáltottam fel. – Nem mindenki értékeli a szép verseket, de azért elég sokan olvasnak ahhoz, hogy bestseller legyen belőle.

Tyrena ezúttal nem nevette el magát, de zöld ajkai gúnyos mosolyra húzódtak.

– Martin, Martin, Martin – csóválta a fejét –, a művelt emberek száma Gutenberg kora óta egyenletesen csökken. A huszadik századra az úgynevezett iparosodott demokráciákban élők kevesebb mint két százaléka olvasott el akár csak évi egy könyvet. És mindez még az intelligens gépek, adatszférák és felhasználóbarát környezetek előtt volt. A Hidzsra idejére a hegemóniai lakosság kilencvennyolc százaléka már semmi értelmét nem látta az olvasásnak. Épp ezért meg sem tanultak olvasni. Ma még rosszabb a helyzet. Több mint százmilliárd ember él a Világhálóban, és még az egy százalékot sem éri el azoknak az aránya, akik veszik a fáradságot, hogy nyomtatott anyagot vegyenek a kezükbe. És akkor még hol vagyunk a könyvolvasástól!

– A Haldokló Földből közel hárommilliárd példány fogyott – emlékeztettem.

– Aha – felelte Tyrena. – Ezt hívják „A zarándok útja” effektusnak.

– A minek?

– ”A zarándok útja” effektusnak. A tizenhetedik századi Régi Földön a... mi is volt a neve?... Massachusetts nevű kolónián minden magára valamit adó családtól elvárták, hogy legyen egy példányuk belőle a polcon. De ó, istenkém, senkinek nem volt megmondva, hogy el is kell olvasnia! Ugyanez áll Hitler Mein Kampfjára vagy Sztukackijtól az Egy lefejezett gyermek szemében tükröződő látképre.

– Ki volt az a Hitler? – kérdeztem.

Tyrena halványan elmosolyodott.

– A Régi Föld egyik politikusa, aki mellesleg írogatott is. A Mein Kampfot még most is lehet kapni... a Transline százharmincnyolc évente megújítja a szerzői jogot.

– Na jó, tudod mit? – szántam el magam. – Elvonulok néhány hétre még egy kicsit csiszolgatni az Énekeket, és kihozom belőle a tőlem telhető legjobbat.

– Részemről rendben – mosolygott Tyrena.

– Gondolom, most is meg akarod szerkeszteni, mint a múltkor.

– Eszem ágában sincs – válaszolta Tyrena. – Mivel most nincsen semmiféle nosztalgiahullám, megírhatod úgy, ahogy akarod.

Meglepetésemben csak pislogni tudtam.

– Vagyis ezúttal maradhat a blank verse?

– Természetesen.

– És a filozófia?

– Csak bátran!

– És a kísérletező szakaszok?

– Azok is.

– És úgy fogod kiadni, ahogy megírtam?

– Abszolút.

– Látsz arra esélyt, hogy meg is fogják venni?

– Egy hangyányit sem.

A néhány hetes csiszolgatásból végül tíz hónapos megszállott munka lett. A ház legtöbb szobáját lezártam, csak a Deneb Drei-i toronyszobát, a lususi konditermet, a konyhát és a Mare Infinitus-i fürdőszobatutajt tartottam meg. Napi tíz órát dolgoztam zsinórban, aztán beiktattam egy kis szünetet, ami alatt lendületesen erősítettem egy sort, megebédeltem, és ledőltem egy kicsit, aztán visszaültem még nyolc órára az íróasztalomhoz. Kicsit megint úgy éreztem magam, mint öt évvel korábban, amikor az agyvérzésemből lábadoztam, és néha órákat vagy napokat vett igénybe, mire eszembe jutott egy-egy szó, mire meggyökerezett egy gondolat a nyelv szilárd talajában. Csak most még többet agonizáltam a tökéletes szón, a hajszálpontos rímképleten, a legjátékosabb költői képen, vagy épp a legmegfoghatatlanabb érzelem szavakkal legkevésbé kifejezhető analógiáján.

Tíz szabványhónap múlva elkészültem a művel... pontosabban beláttam azon ősi aforizma igazát, miszerint egy könyvet vagy egy költeményt soha nem lehet befejezni, csak abbahagyni.

– Mi a véleményed? – kérdeztem Tyrenától, miután végigolvasta az első változatot.

Tyrena az arra a hétre érvényes divat szerint bronzkorongokat ültetett a szemébe, amitől teljesen kifejezéstelenné vált a tekintete, ám még így is tisztán látszottak a könnyei. Letörölte az egyiket.

– Gyönyörű – mondta.

Hirtelen elfogott a szégyenlősség.

– Megpróbáltam néhány klasszikus költő hangján megszólalni – mentegetőztem.

– Káprázatos sikerrel tetted.

– A Mennyország Kapujában játszódó közjáték még egy kicsit nyers – szabadkoztam.

– Hibátlan.

– A magányról szól – magyaráztam.

– Ez a vers maga a magány.

– Szerinted készen van?

– Szerintem tökéletes... egy igazi mestermű.

– Mit gondolsz, kelendő lesz?

– Ne is álmodj róla.

Az volt a terv, hogy először hetvenmillió papíralapú faxpéldányt nyomnak ki az Énekek-ből. A Transline az adatszférában és a HTV-n is reklámozta a könyvet, szoftvereken keresztül folytatott víruskampányt, kierőszakolta néhány bestsellerszerzőnél, hogy ajánlást írjanak a borítóra, gondoskodott róla, hogy kritikák jelenjenek meg róla az Új New York Times könyvrovatában és a TC^2 Review-ban... egyszóval egy vagyont költött a promócióra.

Az Énekek-ből huszonháromezer papíralapú faxpéldány fogyott el a kiadást követő első évben. A tizenkét márkás borítóárra meghatározott 10%-os jogdíjam révén 13 800 márkát termeltem vissza a Transline-tól kapott kétmillió márkás előlegből. A második éves eladás 638 papíralapú faxpéldányra rúgott; nem vásárolták meg sem az adatszféra-, sem a holojogokat, és a dedikálások is elmaradtak.

Üröm volt az ürömben, hogy az elmarasztaló kritikák kenterbe verték a pocsék eladási mutatókat: „Összefüggéstelen... archaikus... semmi köze korunk égető kérdéseihez”, fejtegette a Times könyvrovata. „M. Silenus mértéktelenül tobzódik az öncélú zavarosságban, amitől műve a szófia beszéd csimborasszójává válik”, írta Urban Kapry a TC^2 Review-ban. A kegyelemdöfést a Minden Percben Mindenség! műsorvezetője, Marmon Hamlin adta meg: „Ja, hogy az a verses akármi attól a hogyishívjáktól... olvashatatlan. Meg sem próbáltam elolvasni.”

Tyrena Wingreen-Feifet látszólag nem aggasztották a fejlemények. Két héttel az első kritikák és a papíralapú faxpéldányok remittendáinak beérkeztét követően és egy nappal azután, hogy kijózanodtam a tizenhárom napig tartó tivornyámból, áttávoltam az irodájába, és lerogytam a szoba közepén bársonypárducként gubbasztó fekete habpárnás székbe. Javában tombolt a Tau Ceti Center egyik legendás vihara, és a láthatatlan védőmezőn kívül jupiteri méretű villámok hasították szét a vérfoltos eget.

– Rá se ránts – vigasztalt Tyrena. A heti divathullám fél méter magasra ágaskodó fekete tüskékből álló frizurában és egy testleplező erőtérben nyilvánult meg, melynek szüntelenül kavargó színörvényei eltakarták s egyúttal fel is fedték a mögötte rejlő meztelen testet. – Az első nyomás csak hatvanezer faxtovábbításra rúgott, úgyhogy nem olyan vészes a helyzet.

– Korábban azt mondtad, hogy hetvenmillió példányt terveztek – jegyeztem meg.

– Nos, igen, de meggondoltuk magunkat, miután a Transline rezidens MI-je elolvasta a könyvet.

Egészen belesüppedtem a habpárnába.

– Szóval még az MI is utálta?

– Az MI imádta – válaszolta Tyrena. – Ezért lettünk biztosak benne, hogy az emberek utálni fogják.

– Nem adhattunk volna el belőle néhány példányt az InforMagnak? – ültem fel.

– Nyitott kapukat döngetsz – mondta Tyrena. – Vettek is belőle. Egész pontosan egyet. A több millió MI valószínűleg a fénysürgöny megérkeztének pillanatában, közös megosztással, valós időben olvasta el. Szart se ér a csillagközi szerzői jog, amikor szilíciummal szűröd össze a levet.

– Rendben – hanyatlottam vissza. – Mi a következő lépés?

Odakint akkora villámok cikáztak át a vállalati tornyok és a felhőkarcolók között, mint a Régi Föld ősi szupersztrádái. Tyrena felállt az asztalától, és a kör alakú szőnyegpadló széléhez sétált. A testét körülvevő erőtér úgy vibrált, mint a vízre csorgatott, elektromos töltésű olaj.

– A következő lépés az – mondta –, hogy eldöntőd, író akarsz-e lenni, vagy a Világháló legnagyobb pancsere.

– Tessék?

– Jól hallottad. – Tyrena megfordult, és rám mosolygott. Hegyes aranykoronák csillogtak a fogain. – A szerződésünk kimondja, hogy bármilyen eszközzel visszafizettethetjük veled az előleget. Az Inter-bankban tartott vagyonod lefoglalása, a Szabadvilágon eldugott aranyérméid elkobzása és a cifra távnyelőpalotád eladása nagyjából fedezni is fogja a számlát. Utána meg mehetsz isten hírével felcsapni a többi dilettáns művész, lecsúszott sztár és elmebeteg közé, akiket Bús Vili király gyűjt maga köré azon a tudom-is-én melyik határvidéki bolygón.

Köpni-nyelni nem tudtam.

– Vagy pedig – villantotta rám kannibálmosolyát – szépen elfelejtjük ezt az átmeneti döccenőt, te meg hazamész dolgozni a következő könyveden.

A következő könyvem öt szabványhónappal később jelent meg. A Haldokló Föld II. az első kötet végén vette fel a fonalat, ám ezúttal prózában íródott, a mondatok hosszúságát és a fejezetek tartalmát pedig egy 638 átlagolvasóból álló fókuszcsoport neurológiai és biometrikai reakciója alapján állítottam össze nagy odafigyeléssel. A könyvet regényként írtam meg, rövid terjedelemben, nehogy elriasszam a Food Mart könyvesstandjainál nézelődő potenciális vásárlókat, a húsz másodperces interaktív holoborítón pedig egy daliás, napbarnított idegen – gondolom, Amalfi Schwartz, noha Amalfi alacsony volt, sápatag és konktaktlencsét viselt – egész a mellbimbójáig tépi le a karjaiban vergődő nő ruháját, mire a tiltakozó szőkeség, akinek Leeda Swan pornóholosztár kölcsönözte a hangját, a nézőhöz fordul, és nagyokat lihegve segítségért esdekel.

A Haldokló Föld II.-ből tizenkilencmillió példányt adtunk el.

– Nem is rossz – mondta Tyrena. – Kell egy kis idő az olvasótábor gyarapodásához.

– Az első kötetből hárommilliárd példány kelt el – jegyeztem meg.

– A zarándok útja – hangzott a válasz. – Mein Kampf. Évszázadonként egy példa. Talán még annyi sem.

– De hát hárommilliárd...

– Nézd, a huszadik századi Régi Földön egy gyorsétteremlánc fogta a döglött tehenek húsát, kisütötte zsírban, rákkeltő anyagokat adott hozzá, kőolajalapú habba csomagolta, és eladott belőle kilencszázmilliárd darabot. Emberek... na erre varrj gombot.

A Haldokló Föld III.-ban számos új szereplővel bővült a regényfolyam: megjelent Winona, a szökött rabszolgalány, aki a saját plasztikgyapot-ültetvénye tulajdonosává küzdötte fel magát (kit érdekel, hogy a Régi Földön soha nem nőtt plasztikgyapot), Arturo Redgrave, a sármos blokádfutár (miféle blokád?!), valamint Innocence Sperry, a kilencéves telepata, aki egy „kis Nell-kór” nevű, ennél bővebben meg nem határozott halálos betegségben szenvedett. Innocence egészen a Haldokló Föld IX.-ig húzta, és amikor a Transline végül belement, hogy kinyírjam a kis szarost, ennek örömére hat napon át, húsz különböző bolygón rúgtam ki a hámból. Egy tüdőcsőben ébredtem a Mennyország Kapuján, tetőtől talpig hányás és légpenész borított, a Háló leghasogatóbb fejfájása feszítette a koponyámat, és annak biztos tudatában tápászkodtam fel, hogy rövidesen neki kell látnom a Haldokló Föld krónikái tizedik kötetének.

Nem egy nagy kunszt bértollnoknak lenni. A Haldokló Föld II. és a Haldokló Föld IX. közti hat év viszonylag fájdalommentesen telt el. A kutatómunkámat csak ímmel-ámmal végeztem el, a cselekményeim sablonosak voltak, a karaktereim papírmasé figurák, a prózám írásbeliség előtti, a szabadidőm pedig a sajátom. Rengeteget utaztam. Még kétszer megnősültem; mindkét feleségem békében, de a következő Haldokló Föld kötet jogdíjának tetemes részével a zsebében vált el tőlem. Vallásokba és kemény alkoholizmusba menekültem. A kettő közül inkább az utóbbi kecsegtetett tartós vigasszal.

Megtartottam a házamat, megtoldottam még öt bolygóra nyíló hat szobával, és telepakoltam őket műtárgyakkal. Vendégségeket rendeztem. Az ismeretségi körömben akadtak írók is, de – ahogy az lenni szokott – nemigen bíztunk egymásban, és rossz hírét keltettük kollégáinknak, miközben a sikereikre irigykedtünk, és nagyítóval kerestük a műveikben a hibákat. Szívünk mélyén mind tudtuk magunkról, hogy mi vagyunk a szó igazi művészei, akik csak merő véletlenségből írnak tömegirodalmat, a többiek meg mind kutyaütők.

Aztán egy hűvös, szürke reggelen arra ébredtem a templomosok bolygóján a különbejáratú fám felső ágai között ringatózó hálószobámban, hogy elhagyott a múzsám.

Ekkor már öt éve nem írtam le egy verssort sem. Az Énekek nyitva hevert a Deneb Drei-i toronyszobámban; csak egy-két oldallal haladtam meg a megjelent kötetet. A regényeimet gondolatszerkesztővel írtam, és a dolgozószobámba lépve az egyik magától bekapcsolt. PICSÁBA, nyomtatta ki, MIT MŰVELTEM A MÚZSÁMMAL?

Észre sem vettem, hogy a múzsám elhagyott, és ez azért elég sokat elmond az akkori írásaimról. Azok szemében, akik nem írnak, és akiket soha nem feszített belülről a kreatív önkifejezés vágya, a múzsákról való beszéd csupán metaforának, homályos képzetnek tűnhet, ám nekünk, akik az Ige parancsának engedelmeskednek, a múzsáink legalább olyan valóságosak és létfontosságúak, mint a nyelv puha agyagja, amelyet az ő segítségükkel formázunk meg. Amikor egy író ír – valóban ír –, akkor olyan élményben van része, mintha fénysürgönyöket váltana az istenekkel. Soha egyetlen igazi költő nem tudta még szavakba önteni azt a bizsergető érzést, amikor az elme – egy tollhoz vagy egy gondolatszerkesztőhöz hasonlatosan – egy másik helyről áramló kinyilatkoztatások elrendezésének és megszövegezésének eszközévé válik.

Elhagyott a múzsám. Kerestem a házam többi bolygóján, de a festményekkel teleaggatott falak és üres termek csak a csendet visszhangozták. Eltávoltam és elrepültem a kedvenc helyeimre. Meredten bámultam a Pázsit szélfútta síkságai felett lenyugvó napokat és a Sohamár ébenfekete kőszirtjeit homályba burkoló éjszakai ködpárát, de hiába szabadultam meg a vég nélküli Haldokló Földek förtelmes prózájának gondolatától, nem hallottam meg a múzsám suttogását.

Kerestem a pohár fenekén és flashbackekben – visszatértem költői pályafutásom legtermékenyebb időszakának helyszínére, a Mennyország Kapujára, amikor éjjel-nappal, munka közben, álmomból felriadva is az ő ihletadó szavai duruzsoltak a fülembe, ám az újra átélt órák és napok alatt már csak tompán, eltorzulva hallatszott a hangja, akár egy elfeledett évszázadból származó, tönkrement lemez.

Elhagyott a múzsám.

Percre pontosan az előre egyeztetett időpontban távoltam át Tyrena Wingreen-Feif irodájába. Tyrenát időközben a papíralapú részleg főszerkesztőjéből kiadóvezetővé léptették elő. Vadonatúj irodát kapott a Tau Ceti Centeren lévő Transline Torony legmagasabb szintjén, ahonnét olyan kilátás nyílt, mintha a galaxis legmagasabb, legkeskenyebb hegycsúcsának szőnyegpadlójára kapaszkodtam volna fel; egyedül a bizonyos fokig polarizált védőmező láthatatlan kupolája borult fölénk, a szőnyeg végéről pedig hat kilométer mélyre lehetett zuhanni. Azon tűnődtem, más írók vajon le akartak-e már ugrani innen.

– Az új opusz? – üdvözölt Tyrena. Ezen a héten a Lusus töltötte be a divatdiktátor szerepét, és a „diktátor”-t tessék most szó szerint érteni: a szerkesztőm vasszegecses bőrruhát viselt; rozsdás tüskék meredeztek a csuklójáról és a nyakáról, a vállán és bal mellén pedig egy irdatlan nagy töltényhevedert vetett át. A töltények valódinak tűntek.

– Aha – feleltem, és az asztalára dobtam a kéziratot rejtő dobozt.

– Martin, Martin, Martin – sóhajtott fel Tyrena –, mikor tanulod már meg átküldeni a könyveidet? Akkor nem kéne a kinyomtatásukkal vesződnöd, és személyesen idehoznod őket.

– Különös megelégedéssel tölt el, ha magam adhatom át őket – válaszoltam. – Kiváltképp ezt a mostanit.

– Ó!

– Bizony – mondtam. – Olvass csak bele!

Tyrena elmosolyodott, majd fekete körmeivel megpöckölte a töltényhevederében sorakozó töltényeket.

– Biztos ez is a szokott magas színvonalon íródott, Martin – mondta. – Semmi szükség rá, hogy belenézzek.

– Azért csak tedd meg – nógattam.

– De tényleg nincs rá szükség! – makacskodott Tyrena. – Mindig feszengek, ha a szerző jelenlétében kell egy új művet elolvasnom.

– Ettől nem fogsz feszengeni – nyugtattam meg. – Elég, ha csak az első néhány oldalt elolvasod.

Valamit megüthette a fülét a hangomban, mert elfelhősödött a homloka, és kinyitotta a dobozt. Ahogy elolvasta az első oldalt, majd végigpörgette a kéziratot, egyre jobban elsötétült az arckifejezése.

Az első oldalon egyetlen mondat állt: „És akkor, egy szép, októberi reggelen a haldokló Föld lenyelte a saját beleit, még egyszer, utoljára megrándult, és meghalt.” Az ezt követő kétszázkilencvenkilenc oldalon egyetlen betű sem volt.

– Ez valami vicc, Martin?

– Nem.

– Netán egy burkolt jelzés? Új sorozatba szeretnél kezdeni?

– Nem.

– Nem mintha nem számítottunk volna rá, Martin. A cselekményszövőink rengeteg izgalmas sorozatötletet találtak ki neked. M. Subwaizee szerint ideális választás lennél a Bosszú Karmazsinvörös Angyala holók regényváltozatainak megírására.

– Feldughatod a Bosszú Karmazsinvörös Angyalát a vállalati seggedbe, Tyrena – közöltem szívélyesen. – Végeztem a Transline-nal és az általatok fikciónak nevezett, előrágott zabkásával.

Tyrena vonásai meg sem rezzentek. A fogait most nem hegyezte ki; ma rozsdás vassal vonta be őket, hogy passzoljanak a csuklóján és a gallérján lévő tüskékhez.

– Martin, Martin, Martin – sóhajtott –, el sem tudod képzelni, milyen mélyre ásod el magad, ha nem kérsz bocsánatot és szeded ráncba magad. De ezzel holnapig még várhatunk. Mi lenne, ha most szépen hazamennél, kijózanodnál, és újra átgondolnád ezt az egészet?

– Nyolc éve nem voltam ilyen józan, kisasszony – nevettem fel. – Arról van szó, hogy eltartott egy darabig, mire rájöttem, hogy nem csupán az én irományaim rakás szarok... ebben az évben egyetlen könyvet sem adtak ki a Hálóban, ami ne lett volna szemétre való. Nos, én veszem a kalapom.

Tyrena felállt. Ekkor vettem észre először a művászon övébe tűzött HAD halálpálcát. Reméltem, hogy ez is csak egy bóvli, mint az öltözéke többi része.

– Na ide hallgass, te szánalmas, tehetségtelen firkász! – sziszegte. – A golyóidtól a fejed búbjáig a Transline tulajdona vagy. Ha tovább balhézol, akkor Rosemary Titmouse néven fogunk dolgoztatni a gótikus románcokat gyártó futószalagunk mellett. Most pedig menj haza, józanodj ki, és láss neki a Haldokló Föld X-nek!

Mosolyogva megráztam a fejem.

Tyrena arca alig észrevehetően megrándult.

– Még mindig legalább egymillió márka előleggel tartozol nekünk – emlékeztetett. – Egy szavamba kerül, és a behajtók az árnyékszéknek használt kibaszott tutajodat leszámítva a házad minden egyes szobáját lefoglalják. Addig ülhetsz majd a tutajodon, amíg az óceánt el nem lepi a szar.

Még egyszer, utoljára felnevettem.

– Zárt rendszerű a szennyvízelvezetés – mondtam. – Amúgy meg tegnap eladtam a házat. Az előleget fedező számla elvileg már meg kellett, hogy érkezzen.

Tyrena megböködte halálpálcája műanyag markolatát.

– Ugye tudod, hogy a Transline rendelkezik a Haldokló Föld világának jogaival? Majd kerítünk valaki mást a folytatások megírására.

Bólintottam.

– Csak nyugodtan.

Valami megváltozott a volt szerkesztőm hangjában, amikor felfogta, hogy komolyan beszélek. Megéreztem, hogy valamiért neki is érdekében áll a maradásom.

– Figyelj – mondta –, biztosan meg tudjuk oldani a problémát, Martin. A minap éppen azt ecseteltem az igazgatónak, hogy túl alacsony előleget utaltunk át, és felvetettem, hogy a Transline engedélyezhetné neked egy új cselekményszál kitalálását...

– Tyrena, Tyrena, Tyrena – sóhajtottam. – Ég veled!

Áttávoltam a Reneszánsz Vektorra, aztán onnan a Fukarságra, ahol felszálltam egy perdhajóra, hogy megkezdjem háromhetes utazásomat az Asquithra és Bús Vili király zsúfolt királyságába.

Jegyzetek a Bús Vili királyról készítendő vázlathoz:

Őfensége, XXIII. Vilmos király, a windsori emigráns királyság szuverén uralkodója egy kicsit úgy fest, mint egy viaszgyertyából készített férfi, akit a tűzhelyen felejtettek. Hosszú haja ernyedt patakokban omlik csapott vállára, míg homlokának redői lefelé csörgedeznek a bassethoundszemek körüli ráncok felé, majd gyűrött arcán keresztül még délebbre ereszkednek, és a nyakán és tokáján csüngő bőrlebernyeg-labirintusba torkollnak. Úgy tartják, hogy Vili király a határvidéki kinshasaiak gondűző babáira emlékezteti az antropológusokat, a Taj Csenen leégett templom pusztulásán búsuló Szánnivaló Buddhát juttatja a zen gnosztikusok eszébe, és láttára minden médiatörténész az archívumokhoz szalad előbányászni egy ősi síkfilmszínész, Charles Laughton fotóit. Nekem semmit sem mondanak ezek az utalások; ha Bús Vilire nézek, régen halott mesteremre, don Balthazarra gondolok... egy hét tivornya után.

Bús Vili király mélabússággal szerzett hírneve erős túlzás. Gyakran szokott nevetni, csak épp pechjére a legtöbben sírásnak nézik sajátos nevetését.

Az ember nem tehet a fiziognómiájáról, ám őfensége esetében az egész személyisége a „ripacs” vagy az „áldozat” szerepét sugallja. Öltözködése – már ha annak lehet nevezni – vészesen közel van az állandó anarchia állapotához; a legtöbbször rá sem hederít androidszolgái ízlésbeli és színválasztási javaslataira, s megesik, hogy a ruhái sem egymással, sem a környezetével nem illenek össze. Megjelenése ráadásul nem merül ki a szabászati káoszban: a Vilmos királyt buraként övező ruhakavalkádot mintha egy kutya szájából vették volna ki. Slicce lehúzva, bársonyköpenye kiszakadt, lerongyolódott és mágnesként vonzza magához a morzsákat a padlóról, bal kabátujjának fodrai kétszer olyan hosszúak, mint a jobb oldalon lévők, amelyek cserébe úgy néznek ki, mint amiket lekvárba mártogattak.

Na szóval, értik.

Ha azonban mindezt félretesszük, Bús Vili király rendkívül bölcs, és olyan szenvedéllyel rajong a művészetek és az irodalom iránt, aminek a Régi Föld igazi reneszánsz kora óta nem akadt párja.

Ha úgy vesszük, Bús Vili király az a kövér kisgyerek, aki egész életében csak kívülről bámul be az édességbolt kirakatüvegén. Imádja és értékeli a jó zenét, de ő maga nem tud zenélni. A balett és a kecsesség szakértője, miközben ő maga nevetségesen csetlő-botló, esetlenül kétballábas. A könyvek szerelmese, csalhatatlan kritikusa a költészetnek, műpártoló, dadogása azonban olyan mértékű félénkséggel párosul, hogy soha, senkinek nem merné megmutatni verseit vagy prózáját.

A hatvanadik életévét taposó, életfogytiglani agglegény úgy él omladozó palotájában és háromezer-kétszáz négyzetkilométeres birodalmában, mintha azok is gyűrött királyi ruhatárának részét képeznék. Se szeri, se száma a róla keringő anekdotáknak: Vili király egyik pártfogoltja, egy híres olajképfestő meglátja az arra járó uralkodót. Őfensége lehajtott fejjel, háta mögött összekulcsolt kézzel, bal lábával a kerti ösvényen, jobb lábával a sárban lépkedve, szemmel láthatólag a gondolataiba merülve közeledik felé. A festő odaköszön patrónusának. Bús Vili király felpillant, pislant, majd úgy néz körbe, mint akit mély álomból vertek fel.

– Bo-bo-bocsásson meg, k-k-kérem – szólítja meg őfensége az elképedt festőt –, d-d-de meg tudná nekem m-m-mondani... a palota felé tartottam, vagy a palota felől jöttem?

– A palota felé tartott, fenség – válaszolja a művész.

– Á, akkor jo-jo-jó – sóhajt a király. – Ezek szerint már ebédeltem.

Horace Glennon-Height tábornok felkelést robbantott ki, az Asquith határvidéki bolygója pedig keresztezte hódító hadjáratának útját. Az Asquith nem aggódott – a Hegemónia egy teljes HAD:űrflottát ajánlott fel pajzsként –, az emigráns monacói királyság uralkodója azonban lelombozottabbnak tűnt, mint valaha, amikor magához hívatott.

– Martin – mondta őfensége –, ha-ha-hallottad a híreket a fomalhauti cs-cs-csatáról?

– Igen – feleltem. – Nincs mitől tartanunk. A Fomalhaut Glennon-Height tipikus célpontjai közé tartozik... kicsi, alig pár ezer telepes által lakott, ásványi kincsekben gazdag bolygó, amely minimum... mennyi is?.... húsz szabványhónapos időcsúszásra található a Hálótól.

– Huszonhárom – pontosított Bús Vili király. – Sz-sz-szóval sz-sz-szerinted nem v-v-vagyunk b-b-b-veszélyben?

– Nem – válaszoltam. – A Hegemónia haderői háromhetes valós átfutási idővel és egy évnél kevesebb időcsúszással át tudják ide csoportosítani a csapataikat a Hálóból. A tábornok ennyi idő alatt még a Fomalhautról sem tud felszállni.

– Meglehet – merengett el Vili király. Rákönyökölt egy földgömbre, aztán alig bírta megtartani az egyensúlyát, amikor az elfordult a súlyától. – Mind-mind-amellett úgy döntöttem, hogy meghirdetem a magunk sz-sz-szerény kis Hidzsráját.

Döbbenten pislogtam. Vili lassan két éve hajtogatta, hogy el szeretné költöztetni emigráns királyságát, de álmomban sem hittem volna, hogy valaha a tettek mezejére lép.

– A hu-hu-hu... a hajók már készen állnak a Parvatin – folytatta. – Az Asquith hajlandó a hajóival átsz-tsz-tsz... elvinni minket a Hálóba.

– De mi lesz a palotával? – kérdeztem. – Meg a könyvtárral? Meg a farmokkal és a földekkel?

– Természetesen eladományozom őket – válaszolta Vili király. – A könyvtár gyűjteményét azonban magunkkal visszük.

Leültem a lószőr dívány karfájára, és megvakartam az arcom. Tíz éve, amióta a királyságban éltem, Vili pártfogoltjából a mestere, a bizalmasa, s végül a barátja lettem, ám soha nem tettem úgy, mintha érteném ezt a zilált enigmát. Annak idején, a megérkezésemkor azonnal fogadott.

– Sz-sz-szeretne a mi kis ko-ko-kolóniánk többi t-t-tehetsége kö-kö-közé tartozni? – kérdezte.

– Igen, fenség.

– És f-f-fog még olyan k-k-könyveket írni, mint a H -h-haldokló Föld?

– Ha rajtam múlik, nem, fenség.

– Tudja, el-el-elolvastam – mondta a kisember. – N-n-nagyon érdekes volt.

– Ez igazán kedves öntől, uram.

– B-b-b-baromság, M. Silenus. Az v-v-volt benne az érdekes, hogy valaki nyilvánvalóan m-m-megcsonkította, és benne hagyta az összes rossz részt.

Elvigyorodtam. Hirtelen, meglepetésszerűen rájöttem, hogy kedvelni fogom Bús Vili királyt.

– D-d-de az Énekek... – sóhajtott. – Az aztán kö-kö-könyv volt a j-j-javából! Valószínűleg a legjobb v-v... költeményes kötet, amit az utóbbi két évszázadban kiadtak a Hálóban. Soha nem fogom megérteni, hogyan tudta megkerülni a középszer cenzúráját. Húszezer példányt rendeltem belőle a k-k-királyságnak.

Kurtán meghajoltam. A két évtizeddel korábbi, agyvérzés utáni időszak óta első ízben nem találtam szavakat.

– F-f-fog még az Énekekhez hasonló v-v-verseket írni?

– Azzal a szándékkal jöttem ide, hogy megpróbáljam, fenség.

– Akkor hát üdvözlöm a királyságomban! – mondta Bús Vili király. – A p-p-p... kastélyom nyugati szárnyában, az irodám közelében szállásolom el. Az ajtóm mindig nyitva áll ön előtt.

Most a zárt ajtókra és az alacsony uralkodóra pillantottam, aki – még mosolygás közben is – úgy nézett ki, mint aki mindjárt elbőgi magát.

– A Hyperion? – kérdeztem. Többször is megemlítette már korábban a primitív szintre visszasüllyedt gyarmatbolygót.

– Ahogy mondod. Az android csírahajókat néhány éve már át is küldtem, M-M-Martin. Ha úgy tetszik, azért, hogy előkészítsék számunkra a terepet.

Felvontam a szemöldököm. Vili király nem a királyság birtokaiból szedte meg magát, hanem a Világháló gazdaságába fektetett be komoly pénzeket. Ám még így is irgalmatlan költségekbe verhette magát, ha titokban már évek óta egy effajta áttelepítés végrehajtásán munkálkodott.

– Em-em-emlékszel, m-m-miért nevezték el az első telepesek Hyperionnak a pla-pla-pla... bolygót, Martin?

– Emlékszem hát. A Hidzsra előtt egy apró szabadállamban éltek a Szaturnusz egyik holdján. A földi ellátmányok nélkül nem húzták volna sokáig, ezért aztán kivándoroltak a Határvidékre, és új hazájukat a holdjukról nevezték el.

Vili király búsan elmosolyodott.

– És azt tudod, hogy a mi vállalkozásunk tekintetében miért st-st-stílszerű ez a n-n-név?

Nagyjából tíz másodperc alatt kapcsoltam össze a dolgokat.

– Keats – fejtettem meg.

Még évekkel korábban hosszas eszmecserébe bonyolódtunk Vili királlyal a költészet lényegéről. A beszélgetés végén Vili megkérdezte, kit tartok minden idők legtisztább költőjének.

– A legtisztább költő? – kérdeztem vissza. – Nem a legnagyobbra gondolt?

– Nem, nem – tiltakozott Vili. – Abszurd v-v-volna arról vitatkozni, hogy ki a legnagyobb. Engem az érdekel, hogy ön szerint ki a leg-leg-legtisztább... ki áll a legközelebb a költészet ön által meghatározott lényegéhez.

Kértem néhány nap gondolkodási időt, aztán felmentünk a palota melletti hegycsúcsra, és a kettős naplementét nézve választ adtam Vili királynak. Vöröses-kékes árnyékok kúsztak felénk a borostyánszínű tisztáson.

– Keats – jelentettem ki.

– John Keats – suttogta Bús Vili király. – Ahh. – Majd egy pillanattal később: – Miért?

Így hát elmondtam neki mindent, amit csak tudtam a tizenkilencedik századi, Régi Földön élt költőről; meséltem a nevelkedéséről, a tanoncéveiről és korai haláláról... de legfőként a szinte teljes egészében a költői teremtés rejtélyeinek és szépségeinek szentelt életéről.

Akkor még csak úgy tűnt, hogy szimplán felkeltettem Vili érdeklődését; most megszállottan hadonászva varázsolt elő egy kis híján az egész szobát betöltő holomodellt. Hátrébb húzódtam a dombokon, épületeken és legelő állatokon át, hogy jobban rálássak a modellre.

– Íme, a Hyperion! – suttogta patrónusom.

Vili király jó szokása szerint – mint mindig, amikor belelovalta magát valamibe – tökéletesen megfeledkezett a dadogásáról. A holó egymás után váltogatta képeit: folyóparti városok, kikötővárosok, hegyi sas-fészkek, és egy dombtetőre épült város, melynek grandiózuma a közeli völgyben lévő furcsa építményekkel vetekszik.

– Az Időkripták? – kérdeztem.

– Ahogy mondod. Az ismert világegyetem legnagyobb rejtélye.

Elfintorodtam a túlzás hallatán.

– Faszom sincs bennük – mondtam. – Azóta üresek, hogy felfedezték őket.

– Mégis egy furcsa, antientropikus erőtér forrásai, amely most is ott hullámzik körülöttük – hozta fel Vili király. – Azon kevés jelenségek egyike, amelyek a szingularitásokon kívül magát az időt merészelik bolygatni.

– Nagy kunszt – feleltem. – Kábé annyi lehet, mint rozsdagátlóval bevonni a fémet. Úgy tervezték őket, hogy még sokáig álljanak, de üresek. Különben is, mióta esünk hasra holmi technológiák előtt?

– Nem a technológia a lényeg – sóhajtott Vili király. Arca még jobban lekonyult. – Hanem a rejtély. A hely nem e világi volta, ami oly’ fontos egyes kreatív szellemeknek. A klasszikus utópia és a pogány misztérium tökéletes elegye.

Vállat vontam. Nem hatott meg a dolog.

Bús Vili király félresöpörte a holót.

– G-g-gazdagodott valamivel a kö-kö-költészeted?

Karba fontam a kezem, és zsémbesen bámultam a kétbalkezes törpekirályra.

– Nem.

– Visszatért a mu-mu-múzsád?

Nem mondtam semmit. Ha a pillantással ölni lehetett volna, még napszállta előtt azt kiáltoztuk volna: „Meghalt a király! Éljen a király!”

– N-n-na hát akkor – nyugtázta a király, ékes tanújelét adva, hogy nemcsak szomorú arcot tud vágni, hanem elviselhetetlenül önelégültet is. – Cs-cs-csomagolj, fiam! A Hyperionra megyünk!

(Felblende)

Bús Vili király öt csírahajója aranysárga pitypangként úszik a lazúrkék ég felett. Fehér városok törnek a magasba három kontinensen: Keats, Endymion, Port Romance... és maga a Költők Városa. A Művészet több mint nyolcezer zarándoka keres menedéket a középszerűség zsarnoksága elől, és látomásaik megújhodását remélik ettől a faragatlan bolygótól.

Az Asquith és az emigráns windsori királyság a Hidzsrát követő évszázadban vezető szerepet játszott az android-biogyártásban, és ezek a kék bőrű gépek, az ember barátai most abban a tudatban robotoltak és szántottak a földeken, hogy munkájuk végeztével végre felszabadulnak az iga alól. Magasba törtek a fehér városok.

A benszülöttlétbe beleunó őslakosok előbújtak falvaikból és erdőikből, és segítettek nekünk a gyarmat emberibb kívánalmak szerinti újjáépítésében. Felolvasztottuk és rászabadítottuk a gyanútlan bolygóra a technokratákat, bürokratákat és ökokratákat, Bús Vili király álma pedig egy lépéssel közelebb került a valóra váláshoz.

Mire megérkeztünk a Hyperionra, Horace Glennon-Height tábornok már halott volt, rövid, ám brutális felkelését leverték, de már nem fordulhattunk vissza.

A dacosabb művészek és kézművesek gőgösen hátat fordítottak a Költők Városának, és Jacktownban vagy Port Romance-ban – sőt, egyes esetekben a civilizáción túl terpeszkedő határvidéken – tengették sanyarú, de kreatív életüket. Én maradtam.

Az első években a Hyperionon sem leltem múzsára. A korlátozott közlekedési lehetőségeknek köszönhetően megnövekedett távolság – az EMJ-k megbízhatatlanul működtek, és suhanóból sem voltunk nagyon eleresztve –, valamint a mesterséges tudat összezsugorodásának hatására – melyet az adatszféra hiánya, az elérhetetlen Mindenség és az egy szem fénysürgönyadó idézett elő – sokakban újult erővel törtek fel a kreatív energiák, és újra felnyílt szemmel csodálkoztak rá, mit jelent embernek és művésznek lenni.

Legalábbis ez a hír járta.

Hozzám egyetlen múzsa sem kopogtatott be. Költészetem formavilága továbbra is profizmusról tanúskodott, de verseim döglöttek voltak, mint Huck Finn macskája.

Úgy döntöttem, megölöm magam.

Előbb azonban egy darabig, minimum kilenc éven át olyan közmunkára fogtam magam, amivel betömtem az új Hyperion egyetlen hiányterületét: a dekadenciát.

Egy Graumann Hacket nevű bioszobrásztól hozzájutottam egy szatír szőrös horpaszához, patáihoz és kecskelábaihoz. Formára növesztettem a szakállam, és megnyújtottam a fülemet. Graumann igen érdekesen módosította a nemi szerveimet. Hamar híre ment a dolognak. A parasztlányok, a bennszülöttek, égszínkék várostervezőink és pionírjaink feleségei egytől egyig arra vártak, hogy a Hyperion egyetlen rezidens szatírja beállítson hozzájuk, és ha nem tette, ők maguk keresték fel. Megtanultam a „priapizmus” és a „szatiriázis” szavak valódi jelentését. A vég nélküli szexuális versengések mellett hagytam, hogy ivászatom legendás méreteket öltsön, és hogy a szókincsem jóformán a régi, agyvérzés utáni állapotra süllyedjen vissza.

Kurva csodálatos volt. Kurva pokoli volt.

Aztán azon az éjjelen, melyet az agyvelőm kiloccsantására tűztem ki, megérkezett Grendel.

Jegyzetek a hozzánk ellátogató szörnyetegről készítendő vázlathoz:

Valóra válnak leghagymázasabb rémálmaink. Gonosz lélek őrizkedik a fénytől. Dr. Morbius és a krellek szelleme. Csapjanak magasra a lángok, anyám, mert Grendel ma éjjel eljő.

Eleinte arra gondolunk, hogy az eltűnt személyek egyszerűen csak elmentek a városból. Nincsenek őrszemek a városunk falain – ami azt illeti, városfalunk sincsen –, nem őrzik harcosok csarnokunk kapuját. Aztán egy férj bejelenti a felesége eltűnését: az asszonynak az estebéd után, két gyermekük betakargatása előtt vész nyoma. Hoban Kristus, az absztrakt implozionista a következő. A férfi kihagyja heti fellépését a Költők Amfiteátrumában: nyolcvankét éves pályafutása során első alkalommal nem lép színpadra. A népek kezdenek nyugtalankodni. A jacktowni újjáépítési munkálatokat felügyelő Bús Vili király hazatér, és ígéretet tesz a biztonság megszigorítására. Szenzorhálót szőnek a város köré. A HajóSzolgálat emberei végigjárják az Időkriptákat; mindet üresen találják. Mecheket küldenek a Jáde-kripta talapzatánál nyíló labirintusba; hatezer kilométert vizsgálnak végig, és üres kézzel távoznak. Automata és kormányzott suhanók tapogatják le a város és a Kantárhegység közti területet; az általuk észlelt hőjelek közül a legnagyobb egy macskacápáé. Egy helyi hétig nem tűnik el újabb ember.

Aztán aratni kezd a halál.

Pete Garciát, a szobrászt holtan találják a műtermében... és a hálószobájában... és a hátsó udvarban. Truin Hines, a HajóSzolgálat biztonsági főnöke, az az ostoba barom képes a következőt nyilatkozni egy hírhajhásznak: „Mintha egy vérszomjas fenevad marcangolta volna szét. De én még nem láttam olyan állatot, amely így el tudna bánni egy emberrel.”

Titokban remegünk az izgalomtól. Hogyne, a dialógus pocsék, már legalább egymillió ijesztgetős filmben és holóban hallhattuk, de most mi is benne vagyunk a tévében!

Nem is kérdés, mire gyanakszunk: beszabadult közénk egy pszichopata, aki egy impulzuskarddal vagy egy pokolkorbáccsal szedi áldozatait, most viszont kifutott az időből, és nem tudta eltüntetni a holttestet. Szegény Pete.

Hines biztonsági főnököt lapátra teszik, aztán Pruitt polgármester őfensége jóváhagyásával megalapítja a városi rendőrséget, azaz felbérel, kiképez és felfegyverez nagyjából húsz darab rendőrtisztet. Szóba kerül, hogy esetleg a Költők Városának teljes lakosságát igazságvizsgálatnak vetik alá. Mind a hatezer embert. A kávéházak teraszain parázs viták alakulnak ki a polgárjogi kérdések körül – ha jogilag nem tartozunk a Hegemóniához, akkor nincsenek is jogaink? –, s az emberek kelekótya terveket szőnek a gyilkos kézre kerítésére.

Aztán megkezdődik a mészárlás.

A gyilkosságok teljesen szabálytalan rendszerben követték egymást. Néha párosával, néha hármasával, néha meg egymagukban kerültek elő a holttestek, de volt, amikor elő sem kerültek. Néhányan vérontás nélkül tűntek el; mások több gallon alvadt vért hagytak maguk után. Sem szemtanúkat, sem túlélőket nem találtunk. Úgy tűnt, a helyszíneknek nincs jelentősége: a Weimont család az egyik külső villanegyedben élt, Sira Rob azonban soha nem tette ki a lábát a városközpont közelében lévő toronyműterméből; az áldozatok között ketten is voltak, akik magányos éjszakai sétájuk során, a Zen parkban váltak köddé, Lehman kancellár lányát viszont hiába védték személyi testőrök, mégis eltűnt, amikor egyedül hagyták Bús Vili király palotájának hetedik emeleti fürdőszobájában.

Ezrek haltak meg. A Lususon, a Tau Ceti Centeren, meg azon a tucatnyi hálóbeli bolygón, amit régebben alapítottak, ez a mennyiség legfeljebb a rövidhírekbe kerülhetett volna be – az adatszféra másodpercenként frissülő hírfolyamába vagy a reggeli lapok belső oldalára. Vegyünk azonban egy bolygót, melynek népessége ötvenezer fő, s ezen egy várost, ahol hatezren laknak, és már egytucatnyi gyilkosság is elég ahhoz, hogy az ott élők mással se tudjanak foglalkozni. Nem bírtuk kiverni őket a fejünkből, akár egy elítélt a hajnali akasztás hírét.

Az egyik első áldozatot még ismertem is. Sissipriss Harris szatír korom első – és legodaadóbb – hódításai közé tartozott. A gyönyörű lány hosszú szőke haja valószínűtlenül selymes, hamvasbarack-arca érinthetetlenül szűzies, szépsége hihetetlenül tökéletes volt – egyszóval olyan lány, hogy még a leggyámoltalanabb férfiak is arról álmodoztak, milyen lehet megerőszakolni. Hát most rendesen kijutott neki az erőszakból. Csak a fejét találták meg a Lord Byron tér közepére állítva; úgy nézett ki, mintha nyakig híg márványba temették volna.

Amikor meghallottam ezeket a részleteket, nem maradt kétségem afelől, hogy miféle teremtménnyel állunk szemben. Volt ugyanis egy macskám édesanya birtokán, aki nyaranta éppen ilyesfajta ajándékokat hagyott szinte minden reggel a déli teraszon: hol egy egérfej bámult fel rám elképedt rágcsálótekintettel a homokkőről, hol egy ürge vigyorgott teli szájjal. Egy büszke, ám mohó ragadozó vadásztrófeái.

Bús Vili király egy alkalommal meglátogatott, miközben az Énekeken dolgoztam.

– Jó reggelt, Vili! – üdvözöltem.

– Neked fenség – mordult őfensége. Nem volt jellemző rá a sértett uralkodói hiúság. Dadogása azon a napon szűnt meg, amikor a királyi landolókomp leszállt a Hyperionra.

– Jó reggelt, Vili fenség.

Hűbéruram zsémbesen morrant fel. Lesöpört néhány papírt a lócáról, aztán a száraz felületen sikerült beleülnie az egyetlen kiloccsant kávéfoltba.

– Megint írsz, Silenus.

Nem láttam értelmét, hogy nyugtázzam a nyilvánvaló nyugtázását.

– Korábban is tollal írtál?

– Nem – válaszoltam. – Csak akkor, ha olyasmit írok, amit érdemes lesz elolvasni.

– És ezt érdemes lesz? – bökött az előző két hét alatt kemény munkával felhalmozott soványka kézirathalomra.

– Igen.

– Igen? Csak ennyi: igen?

– Igen.

– Ugye rövidesen elolvashatom?

– Nem.

Vili király lenézett, és észrevette, hogy belelépett egy kávétócsába. Grimaszt vágott, arrébb húzódott, és a köpenye szegélyével felitatgatta az összement tócsát.

– Soha nem olvashatom el? – kérdezte.

– Csak ha utánam halsz meg.

– Mindent megteszek az ügy érdekében – felelte a király. – Kivárom, hogy addig sertepertélj bakkecskeként a királyság jerkéi körül, amíg ki nem leheled a lelked.

– Ez most egy metafora akart lenni?

– A legkevésbé sem – tiltakozott Vili király. – Csak egy egyszerű megfigyelés.

– Utoljára kisfiú koromban koslattam jerkék után a farmon – feleltem. – Dalban fogadkoztam anyámnak, hogy soha többé nem dugok meg bárányokat az engedélye nélkül. – Vili király gyászos ábrázatát látva elénekeltem néhány taktust egy ősrégi nótából, az „Ég veletek, drága jerkék”-ből.

– Martin, valaki vagy valami a népemet tizedeli.

Félretettem a papíromat és a tollamat.

– Tudom – mondtam.

– A segítségedet kérem.

– Mégis miben, az isten szerelmére? Derítsem ki, ki a gyilkos, mint valami HTV-s nyomozó? Verekedjek meg vele életre-halálra a kibaszott Reichenbach-vízesésnél, bassza meg?

– Az igazán pompás lenne, Martin. Ám egyelőre beérem a véleményeddel és néhány jó tanáccsal.

– Első vélemény: buta ötlet volt, hogy idejöttünk – kezdtem sorolni. – Második vélemény: buta ötlet itt maradni. Alfa/Ómega jó tanács: tűnés innen.

Vili király úgy bólogatott, mint aki citromba harapott.

– A városból vagy a Hyperionról?

Vállat vontam.

Őfensége felállt, és kicsiny dolgozószobám ablakához sétált. Az ablak egy három méter széles sikátorra és a szomszédos automata újrahasznosító üzem hátsó falára nézett. Bús Vili alaposan szemügyre vette a kilátást.

– Hallottál már a Shrike ősi legendájáról? – kérdezte.

– Szegről-végről.

– A bennszülöttek szerint a szörnyetegnek köze van az Időkriptákhoz.

– A bennszülöttek aratóünnep idején összemázolják a hasukat, és rekombinálatlan dohányt szívnak – feleltem.

Vili király helybenhagyta bölcsességemet.

– A Hegemónia elsőként földre szálló csapatát aggasztotta a terület. Nem véletlenül állították fel a Kantártól délre a többcsatornás felvevőiket és a bázisukat.

– Nézd, fenség – sóhajtottam –, mit akarsz tőlem? Oldozzalak fel az alól, hogy elkúrtad, és ide építetted a várost? Tessék, feloldozlak. Menj Isten hírével, gyermekem, és többé ne vétkezzél. Most pedig, ha őkirályi fensége megbocsát, még meg kell írnom néhány disznó limericket, úgyhogy adiós.

Vili király továbbra is kifelé nézett az ablakon.

– Azt javaslód, hogy evakuáljuk a várost, Martin?

Csak egy másodpercig haboztam.

– Persze.

– És te is elmennél a többiekkel?

– Miért ne tenném?

Vili király megfordult, és a szemembe nézett.

– Komolyan elmennél?

Nem feleltem. Egy perccel később lesütöttem a szemem.

– Ahogy gondoltam – mondta a bolygó ura. A háta mögött összekulcsolta tömzsi kezét, és újból a falra meredt. – Ha nyomozó lennék, most felmerülne bennem a gyanú. A város legkevésbé termékeny polgárának egy évtizednyi hallgatás után... mikor is?... alig két nappal az első gyilkosságok után tér vissza az ihlete. Kivonul a társasági életből, mely hajdanán körülötte forgott, és minden idejét egy elbeszélő költemény írásának szenteli... lám-lám, már a csitriknek sem kell félniük élvhajhász bujaságától!

– Élvhajhász bujaság, uram? Most komolyan – sóhajtottam.

Vili király hátralesett a válla felett.

– Ám legyen – tártam szét a kezem. – Rajtakaptál. Mindent bevallok. Én öltem meg őket, hogy aztán a vérükben fürödjek. Irodalmi afrodiziákumként hat rám, a kurva életbe. Úgy vagyok vele, hogy még kétszáz... max háromszáz áldozat, és már mehet a polcokra az új könyvem.

Vili király megint az ablak felé fordult.

– Na mi a baj – szóltam –, nem hiszel nekem?

– Nem.

– Miért nem?

– Azért – felelte a király –, mert tudom, ki a gyilkos.

Az elsötétített holoárokban ültünk, és néztük, ahogy a Shrike megöli Sira Robot, a regényírónőt és szeretőjét. Kifejezetten gyengére volt állítva a fényerősség, amitől úgy tűnt, mintha Sira középkorú teste sápadtan foszforeszkálna, miközben jóval fiatalabb barátjának fehér feneke a félhomályban azt a képzetet keltette, mintha napbarnított testétől függetlenül úszna a levegőben. A féktelenül szeretkező pár éppen a csúcsra ért, amikor megmagyarázhatatlan dolog történt. Ahelyett, hogy a fiatalember még egy utolsót lökött volna a csípőjével, majd az orgazmustól hirtelen megfeszült volna, a levegőbe emelkedett, mintha Sira erőszakkal lökte volna ki a testéből. A képsorokat eddig csak az effajta tevékenységnél megszokott banális lihegések, nyögések, fújtatások és instrukciók hanganyaga kísérte, most viszont váratlanul sikoltozás töltötte be a holoaknát – előbb a fiatalember, aztán Sira sikolyai.

A fiú teste hangos döndüléssel csapódott falnak a képen kívül. Sira tragikomikusan sebezhető pozícióban, széttárt karral-lábbal, lelapult mellel, sápadt combbal hevert az ágyon, és várta az elkerülhetetlent. A szex alatt a nagy eksztázisban hátraszegte a fejét, ám időközben már felemelte, és a küszöbönálló orgazmus helyett most már a düh és a döbbenet torzította el az arcát. A két arckifejezést akár össze is lehetett volna keverni. Kiáltásra nyitotta a száját. Szavak nélkül.

Görögdinnye-reccsentő hanggal karmoltak a pengék a húsba és szakadtak ki a kampók az inakból és a csontokból. Sira feje hátranyaklott, miközben valószínűtlenül szélesre tátotta el a száját, aztán a mellkasától lefelé szétrobbant a teste. Úgy fröcsögtek a testcafatok, mintha egy láthatatlan balta gyújtóst aprított volna Sira Robból. Szabad szemmel nem látható szikék tették fel az i-re a pontot, amint teljesen szétnyitották Sirát. A nő testét oldalirányú vágások szabdalták szét, mintha egy őrült sebész kedvenc műtétjének obszcén, gyorsított felvételét láttuk volna. A támadó élő emberen végzett brutális boncolást. Jobban mondva, egy nem olyan régen még élt emberen. Sira végtagjai ugyanis a vérgejzír elapadtával, egy utolsó rángás után holtan ernyedtek el, s lábai a fölé kiömlött belek gusztustalan visszhangjaként megint csak széttárultak. S ekkor – egy röpke pillanat erejéig – egy vörös-krómszínű folt tűnt fel az ágy mellett.

– Merevítsd ki, nagyítsd fel és élesítsd! – utasította Vili király a házi számítógépet.

A foltból egy gyorsítófüggő rémálmaiból testet öltő fej rajzolódott ki. Arca részben acél, részben króm, részben csontkoponya, fogsora akár egy exkavátorral keresztezett robotfarkasé, szeme vérrel teli drágaköveket átégető rubinvörös lézerként ragyog, higanykoponyájának homlokából görbe, harminc centiméter magasra görbülő tövispenge türemkedik ki, nyakát hasonló tüskék keretezik.

– A Shrike? – kérdeztem.

Vili király bólintott, álla, tokája megrebbent.

– Mi lett a fiúval? – faggattam tovább.

– Nem találták meg Sira holtteste mellett – válaszolta a király. – Nem is tudott senki az eltűnéséről, amíg elő nem került ez a lemez. Azóta már sikerült azonosítani. Egy endymioni szabadidő-specialista volt.

– Most találtátok meg a holót?

– Tegnap – mondta Vili király. – A biztonságiak szúrták ki az alig egy milliméter átmérőjű képezőgépet a mennyezeten. Sira egy egész könyvtárat töltött meg ilyen lemezekből. A jelek szerint a kamerával csak a...

– A lepedőakrobatikákat vette fel – fejeztem be helyette.

– Ahogy mondod.

Felálltam, és odaléptem a teremtmény lebegő képéhez. A kezem akadálytalanul hatolt át a homlokon, a tüskéken és az állkapcson. A számítógép a fej elhelyezkedése alapján kiszámolta a test feltételezett méretét, és úgy vetítette ki a képet. Eszerint helyi Grendelünk magassága a három métert is meghaladhatta.

– A Shrike – mormoltam, nem is annyira megnevezve, mint inkább üdvözölve a teremtményt.

– Mi mindent tudsz róla, Martin?

– Miért engem kérdezel? – csattantam fel. – Költő vagyok, nem mítoszkutató.

– A Shrike természetével és eredetével kapcsolatos információkat kérdeztél le a csírahajó számítógépéről.

Felvontam a szemöldököm. A számítógépet elvileg ugyanúgy privát és névtelenül lehetett használni, mint a Hegemóniában az adatszférára kapcsolódni.

– És akkor mi van? – vontam vállat. – Az öldöklés kezdete óta már biztos több százan utánaolvastak a Shrike legendájának. Talán több ezren. Elvégre nekünk csak ez az egy kibaszott szörnylegenda jutott.

Vili király megpróbálta lesimítani gyűrött ruháját.

– Ez igaz – ismerte el –, de te már három hónappal azelőtt lehívtad a fájlt, hogy eltűnt volna az első ember.

Felsóhajtottam, és leroskadtam a holoárok vánkosára.

– Jó, akkor így tettem – gurultam be. – És akkor mi van? Fel akartam használni ezt a kurva legendát a kurva költeményemben, tehát anyagot gyűjtöttem róla. Tartóztass le!

– Mit tudtál meg róla?

Vér tódult az agyamba. Nagyot toppantottam szatírpatámmal a puha szőnyegen.

– Csak azt, ami a kibaszott fájlban volt – harsogtam. – Mi a rossebet akarsz tőlem, Vili?

A király megdörzsölte a szemöldökét, és összerezzent, amikor véletlenül a szemébe kapott a kisujjával.

– Nem tudom – mondta. – A biztonságiak azt akarták, hadd vihessenek fel téged a hajójukra, hogy ott teljes körű vallatóinterfészre kössenek. Úgy döntöttem, inkább elbeszélgetek veled.

Döbbenten pislogtam, és szokatlan súlytalanság támadt a gyomromban. A teljes körű vallatás kortikális söntöket és koponyába fúrt foglalatokat jelentett. Az így vallatottak a legtöbb esetben teljesen felépültek. A többségük.

– Megosztanád velem, hogy a Shrike legendájának mely aspektusát tervezted felhasználni a költeményedben? – kérdezte halkan Vili király.

– Hogyne – feleltem. – A Shrike-szekta bennszülöttektől eredő evangéliuma szerint a Shrike a Fájdalom Ura és a Végső Engesztelés Angyala, aki valahonnan az időn túlról érkezett kihirdetni az emberi faj pusztulását. Megtetszett az ötlet.

– Az emberi faj pusztulását – ismételte el Vili király.

– Azt – erősítettem meg. – A Shrike Mihály arkangyal, Moróni angyal, a Sátán, az Álarcos Entrópia és Frankenstein szörnyetege egy személyben. Hatot fizet, egyet kap. Itt lebzsel az Időkripták körül, s amikor eljön az idő, hogy az emberiség is betársuljon a dodó, a gorilla és az ámbráscet mellé a kihalt fajok slágerlistájára, kiszabadul, és kő kövön nem marad utána.

– Frankenstein szörnyetege – mélázott el gyűrött köpenyében az alacsony, pufók emberke. – Miért pont ő?

Nagy levegőt vettem.

– Mert a Shrike-szekta úgy tartja, hogy valamiképpen az emberiség hozta létre ezt a lényt – válaszoltam, holott tisztában voltam vele, hogy ezzel nem mondok újat Vili királynak, s még annál is többet tud, mint én.

– Tudják, hogyan kell végezni vele? – kérdezte.

– Nem tartom valószínűnek. A Shrike elvileg halhatatlan, kívül esik az idő törvényein.

– Egy isten?

Haboztam.

– Nem egészen – mondtam végül. – Inkább a világegyetem egyik legszörnyűbb valóra vált rémálma. Kábé mint a Nagy Kaszás, annyi különbséggel, hogy a Shrike hajlamos egy óriási tüskefára aggatni a lelkeket... miközben azok még az emberek testében lakoznak.

Vili király biccentett.

– Nézd – sóhajtottam –, ha ragaszkodsz hozzá, hogy isten háta mögötti bolygók teológiáinak kákáján keressünk csomót, mi lenne, ha inkább elrepülnél Jacktownba, és kikérdeznél néhány szektapapot?

– Jó. – A király tömzsi öklére támasztotta az állát. Láthatólag máshol járt az esze. – Már felvitték őket a csírahajóra kihallgatni. Felettébb zavaros ez az egész.

Felálltam, hogy távozzak, de nem voltam biztos benne, hogy engedélyt kaptam rá.

– Martin?

– Tessék?

– Mielőtt elmennél... van bármi ötleted, ami közelebb vinne minket e lény megértéséhez?

Megtorpantam az ajtóban, és éreztem, ahogy a szívem zakatolva próbál kiugrani a helyéről.

– Van. – Alig tudtam megállni, hogy ne remegjen meg a hangom. – Elmondhatom, valójában kiféle-miféle a Shrike.

– Ó!

– A múzsám – közöltem, s azzal megfordultam, és mentem vissza a szobámba írni.

Jól tudtam persze, hogy én idéztem meg a Shrike-ot. Azzal idéztem meg, hogy írni kezdtem róla egy elbeszélő költeményt. Kezdetben volt az Ige.

Új címet adtam a versemnek. Hyperioni énekek. A vers nem a bolygóról szólt, hanem a magukat titánoknak kikiáltó emberiség elmúlásáról. Annak a fajnak az agyatlan gőgjéről, amely nem átallotta merő gondatlanságból meggyilkolni a szülőbolygóját, s ezt a veszélyes arroganciáját aztán még ki is vitte a csillagok közé, hogy végül egy olyan isten haragja sújtson le rá, akit részben az emberiség nemzett. Évek óta nem írtam olyan komoly művet, mint a Hyperion, és tudtam, hogy ez lesz életem legjobb költeménye. Ahhoz képest, hogy eleinte csak egy John Keats szelleme előtti, vicces-drámai főhajtásnak szántam, végül eljutottam odáig, hogy már csak ez – egy eposzbravúr a középszerű bohózatok korában – tartott életben. Az az ember, aki a Hyperioni énekeket írta, olyan képességekkel rendelkezett, amilyenekre én sosem tudtam volna szert tenni, olyan mesterségbeli tudással, amelyről én csak álmodozhattam, és olyan költői hangon énekelt, amely nem az enyém volt. Az emberiség elmúlásáról regéltem. A Shrike volt a múzsám.

Még vagy húsz embernek kellett meghalnia, mire Vili király evakuálta a Költők Városát. Az evakuáltak közül néhányan Endymionba, Keatsbe vagy valamelyik újonnan alapított városba költöztek, a többség viszont arra szavazott, hogy a csírahajó vigye vissza őket a Hálóba. Vili király kreatív utópiáról szőtt álma szertefoszlott, igaz, maga a király a bolygón maradt, és bezárkózott zord keatsi palotájába. A gyarmat vezetését az Önkormányzati Tanács vette át, amely kérvényezte felvételét a Hegemóniába, és rögvest megalapította a bolygó Önvédelmi Különítményét. Az ÖVK – amelyet alapvetően ugyanazok a bennszülöttek alkottak, akik egy évtizeddel korábban még bunkósbotokkal csépelték egymást, most viszont már új gyarmatunk önjelölt tisztjeinek vezénylete alatt tették ugyanezt – csak annyit ért el, hogy automata suhanókkal őrjáratozva megzavarta az éjszaka nyugalmát, mobil felderítőmechjeivel pedig belerondított a korábbi területeit visszahódító sivatag szépségébe.

Meglepő módon nem csak én nem mentem sehova; legalább kétszázan maradtak még a városban. Mindazonáltal igyekeztük elkerülni a társas érintkezés helyzeteit. Udvariasan egymásra mosolyogtunk, ha összetalálkoztunk a Költők Sétányán, vagy ha félrevonultan, magunkban költöttük el vacsoránkat az ebédlőcsarnok visszhangzó ürességében, de semmi több.

A gyilkosságok és az eltűnések nem értek véget. Helyi idő szerint átlagosan kéthetente egyszer ragadott el valakit a Shrike, bár általában nem mi vettük észre a dolgot, hanem a körzeti ÖVK-parancsnok, aki havonta néhányszor kötelező jelleggel népszámlálást tartott a polgárok körében.

Nemigen közösködtünk tehát egymással, az első egyéves időszakból mégis egy közösségi élményre emlékszem a legtisztábban: arra az éjszakára, amikor összegyűltünk a főtéren, hogy búcsút intsünk a távozó csírahajónak. Éppen tetőzött az őszi meteorszezon, így amikor egy apró napkitörés kíséretében begyújtották a csírahajó hajtóművét, a Hyperion sötét ege már eleve aranysávoktól és keresztbe-kasul futó vörös csíkoktól izzott. Egy órán keresztül néztük, ahogy a barátaink és művészkollégáink egy fúziós lángnyelv hátán apró ponttá zsugorodnak. Azt az éjszakát Bús Vili király is velünk töltötte, és emlékszem, egyenesen rám nézett, mielőtt kimérten beült volna túldíszített hintójába, amely visszavitte Keats biztonságot jelentő falai mögé.

A következő bő tíz évben ötször-hatszor hagytam el a várost. Egy alkalommal azért merészkedtem ki, hogy találjak egy bioszobrászt, aki megszabadít szatírkülsőségeimtől, máskor meg, hogy élelmet és ellátmányt vegyek. Addigra a Shrike Egyháza már újból szervezett zarándoklatokat, s én ezen kiruccanásaim alkalmával a zarándokok bonyolult, halálba tartó útvonalát jártam végig, csak épp ellenkező irányba: elgyalogoltam a Kronosz-erődig, a légifelvonóval átkeltem a Kantár-hegységen, ott szélvagonra szálltam, s végül Kharón ladikján lecsorogtam a Hoolie-n. Visszafelé menet mindig megbámultam a zarándokokat, és találgattam, vajon melyikük marad majd életben.

Nem sok látogató érkezett a Költők Városába. Torzóban maradt tornyaink egyre inkább összedőlt romok képzetét keltették. A pompás fém-és üvegkupolás, fedett árkádos passzázsokat sűrűn benőtték a venyigék; a macskakövek közül pernyegazok és hegfüvek ütköztek ki. Az ÖVK csak fokozta a káoszt. Mindenhová aknákat telepítettek, hátha azok majd megölik a Shrike-ot, de ezzel csak annyit értek el, hogy letarolták a legszebb városnegyedeket. Az öntözőrendszer tönkrement. Az akvadukt összedőlt. A sivatag hódított. Szobáról szobára vándoroltam Vili király elhagyatott palotájában; verset írtam, s a múzsámat vártam.

Ha jobban belegondolunk, az események ok-okozati összefüggése most már kezd Carolus, az adatművész egyik tébolyult logikai hurkára vagy Escher valamelyik metszetére emlékeztetni: a Shrike-ot a költeményem ráolvasáshatása keltette életre, miközben a költeményem a Shrike múzsai fenyegetésének/jelenlétének köszönheti a létét. Akkoriban egy kissé begolyózhattam.

A hirtelen halálesetek tizenkét év leforgása alatt kiselejtezték a városból a dilettánsokat, mígnem végül egyedül maradtam a Shrike-kal. Évente egyszer elvonult a város mellett a Shrike-zarándoklat – egy, az Időkripták felé tartó távoli karaván –, de ez nem különösebben zavart. Volt, hogy páran visszatértek, s lélekszakadva menekültek a cinóbervörös homokdűnéken a Kronosz-erőd húsz kilométerre délnyugatra magasodó menedéke felé. A legtöbbször azonban senki nem került elő a völgyből.

Behúzódtam a város árnyékaiba, s onnan leskelődtem. Hajam és szakállam egy idő után benőtte rongyos ruhámat. Főleg éjszakánként hagytam el a palotámat, hogy lopva lopózzak végig a romok között, akár egy árny, s néha úgy pillantottam fel palotám kivilágított tornyára, mint David Hume, aki saját ablakán bekukucskálva ünnepélyesen arra a következtetésre jutott, hogy nem tartózkodik otthon. Egyszer sem vittem át az ételszintetizátort az ebédlőcsarnokból a szobámba. Jobb szerettem inkább a repedezett duomo alatt, a kongó némaságban enni; olyan voltam, akár egy hígagyú eloi, aki azért hizlalja fel magát, mert a morlockok előbb-utóbb eljönnek érte.

Soha nem láttam a Shrike-ot. Gyakorta előfordult, hogy éjszakánként, pirkadat előtt váratlan zajra ébredek – fém karcolódik végig köveken!, valakinek a talpa alatt homok csikordul! –, és bár sokszor meg mertem volna esküdni rá, hogy szemmel tartanak, egyszer sem pillantottam meg a leskelődőt.

Hébe-hóba átgyalogoltam a közelben lévő Időkriptákhoz. Szerettem éjszakára időzíteni látogatásaimat; ilyenkor az antientropikus időáramlatok finom, zavarba ejtő vonzását kerülgetve ballagtam át a szfinx szárnyainak bonyolult alakzatú árnyékain, vagy a Jáde-kripta smaragdfalának szűrőjén át bámultam a csillagokat. Egy alkalommal arra mentem haza az egyik ilyen éjjeli zarándoklatomról, hogy egy illetéktelen behatoló van a dolgozószobámban.

– Nem semmi, M-M-M-Martin – böködte meg Vili király az ujjával a szobámat ellepő kézirathalmok egyikét. A bukott király a hosszú asztal mellett ült egy túlméretezett székben. Öregnek nézett ki, lekonyultabbnak, mint valaha. Rögtön láttam, hogy már órák óta a versemet olvasta. – Sz-sz-szerinted az emberiség t-t-tényleg ilyen halált érdemel? – kérdezte halkan. Utoljára bő tíz éve hallottam dadogni.

Beljebb léptem, de nem feleltem. Vili több mint húsz szabványéve a barátom és patrónusom volt, de akkor és ott meg tudtam volna ölni. Éktelen haragra gerjedtem a gondolattól, hogy valaki az engedélyem nélkül beleolvasott a Hyperionba.

– Sz-sz-szoktad d-d-dátumozni a v-v-v... énekeidet? – kérdezte Vili király, miközben az utoljára befejezett oldalak kötegét lapozgatta.

– Hogy kerültél ide? – csattantam fel. Nem véletlenül kérdeztem. Az Időkriptákhoz repülő suhanók, landolókompok és helikopterek mind szerencsétlenül jártak az elmúlt években: a járművek utasaik nélkül érkeztek meg célállomásukra. Az újabb rejtély szárnyakat adott a Shrike mítoszának.

A gyűrött köpenyes, alacsony férfi megrándította a vállát. Egyenruháját pompásnak és fenségesnek szánta, ám úgy festett benne, akár egy elhízott harlekin.

– Követtem a legutóbbi zarándokokat – válaszolta. – Aztán 1-1-lejöttem a Kronosz-erődtől, hogy meglátogassalak. Észrevettem, hogy már hónapok óta egy sort sem írtál, M-M-Martin. Meg tudod ezt magyarázni?

Némán, fenyegetően meredtem rá, s közben közelebb húzódtam hozzá.

– Hátha én tudom a magyarázatát – ajánlkozott Vili király. Úgy pillantott rá a Hyperioni énekek utolsó oldalára, mintha egy régóta fejtörést okozó rejtvény megfejtését várná tőle. – Az utolsó strófákat tavaly írtad, ugyanazon a héten, amikor J. T. Teliónak nyoma veszett.

– Na és?

Már az asztal túlsó sarkáig jutottam. Nemtörődömséget színlelve közelebb húztam magamhoz egy alacsony kézirattornyot, nehogy Vili király elérhesse.

– V-v-vagyis... ha hihetünk az ÖVK megfigyelőinek... azon a n-n-napon, amikor elhunyt a Költők Városának utolsó lakója – mondta a király. – Mármint t-t-téged leszámítva, Martin.

Vállat vontam, és elkezdtem megkerülni az asztalt. Vili közelébe kellett férkőznöm, de a kéziratot nem volt szabad veszélyeztetnem.

– Ugye tudod, hogy még nem f-f-f-fejezted be, Martin? – dünnyögte mély, szomorú hangján. – Az emberiség talán még tu-tu-túlélheti a bukást.

– Nem. – S azzal még közelebb óvakodtam.

– Csakhogy nem tudod megírni, nincs igazam, Martin? N-n-nem jön az ihlet, ha nem ont vért a m-m-múzsád, ugye?

– Baromság – legyintettem.

– Talán az. De azért elég lenyűgöző egybeesés. Eltűnődtél már azon, hogy a Shrike miért kímélte meg az életed, Martin?

Megint vállat vontam, miközben egy újabb papírköteget toltam arrébb. Magasabb, erősebb és alattomosabb voltam Vilinél, de biztosra kellett mennem. Nem sodorhattam veszélybe a kéziratot, ha esetleg Vili ellenáll, amikor felemelem a székből, és kihajítom a palotából.

– I-i-itt az ideje, hogy megoldást keressünk a problémára – jelentette ki patrónusom.

– Nem – közöltem –, annak van itt az ideje, hogy távozz. – Félresöpörtem a legutolsó paksamétát, és felemeltem a karom. Legnagyobb meglepetésemre egy réz gyertyatartót szorongattam a kezemben.

– Kérlek, ne gyere tovább! – esdekelt halkan Vili király, és rám szegezte az ölében tartott idegsokkolót.

Csak egy pillanatra hőköltem vissza. Aztán felkacagtam.

– Te kis nyomorult, sunyi szélhámos! – gúnyoltam. – Hiszen még akkor sem tudnál elsütni egy kibaszott fegyvert, ha az életed múlna rajta.

Azzal a feltett szándékkal indultam felé, hogy összeverem és kihajítom.

Arccal az udvar kövezetén feküdtem, de résnyire nyitva volt az egyik szemem, és láttam, hogy a passzázs törött kupolájának hálóján túl élénken ragyognak a csillagok. Nem tudtam pislogni. Karomat, lábamat és felsőtestemet apró tűszúrások bizsergették, ahogy visszatért beléjük a tapintás érzéke, mintha minden porcikám most ébredezett volna kínok között az álmából. Üvölteni akartam a fajdalomtól, de az állkapcsom és a nyelvem nem engedelmeskedett a parancsomnak. Valaki hirtelen felemelt, és nekidöntött egy kőpadnak, ahonnan ráláthattam az udvarra és a Rithmet Corbet tervezte, kiszáradt szökőkútra. A bronzkígyókkal viaskodó bronz Laokoón-csoportot reszkető fénybe vonta a hajnal előtti meteoreső.

– S-s-sajnálom, Martin – hallottam meg egy ismerős hangot –, d-d-de ezt az őrületet itt és most b-b-be kell fejezni.

Vili király jelent meg a látóteremben. Egy magas papírtornyot egyensúlyozott a kezében. A szökőkút medencéjében, a fémtestű trójai lábánál halomban álltak a lapok. Egy nyitott tetejű kerozinos vödröt támasztottak mellé.

Nagy nehezen elpislogtam magam. A szemhéjam olyan lassan mozgott, mintha rozsdás vasból lett volna.

– M-m-most már bármelyik p-p-p... bármikor kimehet a sokkoló hatása – biztosított Vili király. Benyúlt a kútba, felmarkolt egy köteg kéziratlapot, majd egy pattintás az öngyújtójával, és már meg is gyulladt.

– Ne! – préseltem ki összeszorított fogakkal egy ordítást.

A táncoló lángnyelvek kialudtak. Vili király nézte, ahogy a hamu a szökőkútba hullik, majd kiemelt egy újabb papírköteget, és összehengergette. Ráncos orcáján, a lángok fényében könnyek csorogtak le.

– T-t-te idézted m-m-meg a sz-sz-szellemet – nyöszörögte a kis ember. – Ennek v-v-véget kell v-v-vetni.

Fel akartam tápászkodni, ámde karom és lábam úgy csuklott össze alattam, akár egy marionettbábu rosszul megrántott végtagjai. Irtózatos fajdalom hasított belém. Újra felordítottam, s megkínzott hangom végigzengett a márványon és a grániton.

Vili király kiemelt egy kövér papírhalmot, és olvasni kezdte a felső oldalt:

„Magamra hagyva,

gyarló halandó létemmel viseltem

az örök csend terhét, a változatlan

borút, s a három mozdulatlan árny egy

hónapig nyomta érzékeimet. Mert

égő agyam akkor éjjel a hold

ezüst évszakait bizton bemérte,

és mintha napról napra elhagyottabb,

kísértetesebb lettem volna – Gyakran

hívtam a halált, mentsen meg a völgytől,

rémségétől – kétségbeesve vártam

a változást, magam átkoztam egyre.”[4]

Vili király a csillagokra emelte tekintetét, majd tűzbe vetette a lapokat.

– Ne! – kiáltottam el magam újra, és erőnek erejével behajlítottam a lábam. Sikerült fél térdre felküzdenem magam, tűszúrásoktól égő karommal megpróbáltam egyensúlyba hozni magam, aztán elvágódtam.

A köpenyes árny most egy olyan vastag köteget emelt ki a kútból, amit nem tudott összegöngyölni, és hunyorogva próbálta kivenni a szöveget a tompa fényben.

„Sápadt arc tűnt elő, kín

nem torzította, de fényes fehér lett

egy kórtól, mely halhatatlan s nem öl, csak

örök változást hoz, s boldog halál

nem végzi be; halál felé halad, de

haláltalan; ilyen volt ez a látvány,

több, mint a liliom s a hó, de többet

hadd ne mondjak, bár láttam ezt az arcot...”[5]

Vili király odatartotta öngyújtóját, mire a kéziratlap ötven másikkal együtt lángra kapott. A szökőkútba ejtette az égő lapokat, és már nyúlt is, hogy folytassa.

– Kérlek! – könyörögtem. Álló helyzetbe tornásztam magam, és a kőpadnak dőlve megfeszítettem a lábamat, amit rendszertelen időközönként idegrángások rohantak meg. – Kérlek!

A harmadik figura nem is a semmiből termett elő, hanem sokkal inkább hagyta, hogy jelenléte eljusson a tudatomig. Mintha eddig is ott állt volna mellettünk, de mi Vili királlyal csak akkor vettük észre, amikor a tűz már elég fényesen ropogott. A képtelenül magas, négykarú, krómból és porcogókból öntött Shrike ránk vetette vörös tekintetét.

Vili király felsikkantott, meghátrált, aztán előrevetődött, hogy még több éneket vessen a lángok martalékául. Meleg szellő kapta fel a parazsat. A törött kupola venyige-fullasztotta vastraverzeiről galambsereg rebbent fel, s verdeső szárnyaik hangja egy robbanással ért fel.

Tettem egy lépést előre, bár nem is annyira léptem, mint inkább csak vonszoltam magam. A Shrike egy tapodtat sem mozdult, és egy pillanatra sem vette le rólunk véres tekintetét.

– Távozz tőlem! – kiáltotta Vili király egzaltált hangon, dadogás nélkül, mindkét kezében egy-egy lángoló versmasszával. – Térj vissza a verembe, ahonnan jöttél!

A Shrike egy apró, alig észrevehető mozdulattal félreszegte a fejét. Vörös fény ragyogott az éles pengéken.

– Uram, parancsolóm! – ordítottam, de hogy kinek... hogy Vili királynak, vagy a pokolból jött jelenésnek, azt nem tudtam eldönteni, s még most sem tudom. Odabotorkáltam Vili királyhoz, és a karja felé nyúltam.

Csak a levegőt markoltam. A vénülő király az egyik percben még karnyújtásnyi közelségben volt tőlem, egy perccel később pedig már tíz méterrel távolabb, az udvar kövezete fölött kapálózott. Acél tövisujjak fúrták át a karját, a mellkasát és a combját, ám ő még vonaglott. Ökölbe szorított kezében szénné égett az Énekek. A Shrike fiát megkeresztelő apaként tartotta el magától.

– Pusztítsd el! – sikoltotta Vili. Karóba húzott karja szánalmasan rángatózott. – Pusztítsd el!

A szökőkút pereménél megtorpantam, és reszketegen a kávának tántorodtam. Nem értettem, mit kéne elpusztítanom. Először azt hittem, a Shrike-ra céloz... aztán, hogy a költeményre... végül rájöttem, hogy a kettőre együtt. A kiszáradt szökőkútban ezerszámra hevertek a kéziratkupacok. Felvettem a kerozinnal teli vödröt.

A Shrike meg sem moccant, csupán annyit tett, hogy lassan odahúzta a mellkasához Vili királyt. Furcsálltam, hogy a mozdulata kifejezetten gyengédnek tűnt. Vili kitekeredett, és némán felsikoltott, ahogy egy hosszú acéltövis hegye fúródott ki a harlekinruha selyem mellrésze alól. Bambán álltam, és azokra a kipreparált lepkékre gondoltam, amiket gyerekkoromban gyűjtöttem össze. Lassú, gépies mozdulatokkal kerozint löttyintettem a szanaszét heverő lapokra.

– Végezd be! – nyögte Vili király. – Az isten szerelmére, Martin!

Lehajoltam, és felvettem a földről Vili király elejtett öngyújtóját.

A Shrike maradt, ahol volt. Vili tunikájának fekete alakzatait egyre jobban átitatta a vér, míg végül teljesen egybeolvadtak az eredetileg is karmazsinvörös rombuszokkal. Megpróbáltam lángot csiholni az antik öngyújtóval. Egyszer, kétszer, háromszor. Szikra, és más semmi. Könnybe lábadt szememmel végignéztem a poros szökőkutat megtöltő életművemen. Kiejtettem a kezemből az öngyújtót.

Vili felsikított. A messzeségből csonthoz súrlódó pengék hangja szűrődött hozzám, ahogy a király kicsavarodott a Shrike ölelésében.

– Végezd be! – ordította. – Martin... édes Istenem!

Erre megfordultam, majd gyors nekifutásból elhajítottam a félig teli kerozinos vödröt. Alig láttam valamit, és a füst csak még jobban elhomályosította a látásomat. Vili és képtelen fogvatartója teljesen elázott; úgy néztek ki, mint két nevettető egy börleszkholóban. Vili pislogott és prüszkölt; a Shrike finom metszésű, olajosan csillogó pofáján visszatükröződött a meteor gyújtotta égbolt; aztán Vili király ökölbe szorított kezéből az égő papírlapok kihunyó parazsa lángra lobbantotta a kerozint.

Az arcom elé kaptam a kezem, de elkéstem. Szakállam és szemöldököm megperzselődött, füstölni kezdett, én meg addig hátráltam, amíg a szökőkút kávája az utamat nem állta.

Egy pillanat erejéig tökéletes lángszoborrá merevedett a máglya: a kékessárga Pietában egy négykarú madonna tartotta a karjában Krisztus lángoló testét. Az égő figura, az acéltövisekkel és szikekarmokkal karóba húzott test aztán megvonaglott, ívbe feszült, és egy nem e világi sikoly hasított az éjszakába. Mind a mai napig nem tudok napirendre térni afölött, hogy a halálos ölelésbe forrt páros emberi fele sikított. A metsző hang térdre kényszerített, visszhangot vert a város összes szilárd felületéről, s hatására fejvesztett pánikban menekültek a galambok. A tűzlátomás ekkor egyszerűen megszűnt létezni – sem hamu, sem retinautókép nem maradt utána –, ám a sikoly még percekkel később is a fülemben csengett. Csak egy-két perccel később tudatosult, hogy most már én sikoltozom.

Mondanom sem kell, ahogy az lenni szokott, a felfokozott izgalmak után a végkifejlet mindig csalódást okoz. A való életben ritkán kapunk rendes zárlatot.

Hónapokba telt – de az is lehet, hogy egy évbe –, amíg átmásoltam a kerozin rongálta oldalakat, és újraírtam a megégett Énekeket. Gondolom, nem nagy meglepetés, hogy nem fejeztem be a költeményt. Nem rajtam múlott. Elhagyott a múzsám.

A Költők Városa boldogan átadta magát az enyészetnek. Egy-két évig még ott maradtam – vagy talán ötig, már nem is emlékszem. Akkorra a maradék eszemet is elvesztettem. Még ma is el lehet olvasni a korai zarándokok beszámolóit, amik gyakran tesznek említést egy ösztövér, szőrös, rongyos, kidülledt szemű alakról, aki gusztustalanságokat kiabálva riasztja fel őket Gecsemáné-álmukból, öklét rázza a néma Időkriptákra, s arra buzdítja a bennük lakozó gyávát, hogy bújjon elő, ha mer.

Végül aztán magától kiégett az őrület tüze – noha a zsarátnok örökké parázslani fog –, én pedig ezerötszáz kilométert gyalogoltam, vissza a civilizációba. Hátizsákomat csak a kéziratom súlya húzta le. Macskacápán és havon próbáltam kihúzni, aztán az utolsó tíz napon egy falatot sem ettem.

Az azóta eltelt két és fél évszázad nemhogy újraátélésre, de még említésre sem méltó. A gépezetet életben tartó Poulsen-kezelések. A várakozás. Két hosszú, hideg álomban töltött illegális, fénysebességnél lassabb, kriogenikus utazás; mindkettő felemésztett egy évszázadot vagy még többet; mindkettő számos agysejtet és emléket követelt.

Vártam. Várok, amíg csak kell. A költemény befejezésre vár. Be fogom fejezni.

Kezdetben volt az Ige.

Végül... a becsületen, az életen, a törődésen túl...

Végül nem marad más, csak az Ige.

NÉGY

A Benares másnap nem sokkal dél után érkezett meg a Peremhez. Az egyik rája vontatás közben pusztult el alig húsz kilométerre a végcéltól, és A. Bettik kénytelen volt eloldozni. A másik egészen addig kitartott, amíg kikötötték a fehér mólóhoz, aztán a hátára fordult a végkimerüléstől, buborékokat fújva kettős kopoltyúrésén. Bettik ennek a rájának is elvágatta a köteleit, mondván, hogy ha elsodródik egy sebesebb folyószakaszig, akkor még van egy halvány esélye a túlélésre.

A zarándokok már napkelte előtt felébredtek, és azóta a mellettük hullámzó tájat figyelték. Keveset beszéltek, és egyikük sem tudott mit mondani Martin Silenusnak. Úgy tűnt, a költőt nem izgatja a dolog... borral öblítette le a reggelijét, és disznó dalokkal köszöntötte a felkelő napot.

A folyó éjszaka kiszélesedett, s reggelre két kilométer széles, kékesszürke országúttá terebélyesedett, kettészelvén a Fűtengertől délre ringó alacsony, zöld dombságot. Itt, a Fűtenger tőszomszédságában már nem nőttek fák; a Sörény hangás bozótosának aranybarna árnyalatát pedig fokozatosan felváltotta az északi fűfélék két méter magas, rikító zöld színe. Minden reggel egyre alacsonyabb dombok fogadták a csoportot, míg végül alacsony, füves sziklaszirtekké préselődtek össze a folyó mindkét oldalán. Északon és keleten egy szabad szemmel alig látható sötét sáv függött a látóhatáron, és azoknak a zarándokoknak, akik korábban óceánbolygókon is éltek, és akik a közeli tengert sejdítették benne, emlékeztetniük kellett magukat, hogy csak egyetlen tenger van a közelben, abban pedig több milliárd holdon át csak fű hullámzik.

A Perem soha sem tartozott a nagyobb kikötők közé, ám most közel s távol egy lelket sem lehetett látni. A dokktól induló, keréknyomokkal barázdált út mentén húsz-harminc ház ásított rájuk a lakatlan épületek üres tekintetével, és látszott a folyópart állapotából, hogy a lakosság már hetekkel korábban kereket oldott. A dombtető lábánál lévő háromszáz éves fogadó, a Zarándokpihenő teljesen leégett.

A. Bettikkel együtt kaptattak fel az alacsony sziklaszirtre.

– Most mitévő lesz? – kérdezte Kassad ezredes az androidtól.

– Ha véget ér ez az utazás, akkor a templom hűbéresküjében foglaltaknak megfelelően felszabadulunk – felelte Bettik. – Itt hagyjuk maguknak a Benarest a visszaútra, és a dereglyével lemegyünk a folyón. Aztán útra kelünk.

– Csatlakoznak az általános evakuációhoz? – érdeklődött Brawne Lamia.

– Nem – mosolyodott el Bettik. – Van okunk itt maradni. Maradjunk annyiban, hogy ránk is vár még egy zarándoklat a Hyperionon.

A csoport felért a lekerekedett sziklaszirtre. A hátuk mögött az aprócska Benares játék hajónak tűnt a roskatag mólóhoz kikötve. A Hoolie délnyugat felé kígyózott, beleveszett a városka alatti, kéken ködlő messzeségbe, aztán valamivel feljebb előbukkant belőle, nyugatra kanyarodott, összeszűkült, s végül a hajózhatatlan Alsó Kataraktákba torkollott a Peremtől tíz kilométerre. Ha pedig északra és keletre fordultak, a szemük elé tárult a Fűtenger.

– Édes istenem! – állt el Brawne Lamia lélegzete.

Mintha a teremtés utolsó dombját mászták volna meg. Alattuk dokkok, mólók és csűrök tünedeztek fel elszórtan, jelezvén, hogy hol ér véget a Perem, és hol kezdődik a tenger. Fűszál fűszál hátán; érzékien fodrozódtak a lenge szellőben, és zöld hullámokként nyaldosták a sziklaszirt lábát. A Fűtenger megszakítatlanul veszett a végtelenbe, egészen a látóhatárig terpeszkedett, és ránézésre – ameddig csak a szem ellátott – minden egyes fűszál pontosan ugyanolyan magasra nőtt. Nyomát sem látták a Kantárhegység havas hegycsúcsainak, holott tudták, hogy ott kéne lenniük nagyjából nyolcszáz kilométerre északnyugatra. A látvány teljesen azt az illúziót keltette, mintha egy hatalmas zöld tengert bámulnának – még a szélborzolta fűszálak is parttól messzi hullámtajtéknak tűntek.

– Ez gyönyörű – mondta Lamia, aki most látta először a Fűtengert.

– Napfelkeltekor és naplementekor az igazán káprázatos – tette hozzá a Konzul.

– Bámulatos – mormolta Sol Weintraub, majd felemelte kislányát, hogy ő is láthassa a tájat. A kisgyerek boldogan kacarászott, és minden figyelmét az ujjaira összpontosította.

– Megőrizték az ökoszisztémát – jegyezte meg elismerően Het Masteen. – Ez a Muir kedvére volna.

– A rohadt életbe – szólalt meg Martin Silenus.

A többiek rámeredtek.

– Nincs itt egy kibaszott szélvagon sem – mondta a költő.

A négy másik férfi, a nő és az android némán bámulta az elhagyatott mólókat és a kihalt fűsíkságot.

– Biztos csak késik – latolgatta a Konzul.

Martin Silenus ugató nevetést hallatott.

– Vagy már el is ment. Tegnap estére vártak minket.

Kassad ezredes a szeméhez emelte a távcsövét, és körbepásztázott vele a látóhatáron.

– Erősen kétlem, hogy nélkülünk indultak volna el – mondta. – A vagont elvileg maguk a Shrike papjai küldik elénk, akik szintén érdekeltek a zarándoklatunkban.

– Mehetnénk gyalog is – vetette fel Lenar Hoyt. A pap sápadtnak, gyengének tűnt, láthatólag meggyötörte a fajdalom és a sok gyógyszer. Állni is alig bírt, hát még gyalogolni.

– Nem – mondta Kassad. – Több száz kilométert kell megtennünk, a fű pedig a fejünk fölé nő, és eltakarja a kilátást.

– Használjunk iránytűt – javasolta a pap.

– Az iránytűk nem működnek a Hyperionon – magyarázta Kassad. Még mindig a messzelátójával fürkészett.

– Akkor iránymérőket – próbálkozott Hoyt.

– Van egy IMB-nk, de ez mellékes kérdés – válaszolta a Konzul. – Olyan éles a fű, hogy fél kilométer után cafatokra szaggatna minket.

– A fűkígyókról nem is beszélve – engedte le Kassad a látcsövet. – Megőrizték az ökoszisztémát, de attól még nem tanácsos sétafikálni benne.

Hoyt atya nagyot sóhajtott, és jóformán leroskadt a dombtetőn növő alacsony fűbe. Amikor újból megszólalt, a megkönnyebbülés zöngéi csendültek a hangjában.

– Rendben, akkor elindulunk visszafelé.

A. Bettik előrelépett.

– A legénység szívesen megvárja, hogy felbukkan-e a szélvagon, és ha nem, akkor visszavisszük magukat a Benaressel Keatsbe – ajánlotta fel.

– Nem szükséges – utasította vissza a Konzul. – Menjenek el nyugodtan a dereglyével.

– Hékás, álljunk meg egy kurva percre! – kiáltotta Martin Silenus. – Emlékeim szerint nem neveztük ki diktátornak, amigo. El kell jutnunk az Időkriptákhoz. Ha nem a szélvagonnal, akkor más úton-módon.

– Mégis hogyan? – pördült az alacsonyabb férfi felé a Konzul. – Hajóval? Két hét, mire felhajózunk a Sörény partjai mentén, megkerüljük az Északi Zátonyokat, és kikötünk Othóban vagy egy másik gyűjtőponton. Már ha találunk egyáltalán hajót, ami elvisz minket. Jelenleg valószínűleg a Hyperion összes tengerjáró hajója az evakuációban vesz részt.

– Menjünk akkor léghajóval – morogta a költő.

– Ja, persze – nevetett fel Brawne Lamia. – Mert az elmúlt két napon olyan marha sok léghajót láttunk a folyó felett.

Martin Silenus megpördült, és ökölbe szorította a kezét, mint aki meg akarja ütni a nőt. Aztán elvigyorodott.

– Hát jól van, kisasszony. Akkor mihez kezdjünk? Talán ha feláldozunk valakit egy fűkígyónak, ránk mosolyognak a közlekedés istenei.

Brawne Lamia sarkvidéki pillantást vetett rá.

– Azt hittem, magának inkább az égő áldozat fekszik, töpszli.

Kassad ezredes kettejük közé lépett.

– Elég legyen! – parancsolta ellentmondást nem tűrően. – A Konzulnak igaza van. Itt maradunk, amíg a vagon meg nem érkezik. M. Masteen, M. Lamia, önök menjenek le A. Bettikkel felügyelni a holmink kirakodását. Hoyt atya és M. Silenus addig tűzifát keres majd a máglyagyújtáshoz.

– Máglya? – lepődött meg a pap. Rekkenő hőség volt a domboldalon.

– Sötétedés utánra – magyarázta Kassad. – Tudatni akarom a szélvagonnal, hogy itt vagyunk. Na jó, indulás.

Hallgatag csoport figyelte alkonyatkor, ahogy a motoros dereglye lefelé távolodik a folyón. A Konzul még két kilométerről is látta a legénység kéken fénylő bőrét. A Benares elaggottan és elhagyatottan vesztegelt a mólónál – máris a kihalt városhoz tartozott. A dereglye eltűnt a szemük elől, mire a társaság a Fűtenger felé fordult. A folyóparti dombok megnyúlt árnyéka birtokba vette a síkságot, amire a Konzul máris víztömegként tekintett. Itt egy hullámhegy, ott egy sekélyes. A távolban mintha más színt öltött volna a tenger – a fűszálak előbb csillámló akvamarinná lágyultak, majd méregzölddé mélyültek. A lazúrkék ég felolvadt a naplemente rézarany ragyogásában, és cseppfolyós fényben fürösztötte a dombtetőt meg a zarándokok bőrét. A fűtengerben csak a szél suttogott.

– Kibaszott sok csomagunk van ahhoz képest, hogy a jegyünk csak az odaútra szól – méltatlankodott fennhangon Martin Silenus.

Igaza van, gondolta a Konzul. A füves sziklaszirt kisebb heggyé magasodott a poggyászoktól.

– Ezek a csomagok rejthetik a megváltásunk kulcsát – szólalt meg halkan Het Masteen.

– Már hogy érti? – kérdezte Brawne Lamia.

– Nekem sem áll össze – toldotta meg Martin Silenus. Eldobta magát a fűben, kezét a feje alá tette, és az égre szegezte tekintetét. – Talán hozott magával egy Shrike-álló alsógatyát?

A templomos kimérten csóválta a fejét. A váratlan alkonyi fény beárnyékolta az arcát a kámzsája alatt.

– Tegyük félre a banális közhelyeket és a színlelést – mondta. – Ideje beismernünk, hogy mindegyikünk hozott magával valamit a zarándoklatra, abban bízva, hogy a segítségével elkerülheti az elkerülhetetlent, amikor majd szembekerül a Fájdalom Urával.

– Én még a szerencsét hozó nyúllábamat is otthon hagytam, bassza meg – nevetett fel a költő.

A templomos csuklyája megrebbent.

– A kéziratát esetleg nem hozta el?

A költő hallgatott.

Het Masteen a balján álló magas férfira vetette láthatatlan tekintetét.

– Hát ön, ezredes? Több láda is az ön nevére szól. Netán fegyvereket tárol bennük?

Kassad felnézett, de nem válaszolt.

– Ez csak természetes – nyugtázta Het Masteen. – Nagy butaság lenne, ha fegyver nélkül menne vadászni.

– És velem mi van? – fonta karba a kezét Brawne Lamia. – Azt tudja, hogy én milyen titkos fegyvert csempészek magammal?

A szokatlan akcentussal beszélő templomos higgadtan válaszolt.

– Az ön történetét eleddig még nem hallottuk, M. Lamia. Korai volna találgatásokba bocsátkozni.

– Na és a Konzul? – faggatta tovább Lamia.

– Ó, igen. Napnál is világosabb, hogy a mi diplomata barátunknak milyen fegyver van a tarsolyában.

A Konzul egészen belemerült a naplementébe, de most elfordult az égitesttől.

– Én csak néhány váltás ruhát hoztam, meg két könyvet olvasnivalónak – felelte az igazsághoz híven.

– Hjaj – sóhajtott a templomos –, bezzeg milyen gyönyörű űrhajót hagyott hátra!

Martin Silenus talpra ugrott.

– Az a kibaszott hajó! – rikkantotta. – Kapcsolatba tud lépni vele, nem? Akkor meg mire vár? Füttyentsen a kutyájának, mert kurvára unom már az üldögélést.

A Konzul kitépett egy fűszálat, és elkezdte lehántani a szélét. Egy perc múlva így szólt:

– Még ha el is tudnám érni... és maga is hallotta, amit A. Bettik a műholdak és az átjátszóállomások bekrepálásáról mondott... szóval, még ha el is érném, akkor sem tudnánk leszállni vele a Kantár-hegységtől északra. Az efféle próbálkozások már azelőtt is katasztrófába torkolltak, hogy a Shrike felbukkant volna a hegységtől délre.

– Jó, jó – hadonászott izgatottan a karjával Silenus –, de legalább ezen a szájbakúrt... pázsiton át tudnánk kelni vele! Hívja a hajót!

– Várjuk meg a reggelt – javasolta a Konzul. – Ha addig nem ér ide a szélvagon, akkor beszélhetünk más alternatívákról.

– A nagy lófaszt... – kezdett volna rá a költő, de Kassad hátat fordított a férfinak, és elé lépett, ily módon kirekesztve őt a körből.

– És mi az ön titka, M. Masteen? – vette át a szót az ezredes.

Az alkonyuló égbolt fénye még éppen megvilágította, hogy a templomos keskeny szája mosolyra húzódott. A bőröndbuckára mutatott.

– Mint láthatják, az én ládám a legnehezebb, s a legrejtélyesebb mind közül.

– Az egy Möbius-kocka – jelentette ki Hoyt atya. – Láttam már néhányat. Értékes ősi műtárgyakat szoktak szállítani benne.

– Vagy fúziós bombákat – tippelte Kassad.

Het Masteen megrázta a fejét.

– Ne ilyen otromba dolgokra gondoljanak.

– Most akkor elmondja, hogy mi van benne? – követelőzött Lamia.

– Majd akkor, ha az én történetem kerül sorra – felelte a templomos.

– Ön a következő? – kérdezte a Konzul. – Várakozás közben tudunk figyelni.

Sol Weintraub megköszörülte a torkát.

– Én húztam a négyes számot – mutatta meg a papírfecnit. – De a legnagyobb örömmel cserélek a Fa Igaz Hangjával. – Weintraub átemelte a kislányát a bal válláról a jobbra, és gyengéden megpaskolta a hátát.

Het Masteen a fejét rázta.

– Nem kell, van időnk. Csak arra kívántam rámutatni, hogy még a legreménytelenebb helyzetekben sincs minden veszve. Sok mindennel okosabbak lettünk az eddigi történetekből, azonban mindannyiunkban ott lobog egy halvány reménysugár, amit mélyre eltemetünk, és nem vallunk be egymásnak.

– Én nem hinném, hogy... – kezdte Hoyt atya, ám Martin Silenus váratlanul felcsattanó kiáltása félbeszakította.

– Itt a vagon! Az a jó kurva szélvagon! Végre megjött!

Még húsz perc kellett hozzá, hogy a szélvagon kikössön az egyik mólónál. A bárka először északon sejlett elő; vitorlája fehér négyzetként világított a sötét, kiszívott színű mező háttere előtt. Az utolsó fénysugarak is kihunytak, mire a hatalmas hajó az alacsony dombhoz lavírozott, leengedte fővitorláit, és megállt.

A Konzul elismerően csettintett. A hatalmas monstrumot fából és kézzel faragták ki – tömör vonalaival egy tengerjáró galleonra emlékeztetett a Régi Föld őstörténetéből. Az íves hajóderék közepébe süllyesztett gigantikus kereket normális esetben el kellett volna takarnia a két méter magas fűnek, ám amikor a Konzul a mólóra hurcolta a csomagokat, futólag megpillantotta az alapzatát. A vagon korlátját hat-hét méter választotta el a talajszinttől, a főárboc csúcsa pedig még annál is ötször magasabbra türemkedett ki. A cipekedéstől kifulladt Konzul jól hallotta a fenti árbocszalagok csapkodását, valamint egy egyenletes, már-már szubszonikus zümmögést, amelyet vagy a hajó belső lendkereke, vagy masszív pörgettyűi adtak ki.

Egy hajóhíd vált el a hajótest felső részétől, majd leereszkedett a mólóra. Hoyt atyának és Brawne Lamiának hátrébb kellett iszkolniuk, ha nem akarták, hogy a palló összezúzza őket.

A szélvagon nem volt annyira kivilágítva, mint a Benares; úgy tűnt, csak néhány vitorlafára akasztott lámpás szolgáltat fényt. Amíg a hajó közeledett, senkit nem láttak mozogni a fedélzeten, és most sem jelentek meg matrózok a korlátnál.

– Hahó! – kiáltotta el magát a Konzul a palló tövéből.

Semmi válasz.

– Egy perc, és jövök, addig, kérem, maradjanak itt – mondta Kassad, s azzal öt lépéssel felmászott a hosszú rámpán.

A többiek csendben figyelték, ahogy Kassad megtorpan a hajóhíd tetején, megérinti az övébe tűzött, kicsi halálpálcát, majd eltűnik a hajó közepén. Percekkel később fény támadt egy tatfedélzeti ablak mögül, és sárga trapézformákat vetett az alant hömpölygő fűre.

– Feljöhetnek – szólt le Kassad a rámpa tetejéről. – Üres az egész hajó.

Több menetben sikerült csak felvinniük a csomagokat. A Konzul segített Het Masteennek megemelni a nehéz Möbius-kockát, s amikor hozzáért, alig érezhetően, de intenzíven vibrálni kezdtek az ujjbegyei.

– És hol a picsában van a legénység? – kérdezte Martin Silenus, amikor összeverődtek az előfedélzeten. Előtte libasorban végigjárták a szűk folyosókat és kabinokat, lemásztak a lépcsőkön, melyek inkább létráknak tetszettek, és benéztek a kajütökbe, melyekben éppen hogy csak elfértek a beépített emeletes priccsek. Egyedül a leghátsó kabin – a kapitány kabinja, már ha tényleg az volt – közelítette meg a Benares átlagos méretű és kényelmi szintű szálláshelyiségeit.

– A vagon nyilván automatizált – állapította meg Kassad. A HAD tisztje végigmutatott a fedélzetbe vájt nyílásokban eltűnő felhúzóköteleken, a vitorlák és árbocok kuszaságában alig észrevehető manipulátorkarokon, valamint a háromszögvitorlával felszerelt tatfedélzeti árboc közepén megcsillanó fogaskerekeken.

– Nem láttam repülésirányító központot – jegyezte meg Lamia. – Még egy tárcsát vagy egy C-ponti nexust sem. – Előkapta a komlogját a mellényzsebéből, és megpróbált rákapcsolódni a sztenderd adat-, kommunikációs és biojel-frekvenciákra. A hajó egyikre sem reagált.

– Pedig mindig szokott lenni legénység ezeken a hajókon – értetlenkedett a Konzul. – Sokszor az Egyház beavatottjai is elkísérik a zarándokokat a hegyekig.

– Hát, most sehol senki – mondta Hoyt. – Azt viszont legalább kijelenthetjük, hogy valaki még életben van a felvonó-pályaudvaron vagy a Kronosz-erődben, jól gondolom? Csak ők küldhették elénk a vagont.

– Vagy mindenki meghalt, és a szélvagon programozott menetrenddel jár – vetette ellen Lamia. Hátrapillantott a válla fölött, ahogy a vitorlázat megnyikordult a hirtelen feltámadó szélben. – Basszus, de fura érzés, hogy ennyire el vagyunk vágva a külvilágtól. Mintha vakok és süketek lennénk. Nem értem, a gyarmatokon élők hogy bírják ezt elviselni.

Martin Silenus odaballagott a csoporthoz, és felült a korlátra. Meghúzott egy hosszú nyakú, zöld üveget, és szavalni kezdett:

„Hol a költő? Mutasd, hol van,

Kilenc Múzsa, hadd érzem nyomban:

itt az embernek való

ember, király legyen bár,

vagy koldusok közt utolsó,

vagy bármily más szörny, aki itt lenn jár

a majom s Plátó közt, a földön;

itt az ember, az ég madara,

az ökörszem, a sas, kit ösztön

vezet; aki hallja a

bősz oroszlánbőgést és

tudja, mit jelent dühe,

kinek a tigrisüvöltés

értelmes szó, és füle

úgy hallja, mint anyanyelvét.”[6]

– Honnan szerezte a bort? – kérdezte Kassad.

Martin Silenus elmosolyodott, s apró bogárszeme megcsillant a lámpás fényében.

– A hajókonyha dugig tele van mindenfélével, és találtam egy bárszekrényt is. Kiszolgáltam magam.

– Főzhetnénk valamit vacsorára – javasolta a Konzul, noha abban a pillanatban semmi másra nem vágyott, csak borra. Már több mint tíz órája nem ettek egy falatot sem.

Valami nagyot csattant és felberregett, mire mind a hatan a jobb oldali korláthoz sereglettek. A palló visszahúzódott a hajótestbe. Újból megpördültek, ahogy kibomlottak a vitorlaponyvák, megfeszültek a kötelek, és valahol az ultrahangtartományban felzúgott egy lendkerék. A dagadó vitorlákba belekapott a szél, a fedélzet kissé megdőlt, és a szélvagon elrugaszkodott a mólótól, bele a sötétségbe. Egyedül a hajó csattogását és nyikorgását, a kerék távoli dübörgését és a hajó fenekén csikorgó fűszálak hangját lehetett hallani.

A hat zarándok némán figyelte, amint a domb árnyéka a hátuk mögött a sötétségbe veszik, a jelzőfénynek szánt, meggyújtatlan máglya – sápadt fákon derengő halvány csillagfény – elmarad mögöttük, míg végül egyedül maradtak az égbolttal, az éjszakával és a lámpás imbolygó fény-köreivel.

– Lemegyek, és megnéznem, hátha össze tudok ütni valamit – ajánlkozott a Konzul.

A többiek még egy kicsit odafent maradtak, s figyelték, ahogy elsuhan mellettük az éjfekete táj. Finoman dübörgött és remegett a talpuk alatt a deszkapadló. A kivehetetlenné sötétedő Fűtenger koromfeketén vette át a stafétát a csillagoktól. Kassad végigpásztázott egy zseblézerrel a vitorlákon és a láthatatlan kezek által kifeszített árbocköteleken, aztán tattól orrig bejárta az egész hajót, s leellenőrizte az összes létező sarkot és sötét szegletet. A többiek csendben figyelték. Amikor végül lekapcsolta a lézert, már nem is érezték olyan nyomasztónak a sötétséget, s mintha még a csillagok is fényesebben ragyogtak volna. Tömény, termésben gazdag illat csapta meg az orrukat, ahogy a szél végigsöpört az ezer kilométeres fűtengeren, és már nem is tengeren, hanem egy farmon érezték magukat tavasszal.

Nem sokkal később felszólt a Konzul, hogy kész a vacsora, és lesorjáztak a fedélközbe.

A szűkös hajókonyhában még kantinasztal sem volt, így hát inkább átmentek a hátsó nagy kabinba, kinevezték társalgónak, s rögtönzött asztal gyanánt összetoltak három ládát. Az alacsony mennyezeti gerendákon himbálózó négy lámpás kellemesen megvilágította a kabint. Hűvös huzat támadt, amikor Het Masteen kinyitotta az egyik magas ablakot az ágy fölött.

A Konzul megterített – szendvicsekkel megpúpozott tányérokat helyezett a legnagyobb ládára –, majd vastag falú, fehér csészékkel és egy kávés termosszal tért vissza, s amíg a zarándokok nekiláttak a vacsorának, mindenkinek töltött a kávéból.

– Ez egész finom – mondta Fedmahn Kassad. – Honnan van a marhasült?

– A hűtőládából. Teljes a készlet, sőt, a hátsó spájzban is van még egy nagy mélyhűtő.

– Elektromos? – kérdezte Het Masteen.

– Nem. Kettős szigetelésű.

Martin Silenus beleszagolt egy üvegbe, aztán elvett egy kést az egyik szendvicses tálról, és vastagon megkente tormával a szendvicseit. Könnyektől csillogó szemmel harapott bele.

– Általában mennyi ideig szokott tartani az átkelés a Fűtengeren? – kérdezte Lamia a Konzultól.

A férfi teljesen belefeledkezett a csészéjében gőzölgő feketekávéba, és meglepetten kapta fel a fejét.

– Bocsánat, hogy mondta?

– A Fűtengeren való átkelés. Meddig tart?

– Egy éjszaka és fél nap a hegyekig – felelte a Konzul. – Kedvező széljárás esetén.

– És utána... mennyi idő alatt jutunk át a hegységen? – kérdezte Hoyt atya.

– Egy nap sem kell hozzá – mondta a Konzul.

– Már ha jár a felvonó – tette hozzá Kassad.

A Konzul belekortyolt a forró kávéba, és összerándult az arca.

– Reméljük a legjobbakat. Mert különben...

– Mert különben mi? – faggatta Lamia.

– Mert különben egy olyan helyen rekedünk, ami hatszáz kilométerre van az Időkriptáktól és ezerre a déli városoktól – vette át a szót Kassad, s csípőre tett kézzel a nyitott ablakhoz sétált.

– Nem – rázta meg a Konzul a fejét. – Az Egyház, a papok vagy bárkik is álljanak e mögött a zarándoklat mögött, egész eddig egyengették az utunkat. Gondoskodni fognak róla, hogy elérjük az úti célunkat.

Brawne Lamia karba fonta a kezét, és összevonta a szemöldökét.

– Miért, minek szánnak minket... áldozati bárányoknak?

Martin Silenus felnyerített, és meglengette a borosüvegét.

„Mily áldozatra gyűl emitt a nép?

A zöld oltár elé szent pap vonat

szelíd üszőt, amely bődülve lép

s borítja lágy szőrét virágfonat.

Mily apró város az, mely halk habok

partján, vagy békés várövű hegyen

tárt utcákkal e jámborokra vár?

– Oh, kicsi város, néped elhagyott

s közülük hírt regélni nem megyen

csöndedbe vissza soha senki már...”[7]

Brawne Lamia a tunikájába nyúlt, és előhúzott egy, a kisujjánál alig nagyobb lézervetőt. A költő fejéhez szegezte.

– Hitvány féreg! – sziszegte. – Még egy szó, és... esküszöm... itt, helyben salakanyagot csinálok magából.

Hirtelen halotti csend támadt; csak a hajó morajló-morgó háttérzaját lehetett hallani. A Konzul közelebb húzódott Martin Silenushoz. Kassad ezredes két lépést tett Brawne Lamia háta mögött.

A költő nagyot húzott az üvegből, aztán széles mosolyt villantott a sötét hajú nőre. Ajka nedvességtől fénylett.

– Ó, építsd meg halálhajódat! – suttogta. – Ó, építsd meg!

Lamia ujja egészen elfehéredett a lézervetőn. A Konzul még közelebb araszolt Silenushoz, bár fogalma sem volt, mit kellene tennie. Elképzelte, ahogy az ostorként hasító fénysugár az ő szemét égeti ki. Kassad kétméteres, ugrásra kész árnya Lamia fölé vetült.

– Asszonyom – szólalt meg Sol Weintraub a szemközti falhoz erősített priccsről –, hadd ne kelljen emlékeztetnem, hogy egy gyermek is van a körünkben.

Lamia jobbra pislantott. Weintraub az egyik szekrényből kihúzott egy mély fiókot, és bölcső módjára az ágyra tette. Lefürdette a kislányt, és nem sokkal a költő szavalata előtt jött csak vissza nesztelenül a kabinba. Most óvatosan a kipárnázott fészekbe helyezte a kisdedet.

– Ne haragudjon – engedte le Brawne Lamia a kisméretű lézerfegyvert. – Csak mindig annyira... felidegesít.

Weintraub biccentett, miközben lágyan hintáztatta a fiókot. A szélvagon szelíd dülöngélése és a hatalmas kerék szüntelen morajlása hamar álomba ringatta a babát.

– Mindannyian fáradtak és feszültek vagyunk – mondta a tudós. – Lehet, hogy jobb lenne, ha most inkább el kellene tennünk magunkat holnapra.

A nő felsóhajtott, és az övébe tűzte a fegyverét.

– Én úgyse fogok elaludni – mondta. – Túlságosan... furcsán mennek a dolgok.

Páran bólintottak. Martin Silenus a hátsó ablak alatti széles párkányon kuporgott. Most maga alá húzta a lábát, ivott egy kortyot, és így szólt Weintraubnak:

– Mesélje el a történetét, öreg!

– Úgy van – helyeselt Hoyt atya. A pap már-már halottsápadt volt a kimerültségtől, a szeme azonban lázasan égett. – Meséljen! Még azelőtt meg kell hallgatnunk mindegyik történetet, hogy célhoz érnénk, és arra sem árt időt hagyni, hogy elgondolkozhassunk rajtuk.

Weintraub végigsimított tar koponyáján.

– Unalmas történet lesz – szabadkozott. – Még soha nem jártam a Hyperionon. Nem törtem lándzsát szörnyekkel, nem hajtottam végre hőstetteket. Ez a történet egy olyan emberről szól, akinek már az egy nagy kaland, hogy a jegyzetei nélkül tart előadást.

– Annál jobb – vágta rá Martin Silenus. – Jól jön az altató.

Sol Weintraub felsóhajtott, megigazította a szemüvegét, és bólintott. A szakálla már szinte teljesen őszbe csavarodott, bár itt-ott még elősejlett néhány sötétebb csík. Lejjebb csavarta a kislány feje fölötti lámpást, és a szoba közepére húzott egy széket.

A Konzul a többi lámpás fényét is tompította, és kávét öntött azoknak, akik még kértek. Sol Weintraub lassan beszélt, minden mondatát átgondolva, minden szavát alaposan megrágva, és dallamos hanglejtése csakhamar elvegyült az északnak tartó szélvagon halk morajlásával és komótos imbolygásával.

A TUDÓS TÖRTÉNETE:

A LÉTHÉ FOLYÓ VIZE KESERŰ

Sol Weintraub és a felesége, Sarai már azelőtt is boldogan éltek, hogy a kislányuk megszületett volna. Rachel érkeztével olyan tökéletes lett az életük, amennyire csak el tudták képzelni.

Sarai huszonhét éves volt, amikor a gyerek megfogant. Sol huszonkilenc. Egyikük sem vetette alá magát a Poulsen-kezeléseknek – túl sokba került –, ám a mesterséges beavatkozás jótékony hatásai nélkül is legalább még ötven évig élhettek egészségben.

Mindketten a Barnard Világán, a Hegemónia egyik legrégibb, de legunalmasabb bolygóján élték le teljes addigi életüket. A Barnard a Hálóhoz tartozott, de Solnak és Sarainak az se számított volna, ha az Isten Háta Mögött van. Nem engedhettek meg maguknak gyakori távnyelőzéseket, meg amúgy sem nagyon vágytak máshova. Sol a Nightenhelser Főiskolán tanított történelmet és klasszika-filológiát, valamint önálló kutatásokat végzett az etikai evolúció tárgykörében, és nemrég ünnepelte oktatói pályafutása tizedik évfordulóját. A Nightenhelser nem volt valami nagy iskola, alig háromezren koptatták csak a padjait, ugyanakkor komoly tudományos hírnévre tett szert, és Hálószerte vonzó továbbtanulási lehetőségnek számított a fiatalok körében. A vendéghallgatók elsősorban azt kifogásolták, hogy a Nightenhelser és közvetlen környezete, Crawford közössége civilizációs szigetként csücsült egy kukoricaóceánon. Nem álltak messze a valóságtól. A főiskolát háromezer kilométer síkföld választotta el a bolygó fővárosától, Bussardtól. A terraformált vidéket mezőgazdasági célokra hasznosították: sehol nem kellett erdőket kivágni, nem nehezítették meg dombságok a földművelést, és nem emelkedtek hegyek, amik megtörhették volna a kukoricamezők, babföldek, kukoricamezők, búzamezők, kukoricamezők, rizsföldek és kukoricamezők lapos egyhangúságát. Egy rövid ideig – még a Glennon-Height-felkelés kitörése előtt – Salmud Brevy, a radikális költő is a Nightenhelseren tanított. Később aztán kirúgták, és miután hazatávolt a Reneszánszra, csak annyit mondott a barátainak, hogy Barnard Világa, azon belül is a dél-sinzeri kontinensen található Crawford megye nem más, mint a Sivárság Nyolcadik Köre a teremtés leghátsóbb fertályának legpöttömnyibb pattanásán.

Sol és Sarai épp így szerette. A huszonötezres lélekszámú Crawford úgy nézett ki, mintha egy tizenkilencedik századi, közép-amerikai városkát rekonstruáltak volna. Széles utcái felett szilfák és tölgyek alkottak lombsátrat. (A földiek a Barnardon alapították meg a második naprendszeren kívüli gyarmatukat, még évszázadokkal a Hawking-hajtómű és a Hidzsra előtt, és az akkori gigantikus csírahajókban sok minden elfért.) A crawfordi házak stílusa a korai viktoriánustól a kanadai retrohullámig terjedt, de mindegyiket fehérre meszelték, és szépen nyírt gyepszőnyeget ültettek eléjük.

Maga a főiskola a György korabeli stílusirányzatnak hódolt, ovális udvarát vörös téglás falak és fehér oszlopsorok vették körbe. Sol szobája a kampusz legrégibb épülete, a Piacher Ház harmadik emeletén volt, és ablakából telente a főudvart komplex alakzatokra bontó csupasz faágakra látott rá. Sol szerette a krétapor és az épületek ódon faillatát, ugyanazt az illatot, amely már akkor is belengte az iskolát, amikor gólyaként a padjait koptatta, és minden egyes nap, amikor felkaptatott a szobájába, elérzékenyülve lépdelt a mélyen barázdált lépcsőkön, a nightingale-i hallgatók húsz nemzedékének örökségén.

Sarai egy farmon született, félúton Bussard és Crawford között, és egy évvel Sol sikeres doktori védése előtt szerzett doktori fokozatot zeneelméletből. Vidám és energikus fiatal nő volt, és bár a kor bevett szépségideáljának nem felelt meg, személyisége varázsával elfeledtette eme hiányosságát, s idősebb korára is megmaradt ugyanennek a vonzó egyéniségnek. Sarai két évig áthallgatott egy külvilági iskolára, a Deneb Drei-i New Lyonsi Egyetemre, de végig honvágy gyötörte. Esténként túl hamar bukott le a nap, mert az agyondicsért hegyvonulatok fűrészfogas sarlóként nyesték el a napfényt; Sarainak hiányoztak az otthoni, órákon át tartó naplementék, amikor a Barnard Csillaga óriási, kipányvázott, vörös ballonként függött a látóhatáron, miközben az égbolt felhúzta éjszakai köntösét. Hiányoztak neki a tökéletes síkságok, ahol egy, a harmadik emeleti, meredek oromzat árnyékolta szobájából kikukucskáló kislány ötven kilométerre is elláthatott a kukoricahaj-mezők fölött, és onnan figyelhette, amint villámfényes, koromfekete függönyként felé kúszik egy vihar. És a családja is hiányzott.

Sarai és Sol egy héttel azután ismerkedett meg, hogy a nő átjelentkezett a Nightenhelserre; még három év pergett le, mire Sol megkérte Sarai kezét, Sarai pedig igent mondott. Sarai érdeklődését eleinte egyáltalán nem keltette fel az alacsony doktori hallgató. A lány akkoriban még a Háló divatja szerint öltözött, posztdestrukcionista zeneelmélettel foglalkozott, olvasta az Obitot, a Nihilt, az összes Renessaince Vector-i és TC^2-i avantgárd folyóiratot, egyszerre színlelt finnyás életuntságot és szónokolt lázadóként – egyszóval nem igazán illett össze a kis növésű, de lelkiismeretes történészdiplomással, aki a Moore dékán tiszteletére rendezett bulin leöntötte bóléval. Ha kölcsönzött is Solnak valamiféle egzotikumot a zsidó származása, azt rögtön negálta is barnardi tájszólásával, könyökvédős tweedöltönyével, és azzal, hogy szórakozottságában észre sem vette, hogy Detresque Szembenálló magányok című kötetével a hóna alatt jött a partira.

Sol első látásra beleszeretett Saraiba. Le sem bírta venni a szemét a kacagó, kipirult arcú lányról; nem a méregdrága ruha és a mesterkélt mandarinkörmök ragadták meg a figyelmét, hanem a tündéri harmadéves fényszóróként sugárzó személyisége. Solnak fogalma sem volt arról, hogy magányos, amíg meg nem ismerte Sarait, ám attól a pillanattól, hogy először kezet fogtak, majd ráborította a bólét a lány ruhájára, tudta, hogy soha nem lehet teljes az élete, ha nem veheti el feleségül.

Egy héttel azután tartották meg az esküvőt, hogy Sol megkapta főiskolai kinevezését. A Maui-Covenantra mentek nászútra – Sol életében először távolt külvilágra –, ahol kibéreltek három hétre egy vándorszigetet, és kettesben behajózták vele az Egyenlítői-szigetvilág csodáit. Sol sosem felejtette el azokat a napfényben fürdő, szeles napokat. Titokban azt az emléket idézte fel a legszívesebben, amikor Sarai egy éjszakai csobbanást követően meztelenül, ragyogó csillagfényben kiemelkedett a habokból, s testére a sziget foszforeszkáló nyomdokvize festett tündöklő konstellációkat.

Rögtön gyereket szerettek volna, de a természet csak öt év múlva adta áldását.

Sol emlékezett rá, hogyan tartotta karjaiban a fájdalomtól összegörnyedő Sarait a nehéz szülés közben, míg végül, csodával határos módon, a Crawford Megyei Központi Kórházban, hajnali két óra egy perckor megszületett Rachel Sarah Weintraub.

Az újszülött jelenléte fenekestül felforgatta Sol szolipszista tudományos életmódját és Sarai munkáját – a Barnard adatszférájának zenekritikusaként dolgozott –, de egyikük sem bánta. Az első hónapok az állandó kimerültség és boldogság jegyében teltek. Gyakran előfordult, hogy Sol éjjelente, két etetés között lábujjhegyen betipegett a gyerekszobába, csak hogy nézhesse Rachelt, hogy gyönyörködhessen benne. Sarai ilyenkor szinte mindig ott állt már az ajtóban, s egymásba karolva figyelték a hasán fekvő, popsiját magasra meresztő, fejét a bölcső párnáiba temetve szunyókáló babát, ezt a felfoghatatlan csodát.

Rachel tüneményes gyerek volt, de közben soha nem vált magakelletővé, ami elég ritka párosítás; alig töltötte be a második szabványévét, de már külsőre és jellemében is a csodájára jártak – édesanyja világosbarna hajával, kipirult arcával és széles mosolyával, édesapja hatalmas barna szemeivel elragadó jelenség volt. A család barátai szerint a kicsi Sarai érzékenységének és Sol intellektusának is a legjobb elemeit örökölte. Egy másik barátjuk, egy gyermekpszichológus a főiskoláról egyszer megosztotta velük, hogy az ötéves Rachelre igazak mindazok az ismérvek, amelyek a legegyértelműbben mutatják, hogy egy igazán tehetséges gyermekről van szó: strukturált kíváncsiság, empatikus készség, együttérzés, valamint sportszerűség, melyhez körömszakadtáig ragaszkodik.

Sol egyik nap ősrégi, Régi Földről származó fájlokat bújt a főiskolai szobájában. Éppen arról olvasott, hogy mekkora hatást gyakorolt Beatrice Dante Alighieri világképére, amikor egy 20. vagy 21. századi kritikus által írott passzus nemes egyszerűséggel torkon ragadta:

Dante számára egyedül már csak ő [Beatrice] volt valóságos, egyedül ő hordozott értelmet a világban és a szépség fogalomrendszerében. Beatrice természete lett az egyetlen tájékozódási pontja – vagy ahogy Melville mondaná, akivel józanság terén mi most nem is kívánnánk versenyre kelni: Dante greenwichi ideje...

Sol félretette egy pillanatra a szöveget, hogy utánanézzen a greenwichi idő definíciójának, aztán tovább olvasott. A kritikus egy személyes megjegyzést fűzött a gondolatmenete végére:

Remélem, hogy a többségünknek volt a környezetében olyasvalaki – egy gyerek, egy házastárs, egy barát –, mint Beatrice, olyasvalaki, aki természeténél fogva, látszólag veleszületett jóságával és értelmével rávilágít hazugságainkra, hogy feszengve legyünk azok tudatában.

Sol kikapcsolta a képernyőt, és a gondolataiba merülve bámulta ablakából az udvart koronázó ágak fekete geometriáját.

Rachel azért nem volt elviselhetetlenül tökéletes. Öt szabványévesen gondosan levágta öt kedvenc babája haját, majd mindegyiket lekörözve a sajátját is lenyírta. Hétévesen arra jutott, hogy a város déli végén élő, lepusztult házakban elszállásolt napszámosok tápanyagban szegény étrenden élnek, így hát kifosztotta a ház éléskamráját, hűtőládáit, mélyhűtőit és szintetikus tartályait, aztán rábeszélte három barátját, hogy kísérjék el, és több száz márka értékű ennivalót osztottak szét, ami a Weintraub család egyhavi, élelmiszerekre fordított költségvetésének felelt meg.

Tízévesen Rachel addig hallgatta Stubby Berkowitz cukkolását, hogy úgysem mer felmászni Crawford legöregebb szilfájának tetejére, hogy végül úgy határozott, bebizonyítja az ellenkezőjét. Már negyven méter magasan járt, és alig öt méter választotta el a csúcstól, amikor kettétört alatta egy ág, és lezuhant. Az ágak csak alig-alig tompították az esést. Sol éppen a Föld első atomfegyver-leszerelési korszakának morális implikációiról tartott előadást, amikor rácsipogtak a komlogján. Se szó, se beszéd kiviharzott a teremből, és tizenkét háztömböt szaladt a Központi Kórházba.

Rachel eltörte a bal lábát, megrepedt két bordája, kilyukadt a tüdeje és összezúzódott az állkapcsa. Egy tápfolyadékkal teli kádban lebegett, amikor Sol berontott az ajtón, de nagy nehezen átpillantott édesanyja válla fölött, halványan elmosolyodott, és az állkapcsát rögzítő drótmerevítőn át csak annyit mondott:

– Apa, öt méter, és fent lettem volna. Talán még annyi sem. Legközelebb sikerülni fog.

Rachel kitüntetéssel érettségizett le, majd öt különböző bolygó multicég szponzorálta akadémiájától és három egyetemtől – köztük az Új Föld-i Harvadtól – kapott ösztöndíjajánlatot. Rachel a Nightenhelsert választotta.

Solnak nem okozott nagy meglepetést, hogy a lánya régész szakirányra jelentkezett. Azok voltak a legszebb emlékei Rachelről, amikor a két év körüli kislány hosszú délutánokra bemászott az előtornác alá, ahol is könyékig turkált az agyagos földben, rá sem hederítve a pókokra és gülükukacokra, majd berobogott a házba, egyenként megmutogatta a szüleinek az összes műanyag tányért és kopott pfenniget, amit kiásott, s közben arról faggatta őket: honnan származhatnak, milyenek lehettek egykori használóik?

Rachel tizenkilenc szabványévesen szerezte meg a diplomáját az alapképzésen. Egész nyáron a nagymamája farmján dolgozott, majd ősszel eltávolt a bolygóról. Huszonnyolc helyi hónapot töltött a freeholmi Reichs Egyetemen, és amikor hazajött, ismét beköltöztek a színek Sol és Sarai világába.

A lányuk – aki most már felcseperedett, öntudatossá vált, és olyan önbizalomra tett szert, amiről nála kétszer idősebb felnőttek sokszor hiába álmodoztak – két hétig csak lazsált, és élvezte az otthonlétet.

Egyik este, amikor naplemente után a kampuszon sétáltak édesapjával, Rachel a származásáról kezdte faggatni.

– Apa, te még mindig zsidónak tartod magad?

Sol végigsimított ritkuló haján. Váratlanul érte a kérdés.

– Zsidónak? Igen, azt hiszem, igen. De zsidónak lenni már nem ugyanazt jelenti, mint régen.

– És én zsidó vagyok? – kérdezte Rachel. Arca tündöklött a törékeny fényben.

– Ha szeretnél az lenni, akkor igen – felelte Sol. – Amióta nincs a Régi Föld, ennek már alig van valami jelentősége.

– Ha fiúnak születek, körülmetéltetek volna?

Sol felnevetett. Mulattatta is a kérdés, meg kényelmetlenül is érezte magát tőle.

– Komolyan kérdeztem – mondta Rachel.

Sol megigazította a szemüvegét.

– Azt hiszem, igen, kölyök. Sosem gondolkoztam rajta.

– Jártál már a bussardi zsinagógában?

– A bár micvám óta nem – válaszolta Sol, s visszagondolt arra az ötven évvel korábbi napra, amikor az apja kölcsönkérte Richard bácsi Vikkenjét, és az egész családdal a fővárosba repültek a szertartásra.

– Apa, miért érzik úgy a zsidók, hogy a dolgaik... most kevésbé fontosak, mint a Hidzsra előtt?

Sol széttárta a kezét... erős kezeket, inkább egy kőfaragóét, mint egy tudósét.

– Jó kérdés, Rachel. Valószínűleg azért, mert túl sok minden hiúsult meg az álmunkból. Izrael elpusztult. Az Új Templom még az elsőnél és a másodiknál is hamarabb dőlt le. Isten megszegte adott szavát azzal, hogy másodszor is megsemmisítette a Földet. A mostani diaszpóránk pedig ... örökké fog tartani.

– De a zsidók néhol megőrizték etnikai és vallási identitásukat – makacskodott a lánya.

– Ó, hogyne. A Hebronon és a Csomópont néhány elszigetelt területén még egész közösségeket is lehet találni... haszidokat, ortodox zsidókat, hasmoneusokat, amit csak akarsz... de ezek a közösségek... élettelenek, képeslapszerűek... turistalátványosságok.

– Mint egy élménypark?

– Igen.

– El tudnál vinni holnap a Bétel Templomba? Kölcsönkérhetem Khaki légkörjáróját.

– Semmi szükség rá – mondta Sol. – Majd a főiskola siklójával megyünk. – Egy pillanatra elgondolkozott. – Igen – mondta aztán –, szeretnélek holnap elvinni a zsinagógába.

Kezdett besötétedni a vén szilfák alatt. Sorra kigyúltak az utcai lámpák a házukhoz vezető széles sétány mentén.

– Apa – szólalt meg Rachel –, szeretnék kérdezni valamit, amit kétéves korom óta már legalább kismilliószor megkérdeztem. Hiszel Istenben?

Sol nem mosolyodott el. Nem tehetett mást, mint hogy ugyanazt a választ adja, amit már kismilliószor adott.

– Várom, hogy hihessek.

Rachel az idegen bolygóról származó és Hidzsra előtti régészeti emlékeket választotta doktori kutatási témájául. Három szabványévig csak hébe-hóba látogatta meg Solt és Sarait, s a köztes időszakokban a Hálóhoz közeli, de azon kívüli egzotikus bolygókról küldött, szófukar fénysürgönyökben tudósította szüleit hogylétéről. A házaspár tudta, hogy a terepmunka, amit a lányuk a disszertációjához végez, előbb-utóbb a Hálón túlra, a Határvidékre fogja száműzni, s az időcsúszás elemészti majd az otthon maradottak életét és emlékeit.

– Hol az ördögben van ez a Hyperion? – kérdezte Sarai Rachel utolsó vakációján, az expedíciós csapat elindulása előtt. – Úgy hangzik, mint valami új háztartási eszköz márkaneve.

– A Hyperion nagyszerű hely, anya. Több nem emberi lelet van ott, mint bárhol másutt a világon, az Armaghastot kivéve.

– Akkor miért nem az Armaghastra mész? – vetette fel Sarai. – Az csak néhány hónapra van a Hálótól. Miért elégedsz meg a második helyezettel?

– A Hyperiont még nem kapták fel a turisták – felelte Rachel. – Igaz, most már kezdenek gondot jelenteni. A pénzesek egyre szívesebben utaznak a Hálón kívülre.

– A labirintusoknál vagy az Időkriptáknak nevezett műemlékeknél fogsz dolgozni? – kérdezte Sol. Meglepően rekedt volt a hangja.

– Az Időkriptáknál, apa. Dr. Melio Arundezzel fogok dolgozni, aki mindenki másnál többet tud a kriptákról.

– És azok nem veszélyesek? – Sol próbálta minél fesztelenebb hangon megütni a kérdését, de hallotta, hogy sokkal élesebben csendült, mint szerette volna.

– A Shrike legendájára gondolsz? – mosolyodott el Rachel. – Nem. Amiatt a legenda miatt már két szabványévszázada senkinek nincsenek álmatlan éjszakái.

– De láttam néhány forrást, amik a második gyarmatosítás alatti gondokról szóltak... – kezdte Sol.

– Én is láttam őket, apa – szakította félbe Rachel. – Csakhogy azok a gyarmatosítók még nem hallottak a nagy macskacápákról, amik a hegyekből a sivatagba járnak vadászni. Biztos elragadtak néhány embert a dögök, mire a többieket kiverte a frász. Te tudod a legjobban, hogy születnek a legendák. Meg aztán a macskacápákat azóta az utolsó szálig levadászták.

– Az űrhajók nem tudnak leszállni a kriptáknál – makacskodott Sol. – Hajóval kell odautaznod. Vagy gyalog. Vagy a rosseb tudja, hogyan.

Rachel felnevetett.

– Annak idején a berepülőpilóták nem vették elég komolyan az antientropikus mezők hatását, és emiatt volt néhány baleset, de most már menetrend szerinti léghajójárat is működik. Az északi hegygerinceknél van egy hatalmas szálloda, a Kronosz-erőd, ahol évente több száz turista száll meg.

– Te is ott fogsz megszállni? – reménykedett Sarai.

– Ott is. Izgalmas lesz, anya!

– Azért remélem, nem túl izgalmas – mondta Sarai, és mindhárman elmosolyodtak.

A négy év alatt, amíg Rachel átutazóban volt – a tranzit neki csak egy néhány hetes kriogén transzt jelentett –, Sol rájött, hogy sokkal jobban hiányzik a lánya, mint ha nem tudnák tartani a kapcsolatot, de azért tudná, hogy most is valahol a Hálóban tevékenykedik. Természetellenesnek és baljósnak találta a gondolatot, hogy Rachel a fénysebességnél gyorsabban, a Hawking-hatás mesterséges kvantumgubójának fogságában távolodik tőle.

Igyekeztek elfoglalni magukat. Sarai visszavonult a kritikaírástól, hogy több időt szentelhessen különböző helyi környezetvédelmi ügyeknek, Solra ugyanakkor élete egyik legmozgalmasabb időszaka köszöntött rá. Megjelent a második és a harmadik könyve, és a második – a Morális fordulópontok – akkora vihart kavart, hogy egymás után hívták meg külvilági konferenciákra és szimpóziumokra. Némelyikre egyedül ment, némelyikre Saraijal, és ugyan mindketten szerettek eljátszani az utazás gondolatával, az élmény maga – az idegen ételek, az eltérő gravitációk és a másként tűző napsugarak kihívása miatt – idővel elvesztette kezdeti varázsát, és Sol azon vette észre magát, hogy egyre több időt tölt otthon, a következő könyvéhez való anyaggyűjtéssel, a konferenciákon pedig, ha semmiképp nem tudott kibújni alóluk, interaktív holóként vett részt a főiskolából.

Csaknem öt év telt el azóta, hogy Rachel elment az expedícióval, amikor Sol olyasmit álmodott, ami megváltoztatta az életét.

Sol álmában egy hatalmas építményben, kisebb vörösfenyőket megszégyenítő oszlopok között barangolt. A terem mennyezete a magasba veszett, ahonnét tömör, vörös fénypászmák vetültek alá. Néha tárgyak sejlettek elő a sűrű homályból, ahogy jobbra-balra tekingetett: egy alkalommal két kőlábat látott, melyek masszív épülettömbökként magasodtak a sötétségben; később egy kristályszkarabeusznak tűnő, saját tengelye körül forgó tárgyat vett észre magasan a feje fölött, melynek belsejéből hűvös fény áradt.

Sol végül megállt, hogy kifújja magát. A háta mögül, a távolból egy hatalmas tűzvész hangzavara szűrődött be, mintha egész városok és erdők álltak volna lángokban. Előtte pedig ott világított az a fénypár, amely felé egész addig közeledett: két mélyvörös ovális.

Éppen a homlokáról itatgatta le a verejtéket, amikor egy mennydörgő hang szólította meg:

„Sol! Vedd egyetlen lányodat, akit szeretsz, Rachelt, menj a Hyperion bolygóra, s ott mutasd be égő áldozatul azon a helyen, amelyet majd megnevezek neked.”

És álmában Sol felállt, s azt felelte:

– Ezt nem mondod komolyan!

Majd továbbgyalogolt a sötétségben. A vörös gömbök délibábos síkság felett csüngő vérvörös holdakként jártak a nyomában, és amikor megállt pihenőt tartani, a mennydörgő hang ismét megszólalt:

„Sol! Vedd egyetlen lányodat, akit szeretsz, Rachelt, menj a Hyperion bolygóra, s ott mutasd be égő áldozatul azon a helyen, amelyet majd megnevezek neked.”

És Sol elhessegette a nyomasztó súllyal rátelepedő hangot, majd tisztán és érthetően így felelt a sötétségnek:

– Elsőre is hallottalak... a válaszom most is ugyanaz: nem!

Sol ekkor már tudta, hogy álmodik, ám míg elméje egyik része szórakoztatónak találta a forgatókönyv iróniáját, egy másik része csak fel akart ébredni. Ehelyett egy alacsony erkélyen találta magát, s ahogy lenézett, az alatta lévő teremben Rachelt látta meg meztelenül egy széles kőtömbön feküdni. Az elé táruló látványt a vörös ikergömbök lüktetése világította meg. Sol lenézett a jobb kezére, és észrevette, hogy egy hosszú, görbe kést szorongat benne. Úgy tűnt, a penge és a markolat egyaránt csontból van.

Újra felzendült a hang, és Solnak most már végképp az a benyomása támadt róla, mintha egy B kategóriás holofilmrendező képzelte volna el a maga sekélyes módján Isten hangját:

„Sol! Jól figyelj rám! Az emberiség jövője múlik az engedelmességeden. Vedd egyetlen lányodat, akit szeretsz, Rachelt, menj a Hyperion bolygóra, s ott mutasd be égő áldozatul azon a helyen, amelyet majd megnevezek neked.”

És Sol, aki már torkig volt az egész álommal, ugyanakkor valamiért meg is riadt tőle, megfordult, és a sötétségbe hajította a kést. Amikor visszafordult a lánya felé, elsötétült a kép. A vörös gömbök közelebb lebegtek, mint eddig bármikor, és Sol most már tisztán látta a kisbolygó méretű, sokfazettás drágaköveket.

A dübörgő hang megint megszólalt:

„Nos. Én adtam egy lehetőséget, Sol Weintraub. Ha meggondolod magad, tudod, hol találsz meg.”

És ekkor Sol felriadt álmából. Azt se tudta, hogy nevessen vagy borzongjon, de kifejezetten mulattatta a gondolat, hogy talán az egész Talmud és Ószövetség úgy, ahogy van, nem más, mint egy kozmikus favicc.

Nagyjából az idő tájt, amikor Sol erről álmodott, Rachel az egyéves kutatásának végéhez közeledett. A kilenc régészből és hat fizikusból álló csapat ugyan érdekesnek találta a Kronosz-erődöt, de mivel ott szinte lépni sem lehetett a turistáktól és zarándokjelöltektől, egy hónap oda-vissza ingázás után inkább a romváros és az Időkriptáknak otthont adó kis szurdok között vertek fel egy állandó táborhelyet.

Míg a csapat egyik fele a torzóban maradt város legfrissebb lelőhelyeit tárta fel, Rachel két kollégája segítségével a kriptákat katalogizálta, minden elképzelhető szempontból. A fizikusok addigra már végeztek az antientropikus mezők felmérésével, és idejük nagy részét azzal töltötték, hogy különböző színű zászlócskákat dugdostak a földbe, így jelezvén az úgynevezett időáramlatok határát.

Rachel csapata a Szfinx nevű épületet vizsgálta. A sziklából faragott teremtmény egyébként sem emberre, sem oroszlánra nem hasonlított; a kutatók még abban sem voltak biztosak, hogy egyáltalán teremtményt ábrázol, habár a sziklamonolit tetejének simára csiszolt vonalai egy élőlény testének ívére utaltak, az oldalából kitüremkedő toldalékokról pedig mindenki szárnyakra asszociált.

A többi – nyitott, könnyen kutatható – kriptával ellentétben a Szfinx súlyos kőtömbjeit keskeny folyosók lyuggatták ki. Egyes járatok járhatatlanná szűkültek, mások hangversenyterem nagyságúra öblösödtek ki, ám végeredményben egyik sem vezetett sehova: mindegyik önmagába kanyarodott vissza. Nem találtak kriptákat, kincskamrákat, kifosztott szarkofágokat, falfestményeket vagy titkos átjárókat – csak a verejtékező kövek közti logikátlan folyosólabirintust.

Rachel és szeretője, Melio Arundez egy olyan módszerrel fogott neki a Szfinx feltérképezésének, amit lassan már hétszáz éve használtak a régészek, és amit valamikor a 20. században fejlesztettek ki az egyiptomi piramisok feltárásakor. Érzékeny, kozmikus sugárzást mérő detektorokat helyeztek el a Szfinx legmélyebb pontján, majd rögzítették a felettük lévő kőtömegen áthaladó részecskék érkezési idejét és elhajlási mintázatát, abban a reményben, hogy észrevehetnek olyan rejtett kamrákat és járatokat, amiket még mélyradarok sem mutatnak ki. Javában tombolt a turistaszezon, és a Hyperioni Nagytanács sem nézte jó szemmel a kutatásokat, hátha azok valamiképp kárt tesznek a kriptákban, így hát Rachel és Melio az éj leple alatt, éjfél körül lopakodott ki a lelőhelyre. Fél óráig tartott, mire gyalog és négykézláb csúszva-mászva átvergődtek a labirintus kék parázsgömbökkel megjelölt folyosóin, aztán a több százezer tonna kőtömeg alatt helyet foglaltak, és reggelig figyelték a műszereket, míg fülhallgatóikban újszülött részecskék pittyegtek haldokló csillagszüleik gyomrából.

Az időáramlatok a Szfinxnél nem okoztak gondot. Úgy tűnt, a kripták közül a Szfinxet védi a legkevésbé az antientropikus mező, a fizikusok pedig nagy körültekintéssel belőtték azokat az időpontokat, amikor az áramlatok veszélyt jelenthettek. A dagály mindig tíz órakor tetőzött, és csak húsz perccel később húzódott vissza a fél kilométerre délre lévő Jáde-kripta irányába. A turistákat tizenkét óra után nem engedték a Szfinx közelébe; a biztonság kedvéért még hagytak is rá egy kis időt, és már kilenc órára kitessékelték őket a feltárás területéről. A fizikuscsapat kronotropikus érzékelőket telepített a kripták között kanyargó ösvények és átkelők mentén, egyrészt, hogy megjelenjenek a monitorokon az esetleges árapály-ingadozások, másrészt, hogy figyelmeztessék a látogatókat.

Már csak három hét maradt Rachel hyperioni kutatóévéből, amikor egyik éjszaka felébredt, magára hagyta alvó szeretőjét, és egy földjáró dzsippel lehajtott a táborból a kriptákhoz. Melióval arra jutottak, hogy semmi értelme minden este együtt ülniük a műszerek előtt. Most már felváltva dolgoztak: míg egyikük a lelőhelyen tartózkodott, addig a másik adatokat gyűjtött, és az utolsó nagy projektre készült: a Jáde-kripta és az Obeliszk közti dűnék radarletapogatására.

Hűvös, gyönyörű éjszaka volt. Csillagszőnyeg feszült ki az egyik látóhatártól a másikig, négyszer-ötször annyi csillaggal, mint amire Rachel gyerekkorában a Barnard Világán látott rá. Az alacsony dűnék susogva fodrozódtak a déli hegyvonulatok felől fújó erős szélben.

A lelőhely még mindig ki volt világítva, amikor Rachel megérkezett. A fizikuscsapat éppen végzett aznapra a munkával, és a felszerelésüket pakolták a dzsipjükre. Rachel váltott velük néhány szót, megivott egy csésze kávét, amíg elhajtottak, aztán felhúzta a hátizsákját, és megtette a Szfinx alagsorába vezető huszonöt perces utat.

Rachel századszorra is eltűnődött azon, hogy vajon kik és miért építhették a kriptákat. Az építőanyagok kormeghatározását értelmezhetetlenné tette az antientropikus mező hatása. Csak a szurdok és más környező geológiai tereptárgyak eróziójához viszonyítva lehetett készíteni néhány elemzést: ezek szerint a kripták legalább félmillió évesek voltak. A kutatók arra gyanakodtak, hogy az Időkripták építői humanoidok lehettek, noha egyedül az építmények óriási léptéke utalt erre. A Szfinx járataival aligha kerültek közelebb a megoldáshoz: némelyik egész emberi méretű és alakú volt, hogy aztán néhány méterrel később ugyanaz a folyosó szennyvízcső szélességű csatornává keskenyedjen, majd egy természetes barlangnál nagyobb és esetlegesebb teremmé táguljon. A folyosókról nyíló ajtók – már ha ajtóknak lehetett egyáltalán nevezni őket, elvégre egyikük sem nyílt sehova – ugyanannyiszor voltak háromszög, trapéz vagy tízszög alakúak, mint négyszögletesek.

Rachel kúszva, hátizsákját maga előtt tolva tette meg az utolsó húsz métert egy meredek lejtőn. A hősugárzás nélküli parázsgömbök kékes, vértelen árnyalatba vonták a köveket és Rachel bőrét. Az „alagsorban” emberi jelenlétre utaló rendetlenség és testszag fogadta. A szűk terem közepére összecsukható székeket toltak, míg az északi falhoz támasztott keskeny asztalon detektorok, oszcilloszkópok és más készülékek sorakoztak. Fűrészbakokra fektetett deszka állt a szemközti falnál, rajta kávéscsészék, egy sakk-készlet, egy félig megevett fánk, két puha fedeles regény és egy fűszoknyás műanyag játék kutya.

Rachel kényelembe helyezte magát, a játékkutya mellé tette termoszát, és ellenőrizte a kozmikus sugárzást mérő detektorokat. Úgy tűnt, az adatok a szokásosak: sehol egy rejtekkamra vagy járat, csak néhány falfülke, amiket még a mélyradar sem szúrt ki. Melio és Stefan reggel majd beküldenek oda egy mélyszondát egy száloptikás képezőgéppel, és mintát vesznek a levegőből, mielőtt beljebb ásnának a mikromanipulátorral. Eleddig vagy egy tucat ilyen falfülkét találtak, és egyik sem szolgált semmi érdekessel. A táborban mindig azzal viccelődtek, hogy a következő öklömnyi lyukban egy miniatűr szarkofágot, aprócska urnákat és egy parányi múmiát fognak találni – vagy ahogy Melio emlegette: egy iciripiciri Tutanhamont.

Rachel megszokásból végigtekerte a kommunikációs linkeket a komlogján. Semmi. A negyven méter magas kőhalom tett róla, hogy így legyen. Felvetették az ötletet, hogy kivezetnek az alagsorból a felszínre egy telefonkábelt, de nem volt rá égető szükség, és már amúgy is a végénél járt a kutatás. Rachel ráállította a bemeneti csatornákat a komlogján a detektor adatáramlására, aztán hátradőlt, és felkészült egy hosszú, unalmas éjszakára.

Eszébe jutott egy csodálatos történet a Régi Föld egyik fáraójáról – talán Kheopszról? –, aki rábólintott arra, hogy építsenek neki egy hatalmas piramist, beleegyezett abba is, hogy a sírkamrát az építmény legbelsejébe süllyesszék, aztán éveken át nem bírt aludni egy szemhunyásnyit sem, olyan klausztrofóbiás remegés tört rá az idők végezetéig ránehezedő kőtonnák gondolatától. Végül a fáraó parancsba adta, hogy helyezzék át a sírkamrát a nagy piramis felső harmadába. Nem egy megszokott ötlet. Rachel át tudta érezni az uralkodó helyzetét. Remélte, hogy bárhol is van, most már nyugodtabban alussza álmát.

Rachel már maga is majdnem elbóbiskolt, amikor hajnali két óra tizenöt perckor felcsipogott a komlogja, felsikítottak a detektorok, ő pedig felpattant ültő helyéből. Az érzékelők szerint a Szfinx hirtelen egy tucatnyi új kamrával bővült, s volt köztük olyan is, amelyik a teljes építmény nagyságán túltett. Rachel bekérte a kijelzők adatait, és a levegő elhomályosult a folyton változó modellektől. A folyosók alaprajza forgó Möbius-szalagokként önmagába csavarodott. A külső érzékelők azt jelezték, hogy a szerkezet felső része úgy csavarodik és hajlik meg, mint fólia a szélben – vagy mint két szárny.

Rachel tudta, hogy valamiféle kollektív meghibásodással áll szemben, ám még a műszerek újrakalibrálása közben is adatokat és kiértékeléseket hívott le a komlogjára. Aztán egyszerre több minden is történt.

A felette lévő folyosón lépések súrlódtak.

Az összes kijelző egy időben elsötétedett.

Valahol a folyosók labirintusában egy időáramlat-riasztó vijjogni kezdett.

Kihunyt az összes fény.

Rachel ez utóbbit nem tudta mire vélni. A műszerek saját áramforrásról működtek, és még egy atomcsapás alatt is bekapcsolva maradtak volna. Az alagsorban használt lámpásba vadonatúj, tízéves élettartamú akkumulátort helyeztek be. A járatokban lévő parázsgömbök biolumineszcensek voltak, nem igényeltek energiát.

És mégis, minden fény kihunyt. Rachel előhúzott egy zseblézert overallja térdzsebéből, bekapcsolta. Semmi nem történt. Rachel Weintraub életében először érezte, ahogy elborítja a rettegés, mintha valaki marokba fogta volna a szívét. Nem kapott levegőt. Erőszakot vett magán, és tíz másodpercig teljesen mozdulatlan maradt, még a fülét sem hegyezte, csak arra várt, hogy csillapodjon a pánik. Amikor eléggé lenyugodott ahhoz, hogy már zihálás nélkül is tudjon levegőt venni, tapogatózva a műszerekhez botorkált, és bekapcsolta őket. Nem reagáltak. Felemelte a komlogját, és benyomta a tárcsát. Semmi... ami természetesen teljes képtelenség volt, hiszen a szerkentyű szilárd test lévén törhetetlen volt, és az akkumulátor sem dögölhetett be. Mégsem történt semmi.

Rachel fülében hangosan dörömbölt a saját szívverése, de leküzdötte a pánikot, és nyújtott kézzel megindult az egyetlen kijárat felé. Sikoly szorongatta a torkát a gondolatra, hogy vaktában kell végigtapogatóznia a koromsötét járatokon, de nem látott más választási lehetőséget.

Várjunk csak! Elhelyeztek ugyan egy csomó régi lámpát a Szfinx labirintusában, a kutatócsapat viszont úgy döntött, hogy a parázsgömböket fellógatja. Fellógatja. Egy perionzsinórra fűzték fel a gömböket, egész a felszínig.

Na jó. Rachel tovább tapogatózott a kijárat felé, ujjai hideg kőhöz értek. Eddig is ilyen hideg lett volna?

Tisztán hallatszott, hogy valami éles csikorogva lefelé tart az aknában.

– Melio? – kiáltott a sötétbe Rachel. – Tánya? Kurt?

A csikorgó hang most már közvetlen közelről hallatszott. Rachel hátrálni kezdett, útközben felborított egy műszert és egy széket a sötétben. Valami a hajához ért, mire Rachel elakadt lélegzettel odakapott.

Lejjebb került a mennyezet. Rachel a másik kezével is megérintette az öt négyzetméteres, tömör kőtömböt, és észlelte, hogy az tovább süllyed. A folyosó bejárata a fal közepén nyílt. Rachel arrafelé botorkált, vak emberként lengetve maga előtt a kezét. Megbotlott egy összecsukható székben, rátalált a műszerasztalra, követte a szemközti falig, és éppen akkor tapogatta ki a folyosóakna padlóját, amikor a süllyedő mennyezet egy szintbe ért vele, és eltüntette. Egy másodperccel azelőtt húzta vissza az ujjait, hogy a mennyezet levágta volna őket.

Rachel leült a sötétben. Egy oszcilloszkóp karistolódott a mennyezetnek, míg végül az asztal megreccsent, és összeomlott a súlya alatt. Rachel kapkodva, kétségbeesetten forgatta a fejét. Alig egy méterre fémes zörgés hallatszott – már-már lélegzetvételnek is hihette volna. Csúszni kezdett hátrafelé a fenekén, de a padlót hirtelen ellepték az összetört műszerek. Erősödött a zihálás.

Valami éles és végtelenül hideg ragadta meg a csuklóját.

Rachel eddig bírta magában tartani a sikolyát.

Akkoriban a Hyperionra még nem telepítettek fénysürgönyadót, és a HS Farraux City nevű perdhajó sem tudott fénysebességnél gyorsabban üzenetet küldeni. Sol és Sarai emiatt akkor hallottak először a lányukat ért balesetről, amikor a Hegemónia Parvatin található konzulátusa fénysürgönyben értesítette a főiskolát, hogy Rachel megsérült, állapota stabil, de még nem tért magához, és egy kórházfáklyahajón elindították a Hálóba, a Reneszánsz Vektorra. Az út hajóidő szerint valamivel több mint tíz napot vett igénybe, és öt hónapos időcsúszással járt. Sol és a felesége számára kínzó lassúsággal vánszorgott végig ez az öt hónap, és mire a kórházhajó kikötött a Reneszánsz távnyelőnexusánál, már ezerszer elképzelték a legrosszabbat. Nyolc éve látták utoljára Rachelt.

A Da Vinci Központi Kórháza egy lebegő torony volt, amit közvetlen energiaátvitellel horgonyoztak a levegőbe. Lenyűgöző kilátás nyílt belőle a Comói-tengerre, de Solnak és Sarainak nem volt ideje szemlélődni, miközben emeletről emeletre rohantak, hogy megtalálják a lányukat. Dr. Singh és Melio Arundez az intenzív osztály gyomrában várta őket. Gyorsan lezavarták a bemutatkozásokat.

– Rachel? – kérdezte Sarai.

– Alszik – felelte dr. Singh. Magas, arisztokratikus, de kedves tekintetű nő volt. – Amennyire meg tudjuk állapítani, Rachel nem szenvedett fizikai... ömm... sérüléseket. Azonban most már legalább tizenhét szabványhete eszméletlen, a saját ideje szerint. Az agyhullámai csak az elmúlt tíz napban jeleztek kóma helyett mély alvást.

– Nem értem – mondta Sol. – Valami baleset történt a feltáráson? Agyrázkódást szenvedett?

– Valami történt – válaszolta Melio Arundez –, de nem tudjuk biztosan, micsoda. Rachel az egyik műemlékben volt... egyedül... a komlogja és a többi műszer semmi rendelleneset nem rögzített. Ugyanakkor zavar támadt abban a jelenségben, amit antientropikus mezőknek hívunk...

– Az időáramlatok – vágott közbe Sol. – Tudunk róluk. Folytassa!

Arundez bólintott, és olyan mozdulatokat tett a kezével, mintha meg akarná formázni a levegőt.

– Erős... hullámzás támadt... inkább szökőár, mint dagály... a Szfinxet... a műemléket, amiben Rachel tartózkodott... teljesen elöntötték az áramlatok. Mármint nem szenvedett fizikai sérülést, de eszméletlenül találtunk rá... – Dr. Singhhez fordult segítségért.

– A lányuk kómába esett – közölte a doktornő. – Az állapota nem tette lehetővé a kriogén transzt...

– Vagyis transz nélkül esett át a kvantumugráson? – hüledezett Sol.

Olvasott egy keveset a Hawking-hatást közvetlenül megtapasztaló utazókat ért pszichológiai károsodásokról.

– Nem, nem – sietett megnyugtatni Singh. – A kóma legalább annyira megvédte, mint a transz tette volna.

– De megsérült? – faggatta a doktornőt Sarai.

– Nem tudjuk – sóhajtott Singh. – Az életfunkciói most már nagyjából normálisak. Az agyhullámok aktivitása alapján hamarosan magához fog térni. A gond csupán az, hogy úgy tűnik, a teste elnyelte... másként mondom: úgy tűnik, megfertőzte őt az antientropikus mező.

Sol megdörzsölte a homlokát.

– Mint valami sugárbetegség?

Dr. Singh habozott.

– Nem egészen... ömm... a lányuk esete, mondhatni, példa nélküli. Ma délutánra várok néhány öregedési rendellenességre szakosodott specialistát a Tau Ceti Centerről, a Lususról és a Metaxasról.

Sol a doktornő szemébe nézett.

– Azt állítja, hogy Rachel elkapott valamiféle öregedési betegséget a Hyperionon? – Egy pillanatig az emlékezetében kutatott. – Olyat, mint a Matuzsálem-szindróma vagy a korai Alzheimer-kór?

– Nem – mondta Singh. – Ami azt illeti, a lányuk betegségének még nincs neve. Az itteni orvosok Merlin-kórnak nevezik. Tudják... a lányuk normális ütemben öregszik... ám amennyire látjuk, visszafelé.

Sarai elhúzódott a csoporttól, és úgy bámult Singhre, mint egy tébolyultra.

– Látni akarom a lányomat! – jelentette ki halkan, de határozottan. – Látni akarom Rachelt. Most!

Rachel alig negyven órával Sol és Sarai érkezése után tért magához. Néhány perc múlva már felült az ágyán, és a körülötte sürgölődő orvosokkal és technikusokkal nem törődve kérdezősködni kezdett.

– Anya! Apa! Mit kerestek ti itt? – Mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna, Rachel körülnézett, és meglepetten pislogott. – Álljunk meg egy percre... hol van az itt? Keatsben vagyunk?

Az anyja megfogta a kezét.

– Da Vinciben vagyunk, drágám, egy kórházban. A Reneszánsz Vektoron.

Rachel szeme már-már mulatságosan elkerekedett.

– A Reneszánszon? A Hálóban vagyunk? – Teljesen megrökönyödve nézett körbe.

– Rachel, mi az utolsó dolog, amire emlékszel? – kérdezte dr. Singh.

A fiatal lány értetlenül meredt az orvosra.

– Az utolsó dolog, amire... amire emlékszem, hogy lefekszem aludni Melio mellé, miután... – A szüleire pislantott, és az arca elé kapta a kezét. – Melio? A többiek? Mi van...

– Senkinek sem esett baja az expedícióból – csitította dr. Singh. – Egy kisebb balesetet szenvedtél. Körülbelül tizenhét hét telt el azóta. Visszatértél a Hálóba. Biztonságban vagy. A csapatodból mindenki jól van.

– Tizenhét hét... – Rachel egyre fakuló napbarnított bőre krétafehérré sápadt.

– Hogy érzed magad, kölyök? – ragadta meg Sol a lánya kezét.

Rachel szívet tépően gyengén szorította meg az ujjait.

– Nem tudom, apu – nyögte ki. – Fáradtan. Szédelgek. Össze vagyok zavarodva.

Sarai leült mellé az ágyra, és átkarolta.

– Minden rendben, bogaram. Minden rendben lesz.

Melio lépett be a szobába, borostásan, kócosan, miután a külső váróban elnyomta az álom.

– Rache?

Rachel rápillantott anyja védelmező öleléséből.

– Szia – köszönt szinte szégyenlősen. – Megjöttem.

Sol azon a véleményen volt, és ez a véleménye szemernyit sem változott, hogy az orvostudomány nem sokat haladt előre a piócák és a pépes borogatások kora óta; manapság kicentrifugálták a beteget, újrakalibrálták a test mágneses mezejét; szonikus hullámokkal bombázták a szerencsétlen flótást, behatoltak a sejtjeibe, hogy kivallassák az RNS-t, s végezetül széttárták a kezüket, szavak nélkül beismerve, hogy nem tudnak semmit. Csak annyi változott, hogy tetemesebbre rúgtak a számlák.

Sol egy székben szunyókált, amikor Rachel hangja felébresztette.

– Apu?

Sol felült, Rachel kezéért nyúlt.

– Szevasz, kölyök.

– Hol vagyok, apa? Mi történt?

– A Reneszánszon vagy, egy kórházban, kicsim. Balesetet szenvedtél a Hyperionon. Nem lett komolyabb bajod, viszont egy kicsit befolyásolta a memóriádat.

Rachel az apja kezébe kapaszkodott.

– Egy kórházban? A Hálóban? Hogy kerültem ide? Mióta vagyok itt?

– Úgy öt hete – suttogta Sol. – Mi az utolsó dolog, amire emlékszel, Rachel?

Rachel hátrahanyatlott a párnákra, és megérintette a homlokát, a rátapasztott apró szenzorokat.

– Melióval értekezletet tartottunk. Azt beszéltük a csapattal, hogy a Szfinxben állítjuk fel a műszereinket. Ó... apa... még nem is mondtam neked Meliót... mi...

– Tudom – mondta Sol, és odaadta Rachelnek a komlogját. – Tessék, kölyök. Hallgasd végig!

Azzal kiment a szobából.

Rachel megérintette a tárcsát, és döbbenten hallotta, hogy a saját hangja beszél hozzá.

– Oké, Rache, éppen most keltél. Össze vagy zavarodva. Fogalmad sincs, hogy kerültél ide. Nos, valami történt veled, kölyök. Jól figyelj!

– Ezt a felvételt a régi időszámítás szerint Kr. u. 2739-ben, a Hidzsra utáni 457. évben, tizedhó huszadikán készítem. Igen, tudom, hogy fél szabványév telt el az utolsó emléked óta. Hallgass végig.

– Valami történt veled a Szfinxben. Belekerültél az időáramlatok örvényébe. Megváltoztál. Visszafelé öregszel, akármilyen hülyén hangzik is. A tested minden perccel egyre fiatalabb lesz, de most nem is ez a lényeg. Amikor alszol... amikor alszunk... felejtesz. Kiesik az emlékezetedből egy újabb nap a baleset előttről, és minden más, ami azóta történt. Ne kérdezd, miért. Az orvosok nem tudják. A szakértők sem. Ha valamilyen párhuzamot keresel, egy szalagféregvírusra gondolj... a régi fajtákra... amik kitörlik a komlogod adatait... az utolsó bejegyzéstől visszafelé.

– Azt sem érti senki, hogy miért alvás közben törlődnek az emlékeid. Megpróbáltak ébren tartani, de harminc óra után katatón állapotba zuhansz, és a vírus akkor is elvégzi a dolgát. Akkor meg mire jó?

– Mondjak valamit? Ennek a harmadik számban beszélésnek van egyfajta gyógyító hatása. Igazából ahogy itt fekszem, arra várva, hogy felvigyenek röntgenre, tudom, hogy hamarosan elalszom, és amikor felkelek... tudom, hogy megint mindent el fogok felejteni... és kurvára parázok tőle.

– Oké, állítsd rövid távra a tárcsád, és akkor meghallgathatod az előre felvett nagybeszédemet, amiben ledarálom neked a baleset óta történteket. Ó... anya és apa is itt vannak, és tudnak Melióról. Én viszont már messze nem tudok róla annyit, mint korábban. Mikor is feküdtünk le vele először, hmm? A hyperioni expedíció második hónapjában? Akkor alig néhány hetünk maradt, Rachel, és utána már csak ismerősök leszünk. Élvezd ki az emlékeidet, amíg teheted, kislány!

– A tegnap Rachelét hallottad. A viszonthallásra!

Amikor Sol visszajött a szobába, Rachel mereven, szálfaderékkal ült az ágyán, kezével még mindig a komlogot szorongatta, arca elsápadt, eltorzult a rémülettől.

– Apu...

Sol odasietett hozzá, és hagyta, hadd sírja ki magát... zsinórban a huszadik éjszaka után.

Nyolc szabványhéttel azután, hogy Rachel a Reneszánszra érkezett, Sol és Sarai búcsút intett Rachelnek és Meliónak a Da Vinci távnyelő multipályaudvaron, aztán hazatávoltak a Barnard Világára.

– Szerintem nem lett volna szabad elhagynia a kórházat – bosszankodott Sarai a Crawfordba tartó esti ingajáraton. Alattuk a földrész aratásra kész derékszögek takarójaként terült el.

– Anya – érintette meg Sol Sarai térdét –, az orvosok legszívesebben az örökkévalóságig ott fogták volna, de most már csak a saját kíváncsiságuk miatt. Mindent megtettek érte, amit tudtak... azaz semmit. Élnie kell az életét.

– De miért ment el... vele? – kérdezte Sarai. – Alig ismeri azt a férfit.

Sol felsóhajtott, és hátradőlt a párnázott ülésben.

– Két héten belül már egyáltalán nem fog emlékezni rá – mondta. – Legalábbis a közös életükre nem. Próbáld meg beleélni magad az ő helyzetébe, anya. Mindennap meg kell küzdenie azért, hogy újra megtalálja a helyét egy tótágast álló világban. Huszonöt éves, és szerelmes. Hadd legyen boldog!

Sarai elfordult az ablak felé, és együtt, némán figyelték, ahogy a vörös nap kikötött léggömbként lebeg az este peremén.

Sol már jócskán benne járt a második félévben, amikor Rachel felhívta. Az egyirányú üzenet távnyelőkábelen érkezett Freeholmból. Lánya alakja ismerős kísértetként úszott az ódon holoárok közepén.

– Szia, anya! Szia, apa! Bocs, hogy az elmúlt egy-két hétben nem jelentkeztem. Gondolom, tudjátok, hogy otthagytam az egyetemet. És Meliót. Hülye voltam, hogy folytatni akartam a doktori képzést. A hétfői anyagból kedden már semmire nem emlékeztem. Még a diszkekkel és a komlog emlékeztetőkkel is csak szélmalomharcot vívtam. Lehet, hogy újra beiratkozom az alapképzésre... abból mindenre emlékszem! Csak hülyülök.

– Melióval is túl sok nehézségünk támadt. Már a jegyzeteim szerint. Abban biztos vagyok, hogy nem az ő hibájából. Mindvégig kedves volt, türelmes és gyengéd. Csak hát... szóval, nem lehet naponta nulláról újrakezdeni egy kapcsolatot. A lakásunkat teleaggattuk a közös fényképeinkkel, kettőnkről szóló, saját magamnak írott jegyzetekkel és a Hyperionon készített közös holofelvételekkel, de... értitek. Reggelente egy vadidegen ember mellett ébredtem. Délutánra kezdtem elhinni a kapcsolatunkat, még ha nem is tudtam rá visszaemlékezni. Estére a karjaiban zokogtam... aztán előbb-utóbb elaludtam. Jobb ez így.

Rachel képe kimerevedett, elfordult, mintha meg akarná szakítani a kapcsolatot, aztán megnyugodott. Rájuk mosolygott.

– Na szóval, egy időre otthagytam a sulit. A Freeholmi Központi Kórház főállásban akar alkalmazni, de sorszámot kell tépniük... Kaptam egy nehezen visszautasítható ajánlatot a Tau Ceti Kutatóintézettől. Felajánlottak egy... azt hiszem, ők úgy nevezik: „kutatói díjazást”... ami több, mint a Nightenhelsernek négy évig, a Reichsnek meg az egész időre kifizetett tandíj együttvéve.

– Nemet mondtam. Azért még be fogok járni hozzájuk járó betegként, de az RNS-átültetéses kezelések mindig csak horzsolásokat és depressziót okoznak. Persze lehet, hogy csak azért vagyok depressziós, mert reggelente sosem emlékszem, hol szereztem a horzsolásaimat. Ha-ha.

– Mindegy, most egy darabig Tányánál húzom meg magam, aztán talán... arra gondoltam, talán egy időre hazaköltöznék. A másodhóban lesz a születésnapom... megint huszonegy éves leszek. Durva, mi? Mindenesetre sokkal könnyebb, ha ismerősök vesznek körül, Tányát pedig közvetlenül az átjelentkezésem után, huszonkét évesen ismertem meg... biztos értitek.

– Szóval... megvan még a régi szobám, anya, vagy már berendezted mahjongszalonnak, amivel mindig fenyegetőztél? Hát akkor, írjatok vagy csörögjetek rám. Legközelebb megpróbálok annyi pénzt összeguberálni, hogy két irányban, rendesen is tudjunk beszélgetni. Én csak... asszem, azt gondoltam...

Rachel legyintett.

– Most mennem kell. Pápá, paripák! Szeretlek titeket.

Sol egy héttel Rachel születésnapja előtt Bussard Citybe repült, hogy kimenjen a lánya elé a bolygó egyetlen nyilvános távnyelő-terminexére. Ő vette észre előbb a lányát, aki a virágóra mellett ácsorgott a csomagjaival. Fiatalabbnak tűnt, de ahhoz képest, amikor búcsút intettek egymásnak a Reneszánsz Vektoron, nem fiatalodott meg észrevehetően. Nem, ébredt rá Sol, valahogy a magabiztosságából vesztett egy kicsit a tartása. Megrázta a fejét, hogy kiverje belőle az effajta gondolatokat, odaszólt a lányának, és szaladt, hogy megölelje.

Rachel arcára olyan mélységes sokk ült ki, amikor kibontakozott az ölelésből, hogy nem lehetett nem venni róla tudomást.

– Mi az, kincsem? Mi a baj? – kérdezte Sol.

Nem sokszor fordult el, hogy a lánya nem talált szavakat. Most igen.

– Én... te... elfelejtettem – hebegte Rachel. Egy ismerős mozdulattal megrázta a fejét, majd sikerült egyszerre elnevetnie és elsírnia magát. – Csak egy kicsit máshogy nézel ki, ennyi az egész, apa. Az emlékeimben olyan, mintha... szó szerint... tegnap utaztam volna el innen. Amikor megláttalak... a hajad... – Rachel a szája elé kapta a kezét.

Sol végigsimított a fejbőrén.

– Á, igen. – Hirtelen az ő torkát is fojtogatni kezdte a nevetés és a sírás. – A tanulmányaid és az utazásaid alatt több mint tizenegy év telt el. Megöregedtem. És kopasz lettem. – Újra széttárta a karját. – Isten hozott, prücsök!

Rachel belépett apja védő varázskörébe.

Pár hónapig minden rendben ment. Rachelnek növelte az önbizalmát az ismerős környezet, Sarainak pedig a lánya betegsége miatt összetört szívét forrasztotta össze ideig-óráig a hazatérés öröme.

Rachel minden reggel korán kelt, és végignézte privát „tájékoztató videóját”. Sol jól tudta, hogy sorra villantak fel benne olyan fényképek, amiken ő és Sarai szerepel, csak éppen tizenkét évvel idősebben, mint ahogy Rachel emlékezett rájuk. Megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehet mindez Rachelnek: felébred a saját ágyában, friss emlékekkel, huszonkét évesen, a szünidején, mielőtt a külvilágba menne PhD-zni, hogy aztán azzal kelljen szembesülnie, hogy a szülei egyik napról a másikra megöregedtek, a ház és a város száz meg száz apró változáson ment keresztül, a hírek teljesen más dolgokról szólnak... évekkel lehagyta a történelem.

Sol el sem tudta képzelni.

Akkor hibáztak először, amikor beadták a derekukat Rachelnek, és meghívták a régi barátait a huszonkettedik szülinapi bulijára: ugyanazt a bandát, akik az első huszonkettedik születésnapját is vele ünnepelték – az eleven Nikit, Don Stewartot és Howard barátját, Kathi Obeget és Marta Tynt, illetve Rachel legjobb barátját, Linna McKylert. Mind friss diplomások voltak, akik úgy vedlették le gyermekkoruk bábját egy új életért, mint kígyó a bőrét.

Rachel mindannyiukkal találkozott már a hazaérkezése óta. Csakhogy elaludt... és felejtett. A szülei pedig ezúttal megfeledkeztek erről.

Niki harmincnégy szabványéves volt, és két gyereke született – energikussága, elevensége mit sem csökkent, de Rachel szemében vénségesen megvénült. Don és Howard a befektetéseikről, a gyerekeik sportteljesítményeiről és a közelgő nyaralásaikról meséltek. Kathi szörnyen zavarban volt, és csak kétszer szólt Rachelhez, akkor is úgy, mintha egy imposztorral beszélne. Marta leplezetlenül irigykedett Rachel fiatalságára. Linna, aki az eltelt évek alatt buzgó zen gnosztikus lett, elbőgte magát, és korán elment.

Miután elvonult a vendégsereg, Rachel leült a buli után romokban heverő nappali közepén, és a félig megevett tortára meredt. Nem sírta el magát. Mielőtt felment volna a szobájába, megölelte az anyját, és azt súgta az apja fülébe:

– Apa, kérlek, többé ne engedd, hogy ilyesmit csináljak.

S azzal aludni tért.

Azon a tavaszon tért vissza Sol álma. Elveszve kóválygott egy hatalmas, sötét, csupán két vörös gömb által megvilágított helyen. Már korántsem tetszett olyan abszurdnak, amikor az érzelemmentes hang így szólt:

„Sol! Vedd egyetlen lányodat, akit szeretsz, Rachelt, menj a Hyperion bolygóra, s ott mutasd be égő áldozatul azon a helyen, amelyet majd megnevezek neked.”

És Sol beleordított a sötétségbe:

„Hiszen már elvetted tőlem, te rohadt szemétláda! Mit kell tennem, hogy visszakapjam?! Áruld el! Áruld el, az isten verjen meg!”

És Sol Weintraub verejtékben úszva, könnyekkel a szemében, haraggal a szívében ébredt fel. Érezte, ahogy a lánya a szomszéd szobában alszik, miközben egy óriási féreg szép lassan felfalja.

A rákövetkező hónapokban Sol megszállott adatgyűjtésbe kezdett a Hyperionról, az Időkriptákról és a Shrike-ról. Gyakorlott kutatóként döbbenten konstatálta, hogy ahhoz képest, milyen provokatív témáról van szó, alig található róla konkrét tényadat. Ott volt persze a Shrike Egyháza – amely ugyan a Barnard Világán nem emelt templomot, de a Hálón belül sok helyen igen –, ám hamar rájött, hogy a Shrike-szekta irodalmában tényanyagot keresni olyan, mintha valaki úgy akarná feltérképezni Sarnath földrajzát, hogy ellátogat egy buddhista kolostorba. A Shrike Egyház ugyan említést tett a dogmájában az időről, de csak abban az értelemben, hogy a Shrike „a Megtorlás Angyala az Időn Túlról”, és hogy az emberi faj valós ideje a Régi Föld megsemmisültével véget ért, az azóta eltelt négyszáz év pedig már csak „hamis idő”. A legtöbb valláshoz hasonlóan a Shrike-szekta is csak köntörfalazott és a köldökét bámulta traktátusaiban. Sol ennek ellenére azért fel akarta keresni a Shrike Egyháza valamelyik templomát, de csak ha már minden más, komolyabb kutatási lehetőséget kimerített.

Melio Arundez szervezett egy újabb, szintén a Reichs Egyetem által szponzorált Hyperion-expedíciót. Ezúttal azzal a konkrét célkitűzéssel indultak útnak, hogy lokalizálják és megértsék a Rachel Merlin-kórját okozó időáramlat-jelenséget. Komoly előrelépést jelentett, hogy a Hegemóniai Protektorátus úgy döntött: elküld az expedícióval egy, a Hegemónia keatsi konzulátusában installálandó fénysürgönyadót. Az expedíció azonban még így sem remélhette, hogy három Hálóéven belül megérkezhet a Hyperionra. Sol első felindulásból Arundezzel és a csapatával akart tartani – elvégre a holodrámákban a főszereplők mindig visszatérnek a cselekmény színhelyére –, aztán néhány perc alatt elnyomta magában ezt az ösztönös késztetést. Történész és filozófus volt: a legjobb esetben is csak elhanyagolható mértékben tudna hozzájárulni az expedíció sikeréhez. Rachel érdeklődési köre mit sem változott, maradt ugyanaz a képzett, régészjelölt egyetemista, aki korábban volt, ám készségei napról napra fogyatkoztak, és Sol nem látta, miben válna a lánya javára, ha visszavinné a baleset helyszínére. Minden nap egy újabb sokkhatásként érné, amikor felébred egy idegen bolygón, egy olyan küldetésen, amihez nincs meg a képzettsége. Sarai kerek perec megtiltaná.

Sol félretette a könyvét, amin éppen dolgozott – Kierkegaard etikai elméletrendszerének megalkuvó moralitását elemezte a Hegemónia jogi gépezetének vetületében és minden idejét annak szentelte, hogy misztikus adatokat gyűjtsön az időről, a Hyperionról és Ábrahám történetéről.

Az élet ment tovább, mintha mi sem történt volna, de sem ez, sem az információgyűjtés nem elégítette ki Sol tettvágyát. Időnként azokon a specialistákon – orvosokon és tudósokon – vezette le a feszültséget, akik kegyhelyet felkereső zarándoklókként özönlötték el otthonát, hogy megvizsgálhassák Rachelt.

– Hogy az ördögbe fordulhat elő ilyesmi? – üvöltött az egyik alacsony specialistára, aki elkövette azt a hibát, hogy egyszerre beszélt beképzelten és leereszkedően a beteg apjával. Az orvosnak olyan tarkopasz feje volt, mintha arcvonásait egy biliárdgolyóra festették volna fel. – A lányom kezd összemenni! – kiabálta Sol, szó szerint a sarokba szorítva a meghátráló szakértőt. – Még nem lehet látni, de csökken a csonttömege. Hogyan léphet újra a gyermekkorba? Mi az úristen tudja így áthágni a tömegmegmaradás törvényét?

A szakértő némán hápogott, a reszketéstől meg sem bírt mukkanni. Szakállas kollégája válaszolt helyette.

– M. Weintraub – kezdte –, uram. Meg kell értenie, hogy a lánya jelenlegi állapota egy... hát... fogja fel úgy, mintha egy fordított entrópia lokalizált régiója lenne.

Sol a másik férfi felé pördült.

– Azt állítja, hogy a lányomat mindössze egy visszafelé fejlődő buborék veszi körül?

– Ööö... nem... – dörzsölte idegesen az állát a kolléga. – Talán jobb analógia... biológiai értelemben legalábbis... hogy az élet/anyagcsere folyamatok ellentétes irányúra fordultak... ööö...

– Badarság – dörrent rá Sol. – Nem belső kiválasztással táplálkozik, és nem öklendezi vissza az ételét. És mi van az idegpályák aktivitásával? Fordítsa meg az elektrokémiai impulzusok irányát, és értelmetlen eredményeket kap. A lányom agya működik, uraim... az emlékei tűnnek el. Miért, uraim? Miért?

A specialista végre meg bírt szólalni.

– Nem tudjuk, miért, M. Weintraub. Matematikai terminológiával élve, a lánya teste egy időben megfordított egyenletre hasonlít... vagy talán egy sebesen forgó fekete lyukon áthaladt tárgyra. Nem tudjuk, hogyan történt meg, vagy hogy ez esetben miért fordul elő olyasmi, ami fizikai lehetetlenség, M. Weintraub. Egész egyszerűen nem tudunk eleget.

Sol megrázta a két férfi kezét.

– Jól van. Csak ennyit akartam tudni, uraim. Vezessenek óvatosan hazafelé.

Rachel a huszonegyedik születésnapján, egy órával azután, hogy a család nyugovóra tért, bekopogott Sol szobájába.

– Apu?

– Mi a helyzet, kölyök? – Sol magára húzta a köpenyét, és az ajtóban ácsorgó lányához sétált. – Nem tudsz aludni?

– Két napja nem aludtam semmit – suttogta Rachel. – Ébren tartó bogyókat szedek, hogy végig tudjam nézni a tájékoztató anyagot, amit a „Tudnivalók” fájlban tároltam le magamnak.

Sol bólintott.

– Apu, nincs kedved lejönni velem meginni egy italt? Szeretnék megbeszélni veled néhány dolgot.

Sol felkapott két poharat az éjjeliszekrényről, és levonultak a földszintre.

Úgy alakult, hogy Sol életében először és utoljára berúgott a lányával. Nem duhajkodtak – eleinte csak beszélgettek, aztán poénkodni kezdtek, meg szóvicceket gyártottak, míg végül a nagy vihogásban már egyikük sem tudta folytatni. Rachel belekezdett egy újabb sztoriba, aztán pont a legviccesebb résznél kortyolt egyet, és olyan röhögőgörcs fogta el, hogy kis híján az orrán folyt ki a whisky. Mindketten úgy gondolták, hogy ennél viccesebb dolgot még soha életükben nem láttak.

– Hozok még egy üveggel – mondta Sol, miután elálltak a könnyei. – Moore dékántól kaptam egy skót whiskyt tavaly karácsonyra... azt hiszem.

Amikor nagy körültekintően lépkedve visszajött, Rachel felült a kanapén, és beletúrt a hajába. Sol töltött neki egy gyűszűnyi alkoholt, aztán egy ideig szótlanul iszogattak.

– Apu?

– Tessék.

– Átrágtam magam az egészen. Láttam magamat, meghallgattam magamat, láttam a Linnáról és a többiekről készült holofelvételeket, ahol mind középkorúak...

– Azért azt nem mondanám – vitatkozott Sol. – Linna a jövő hónapban még csak harmincöt lesz...

– Jól van, na, de öregek. Tudod, hogy értem. Na mindegy, elolvastam az orvosi jelentéseket, láttam a Hyperionon lőtt fényképeket, és tudod mit? – Mit?

– Egy szót sem hiszek el belőlük, apa.

Sol letette a poharát, és a lányára nézett. Rachel arca teltebb, kevésbé mesterkélt lett. Sőt, szebb, mint valaha.

– Mármint, persze, elhiszem – nevetett fel kurtán, rémülten. – Nem feltételezem, hogy anyával képesek lennétek egy ilyen kegyetlen tréfát űzni velem. Meg aztán ott az... az életkorod... meg a hírek, meg minden. Tudom, hogy ez a valóság, de nem tudom elhinni. Érted, mit akarok mondani, apa?

– Igen – felelte Sol.

– Úgy értem, ma reggel is felkeltem, és arra gondoltam: Remek... holnap vizsgázom paleontológiából, és szinte még semmit nem tanultam. Alig vártam, hogy megmutassam Roger Shermannak, mi a dörgés... olyan okosnak képzeli magát.

Sol ivott egy kortyot.

– Roger három évvel ezelőtt meghalt, amikor a repülőgépe Bussardtól délre lezuhant – mondta. Igazából a whisky beszélt belőle, de ki kellett derítenie, hogy nem rejtőzik-e Rachel mögött egy másik Rachel.

– Tudom – bólintott Rachel, és felhúzta a térdét az álláig. – Rákerestem minden ismerősömre. A nagyi halott. Eikhardt professzor már nem tanít. Niki hozzáment valami... ügynökhöz. Sok minden történik négy év alatt.

– Több mint tizenegy év alatt – helyesbített Sol. – A hyperioni oda-vissza utad miatt hat évvel csúsztál el tőlünk, itthon maradottaktól.

– De az normális – kiáltott Rachel. – Az emberek nap mint nap utaznak a Hálón kívülre. Ők megbirkóznak vele.

– Csakhogy ez nem ugyanaz, kölyök – bólintott Sol.

Rachel kényszeredetten elmosolyodott, és ledöntötte a maradék whiskyjét.

– Öregem, ez aztán enyhe kifejezés. – Éles, végleges csattanással vágta az asztalra a poharát. – Figyelj, elmondom, hogy döntöttem. Két és fél napom ráment, amíg végignéztem a Rachel által... az én általam... előkészített anyagot mindarról, ami történt, amit tudnom kell... és az égvilágon semmit nem segített.

Sol meg sem moccant, még levegőt sem mert venni.

– Úgy értem – folytatta Rachel –, a tudat, hogy napról napra fiatalodom, hogy elfelejtek olyan embereket, akikkel meg nem is találkoztam... mármint, hova vezet mindez? Egyre fiatalabb, kisebb és magatehetetlenebb leszek, míg végül egy nap egyszerűen eltűnök? Jézusom, apa. – Rachel magához szorította a térdét. – Azért ez a maga bizarr módján egész mulatságos, nem?

– Nem – mondta halkan Sol.

– Nem, biztos vagyok benne, hogy nem az – mondta Rachel. Mindig kerek és sötét szeme most nedvesen csillogott. – Neked meg anyának olyan lehet, mint egy szörnyű lidércnyomás. Mindennap végig kell néznetek, ahogy lesétálok a lépcsőn... zavartan... a tegnap emlékeivel ébredve, hogy aztán a saját hangom azt állítsa: a tegnap évekkel ezelőtt volt. Meg hogy összejöttem egy Amelio nevű fickóval...

– Melio – suttogta Sol.

– Tök mindegy. Egyszerűen nem segít semmit, apa. Mire kezdeném megemészteni a dolgokat, úgy kimerülök, hogy muszáj lefeküdnöm aludni. Aztán... aztán te is tudod, hogy mi történik.

– Mit... – szólalt meg Sol, és meg kellett köszörülnie a torkát. – Mit szeretnél kérni tőlünk, prücsök?

Rachel a szemébe nézett, és elmosolyodott. Öthetes kora óta ugyanezzel a mosollyal ajándékozta meg Solt.

– Ne mondd el nekem, apa – közölte határozottan. – És nekem se hagyd, hogy elmondjam magamnak. Csak fájdalmat okozok. Mármint, nem éltem át azokat az időket. – Elhallgatott, és a homlokára tapasztotta a kezét. – Tudod, hogy értem, apa. Az a Rachel, aki egy másik bolygóra utazott, és szerelmes lett, és megsérült... az egy másik Rachel volt! Nem igazság, hogy helyette kell szenvednem. – Rachel most már sírt. – Megértesz? Meg tudsz érteni?

– Igen – felelte Sol. Széttárta a karját, s meleg könnyeket érzett a mellkasán. – Igen, meg tudlak érteni.

A következő egy évben gyakran érkeztek fénysürgönyök a Hyperionról, de egyik sem szolgált jó hírrel. Nem sikerült feltárni az antientropikus mezők természetét és forrását. A Szfinx körül azóta sem mértek szokatlan időár-aktivitást. A dagályokkal fertőzött területeken belül és azok környékén végzett állatkísérletek során néhány kísérleti alany váratlanul elpusztult, de a Merlin-kórt nem sikerült replikálni. Melio mindegyik üzenetét ugyanúgy fejezte be: „Rachelt puszilom.”

Sol és Sarai a Reichs Egyetemtől hitelezett pénzből korlátozott Poulsen-kezeléseknek vetették alá magukat Bussard Cityben. Ahhoz már túlságosan idősek voltak, hogy a kezelés egy újabb évszázaddal hosszabbítsa meg az életüket, de átszabott külsejükkel nem hatvanas, hanem csak negyvenes házaspárnak tűntek. Átnyálazták a régi családi fotóalbumokat, és rájöttek, hogy nem is olyan nehéz másfél évtizeddel korábbi divat szerint öltözni. A tizenhat éves Rachel a főiskolai rádióra tekert komlogjával lerobogott a lépcsőn.

– Ehetnék ma reggelire rizspelyhet?

– Nem azt eszel minden reggel? – mosolygott Sarai.

– De igen – vigyorgott Rachel. – Csak hátha elfogyott, vagy ilyesmi. Hallottam a telefoncsörgést. Nem Niki keresett?

– Nem – mondta Sol.

– Rohadt életbe – szaladt ki Rachel száján, majd a szüleire pislantott.

– Bocs. De megígérte, hogy azon nyomban felhív, amint kiteszik az eredményeket. Már három hete levizsgáztunk. Nem hiszem el, hogy még mindig semmi hír.

– Ne aggódj – nyugtatta Sarai. Az asztalhoz vitte a kávéskannát, már épp adott volna Rachelnek egy csészével, aztán inkább magának töltött.

– Ne aggódj, szívem. ígérem, olyan jó eredményeket érsz el, hogy akármelyik iskolába felvételizhetsz.

– De anya! – sóhajtott Rachel. – Ezt csak úgy mondod. Odakint farkastörvények uralkodnak. – Összevonta a szemöldökét. – Nem láttátok a matek ansiblemet? A szobám teljesen fel lett forgatva. Semmit nem találtam meg.

Sol megköszörülte a torkát.

– Ma nincsen suli, kölyök.

Rachel értetlenül meredt rá.

– Nincs suli? Kedden? Hat héttel érettségi előtt? Mi folyik itt?

– Lebetegedtél – jelentette ki határozottan Sarai. – Még egy napig itthon maradhatsz. Csak a mai nap.

Rachel homloka még jobban elfelhősödött.

– Lebetegedtem? Nem érzem betegnek magam. Csak olyan ...furán. Mintha nem lennének... nem lennének rendjén a dolgok. Például, miért toltátok máshová a kanapét a médiaszobában? És hol van Csibész? Egész reggel szólongattam, de nem került elő.

Sol megérintette a lánya csuklóját.

– Elég hosszan betegeskedtél – magyarázta. – Mondta az orvos, hogy ébredés után kicsit szivacsos lehet az emlékezeted. Mi lenne, ha elsétálnánk a kampuszhoz, és útközben folytatnánk a beszélgetést? Van kedved hozzá?

Rachel arca felragyogott.

– Lógni a suliból, és főiskolára menni? Jó hogy! – Eltúlzottan szörnyülködő arcot vágott. – De csak ha nem futunk bele Roger Shermanbe. Elsőéves matek szakon, és annyira gázos.

– Nem fogunk találkozni vele – ígérte meg Sol. – Mehetünk?

– Mindjárt. – Rachel előrehajolt, és adott egy óriási ölelést az édesanyjának. – Pápá, paripám.

– Légy jó, póniló – felelte Sarai.

– Oké – vigyorgott Rachel, és hátralibbentette hosszú haját. – Most már mehetünk.

A rendszeres Bussard City-i utazások miatt muszáj volt venni egy EMJ-t. Egy hűvös, őszi napon aztán Sol ráhajtott a leglassabb útvonalra, jóval a közlekedő légifolyosók alatt, hogy kiélvezhesse az alant húzódó, betakarított mezők látványát és illatát. Jó néhányan integettek neki a mezőn dolgozó férfiak és nők közül.

Bussard alaposan kinőtte magát Sol gyerekkora óta, de a zsinagóga még mindig ott állt a város egyik legrégibb negyedének peremén. A templom öreg volt, Sol is öregnek érezte magát, sőt még a belépésekor a fejére helyezett kipa is ősöregnek tűnt – elnyűtte a sok-sok évtizedes hordás –, a rabbi azonban fiatal volt. Sol aztán rájött, hogy a férfi már legalább negyvenéves lehet – a haja fekete sábeszdeklije mindkét oldalán megritkult –, ám az ő szemében kisfiú maradt. Sol megkönnyebbült, amikor a fiatalember azt javasolta, hogy inkább az utcával szemközti parkban beszélgessenek tovább.

A parkban leültek egy padra. Sol meglepve vette észre, hogy nála maradt a kipa, s hol egyik, hol másik kezében gyűrögette. A levegő égő levelek és az előző esti zápor illatával telt meg.

– Nem teljesen értem, M. Weintraub – vallotta be a rabbi. – Az álom nyugtalanítja, vagy az, hogy a lánya azóta lett beteg, amióta először álmodta?

Sol felemelte a fejét, hogy a napfény az arcát simogassa.

– Igazából egyik sem – felelte. – Csak nem tudok szabadulni attól az érzéstől, hogy a kettőnek valahogy köze van egymáshoz.

A rabbi végighúzta egyik ujját az alsó ajkán.

– Hány éves a lánya?

Sol egy pillanat töredékéig tétovázott.

– Tizenhárom – mondta.

– És a betegség... komoly? Életveszélyes?

– Nem életveszélyes – válaszolta Sol. – Még nem.

A rabbi összefonta karját terebélyes hasa előtt.

– Sol, ugye nem hiszi... szólíthatom Solnak?

– Természetesen.

– Sol, ugye nem hiszi, hogy az álma miatt... hogy valamiképpen ön okozta a lánya betegségét?

– Nem – mondta Sol, és egy pillanatig csendes önvizsgálatot tartott, hogy vajon az igazat mondja-e. – Nem, rabbi, nem hiszem...

– Szólítson Mortnak, Sol.

– Rendben, Mort. Nem azért jöttem, mert azt hiszem, hogy én... vagy az álmom okozza Rachel betegségét. De az az érzésem, hogy talán a tudatalattim akar közölni velem valamit.

Mort egy kicsit előre-hátra dülöngélt a padon.

– Lehet, hogy egy idegspecialistával vagy egy pszichológussal többre menne, Sol. Nem igazán látom, miben tudnék...

– Ábrahám története érdekel – vágott közbe Sol. – Úgy értem, számos különböző etikai rendszerrel foglalkoztam már, de nehezen tudom megérteni azt, amelyik kezdésnek egy apát a fia megölésére utasít.

– Nem, nem, nem! – tiltakozott hangosan, meglepően tömzsi babauj-jaival hadonászva a rabbi. – Amikor elérkezett az idő, Isten visszatartotta Ábrahám kezét. Nem hagyta volna, hogy feláldozzanak egy embert az Ő nevében. Csupán az Isten akaratának való engedelmességre akarta...

– Igen – vágta rá Sol. – Engedelmesség. Csakhogy a Bibliában az áll: „Akkor Ábrahám kinyújtotta kezét, vette a kést, hogy feláldozza a fiát.” Isten nyilván Ábrahám lelke mélyére nézett, és látta, hogy Ábrahám valóban kész megölni Izsákot. A Teremtés könyvének Istene nem elégedett volna meg annyival, ha Ábrahám csak színleli az engedelmességet, belső elkötelezettség nélkül. Mi lett volna, ha Ábrahám jobban szereti a fiát, mint Istent?

Mort egy pillanatig a térdén dobolt az ujjaival, aztán megragadta Sol karját.

– Sol, látom, milyen feldúlt a lánya betegsége miatt. De ne keverje össze egy nyolcezer évvel ezelőtt írott dokumentummal! Meséljen még inkább a kislánya esetéről. A gyerekek manapság már nem halnak meg betegségekben. A Hálóban legalábbis nem.

Sol felállt, elmosolyodott, és hátralépett, hogy kiszabadítsa a karját.

– Szívesen beszélgetnék még önnel, Mort. Nagyon is. De haza kell mennem. Este előadást tartok.

– Eljön most szombaton a templomba? – kérdezte a rabbi, s kinyújtotta tömpe ujjait, hogy még utoljára megérintse a másik embert.

Sol a fiatalember kezébe ejtette a kipát.

– Talán majd egy nap, Mort. Majd egy nap elmegyek.

Még tartott az ősz, amikor egy nap Sol kinézett a dolgozószobája ablakán, és egy sötét férfialakot látott ácsorogni a ház előtti csupasz szilfa alatt. A média, gondolta Sol görcsbe ránduló gyomorral. Már egy évtizede attól a naptól rettegett, amikor majd kitudódik a titok, mert tudta, hogy azzal egy csapásra véget érne egyszerű crawfordi életük. Kilépett a hűvös esti levegőre.

– Melio! – kiáltott fel, amikor megpillantotta a magas férfi arcát.

A régész zsebre dugott kézzel álldogált hosszú kék kabátjában. A legutóbbi találkozásuk óta eltelt tíz szabványév ellenére Arundez alig öregedett valamit – Sol úgy saccolta, hogy még mindig huszonéves lehet. A fiatalember sötét, napbarnított arcára ugyanakkor gondterhelt ráncok vetettek árkot.

– Sol – üdvözölte Arundez, és majdhogynem szégyenlősen nyújtott kezet.

Sol melegen megrázta a férfi jobbját.

– Nem is tudtam, hogy visszajöttél. Kerülj beljebb!

– Nem. – A régész fél lépéssel hátrébb lépett. – Már egy órája idekint szobrozok, Sol. Nem mertem elmenni az ajtóig.

Sol válaszolni akart valamit, de aztán csak bólintott. Ő is zsebre vágta a kezét, hogy ne fázzon annyira. A sötét házorom felett feltünedeztek az első csillagok.

– Rachel most nincs itthon – mondta végül. – Könyvtárba ment. Azt... azt hiszi, házi dolgozatot kell írnia történelemből.

Melio szaggatottan felsóhajtott, és bólintott.

– Sol – mondta elcsukló hangon –, neked és Sarainak meg kell értenetek, hogy mindent megtettünk, ami tőlünk tellett. A kutatócsapat csaknem három szabványévig volt a Hyperionon. Tovább is maradtunk volna, ha az egyetem nem vonja meg a támogatást. Nem találtunk semmit...

– Tudjuk – felelte Sol. – Hálásak vagyunk a fénysürgönyeidért.

– Ami engem illet, csak a Szfinxben hónapokat töltöttem el – folytatta Melio. – A műszerek szerint az épület csupán egy élettelen kőhalom, de néha azt hittem, érzek... valamit... – Ismét megrázta a fejét. – Cserbenhagytam Rachelt, Sol.

– Nem igaz – markolta meg Sol a fiatalember vállát a gyapjúkabáton át. – Viszont volna egy kérdésem. Kapcsolatba léptünk a szenátorainkkal... még a Tudományos Tanács igazgatóival is beszéltünk... de senki nem tudta megmagyarázni, hogy a Hegemónia miért nem ölt több időt és pénzt a hyperioni jelenségek vizsgálatába. Szerintem már rég be kellett volna vonniuk a bolygót a Hálóba, ha másért nem, hát a tudományos jelentősége miatt. Hogy lehet, hogy rá se hederítenek egy olyan rejtélyre, mint a kripták?

– A számból vetted ki a szót, Sol. Már az is gyanús volt, hogy olyan hamar megvonták a támogatásunkat. Mintha a Hegemónia szántszándékkal karnyújtásnál távolabb tartaná a Hyperiont.

– Mit gondolsz... – kezdte Sol, ám abban a pillanatban meglátták Rachelt feléjük közeledni az őszi alkonyban. A lány vörös kabátjába mélyesztette a kezét, haját az évtizedek óta világszerte hódító tinidivat szerint rövidre vágatta, arca kipirosodott a csípős időben. Rachel a gyerekkor és a fiatal felnőttkor határán táncolt; hosszú, farmernadrágba bújtatott lábaival, edzőcipőjével és puffos kabátjával akár egy kisfiú sziluettje is lehetett volna.

Széles mosolyt villantott rájuk.

– Szia, apa! – Közelebb lépett a tompa fényben, és félénken biccentett Meliónak. – Bocsánat, nem akartam megzavarni a beszélgetést.

Sol nagy levegőt vett.

– Semmi baj, kölyök. Rachel, hadd mutassam be dr. Arundezt, a freeholmi Reichs Egyetem oktatóját. Dr. Arundez, ő itt a lányom, Rachel.

– Nagyon örvendek – ragyogott fel Rachel arca. – Azta, a Reichs! Olvastam a katalógusukat. Minden vágyam, hogy egyszer majd oda járhassak.

Melio feszülten bólintott. Sol látta, hogy a férfi válla és felsőteste teljesen megmerevedik.

– És... – kezdte Melio. – Akarom mondani, mit szeretnél ott tanulni?

Sol biztosra vette, hogy Rachel is meghallja a férfi hangjából áradó fájdalmat, de a lány csak vállat vont, és felkacagott.

– Ó, jesszusom, hát mindent! Eikhardt bá’... ő tartja az Oktatási Központban a paleontológiai/régészeti faktot... szóval azt mondja, maguknál kiváló a Klasszikus és Ókori Műtárgytörténeti Tanszék.

– Ez igaz – préselte ki Melio.

Rachel bátortalanul nézett az apjáról az idegenre; láthatólag megérezte a feszültséget, de nem tudta az okát.

– Hát, nem akarok tovább zavarni. Úgyis mennem kell aludni. Asszem, elkaptam valami vírust... anya szerint valamilyen agyhártyagyulladás, csak ettől kába leszek. Na mindegy, nagyon örültem, dr. Arundez. Remélem, egyszer még találkozunk a Reichsen.

– Én is remélem. – Melio olyan intenzitással bámulta a lányt a szürkületben, hogy Solnak az az érzése támadt: a pillanatot próbálja mindenestül az emlékezetébe vésni.

– Oké, hát akkor... – mondta Rachel, majd hátralépett, gumitalpú cipői megnyikordultak a járdán. – Akkor jó éjszakát. Reggel találkozunk, apa.

– Jó éjszakát, Rachel.

A lány megtorpant az ajtóban. A kerti gázlámpa alatt messze nem tűnt még tizenháromnak sem.

– Pápá, paripák!

– Légy jó, póniló – felelte Sol, és hallotta, hogy Melio is vele együtt suttogja.

Egy ideig szótlanul ácsorogtak. Rájuk sötétedett, ahogy az éjszaka leszállt a kisvárosra. Egy bicikliző kisfiú tekert el mellettük; levelek ropogtak a kerekei alatt, küllők fénylettek az öreg utcai lámpák fénytócsáiban.

– Gyere be egy kicsit – győzködte Sol a néma férfit. – Sarai nagyon örülne neked. Rachel már aludni fog.

– Most nem – mondta Melio. Árnyék volt csupán, keze a zsebében. – Most el kell... rossz ötlet volt idejönnöm, Sol. – Fordultában még visszanézett. – Majd felhívlak, ha Freeholmba értem – ígérte meg. – Össze fogunk hozni egy újabb expedíciót.

Sol bólintott. Hároméves átutazási idő, gondolta. Ha még ma este elindulnának, akkor Rachel... nem egészen tízéves lenne, mire odaérnének.

– Jól van. – Csak ennyit mondott.

Melio megállt, búcsút intett, és végigsétált a járdaszegély mellett, ügyet sem vetve a talpa alatt ropogó levelekre.

Sol ekkor látta őt utoljára személyesen.

Sol néhány héttel Rachel tizedik születésnapja előtt áttávolt a Háló legnagyobb Shrike templomához a Lususra. Maga az épület nagyjából akkora volt, mint egy Régi Föld-i katedrális, ám a templom után hiába nyújtózó külső támívek, a megcsavart felső emeletek és a festett üveg támfalak teremtette összhatástól gigantikusnak tetszett.

Sol nyomott hangulatban érkezett, és a brutális lususi gravitáció csak tovább fokozta borús hangulatát. Annak ellenére, hogy Sol megbeszélt időpontra jött a püspökhöz, több mint öt órát váratták, mire bebocsátást nyert a belső szentélybe. A holtidő nagy részét azzal töltötte, hogy a lassan forgó, húsz méter magas, acél-polikróm szobrot fürkészte, amely egyaránt jelképezhette a legendás Shrike-ot, és lehetett absztrakt főhajtás a valaha feltalált összes szúró-és vágófegyver előtt. Sol figyelmét azonban leginkább a koponya szerepét betöltő, rémálomszerű űr közepén lebegő vörös gömbpár vonta magára.

– M. Weintraub?

– Excellenciás uram – mondta Sol. Észrevette, hogy az akolitusok, exorcisták, lektorok és ostiariusok, akik vele együtt várakoztak, a főpap bevonulásakor mind arcra borultak a sötét kőpadlón. Sol csak egy szertartásos meghajlásra volt hajlandó.

– Kérem, kérem, kerüljön beljebb, M. Weintraub – invitálta a pap. Palástba bújtatott karjával a Shrike-szentélybe vezető ajtó felé intett.

Sol belépett az ajtón, és egy sötét, visszhangos teremben találta magát, amely nem sokban különbözött visszatérő álmának helyszínétől. A püspök hellyel kínálta, majd megkerült egy gazdagon faragott, de minden ízében modern asztalt, és átvonult egy kisebbfajta trónszékhez. Solban ekkor tudatosult, hogy a főpap a Lusus szülötte – elhízott, vastag tokájú, de a lususiakra jellemzően keménykötésű. Palástja rikítóan piros színben pompázott... vérvörösen virított, akár egy ütőér, anyagában sokkal inkább egy üvegbe zárt folyadékra, mintsem ónixszínű prémmel szegélyezett selyemre vagy bársonyra emlékeztetett. A püspök mindegyik ujján egy-egy hatalmas gyűrű – egy vörös, egy fekete, és így tovább – éktelenkedett, amitől Solnak nyugtalanító érzése támadt.

– Excellenciás uram – fogott mondandójába Sol –, előre is elnézését kérem, ha megsértettem volna... vagy esetleg a későbbiekben megsérteném az egyházi protokollt. Bevallom, nem sokat tudok a Shrike Egyházáról, de az a kevés, amit kiderítettem, arra sarkallt, hogy idejöjjek. Kérem, nézze el nekem, ha esetleg rosszul alkalmaznám egyháza rangjait vagy terminusait, s ezzel önkéntelenül is tudatlanságomról tennék tanúbizonyságot.

A püspök legyintett tömzsi ujjaival. Vörös és fekete drágakövek csillantak meg az erőtlen fényben.

– A rangok nem fontosak, M. Weintraub. Ha egy hitetlen „excellenciás uramnak” szólítja személyünket, az nekünk bőven elég. Ugyanakkor fel kell hívnunk a figyelmét, hogy szerény csoportunkat hivatalosan a Végső Engesztelés Egyházának hívják, azt az entitást pedig, akit a világ naivan csak... a Shrike-nak nevez... mi magunk... már ha egyáltalán szánkra vesszük a nevét... a Fájdalom Urának, vagy közkeletűbb nevén, az Avatárnak hívjuk. Kérem, terjessze elénk azt a fontos kérdést, amire az előbb utalt!

Sol kurtán meghajolt.

– Excellenciás uram, én egy tanár vagyok...

– Bocsássa meg, hogy félbeszakítjuk, M. Weintraub, de ön nem pusztán tanár. Ön tudós. Jól ismerjük a morális hermeneutikáról szóló szövegeit. A bennük foglaltatott érvelés gyenge lábakon áll, de felettébb érdekfeszítő. Rendszeresen szoktuk is elemezni az apologetikai szemináriumainkon. Folytassa, kérem!

Sol döbbenten pislogott. Mivel a legszűkebb tudományos körökön kívül szinte senki nem hallott a munkásságáról, teljesen váratlanul érte, hogy a püspök ismeri. Öt másodpercbe telt, amíg Sol összeszedte magát, s ezalatt arra jutott, hogy a Shrike püspöke inkább csak tudni akarta, kivel beszél, és kiváló stáb állt a rendelkezésére.

– Excellenciás uram, az én pályafutásom lényegtelen. Azért kértem öntől audienciát, mert a gyermekem... a lányom... megbetegedett, és betegségét feltehetően az okozta, hogy egy, az önök vallásában kiemelt szerepet játszó térségben végzett kutatásokat. Mondanom sem kell, a Hyperion nevű bolygón található Időkriptákról beszélek.

A püspök lassan bólintott. Sol eltűnődött, vajon a férfi tud-e Rachelről.

– Ugye tisztában van azzal, M. Weintraub, hogy a maga által említett térségről... amit mi Frigyládáknak hívunk... a hyperioni Önkormányzati Tanács nemrég kitiltotta a kutatókat?

– Igen, excellenciás uram. Hallottam hírét. Úgy tudom, az egyházuk meghatározó szerepet játszott a törvény elfogadtatásában.

A püspök arcizma sem rándult. A tömjénfüstös terem egyik távoli végéből halk harangjáték csilingelt.

– Mindenesetre, excellenciás uram, azt reméltem, hogy az egyházuk doktrínájának bizonyos aspektusai fényt deríthetnek a lányom betegségére.

A püspök lehajtotta a fejét, mígnem az egyetlen fényoszlop a homlokára vetült, s a szeme árnyékba borult.

– Beavatást kíván nyerni az Egyház vallásának misztériumaiba, M. Weintraub?

– Nem, excellenciás uram – simította meg Sol a szakállát –, hacsak a lányom jobban nem lesz tőle.

– És a lánya be akar lépni a Végső Engesztelés Egyházába?

Sol egy szívdobbanásig habozott.

– Megint csak azt tudom mondani, excellenciás uram: a lányom meg akar gyógyulni. Ha az Egyházba való belépése segít neki a gyógyulásban, akkor komolyan fontolóra vesszük a dolgot.

A püspök suhogó palástjában hátradőlt. A félhomályban mintha vörösség ömlött volna belőle.

– Ön fizikai gyógyulásról beszél, M. Weintraub. Egyházunk a lelki üdvözülés felett döntőbíráskodik. Tisztában van vele, hogy az előbbi mindig az utóbbiból fakad?

– Tudom, hogy ez egy régi, széles körben elfogadott vélemény – válaszolta Sol. – A feleségem és én a lányom teljes gyógyulását óhajtjuk.

A püspök az öklére támasztotta ormótlan fejét.

– Milyen természetű a lánya betegsége, M. Weintraub?

– Egy... idővel kapcsolatos betegség, excellenciás uram.

A püspök előredőlt, teste hirtelen megfeszült.

– Mit is mondott, melyik szent helyen támadta meg a lányát ez a kórság, M. Weintraub?

– A Szfinx nevű építményben, excellenciás uram.

A püspök olyan gyorsan pattant fel, hogy leverte a padlóra az asztalán lévő papírokat. A férfi még a palást nélkül is kétszer annyit nyomott, mint Sol, csapkodó vörös köpenyében, teljes életnagyságban azonban a halál bíborszínű megtestesüléseként tornyosult Sol fölé.

– Távozzék! – bömbölte az óriás. – Az ön lánya áldottabb és átkozottabb mindenkinél. Semmit sem tehetünk érte... sem maga, sem az Egyház, sem más e világi erő.

Sol megvetette a talpát... vagyis inkább a fenekét a székén.

– Excellenciás uram, ha bármi esély van...

– NINCS! – üvöltötte a püspök kivörösödött fejjel, most már tetőtől talpig ugyanabban a színben játszva. Valamit megnyomott az asztalán. Exorcisták és lektorok jelentek meg az ajtóban, vörös szegélyű fekete köpenyük baljósan negatívként rímelt a püspökére. A szénfekete ruhájú ostiariusok az árnyékba olvadtak.

– Az audiencia véget ért – közölte a püspök visszafogottabb hangerővel, de végérvényes véglegességgel. – Az Avatár kiválasztotta a lányát, hogy oly módon vezekeljen bűneiért, miként egy nap majd minden bűnös és hitetlen bűnhődni fog. S e nap már a nyakunkon van.

– Excellenciás uram, ha még öt percet rám tudna szánni...

A püspök csettintett, mire az exorcisták Solhoz siettek, hogy kivonszolják a templomból. Lususi férfiak voltak. Egyenként elbírtak volna öt akkora termetű tudóssal, mint Sol.

– Excellenciás uram...! – kiabálta Sol, miközben lerázta magáról az első férfi kezét. A három másik exorcista a segítségére sietett, és az egyformán izmos lektorok is a közelben maradtak, hátha közbe kell lépniük. A püspök hátat fordított Solnak, és úgy tűnt, a sötétségbe bámul.

A külső szentély morgásoktól, Sol cipősarkának csikorgásától, valamint legalább egy hangos jajkiáltástól visszhangzott, ahogy Sol térde az exorcisták vezetőjének legkevésbé papi testrészével érintkezett. A vita végkimenetelét érdemben ez sem befolyásolta. Sol az utcán landolt. Az utoljára hátat fordító ostiarius utánadobta viharvert kalapját.

Sol még tíz napig a Lususon maradt, de csak annyit ért el vele, hogy még jobban belebetegedett a gravitációba. Az Egyház bürokratái nem fogadták a hívásait. A bíróság sem tudott közbenjárni az érdekében. Az exorcisták mindig ott strázsáltak a vestibulum küszöbe mögött.

Sol áttávolt az Új Földre és a Reneszánsz Vektorra, a Fujira és a TC^2-re, a Deneb Dreire és a Deneb Vierre, ám minden egyes Shrike templomnál zárt kapuk fogadták.

Sol kimerülten, dühösen és legatyásodva utazott haza a Barnard Világára, kihozta az EMJ-jét a hosszú távú parkolóból, és egy órával Rachel születésnapja előtt otthon volt.

– Hoztál nekem valamit, apu? – kérdezte izgatottan a tízéves kislány. Sarai aznap mondta el neki, hogy Sol elutazott.

Sol előhúzta a becsomagolt ajándékot. A teljes Anne sorozat lapult benne. Mással szerette volna meglepni a lányát.

– Kibonthatom?

– Később, prücsök. A többi ajándékkal együtt.

– Jaj, légyszi, apa! Csak az egyiket! Még mielőtt Niki és a többiek ideérnek.

Sol elkapta Sarai pillantását. A nő megrázta a fejét. Rachel úgy emlékezett, hogy alig néhány napja hívta meg Nikit, Linnát és a többi barátját a szülinapi zsúrjára. Sarainak még nem sikerült kitalálnia semmilyen kifogást.

– Na jó, Rachel – mondta Sol. – De csak ezt az egyet.

Amíg Rachel lelkesen bontogatta a kis csomagot, Sol meglátta a nappaliba beállított, piros masnival átkötött hatalmas pakkot. Hát persze. Az új bicikli. Rachel egy évvel a tizedik születésnapja előtt kért egy új biciklit. Sol fáradtan belegondolt, vajon Rachel meglepődik-e, amikor majd másnap – egy nappal a tizedik születésnapja előtt – ott találja a szobában az új bringát. De az is lehet, hogy még az este megszabadulnak a kerékpártól, amíg Rachel az igazak álmát alussza.

Sol lerogyott a kanapéra. A piros masni a püspök palástjára emlékeztette.

Sarainak soha nem sikerült könnyen maga mögött hagyni a múltat. Akárhányszor kimosta, összehajtogatta és eltette Rachel kinőtt babaruháit, titokban mindig sírdogált egy kicsit, amit Sol elől valahogy sosem tudott eltitkolni. Sarai féltőn emlékezett vissza Rachel gyermekkorának minden állomására. A szürke, ismétlődő, normális hétköznapokat szerette, és csendesen belenyugodott abba, hogy ezek a hétköznapok koronázzák meg az életet. Mindig is úgy érezte, hogy az emberi lét esszenciáját elsősorban nem a nagy élmények teszik ki, nem az esküvők és a diadalmas sikerek, melyek régi naptárakban piros tollal bekarikázott dátumokként rikítanak az emlékek közt, hanem az élet apró, a maga útján hömpölygő dolgai – a hétvégi délutánok, amikor a család minden tagja a saját hobbiját űzi, s ha nagy néha egymásba botlanak, s elfecserésznek erről-arról, utána rögtön el is felejtik, miről beszélgettek. Ezeknek az óráknak az összege azonban lényegi és örökkévaló együttlélegzést teremt.

Sol a padláson talált rá Saraira, aki halkan szipogva régi dobozokban turkált. Most nem szelíd könnycseppeket hullatott, mint amikor az élet apró örömeinek elvesztését siratta. Sarai Weintraub dühös volt.

– Mit csinálsz, anya?

– Rachelnek ruhák kellenek. Minden túl nagy rá. Ami rámegy egy nyolcévesre, az nem megy rá egy hétévesre. Valahol megvannak még a régi ruhái.

– Hagyd a csudába – mondta Sol. – Majd veszünk neki újakat.

Sarai megrázta a fejét.

– Hogy aztán mindennap azon értetlenkedjen, hová tűntek a kedvenc ruhái? Nem. Megőriztem néhány ruhát emlékbe. Itt kell lenniük valahol.

– Majd később megkeresed őket.

– Mikor később, a szentségit?! – csattant fel Sarai, majd elfordult Soltól, és az arca elé kapta a kezét. – Bocsáss meg.

Sol átölelte. Sarai meztelen karja még a korlátozott Poulsen-kezelések ellenére is sokkal vékonyabb volt, mint amire Sol emlékezett. Göcsörtös, inas volt a durva bőr alatt. Szorosan a karjaiba zárta a nőt.

– Bocsáss meg – ismételte most már hangosan zokogva Sarai. – Csak ez... nem igazság.

– Nem – értett egyet Sol. – Nem igazság.

A poros tetőablakokon beszüremkedő napfény szomorú, katedrális-szerű hangulatot kölcsönzött a padlásnak. Sol mindig is szerette a padlások illatát – egy kihasználatlan, fülledt és dohos helyet, melynek eldugott kincsei csak arra vártak, hogy felfedezzék őket. Sol leguggolt az egyik doboz mellé.

– Gyere, szívem – mondta –, keresgéljünk együtt.

Rachel továbbra is boldog volt, élte a maga életét, és csak egy kicsit zökkentették ki azok az ellentmondások, amikkel minden reggel szembesülnie kellett. Minél fiatalabb lett, annál könnyebb volt megmagyarázni a látszólag egyik napról a másikra megváltozott dolgokat – a ház előtti öreg szilfa hűlt helyét, a társasházat az utcasarkon, ahol korábban M. Nesbitt gyarmati stílusú palotája emelkedett, barátai elmaradozását. Sol most látta csak igazán, milyen rugalmasak tudnak lenni a gyerekek. Most már úgy képzelte, hogy Rachel az idő magasra tornyosuló hullámának taraján él, ahonnan nem látja az alant kavargó tenger sötét mélységét, egyensúlyát pedig emlékei kicsiny tárával tartja meg, és azzal, hogy a naponta megadatott tizenkét-tizenöt órányi most minden pillanatát megéli.

Sem Sol, sem Sarai nem akarta elszigetelni a lányukat a többi gyerektől, de nehéz volt módot találni a barátkozásra. Rachel szívesen játszott a környékre költözött „új lánnyal” vagy „új fiúval” – más oktatók gyerekeivel, barátok unokáival, egy ideig Niki kislányával –, de a többi gyereknek hozzá kellett szoknia ahhoz, hogy Rachel minden reggel úgy köszönti őket, mintha még sosem találkoztak volna, és semmire sem emlékszik közös múltjukból. Csak kevesekben volt meg az empatikus készség, hogy egy játszópajtásuk kedvéért fenntartsák a színjátékot.

Rachel különleges betegségének története természetesen nem volt titok Crawford lakói előtt. Az eset híre Rachel visszatérésének első évében futótűzként terjedt el a főiskolán, és csakhamar az egész város tudott róla. Crawford úgy reagált az esetre, ahogy a kisvárosok szoktak az idők kezdetétől: néhányan másról sem pletykáltak, néhányan nem tudták elleplezni a hangjukban megcsendülő és tekintetükbe kiülő, mások szenvedése feletti szánalmat és kéjes élvezetet, ám a közösség nagy része úgy terjesztette ki védőszárnyát a Weintraub család köré, akár egy fiókáit oltalmazó félszeg anyamadár.

Ezzel együtt tovább élhették megszokott életüket, és amikor Solnak előbb le kellett adnia néhány óráját, majd korengedménnyel nyugdíjba kellett vonulnia, mert minden idejét felemésztette, hogy a lányával kezelésekre rohangált, senki sem hozta szóba a nyugdíjazás valódi okát.

Ez az állapot persze nem tarthatott örökké, és azon a tavaszi napon, amikor Sol a tornácra kilépve meglátta, hogy hétéves lánya sírva szalad haza a parkból, nyomában egy csillogó kameraimplantú, komlogokat nyújtogató hírhajhászfalkával, tudta, hogy életük egyik szakasza végérvényesen lezárult. Sol leugrott a tornácról, és Rachelhez rohant.

– M. Weintraub, igaz, hogy a lányát megfertőzte egy halálos időbetegség? Mi fog történni vele hét év múlva? Egyszerűen köddé válik?

– M. Weintraub! M. Weintraub! Rachel szerint a szenátus elnökvezérigazgatója Rabén Dowell, és Kr. u. 2711-et írunk. Semmire sem emlékszik az elmúlt harmincnégy évből, vagy csak a Merlin-kór miatt hallucinál?

– Rachel! Emlékszel, milyen volt felnőtt nőnek lenni? Milyen érzés, hogy megint gyerek vagy?

– M. Weintraub! M. Weintraub! Legyen szíves, csak egy fotót! Mit szólna ahhoz, ha kihozná Rachel egyik felnőttkori fényképét, aztán együtt nézegetnék a gyerekkel?

– M. Weintraub! Igaz, hogy ez az Időkripták átka? Látta Rachel a Shrike nevű szörnyeteget?

– Hé, Weintraub! Sol! Hé, Solly! Mihez kezdenek majd az asszonykával, ha a kölyök nincs többé?

Az egyik hírhajhász elállta Sol útját a bejárati ajtónál. A férfi előrehajolt, a szemébe ültetett sztereolencsék megnyúltak, ahogy ráközelítettek Rachelre. Sol megragadta a férfi hosszú haját – még kézre is állt, mert varkocsba fonva hordta –, és félresodorta az útjából.

A falka még hét hétig ugatott és vonított a ház előtt. Sol ismét rájött arra, amit korábban már tudott a kis közösségekről, de elfelejtett: gyakran idegesítőek, mindig szemellenzősek, néha bosszantó mértékben beleütik az orrukat mások dolgába, de sosem osztják a „közvélemény tudáshoz való jogának” alattomos örökségét.

Nem úgy a Háló. Sol nem engedte, hogy a családja a riporterek ostromzárának fogságába essen, és magához ragadta a kezdeményezést. Interjúkat adott a legnézettebb távnyelőkábeles hírműsoroknak, megszólalt a Mindenség fórumain, és személyesen részt vett a Csomóponti Orvosi Kutatók Tanácskozásán. Tíz szabványhónap leforgása alatt nyolcvan bolygón kért segítséget a lányának.

Tízezrével özönlöttek mindenfelől az ajánlatok, de a túlnyomó részüket csodadoktoroktól, projekttámogatóktól, szolgálataikat pusztán a nyilvánossághoz jutás miatt felajánló intézményektől és szabadúszó kutatóktól érkező felkeresések, a Rachel megérdemelt bűnhődését szajkózó Shrike-szektatagok és vallási fanatikusok tirádái, reklámügynökségek kérései – adják a nevüket a termékeikhez –, médiaügynökök felajánlkozásai – majd ők „képviselik” Rachelt a reklámkarrierjében –, átlagemberek részvétnyilvánításai – akik gyakran hitelcsipeket is mellékeltek üzenetükhöz –, tudósok hitetlenkedő levelei és Rachel életének kizárólagos jogait megvásárolni kívánó holoproducerek és könyvkiadók szerződéstervezetei tették ki, valamint annyi ingatlanajánlat, amivel Tethyst lehetett volna rekeszteni.

A Reichs Egyetem finanszírozott egy csapatot, akik kiértékelték az ajánlatokat, és megnézték, melyik válhat Rachel hasznára. A legtöbb jelentkezőt elutasították. Néhány orvosi vagy kutatási ajánlatot komolyan fontolóra vettek. Végül arra jutottak, hogy egyikük sem ajánlott olyan kutatási módszert vagy kísérleti terápiát, amit a Reichs ne próbált volna már ki. Az egyik rövid fénysürgöny azonban felkeltette Sol figyelmét. A hebroni K’far Sálom kibuc elnökétől érkezett. Csupán annyi állt benne:

HA MÁR NEM BÍRJÁK TOVÁBB, JÖJJENEK.

Nem telt sok időbe, hogy úgy érezzék, nem bírják tovább. Az első hónapok hírverése után a riporterek felhagytak ugyan az ostrommal, ez azonban csak a második felvonást vezette fel. A bulvárlapok csak „Bolygó Zsidóként”, messzi tájakon kóborló, gyermeke bizarr betegségének gyógymódját kereső, kétségbeesett apaként emlegették Solt – ironikus egy névválasztás volt, lévén Sol világéletében gyűlölt utazni. Sarai értelemszerűen a „gyászoló anya” lett. Rachel a „megpecsételt sorsú gyermek”, avagy egy felettébb hangzatos szalagcím szerint: „Az Időkripták átkának ártatlan áldozata”. Egyikük sem tudott úgy kilépni a házból, hogy az egyik fa mögött ne botoljon bele egy hírhajhászba vagy képezőgépbe.

Crawford felismerte, hogy hasznot húzhat a Weintraub család balszerencséjéből. A város kezdetben kitartott mellettük, ám amikor a Bussard Cityből érkező vállalkozók ajándékboltokat nyitottak, pólókoncessziókat alapítottak, városnéző körutakat szerveztek és adatcsipfülkéket állítottak fel az egyre nagyobb számban a városba csődülő turistáknak, a helyi üzletemberek először meginogtak, aztán tétováztak, majd egyöntetűen úgy határoztak, hogy ha már egyszer beindul a kereskedelmi gépezet, akkor a nyereséget ne kívülállók fölözzék le.

Négyszázharmincnyolc nyugodalmasnak mondható szabványév után Crawford városa megkapta első távnyelőterminexét. A látogatóknak innentől kezdve nem kellett végigszenvedniük a húszperces repülőutat Bussard Cityből. Egyre nagyobb lett a tömeg.

Aznap, amikor elköltöztek, úgy szakadt az eső, mintha dézsából öntenék, és egy lélek sem járt az utcákon. Rachel nem sírt, de egész nap tágra nyílt szemmel bámult, és fojtott hangon beszélt. Tíz nap választotta el a hatodik születésnapjától.

– De apu, miért kell elköltöznünk?

– Mert muszáj, bogaram.

– De miért?

– Egyszerűen csak meg kell tennünk, prücsök. Tetszeni fog a Hebron. Van egy csomó parkja.

– De miért nem mondtátok eddig egyszer sem, hogy el fogunk költözni?

– Mondtuk, kicsim. Biztos elfelejtetted.

– De mi lesz a nagyiékkal és Richard bácsival és Tetha nénivel és Saul bácsival és a többiekkel?

– Bármikor meglátogathatnak.

– De mi lesz Nikivel és Linnával és a barátaimmal?

Sol nem válaszolt. Fogta az utolsó bőröndöt, és az EMJ-hez cipelte. A házat eladták és kipakolták; a bútorokat eladták vagy előreküldték a Hebronra. Az elmúlt héten egymásnak adták a kilincset a rokonok, régi barátok és főiskolai kollégák, sőt még a Reichs orvoscsoportjából is eljöttek néhányan, akik már tizennyolc éve foglalkoztak Rachellel. Most üresek voltak az utcák. Az esővíz patakokban folyt az öreg EMJ plexiüveg tetején, és komplex alakzatokká állt össze. A háromfős család egy percig némán ült az autóban, és a házat nézte. A jármű belsejében nedves gyapjú és ázott haj illata ült meg.

Rachel magához szorította a plüssmackót, amit Sarai hat hónapja a padlásról menekített ki.

– Nem igazság – mormolta.

– Nem – értett egyet Sol. – Nem igazság.

A Hebron sivatagbolygó volt, a négy évszázados terraformálás azonban belélegezhető levegőt és több millió hold megművelhető szántóföldet eredményezett. A bolygót egykor benépesítő teremtmények kicsik, szívósak és végtelenül gyanakvóak voltak – pontosan olyanok, mint a Régi Földről importált teremtmények, köztük az emberi faj.

– Heh! – sóhajtott Sol aznap, amikor megérkeztek Dán napszítta falujába, a K’far Sálom napszítta kibuca fölé. – Hogy mi, zsidók milyen mazochisták vagyunk! A Hidzsra kezdetekor húszezer feltérképezett bolygót találtak emberi életre alkalmasnak, erre azok a smukkok éppen ide jöttek.

Pedig az első telepesek – vagy éppen Sol és a családja – nem mazochizmusból választották a bolygót. A Hebron nagy részét sivatag borította, de a termékeny területek már-már ijesztően magas terméshozamot hoztak. A Sínai Egyetem az egész Hálóban komoly tiszteletet vívott ki magának, a bolygó Központi Kórháza pedig tehetős pácienseket vonzott, és jelentős bevételforrást biztosított a szövetkezeteknek. A Hebron egyetlen távnyelőterminexe Új-Jeruzsálemben működött, és a bolygó máshová nem is engedett kapukat telepíttetni. A Hebron nem tartozott sem a Hegemóniához, sem a Protektorátushoz, keményen megadóztatta az utazókat a távnyelő-privilégiumokért, a turistákat pedig nem engedte Új-Jeruzsálemen kívülre. Egy háborítatlanságra vágyó zsidónak valószínűleg nem volt ennél biztonságosabb hely az ember lábnyomát viselő háromszáz bolygó között.

A kibuc inkább csak hagyományában volt szövetkezet, a gyakorlatban már nem annyira. A Weintraub családot saját otthonnal fogadták: a szerény hajlék napon szárított vályogtéglából épült, derékszögei kerekre koptak, padlója csupasz fából készült, ugyanakkor a dombtetőről szép kilátás nyílt a narancs-és olajfaligetek mögött végtelenségbe nyúló sivatagra. Úgy tűnt, mintha a nap mindent kiszívott volna, gondolta Sol, még az aggodalmakat és a rossz álmokat is. A fény fizikai valóságként hatott. Esténként, a naplemente után a Weintraub-ház egy órára rózsaszín fénybe öltözött.

Sol minden reggel leült a lánya mellé az ágyra, és megvárta, amíg felkel. Az ébredés utáni első néhány pillanat, Rachel értetlensége mindig fájdalmat okozott Solnak, de ügyelt arra, hogy a lánya mindennap őt lássa meg először. Amíg Rachel a kérdéseit sorolta, Sol átkarolta.

– Hol vagyunk, apu?

– Egy gyönyörű helyen, prücsök. Majd reggeli közben mesélek róla.

– Hogy kerültünk ide?

– Távoltunk, repültünk, aztán egy darabon gyalogoltunk – hangzott mindig a válasz. – Nincs olyan nagyon messze... de elég messze van ahhoz, hogy egy nagy kaland legyen.

– De hát itt az ágyam... és a plüssállataim... miért nem emlékszem az utazásra?

Mire Sol gyengéden közelebb vonta magához, belenézett barna szemébe, és azt mondta:

– Volt egy baleseted, Rachel. Emlékszel, amikor A honvágyó varangyosban Béka Béla beüti a fejét, és néhány napig arra sem emlékszik, hogy hol lakik? Veled is valami ilyesmi történt.

– Most már jobban vagyok?

– Igen – felelte ilyenkor Sol –, sokkal jobban.

Aztán a házat belengte a reggeli illata, és együtt kimentek a teraszra, ahol Sarai már várta őket.

Rachelnek több játszótársa lett, mint valaha. A kibucszövetkezet fenntartott egy iskolát, ahol mindig szívesen látták, mindennap újonnan üdvözölték. A hosszúra nyúló délutánokon a gyerekek a gyümölcsöskertekben játszottak, és felfedezőutakat tettek a sziklákhoz.

Avner, Robert és Ephraim, a Tanács vénjei a könyve megírására ösztökélték Solt. A Hebron mindig büszkén hivatkozott rá, hogy milyen sok tudósnak, művésznek, zenésznek, filozófusnak, írónak és zeneszerzőnek adott polgárjogot vagy letelepedési engedélyt, s ezáltal menedéket. A házat, mutattak rá, a család ajándékba kapta az államtól. Sol nyugdíja ugyan a Háló mércéjével kevésnek számított, bőven kielégítette szerény igényeiket a K’far Sálomban. Sol közben meglepve fedezte fel, hogy élvezi a fizikai munkát. Akár a gyümölcsöskertekben dolgozott, akár a gazdátlan birtokokat tisztította meg a törmelékkövektől, akár a várost körülvevő falat javította, Sol azt vette észre, hogy elméje és lelke szabadabban szárnyal, mint évek óta bármikor. Birokra tudott kelni Kierkegaarddal, miközben a habarcs száradására várt, és új meglátásai születtek Kantról és Vandeurről, mialatt figyelmesen a kukacos almákat válogatta. Hetvenhárom szabványéves korára Sol megdolgozott az első bőrkeményedéseiért.

Esténként Rachellel játszott, majd Saraijal sétált egyet a dombokon, amíg Judy vagy egy másik szomszédjuk az alvó kisgyerekre vigyázott. Az egyik hétvégére elmentek Új-Jeruzsálembe, csak Sol és Sarai. Most először voltak ilyen hosszú ideig kettesben azóta, hogy Rachel tizenhét szabványévvel korábban hazaköltözött hozzájuk.

Az idill azonban nem volt tökéletes. Túl gyakran fordult elő, hogy Sol az éjszaka közepén egyedül ébredt, és ahogy mezítláb lesétált a földszintre, ott találta Rachel mellett az alva őrködő Sarait. És sokszor megesett, hogy egy-egy hosszú nap végén, amikor Sol az ütött-kopott kerámiateknőben mosdatta, vagy a rózsaszínben fürdő falak alatt betakargatta Rachelt, a kislány megkérdezte:

– Szeretek itt lenni, apu, de holnap már hazamehetünk?

És Sol mindig bólintott. Aztán az esti mese, az altatódal és a jóéjtpuszi után, amikor már biztosra vette, hogy Rachel alszik, és lábujjhegyen kitipegett a szobából, meghallotta az ágyon dudorodó takarókupac alól kiszűrődni, hogy „Pápá, paripám”, amit sosem hagyhatott a válasz, a „Légy jó, póniló” nélkül. És miután maga is ágyba bújt, a halkan szuszogó, feltehetően alvó, szeretett nő mellé, Sol figyelte, ahogy a Hebron egyik – vagy mindkét – holdjának sápadt fénye átkúszik a göcsörtös falakon, és Istennel beszélgetett.

Sol már hónapok óta beszélgetett Istennel, mire észrevette, mit csinál. Mulattatta a gondolat. A párbeszédek nem imák, hanem dühös monológok formáját öltötték, majd önmagával folytatott – gyalázkodással határos – heves vitákká alakultak. Csakhogy nem egyszerűen saját magával vitatkozott. Sol egy nap rájött, hogy az indulatos viták témái olyan mélyrehatóak, a dűlőre vivendő kérdések olyan komolyak, és olyan széles területet ölelnek fel, hogy az egyetlen személy, akinek szemére hányhatja ezeket a hibákat, egyedül a Mindenható Isten lehet. Mivel Sol mindig is abszurdnak találta az éjszakánként ébren hánykolódó, emberi lényekért aggódó, egyének életébe beavatkozó emberarcú Isten képét, az efféle párbeszédek gondolatára kételkedni kezdett a saját józan eszében.

A párbeszédek mégis folytatódtak.

Sol tudni akarta, hogyan eredhet egy etikai rendszer – hát még egy olyan sziklaszilárd vallás, amely minden poklot túlélt, amit az emberiség rázúdított – Istennek abból a parancsából, amelyik saját gyermeke megölésére szólít fel egy apát. Solt nem érdekelte, hogy a parancsot az utolsó pillanatban visszavonták. Nem érdekelte, hogy a parancs az apa engedelmességét tette próbára. Sőt, pont attól a gondolattól kapott dührohamot, hogy Ábrahám az engedelmessége révén válhatott Izrael minden törzsének ősatyjává.

Azok után, hogy ötvenöt éven keresztül az etikai rendszereknek szentelte életét és munkásságát, Sol Weintraub egy végleges, megcáfolhatatlan következtetésre jutott: gonosz minden olyan istenség, elmélet vagy egyetemes elv követelte hűség, amely az engedelmességet egy ártatlan emberi lénnyel szemben tanúsított tisztességes bánásmód fölé helyezi.

„Akkor hogyan definiálnád az »ártatlant«?” – kérdezte az enyhén évődő, kissé panaszos hang, amit Sol ezekhez a vitákhoz társított.

„Egy gyermek például ártatlan – gondolta Sol. – Izsák ártatlan volt. Rachel is ártatlan.”

„Csupán gyermek volta miatt?”

„Igen.”

„És nem tudsz elképzelni olyan helyzetet, amikor egy nagyobb cél érdekében ki kell ontani egy ártatlan vérét?”

„Nem – gondolta Sol. – Egyet sem.”

„De felteszem, az »ártatlanságot« nem korlátozod pusztán gyermekekre.”

Sol habozott, érezte, hogy kelepcébe sétál, igyekezett kitalálni, hogy hová akarhat kilyukadni tudat alatti beszélgetőtársa. Nem sikerült.

„Nem – gondolta –, nem csak gyerekek lehetnek »ártatlanok«.”

„Közéjük sorolod Rachelt is? Huszonnégy évesen? Az ártatlanokat életkortól függetlenül nem szabad feláldozni?”

„Pontosan.”

„Talán ez is annak a leckének a része, amit Ábrahámnak meg kellett tanulnia, mielőtt a föld áldott népeinek ősatyja lehet.”

„Miféle lecke?” – gondolta Sol. Miféle lecke? De a fejében lakozó hang elnémult, és nem hallott mást, csupán az éjjeli madarak huhogását odakint, és felesége halk szuszogását az oldalán.

Rachel ötévesen még mindig olvasott. Sol az istennek sem tudott visszaemlékezni, mikor tanult meg olvasni – úgy tűnt, mintha mindig is tudott volna.

– Négy szabványéves volt – emlékeztette Sarai. – Nyár elején történt... három hónappal a születésnapja után. A főiskola mögötti tisztáson piknikeztünk, Rachel a Micimackót lapozgatta, és egyszer csak azt mondta: „Egy hangot hallok a fejemben.”

Sol így már emlékezett.

Arra is emlékezett, mennyire örültek Saraijal, amikor látták, hogy Rachel olyan fiatalon gyors egymásutánban sajátítja el az újabbnál újabb készségeket. Azért is emlékezett rá, mert most visszájára fordítva kellett végignézniük ugyanazt a folyamatot.

– Apa – lesett fel Rachel elmélyült színezés közben apja dolgozószobájának padlójáról –, mennyi idő telt el anya születésnapja óta?

– Hétfőn volt – válaszolta Sol, miközben a figyelmét egy könyv kötötte le. Sarai születésnapja még csak később volt esedékes, de Rachel már emlékezett rá.

– Azt én is tudom. De mennyi idő telt el azóta?

– Ma csütörtök van – felelte Sol. Éppen egy hosszú talmudi értekezést olvasott az engedelmességről.

– Azt is tudom. De hány napja volt?

Sol lerakta a kötetet.

– Meg tudod nevezni a hét napjait?

A Barnard Világa a régi naptárat használta.

– Persze – vágta rá Rachel. – Hétfő, kedd, szerda, csütörtök, péntek, szombat, vasárnap, hétfő...

– A hétfőt már mondtad.

– Aha. De hány napja volt?

– El tudsz számolni hétfőtől csütörtökig?

Rachel összevonta a szemöldökét, a szája némán mozgott. Tett még egy kísérletet, ezúttal az ujjain számolt.

– Négy nap?

– Nagyon jó – mondta Sol. – Meg tudod mondani, mennyit kapunk, ha tízből kivonunk négyet, kölyök?

– Mit jelent az, hogy kivonunk?

Solnak nehezére esett a tanulmányára összpontosítani a figyelmét.

– Semmit – nyögte ki. – Majd megtanulod az iskolában.

– Miután holnap hazamegyünk?

– Igen.

Egyik reggel, amikor Rachel kiment Judyval az udvarra, a többi gyerekkel játszani – már túl kicsi volt, hogy iskolába járjon –, Sarai Solhoz fordult.

– El kell vinnünk őt a Hyperionra, Sol – közölte.

Sol elkerekedett szemmel meredt rá.

– Tessék?

– Jól hallottad. Nem várhatjuk meg, amíg túl kicsi lesz, és nem tud majd járni... vagy beszélni. Meg mi sem leszünk már fiatalabbak. – Sarai keserűen felkacagott. – Milyen furán hangzik, mi? Pedig igaz. A Poulsen-kezelések hatása egy-két éven belül elmúlik.

– Sarai, hát nem emlékszel? Az összes orvos azt mondta, hogy Rachel nem élné túl a kriogenikus hibernációt. Senki nem bírja ki transz nélkül a fénysebességnél gyorsabb utazást. A Hawking-hatástól teljesen becsavarodhat az ember... vagy még annál is rosszabb.

– Nem számít – makacskodott Sarai. – Rachelnek vissza kell térnie a Hyperionra.

– Mégis mi az ördögről beszélsz? – gurult méregbe Sol.

Sarai megragadta Sol kezét.

– Azt hitted, csak te szoktad azt álmodni?

– Álmodni? – préselte ki Sol.

Sarai felsóhajtott, és leült a fehér étkezőasztal mellé. A reggeli fény sárga reflektorként vetült a párkányon glédában álló virágokra.

– A sötét hely – mondta a nő. – A magasban lebegő vörös fények. A hang, amelyik arra utasít... arra utasít, hogy vigyük el... hogy menjünk el a Hyperionra. Hogy mutassunk be... egy áldozatot.

Sol megnyalta az ajkát, de nem tudta benedvesíteni. A szíve hevesen vert.

– Kinek a nevét... kinek a nevét szólították?

Sarai furcsán nézett rá.

– Mind a kettőnkét. Ha nem lettél volna ott... velem együtt az álomban... nem bírtam volna elviselni ennyi éven át.

Sol lerogyott a székébe. Lenézett az asztalon fekvő, ismeretlen kézre és alkarra. A bütykök kezdtek megdagadni az ízületi gyulladástól; az alkart sűrűn behálózták az erek, és májfoltok pettyezték. Az ő keze volt, nem másé.

– Soha egy szóval sem említetted. Egy szóval sem... – hallotta a saját hangját.

Sarai ezúttal keserűség nélkül nevetett fel.

– Mintha szólnom kellett volna! Hányszor riadtunk fel egyszerre a sötétben! Hányszor úsztál verejtékben! Az első alkalomtól kezdve tudtam, hogy nem egyszerűen álmodunk. El kell mennünk, apa. El kell mennünk a Hyperionra.

Sol megmozdította a kezet. Még most sem érezte a saját testrészének.

– Miért? Az isten szerelmére, miért, Sarai? Nem gondolhatod... hogy feláldozzuk Rachelt...

– Persze hogy nem, apa. Neked nem jutott még eszedbe? Azért kell a Hyperionra mennünk... oda, ahova az álom mondja... hogy saját magunkat ajánljuk fel Rachel helyett.

– Saját magunkat – ismételte Sol. Azon tűnődött, vajon nem kapott-e szívrohamot. Olyan éles fájdalom hasított a mellkasába, hogy nem kapott levegőt. Egy teljes percig néma csendben ült, biztosra véve, hogy ha megpróbálna kinyögni egy szót, zokogásban törne ki. Várt még egy percet, majd így szólt: – Mióta... fontolgatod ezt, anya?

– Úgy érted, mióta tudom, hogy mit kell tennünk? Egy éve. Vagy egy kicsivel régebben. Rachel ötödik születésnapja óta.

– Egy éve! Miért nem mondtál valamit?

– Arra vártam, hogy magadtól rájöjj. Hogy tudd.

Sol megrázta a fejét. A szoba kitágult körülötte, a falak mintha enyhén megdőltek volna.

– Nem. Úgy értem, nem hiszem, hogy... Ezt át kell gondolnom, anya.

Sol látta, amint az ismeretlen kéz megpaskolja Sarai ismerős kezét.

Sarai bólintott.

Sol három napot és éjszakát töltött a kopár hegyeken. Csak a magával vitt vastag héjú kenyéren élt, és a desztillátortermoszból ivott.

Az elmúlt húsz évben legalább tízezerszer kívánta, bárcsak átvállalhatná Rachel betegségét; hogy ha már valakinek szenvednie kell, akkor ne a gyermek szenvedjen, hanem az apa. Minden szülő így érezne... és így is érez, akárhányszor lesérül vagy láztól reszket a gyereke. Nyilván nem lehetett ilyen egyszerű a megoldás.

A harmadik napon, ahogy a hőség elől egy keskeny sziklapárkány árnyékába húzódva félig elbóbiskolt, Sol megértette, hogy tényleg nem ilyen egyszerű.

„Adhatja Ábrahám ezt a választ Istennek? Hogy saját magát áldozza fel Izsák helyett?”

„Ábrahám adhatta volna. Te nem adhatod.”

„Miért?”

Mintegy válaszul Sol lázálmot látott: meztelen felnőttek csoszogtak libasorban, fegyveres emberek között a kemencék felé, anyák rejtették kabátok alá gyermekeiket. Férfiakat és nőket látott, bőrük szénné égett csíkokban lifegett, karjukban félájult gyerekeket cipeltek ki hajdani városok hamvai közül. Sol tudta, hogy ezek nem álomjelenetek, hogy az első és a második holokauszt elevenedik meg előtte, és már azelőtt tudta, hogy mi a válasz... minek kell lennie a válasznak, mielőtt a fejében lakozó hang kimondta volna.

„A szülők már felajánlották magukat. Az ő áldozatuk már elfogadtatott. Ezen már túl vagyunk.”

„Akkor mi legyen? Mi legyen?”

Néma csend volt rá a válasz. Sol kiállt a tűző napra, kis híján összerogyott. Egy fekete madár körözött felette – vagy a látomásában. Sol az öklét rázta az acélszürke ég felé.

„A nácikkal végezteted el a piszkos munkát! Őrültekkel. Szörnyetegekkel. Te magad is egy rohadt szörnyeteg vagy!

„Nem.”

A föld megbillent, és Sol az oldalára zuhant. Éles kövek vájtak a testébe. Olyan, mintha egy rögös falnak támaszkodnék, gondolta. Egy öklömnyi szikla az arcát égette.

„Ha Ábrahámot nézzük, az engedelmesség volt a helyes válasz – gondolta Sol. – Morális értelemben Ábrahám is még csak gyermek volt, mint akkoriban minden férfi. Ábrahám gyerekei azzal adtak helyes választ, hogy felnőtté válnak, és saját magukat ajánlják fel. Mi mikor döntünk helyesen?”

Nem érkezett válasz. A föld és az ég forgása lecsillapodott. Kis idő múlva Sol reszketeg lábbal feltápászkodott, letörölte az arcára tapadt vért és homokot, és legyalogolt a völgy mélyén pihenő városba.

– Nem – közölte Sol Saraijal –, nem fogunk elmenni a Hyperionra. Nem ez a helyes megoldás.

– Szóval tétlenségre kárhoztatsz minket. – Sarai szája elfehéredett a haragtól, de a hangja nem remegett meg.

– Nem. De nem hagyom, hogy rosszul döntsünk.

Sarai sziszegve fújta ki a levegőt. Az ablak felé intett, ahonnan rá lehetett látni a hátsó udvarban a játék lovaival játszó négyéves kislányra.

– Azt hiszed, neki van ideje a végtelenségig arra várni, hogy végre döntsünk... rosszul vagy akárhogy?

– Ülj le, anya.

Sarai állva maradt. Finom szemű kristálycukor csillámlott elöl a cserszínű pamutruháján. Solnak eszébe jutott a fiatal nő, amint meztelenül kiemelkedik a Maui-Covenant vándorszigetének foszforeszkáló nyomdokvizéből.

– Tennünk kell valamit – erősködött Sarai.

– Már végigjártunk száznál is több orvosszakértőt és tudóst. Két tucat kutatóközpont vizsgálta, böködte, szondázta és kínozta Rachelt. Elzarándokoltam az összes Shrike templomba a Háló minden bolygóján; nem hajlandóak fogadni. Melio és a többi Hyperion-szakértő a Reichsen azt mondja, hogy a Shrike-szekta doktrínájában nincs említés semmi Merlin-kórhoz fogható betegségről, és a hyperioni bennszülöttek legendáiban sincsen szó a kórságról vagy annak lehetséges gyógymódjáról. A csapat három évig nyomozott a Hyperionon, és nem jutottak eredményre. Azóta betiltották a térség kutatását. Most már csak az úgynevezett zarándokoknak engedélyeznek szabad bejárást az Időkriptákhoz. Még hyperioni turistavízumot is kész kálvária igényelni. Arról nem is beszélve, hogy ha elvisszük Rachelt, bele is halhat az utazásba.

Sol egy lélegzetvételnyi szünetet tartott, és ismét megérintette Sarai karját.

– Ne haragudj, hogy megint fel kellett hoznom ezeket, anya. De igenis tettünk valamit.

– Nem eleget – mondta Sarai. – És ha felcsapnánk zarándokoknak?

Sol ingerülten fonta karba a kezét.

– A Shrike Egyháza több ezer jelentkező közül választja ki áldozati bárányait. A Háló tele van ostoba, depressziós emberekkel. Kevesen térnek vissza közülük.

– És ez nem bizonyít valamit? – suttogta Sarai szaporán, unszolón. – Valaki vagy valami ezekre az emberekre vadászik.

– Útonállók – felelte Sol.

Sarai nemet intett a fejével.

– A gólem.

– Úgy érted, a Shrike.

– A gólem az – kötötte az ebet a karóhoz Sarai. – Ugyanaz, amelyik az álmunkban szerepel.

– Az én álmomban nincsen gólem. – Solba nyugtalanság költözött. – Miféle gólem?

– Az örökké figyelő vörös szempár – mondta Sarai. – Ugyanezt a gólemet hallotta Rachel is azon a bizonyos éjszakán a Szfinxben.

– Honnan tudod, hogy hallott valamit?

– Az álomból – mondta Sarai. – Mielőtt belépnénk abba a terembe, ahol a gólem vár.

– Akkor nem ugyanazt az álmot álmodtuk – jött rá Sol. – Anya, anya... miért nem mondtad el ezt eddig?

– Mert azt hittem, elment az eszem – suttogta Sarai.

Sol az Istennel folytatott titkos beszélgetéseire gondolt, és átölelte a feleségét.

– Ó, Sol – lehelte Sarai –, nem bírom végignézni ezt az egészet, annyira fáj. És itt olyan egyedül vagyunk.

Sol szorosan magához vonta. Többször megpróbáltak már hazamenni – mindig is Barnard Világa marad az otthonuk –, vagy fél tucatszor meglátogatták a rokonaikat és barátaikat, de a hírhajhászok és a turisták inváziója mindig elrontotta a kirándulást. Senki nem tehetett róla. A hírek szinte a pillanat törtrésze alatt robogtak át a százhatvan hálóbeli bolygó megaadatszféráján. Ahhoz, hogy valaki felkeltse mások kíváncsiságát, elég bedugni a világkártyáját egy terminextárcsába, majd átlépni egy távnyelőn. Sol és Sarai próbáltak bejelentés nélkül érkezni és inkognitóban utazni, de nem voltak kémek, és igyekezetük inkább szánalmasnak hatott. Huszonnégy szabványóra sem telt el a Hálóba érkezésük óta, máris ostrom alá vették őket. A kutatóintézetek és a kórházak megtehették, hogy ilyen látogatások alkalmával tűzfalat vontak köréjük, de a család és a barátok megszenvedték a felhajtást. Rachelnek HÍRÉRTÉKE volt.

– Talán meghívhatnánk újra Tethát és Richardot... – kezdte Sarai.

– Jobb ötletem van – vágott közbe Sol. – Utazz el egyedül, anya. Örülsz majd, hogy viszontláthatod a nővéred, de az otthonod látványára, hangjaira, illatára még ennél is jobban szükséged van... végre leguánok nélkül nézhetsz végig egy naplementét... sétálhatsz a mezőkön. Menj!

– Utazzak el? Egyedül? Nem hagyhatom itt Rachelt...

– Ne csacsiskodj – szakította félbe Sol. – Húszévente két alkalom... sőt, a baleset előtti békeidőket is beleszámítva van az negyven év is... szóval húszévente két alkalom még nem számít szülői elhanyagolásnak. Kész csoda, hogy nem megyünk egymás agyára, olyan régóta vagyunk összezárva.

Sarai a gondolataiba merülve az asztallapra bámult.

– De nem fognak megtalálni a riporterek?

– Fogadni mernék, hogy nem – mondta Sol. – Nekem úgy tűnik, Rachelt figyelik. Ha mégis rád akaszkodnának, akkor gyere haza. De lefogadom, hogy lesz egy egész heted meglátogatni mindenkit, mielőtt a hajhászok észbe kapnak.

– Egy hét – kapkodott levegő után Sarai. – Nem tehetem...

– Hogyne tehetnéd! Sőt, meg is kell tenned, mert akkor az elkövetkezendő néhány napban több időt tölthetek Rachellel, és amikor majd frissen, kipihenten hazajössz, önző mód elvonulhatok néhány napra könyvet írni.

– A Kierkegaardról szólót?

– Nem. Most egy másik ötlettel kacérkodom. Úgy hívom: Az Ábrahám-probléma.

– Bumfordi cím – jegyezte meg Sarai.

– Bumfordi probléma – vont vállat Sol. – Most pedig nyomás csomagolni! Holnap beviszünk Új-Jeruzsálembe, hogy még szombat előtt át tudjál távolni.

– Még átgondolom – mondta meggyőződés nélkül Sarai.

– Ne gondolkozz, csomagolj! – ölelte át újra Sol. Miután kibontakoztak az ölelésből, Sol elfordította Sarai arcát az ablaktól a folyosó és a hálószobaajtó felé. – Menj. Mire visszajössz, kitalálom, mit tehetünk.

Sarai habozott.

– Megígéred?

– Megígérem, hogy kitalálok valamit, mielőtt az idő mindent felemészt – nézett rá Sol. – Rachel apjaként esküszöm, hogy megtalálom a módját.

Sarai bólintott. Sol hónapok óta nem látta ilyen kisimultnak.

– Akkor megyek csomagolni – mondta Sarai.

Amikor másnap hazaértek Rachellel Új-Jeruzsálemből, Sol kiment meglocsolni a szikkadt füvet, Rachel pedig csendben játszott a szobájában. Miután Sol dolga végeztével visszament a házba, és a rózsaszín alkonyi fény a tenger melegével és nyugalmával mosta át a falakat, Rachelt sem a hálószobájában, sem a többi megszokott helyén nem találta.

– Rachel?

Mivel nem érkezett válasz, újra megnézte a hátsó udvart, majd az üres utcát.

– Rachel!

Sol berohant felhívni a szomszédokat, amikor egyszer csak neszezést hallott meg a kamraszekrényből, amit Sarai raktárnak használt. Sol halkan elhúzta a tolóajtót.

Rachel a fogasra akasztott ruhák alatt kucorgott, lába között nyitva hevert Sarai antik fenyőfadoboza. A padlót fényképek és holocsipek borították: Rachel mint gimnazista, Rachel, amint a főiskolára indulva búcsút int, Rachel a Hyperionon, egy faragott hegyoldal előtt. Rachel kutatói komlogja a négyéves Rachel ölében suttogott. Sol szíve elfacsarodott a magabiztos fiatal nő ismerős hangjának hallatán.

– Apu? – szólalt meg a padlón ülő kislány, a komlogból szóló hang vékony, rémült árnyékaként. – Sosem mondtad, hogy volt egy nővérem.

– Mert nincsen, prücsök.

Rachel összevonta a szemöldökét.

– Akkor anyu van a képeken, amikor még... nem volt olyan nagy? De nem, az nem lehet. Az ő neve is Rachel, ő maga mondja. Nem-nem, az nem lehet. Azt mondja, az ő neve is Rachel. Hogyan...

– Minden rendben – csitította Sol. – Megmagyarázom...

Sol ekkor jött rá, hogy a nappaliban csörög a telefon, és már egy jó ideje csörög.

– Egy pillanat, bogaram. Mindjárt jövök.

Az akna feletti holoképen egy ismeretlen férfi öltött alakot. Sol még soha életében nem látta. Egyelőre nem aktiválta a saját képezőgépét, minél hamarabb le akarta rázni a hívó felet.

– Igen? – dörrent rá.

– M. Weintraub? M. Weintraub, aki korábban a Barnard Világán lakott, most pedig a hebroni Dán falujában?

Sol már éppen bontotta volna a kapcsolatot, amikor a keze félúton megállt a levegőben. A hozzáférési kódjuk titkosítva volt. Időnként ugyan felhívta őket egy-egy új-jeruzsálemi ügynök, de ritkán érkezett külvilági hívás. Ráadásul, döbbent rá hirtelen, jeges görcsbe ránduló gyomorral, már elmúlt sábát napnyugtája. Ilyenkor csak vészhívásokat engedélyeztek.

– Igen? – hebegte Sol.

– M. Weintraub – nézett el vakon Sol mellett a férfi –, szörnyű baleset történt.

Amikor Rachel felébredt, édesapja az ágya szélén ült. Elcsigázottnak látszott. Szeme vörös volt, arcán szürke borosta ütött ki a szakálla felett.

– Jó reggelt, apu.

– Jó reggelt, édesem.

Rachel körbenézett, és pislogott. Némelyik babáját, játékát és holmiját látta ugyan, de nem a saját szobájában volt. Másként vetült a fény. Másmilyen volt a levegő. Máshogy nézett ki az apja.

– Hol vagyunk, apu?

– Elutaztunk, prücsök.

– Hova?

– Az most nem számít. Ki az ágyból, kicsim! Kész a fürdőd, aztán fel kell öltöznünk.

Egy fekete ruha hevert az ágya végében, amit még soha életében nem látott. Rachel a ruhára nézett, majd vissza az apjára.

– Apu, mi a baj? Hol van anyu?

Sol megdörzsölte az arcát. Ez volt a baleset utáni harmadik reggel. A temetés napja. Az előző két nap elmondta Rachelnek, mi történt, mert akkor képtelen lett volna hazudni neki; azzal végleg elárulná Sarait és Rachelt is. Most azonban úgy érezte, még egyszer nem tudja megtenni.

– Baleset történt, Rachel – mondta fajdalomtól rekedt hangon. – Anyu meghalt. Ma fogunk elbúcsúzni tőle.

Sol várt. Mostanra már tudta, hogy el kell telnie egy percnek, mire Rachelben tudatosul édesanyja halála. Az első napon még nem volt biztos benne, hogy egy négyéves vajon képes-e valóban felfogni a halál mibenlétét. Most már tudta, hogy Rachel képes rá.

Később, ahogy átölelte a zokogó gyereket, Sol megpróbálta felfogni az imént csak néhány szóban összefoglalt balesetet. Az emberiség által feltalált közlekedési eszközök közül messze az EMJ-k voltak a legbiztonságosabbak. A lebegtetők ugyan meghibásodhattak, de az EM-generátorok maradéktöltésével még így is biztonságosan le lehetett tenni bármilyen magasságból a légikocsit. Az EMJ-k ütközésgátló berendezésének alapvető, üzembiztos rendszere évszázadok óta nem változott. Ám most mégis minden félresiklott. Ezúttal egy lopott EMJ-ben, a közlekedő légifolyosókról letérve sétakocsikázó kamaszpár volt a ludas, akik 1,5 Mach sebességre gyorsulva, a lebukás elkerülése végett lekapcsolt jelzőfényekkel és radarokkal repesztettek, és – bár minden ez ellen szólt – összeütköztek Tetha néni rozoga, a Bussard City-i Operaház leszállópályája felé ereszkedő Vikkenjével. Tethán, Saraion és a kamaszokon kívül még hárman vesztették életüket a szerencsétlenségben, amikor a lezuhanó járművek darabjai pörögve becsapódtak az Operaház tömött átriumába.

Sarai,

– Látjuk még valaha anyut? – kérdezte Rachel két sírógörcs között. Minden alkalommal megkérdezte ugyanezt.

– Nem tudom, szívem – válaszolta Sol, az igazsághoz híven.

A temetést a Barnard Világán, a Kates megyei családi temetőben tartották. A sajtó nem merészkedett be magába a sírkertbe, de a hajhászok ott sunnyogtak a fák mögött, és dühös vihardagályként feszültek a fekete vaskapunak.

Richard szerette volna, ha Sol és Rachel marad még néhány napot, de Sol tudta, milyen fájdalmat okozna a csendes gazdának a sajtó folyamatos zaklatása, ezért inkább megölelte Richardot, szólt néhány szót a kerítés mögött lármázó riporterekhez, aztán a letaglózott és hallgatag Rachellel visszarepült a Hebronra.

A hírhajhászok egészen Új-Jeruzsálemig követték, majd megpróbáltak Dánba is utánuk menni, de a katonai rendőrség átvette az irányítást bérelt EMJ-jük felett, lecsukott egy tucat riportert, csak hogy példát statuáljon, a többinek pedig érvénytelenítette a távnyelővízumát.

Esténként, amíg Judy az alvó gyerekre vigyázott, Sol a falu fölé magasodó hegygerincet rótta. Észrevette, hogy most már hangosan perlekedik Istennel, és alig bírta megállni, hogy ne rázza az öklét az ég felé, ne kiabáljon szitkokat, ne hajigáljon köveket. Ehelyett kérdéseket tett fel. Mindegyik ugyanúgy végződött: „Miért?”

Nem kapott rájuk választ. A Hebron napja távoli hegytetők mögé bukott, és a sziklák izzón szabadultak meg a hőtől. Sol leült egy sziklatömbre, és a halántékát dörzsölte a tenyerével.

Sarai,

Teljes életet éltek, még Rachel Damoklész kardjaként felettük lebegő tragikus betegségével is. Annyira ironikus volt, hogy alig egy órája kezdett kikapcsolódni a nővérével, amikor... Sol hangosan felnyögött.

A csapda persze azzal zárult be körülöttük, hogy mással sem foglalkoztak, mint Rachel betegségével. Egyikük sem volt képes szembenézni a rájuk váró jövővel Rachel... halála után? Eltűnése után? A világ mindennap fordult egyet, amíg a lányuk életben volt, és egyszer sem jutott eszükbe, hogy baleset érheti valamelyiküket, egyszer sem gondoltak bele a kiélezett világegyetem perverz antilogikájába. Sol biztos volt benne, hogy Sarai hozzá hasonlóan fontolóra vette az öngyilkosságot, de egyikük sem lett volna képes magára hagyni a másikat. Vagy Rachelt. Soha nem hitte volna, hogy egyedül lesz, amikor majd Rachel...

Sarai!

Sol abban a pillanatban ébredt rá, hogy az a gyakran dühös párbeszéd, amit a népe oly sok évezrede folytatott Istennel, nem ért véget a Régi Föld halálával... sem az új diaszpórával... hanem tovább folytatódott. Ő, Rachel és Sarai is a részesei voltak, s még most is azok. Hagyta, hogy átjárja a fájdalom, s vele az elhatározás tűéles agóniája.

Sol a hegygerincen állt, és zokogott, miközben leszállt az éjszaka.

Reggel a szobába ömlő napfény már Rachel ágya mellett találta.

– Jó reggelt, apu!

– Jó reggelt, édesem!

– Hol vagyunk, apu?

– Elutaztunk egy szép helyre.

– Hol van anyu?

– Ma elment Tetha nénihez.

– Holnap már itt lesz?

– Igen – felelte Sol. – És most öltözz fel, addig én csinálok reggelit.

Amikor Rachel hároméves lett, Sol kérvényekkel kezdte bombázni a Shrike Egyházát. Addigra szigorúan bekorlátozták a Hyperionra menő forgalmat, az Időkriptákhoz pedig jószerével már nem is lehetett eljutni. Egyedül az esetenkénti Shrike-zarándoklat keretein belül kerültek emberek a térségbe.

Rachel szomorú volt, hogy nem ünnepelheti az anyukájával a születésnapját, de a kibucban élő gyerekek társasága egy kicsit elterelte a figyelmét. A nagy ajándék egy illusztrált mesekönyv volt, amit még Sarai választott ki Új-Jeruzsálemben, hónapokkal korábban.

Sol lefekvés előtt felolvasott belőle néhány mesét Rachelnek. A kislány már hét hónapja egy betűt sem tudott elolvasni, de imádta a meséket – különösen a Csipkerózsikát –, és még egyszer felolvastatta őket édesapjával.

– Anyunak is meg fogom mutatni, ha majd hazajön – jelentette ki egy hatalmas ásítás közben, ahogy Sol lekapcsolta a nagylámpát.

– Jó éjszakát, kölyök – köszönt el Sol halkan, az ajtóban állva.

– Te, apu!

– Igen?

– Pápá, paripám.

– Légy jó, póniló.

Rachel belekuncogott a párnájába.

Ez majdnem olyan, gondolta Sol az utolsó két évben, mintha valamelyik szerettünk megöregedését néznénk végig. Csak rosszabb. Ezerszer rosszabb.

Rachel maradó fogai szabályos időközönként hullottak ki a nyolcadik és második születésnapja között. Tejfogak váltották fel őket, ám tizennyolc hónapos korára a felük visszanőtt az állkapcsába.

Rachel haja, az egyetlen dolog, amire mindig is kényes volt, egyre rövidebb és ritkásabb lett. Arca elvesztette ismerős vonásait, ahogy pufók babaarca rárakódott az arccsontjaira és hegyes állára. A mozgáskoordinációja fokozatosan esett szét, amit eleinte csak azon lehetett észrevenni, hogy hirtelen ügyetlenebbül kezdett bánni a villával vagy a ceruzával. Azon a napon, amikor Rachel elvesztette a járás képességét, Sol korán ágyba dugta, majd bezárkózott a dolgozószobájába, és szép csendben, istenigazából leitta magát.

Sol a nyelvi képesség elvesztését viselte a legnehezebben. Rachel szókincsének apadása mintha egy hidat égetett volna fel közöttük, mintha eltépte volna a remény utolsó fonalát is. Nem sokkal Rachel második születésnapja után történt, hogy Sol betakargatta, majd az ajtóból visszafordulva így szólt:

– Pápá, paripám.

– Hmm?

– Pápá, paripám.

Rachel elmosolyodott.

– Most azt kell mondanod: „Légy jó, póniló” – segített Sol. Elmondta Rachelnek, mi az a paripa és a póniló.

– Jégy jó, pónijó – kacarászott Rachel.

Reggelre elfelejtette az egészet.

Sol beutazta az egész Hálót, és mindenhova magával vitte Rachelt. Most már nem izgatták a hírhajhászok. Kérvényeket nyújtott be a Shrike Egyházához a zarándoki hely elnyeréséért, lobbizott a szenátusnál azért, hogy vízumot és bejárási engedélyt szerezhessen a Hyperion tiltott területeire, és végigjárta az összes, valamiféle gyógymóddal kecsegtető kutatóintézetet vagy klinikát. Hónapok vesztek kárba, amíg újabb meg újabb orvosok vallottak kudarcot. Amikor Sol visszarepült a Hebronra, Rachel tizenöt szabványhónapos volt; az ősi hebroni mértékegységek szerint a súlya tizenegy kilogrammra, a magassága hetvenöt centire csökkent. Már nem tudott egyedül felöltözni. Összesen huszonöt szót ismert, melyek közül az „anyu” és az „apu” voltak a kedvencei.

Sol szerette hordozni a kislányát. Voltak pillanatok, amikor Rachel fejecskéje az arcához simult, a mellkasán érezte a kis test melegét, vagy beszívta lánya illatát, és meg tudott feledkezni a történtek felháborító igazságtalanságáról. Olyankor Sol egy időre még meg is békélt volna a világegyetemmel, ha Sarai is vele lett volna. Ami azt illeti, néha még így is ideiglenes tűzszünetet kötött vitapartnerével, egy olyan Istennel, akiben nem hitt.

„Mégis mi értelme lehet mindennek?”

„Milyen látható értelme van az emberiség által elszenvedett fájdalmak tengerének?”

„Pontosan” – gondolta Sol, azon tűnődve, vajon végre először ő kerülte ki győztesen a vitából. Nem tartotta valószínűnek.

„Az, hogy valami nem látható, még nem jelenti azt, hogy nem is létezik.”

„Ez így döcög. Olyan nincs, hogy egy állításhoz három tagadásra van szükség. Főleg egy ilyen felszínes állításhoz.

„Pontosan, Sol. Kezded kapiskálni a dolgok lényegét.”

„Tessék?”

Gondolataira nem érkezett válasz. Sol a házában fekve hallgatta a bömbölő sivatagi szelet.

Rachel utolsó szava a „mama” volt. Alig öt hónaposan ejtette ki.

Amikor felébredt a gyerekágyban, most már nem kérdezte meg – nem tudta megkérdezni –, hogy hol van. A világa etetési időből, szunyókálásból és játékokból állt. Néha, amikor felsírt, Sol azon tűnődött, nem az édesanyjáért sír-e.

Sol a dáni kisboltokba járt vásárolni. Mindig magával vitte a csecsemőt, miközben kiválogatta a pelenkákat, cumisüvegeket, és alkalomadtán egy-egy új játékot.

Egy héttel azelőtt, hogy Sol elutazott volna a Tau Ceti Centerre, Ephraim és a kibuc két másik vénje meglátogatta, hogy beszéljen vele. Este volt, és az alkony fénye megcsillant Ephraim kopasz kobakján.

– Aggódunk érted, Sol. A következő néhány hét nehéz lesz. Az asszonyok segíteni akarnak. Ahogy mi is.

Sol ráhelyezte kezét az idős férfi karjára.

– Hálás vagyok, Ephraim. Mindenért, amit az elmúlt években tettetek értünk. Ez most már a mi otthonunk is. Sarai azt... azt akarta volna, hogy mondjak köszönetet. De vasárnap elmegyünk. Rachel meg fog gyógyulni.

A hosszú lócán ülő három férfi egymásra nézett.

– Megtalálták az ellenszert? – kérdezte Avner.

– Nem – válaszolta Sol –, de találtam egy reménysugarat.

– A remény jó dolog – mondta gyanakvóan Robert.

Sol elvigyorodott, fogai fehéren villogtak szürke szakálla mögött.

– Remélem is – mondta. – Mert néha nem adatik több.

A stúdió holokamerája ráközelített Rachelre. Sol a karjában ringatta a csecsemőt a Közbeszéd díszletei között.

– Szóval azt mondja – vette át a szót Devon Whiteshire, a műsorvezető és a Háló harmadik leghíresebb adatszféra-személyisége –, hogy ha a Shrike Egyháza nem engedi önöket vissza az Időkriptákhoz... és a Hegemónia továbbra is ilyen csigatempóban állítja ki a vízumukat... akkor lényegében... halálra ítélik a gyermekét?

– Pontosan – válaszolta Sol. – A Hyperionig tartó út minimum hat hetet vesz igénybe. Rachel most tizenkét hetes. Ha a Shrike Egyháza vagy a Háló bürokráciája tovább késlekedik, azzal megölik a kislányomat.

A stúdió közönsége hangos méltatlankodásban tört ki. Devon Whiteshire a legközelebbi képezőgép felé fordult. Barázdált, barátságos arca betöltötte a monitort.

– Ez az ember nem tudja, hogy képes-e megmenteni a gyermekét – mondta Whiteshire szívből jövő érzelmektől markáns hangon. – De csak egy esélyt szeretne kapni, hogy megpróbálhassa. Önök szerint Sol Weintraub... és a csecsemő... megérdemelnek egy esélyt? Ha a válaszuk igen, akkor keressék fel a bolygójuk képviselőit és a legközelebbi Shrike-templomot. Az önökhöz legközelebb eső templom elérhetősége már olvasható a képernyőjükön. – Visszafordult Solhoz. – Sok szerencsét kívánunk önnek, M. Weintraub. Téged pedig... – Azzal Whiteshire hatalmas kezével megérintette Rachel arcát. – Isten kísérjen utadon, kis barátunk.

A kamera egészen addig Rachelt mutatta, amíg a kép el nem sötétedett.

A Hawking-hatás hányingert, szédülést, fejfájást és hallucinációkat okozott. Az út első szakaszában a Hegemónia fáklyahajója, a HS Rettenthetetlen vitte át őket tíz nap alatt a Parvatira.

Sol a karjában tartotta Rachelt, és tűrt. A hadihajó fedélzetén egyedül ők voltak teljesen ébren. Rachel eleinte sokat sírt, de néhány óra elteltével már csendesen feküdt Sol karjában, és hatalmas, sötét szemmel bámult fel rá. Solnak eszébe jutott Rachel születésének napja – az orvosok felemelték az újszülöttet Sarai meleg hasáról, és átnyújtották Solnak. Rachel sötét haja most is olyan sötét volt, tekintete most is olyan fürkésző.

Végül aztán a kimerültségtől mindketten elaludtak.

Sol azt álmodta, hogy egy hatalmas épületben bóklászik, kisebb vörösfenyőket megszégyenítő oszlopok között, magasba vesző mennyezet alatt. Vörös fény fürösztötte a hűvös ürességet. Sol döbbenten vette észre, hogy még most is a karjában tartja Rachelt. Rachel korábban még soha nem tűnt fel gyerekként az álomban. A csecsemő felpillantott rá, és Sol megérezte, amint a kislánya tudata összekapcsolódik az övével, mintha hangosan szólt volna hozzá.

Hirtelen egy másik, mennydörgő, hideg hang vert visszhangot a semmiben:

„Sol! Vedd egyetlen lányodat, akit szeretsz, Rachelt, menj a Hyperion bolygóra, s ott mutasd be égő áldozatul azon a helyen, amelyet majd megnevezek neked.”

Sol habozott, és Rachelre nézett. A csecsemő mély, fénylő szemekkel tekintett fel apjára. Sol érezte a kimondatlan igent. Szorosan magához ölelte a lányát, előrelépett a sötétbe, és fennhangon belekiáltott a némaságba:

„Figyelj rám! Mostantól nem lesz több áldozat, sem gyermeké, sem szülőé. Mostantól senki másért nem fogunk áldozatot hozni, csak az embertársainkért. Az engedelmesség és a vezeklés ideje lejárt.”

Sol a fülét hegyezte. Valahonnan a magasból, láthatatlan repedésekből dermesztő süvítéssel feltámadt a szél. Sol tölcsért formált a kezéből a szája előtt, és elkiáltotta magát: „Ez minden! Most pedig hagyj minket magunkra, vagy csatlakozz hozzánk, de ne úgy, mint aki áldozatot fogad el, hanem úgy, mint egy apa. Megadtam Ábrahám választását!”

Rachel mocorogni kezdett a karjában, ahogy megremegett a kőpadló. Oszlopok lengtek ki. A vörös félhomály mélyebb színezetet öltött, majd egyszer csak kihunyt; nyomában koromfekete sötétség. A messzeségben óriásléptek döndültek. Sol átölelte Rachelt, amint orkánerejű szélroham tépett el mellettük.

Pislákoló fényekre ébredtek a HS Rettenthetetlen fedélzetén. A hajó egyre távolodott otthonuktól a Parvati felé, ahol majd átszállhatnak a Hyperion bolygójára tartó bárkafára, az Yggdrasillra. Sol rámosolygott héthetes kislányára. Kislánya visszamosolygott rá.

Ez volt Rachel utolsó és első mosolya.

Miután az öreg tudós befejezte történetét, csend telepedett a szélvagon nagykabinjára. Sol megköszörülte a torkát, és ivott egy kis vizet az egyik kristályserlegből. Rachel a bölcsőnek kikiáltott nyitott fiókban szunyókált. A szélvagon menet közben lágyan ringatózott, az óriási kerék moraja és a fő pörgettyű búgása pedig álmosító háttérzajt szolgáltatott.

– Édes istenem – suttogta Brawne Lamia. Mondani akart még valamit, de aztán csak megrázta a fejét.

Martin Silenus lehunyta a szemét, és így szólt:

„S ha minden gyűlölet kivész belőle,

Gyökeresen ártatlan lesz a lélek,

És rájön: önmagától

Retteg s örül, magától bátor,

S amit ő akar, azt akarja az Ég is,

S hogy ő, bár minden száj morog,

Süvölt minden szeles sarok,

Fúj minden fújtató – boldog tud lenni mégis.”[8]

– William Butler Yeats? – kérdezte Sol Weintraub.

– Imádság lányomért – bólintott Silenus.

– Azt hiszem, én lefekvés előtt még felmegyek egy kis friss levegőt szívni a fedélzetre – szólalt meg a Konzul. – Van kedve valakinek csatlakozni?

Mindenkinek volt. A menetszél üdítően hatott a csoportra, amint a tatfedélzetre sereglettek, és a mellettük elrobogó, sötétbe borult Fűtengert figyelték. Az ég egy gigantikus, csillagokkal teliszórt, meteorcsóvákkal összekaristolt teknőként domborodott felettük. A vitorlázat olyan vén hangon nyikorgott, mely egyidős volt az emberi utazással.

– Azt hiszem, ma este nem ártana őrséget állítanunk – javasolta Kassad ezredes. – Egy ember őrködjön, míg a többiek alszanak. Váltás kétóránként.

– Egyetértek – mondta a Konzul. – Vállalom az első őrséget.

– Reggel majd...

Kassad csak eddig jutott.

– Oda nézzenek! – kiáltott fel Hoyt atya.

A csoport követte a pap kinyújtott mutatóujját. A csillagképek ragyogó alakzatai között színes tűzgolyók lobbantak fel – zöldek, lilák, narancssárgák, megint zöldek –, és villódzó hővillámokként világították meg a körülöttük elterülő széles fűsíkságot. A csillagok és a meteorcsóvák jelentéktelenné halványultak a hirtelen támadt látványosság mellett.

– Robbanások? – találgatott a pap.

– Űrcsata – felelte Kassad. – Ciszlunáris. Fúziós fegyverek.

Gyorsan lesietett a szélvagonba.

– A Fa! – mutatott az egyik fénypontra Het Masteen, amely úgy siklott a robbanások között, mint parázs a tűzijátékon.

Kassad a távcsövével tért vissza, és körbeadta.

– Számkivetettek? – kérdezte Lamia. – Ez már az invázió?

– Szinte biztosan ők azok – felelte Kassad. – De szinte ugyanolyan biztos vagyok benne, hogy csak egy előőrsről van szó. Látják azokat a fényeket? Azok ott a Hegemónia rakétái, amint a Számkivetett felderítőhajók elhárítóegységei szétrobbantják őket.

A távcső elérkezett a Konzulhoz. Most már tisztábban látta a villanásokat, az egyre öblösödő lángfelhőt. Kiszúrt legalább két pontszerű felderítőhajót, melyek hegemóniai üldözőik elől menekülve hosszú kék csóvát húztak maguk után.

– Nem hiszem, hogy... – kezdte Kassad, ám a hajót, a vitorlákat és a Fűtengert elöntő narancsszínű visszfény belé fojtotta a szót.

– Édes Jézus! – suttogta Hoyt atya. – Eltalálták a bárkafát.

A Konzul balra fordította a távcsövet. Szabad szemmel is jól ki lehetett venni a szélesedő lángkoszorút, ám a távcsövön keresztül egy pillanatra láthatóvá vált az Yggdrasill egy kilométer hosszú fatörzs-és-lombkorona hajóteste, ahogy elborítja, elemészti a tűz, ahogy az összeomló védőmező és az elégő oxigén nyomán hosszan tekergő lángindákat ereget az űrbe. A narancssárga felhő lüktetett egyet, elhalványult, majd önmagába zuhant, még egyszer, utoljára felvillantván a kialvó tűz utolsó, hosszú zsarátnokaként felizzó és széthulló fatörzset. Senki sem élhette túl a robbanást. Az Yggdrasill bárkafa legénységével, klónállományával és a hajó félig élő erg kormányosaival együtt életét vesztette.

A Konzul Het Masteenhez fordult, és megkésve odanyújtotta neki a távcsövet.

– Annyira... sajnálom – suttogta.

A hórihorgas templomos nem vette át a távcsövet. Kimért mozdulattal elszakította tekintetét az égről, előrehúzta kámzsáját, és egyetlen szó nélkül levonult a szélvagon gyomrába.

A bárkafát elpusztító robbanás volt az utolsó; a rá következő tíz percben már nem törte meg újabb fényvillanás az éjszaka nyugalmát.

– Maguk szerint elkapták őket? – kérdezte végül Brawne Lamia.

– Már a Számkivetetteket? – kérdezett vissza Kassad. – Nem hinném. A felderítőhajókat úgy tervezik, hogy gyorsak legyenek, és erős legyen a védelmük. Mostanra már több fénypercre járhatnak innen.

– Vajon szándékosan támadták meg a bárkafát? – tűnődött Silenus. A költő kifejezetten józannak tűnt.

– Kétlem – mondta Kassad. – Csak kihasználták az alkalom szülte lehetőséget.

– Az alkalom szülte lehetőséget – visszhangozta Sol Weintraub. A tudós megrázta a fejét. – Megyek, és alszom még néhány órát napfelkelte előtt.

Egyenként követték őt a többiek is. Végül már csak Kassad és a Konzul maradtak a fedélzeten.

– Maga szerint hol érdemes őrködnöm? – kérdezte a Konzul.

– Járjon körbe – javasolta az ezredes. – A főfolyosóról, a létra alja mellől rálát az összes kabinajtóra, valamint a kantin és a hajókonyha bejáratára is. Utána másszon fel, és ellenőrizze a hajóhidat meg a fedélzeteket. Hagyja égve a lámpásokat. Van fegyvere?

A Konzul nemet intett.

Kassad odaadta neki a halálpálcáját.

– Szűk fokozatú sugárra van állítva... úgy félméteresre, tíz méter lőtávon belül. Csak akkor használja, ha biztos benne, hogy idegen behatolót lát. Ezzel az előretolható, barázdált lemezzel tudja kibiztosítani. Most nincs kibiztosítva.

A Konzul bólintott, ügyelve arra, hogy az ujját messzire eltartsa az elsütőszegtől.

– Két óra múlva felváltom – mondta Kassad. Rápillantott a komlogjára. – Mire az én őrségem véget ér, fel is fog kelni a nap.

Kassad felnézett az égre, mint aki arra számít, hogy az Yggdrasill mindjárt újból feltűnik, és folytatja szentjánosbogárútját az égbolton. Csak a csillagok ragyogtak le rá. Az északnyugati látóhatáron mozgó fekete tömeg a vihar ígéretét hordozta.

Kassad megrázta a fejét.

– Kár érte – mondta, s azzal leballagott a hajóba.

A Konzul még egy darabig nem mozdult, hallgatta a vászonba kapó szelet, a kötélzet recsegését-ropogását és a kerék moraját. Kis idő múlva aztán a korláthoz sétált, és a sötétséget fürkészve a gondolataiba merült.

ÖT

A Fűtenger feletti napfelkelte párját ritkította. A Konzul a tatfedélzet legmagasabb pontjáról nézte végig. Miután Kassad leváltotta, megpróbált aludni, aztán feladta, és felment a fedélzetre, hogy figyelemmel kísérje, amint az éjszaka nappallá kopik. A zivatarfront alacsonyan függő felhőkkel vonta be az eget, és a felkelő nap tündöklő, a magasból és a mélyből tükröződő arany ragyogással lobbantotta lángra a világot. A szélvagon vitorlái, kötelei és viharvert deszkái felizzottak a futó áldásként rájuk vetülő fényben, hogy aztán pár perccel később a felhőmennyezet eltakarja a napot, és ismét kiszívja a színeket a világból. E függöny leengedését követően metsző szél csapta meg őket, amely mintha az északnyugati látóhatáron elnyúló, sötét ködfoltként derengő Kantárhegység hófödte hegycsúcsairól süvített volna le.

Brawne Lamia és Martin Silenus lépett ki a Konzul mellé a tatfedélzetre. Mind a ketten egy kávéscsészét dajkáltak. A vitorlázat csapkodott és megfeszült a szélben. Brawne Lamia sűrű hajzuhataga sötét glóriaként lobogott az arca körül.

– Reggelt – motyogta Silenus, s a csésze pereme mögül hunyorogva kilesett a széltépázta Fűtengerre.

– Jó reggelt – válaszolta a Konzul. Az egész éjszakai nemalvás után meglepően ébernek és kipihentnek érezte magát. – Ellenszelet kaptunk, de úgy tűnik, a vagon még így is jó időt fut be. Napszállta előtt egész biztosan megérkezünk a hegyekhez.

– Grrhrr – jegyezte meg Silenus, és beletemette az orrát a kávéscsészébe.

– Én egy szemhunyásnyit sem aludtam az éjszaka – mondta Brawne Lamia. – Folyton M. Weintraub története járt a fejemben.

– Nem hiszem, hogy... – kezdte a költő, ám elhallgatott, ahogy Weintraub is csatlakozott hozzájuk. A csecsemő a férfi nyakába akasztott hordozó pereme mögül kukucskált.

– Szép jó reggelt mindenkinek – köszönt Weintraub. Körbenézett a tájon, és mély levegőt vett. – Hmmm, csípős a levegő, nem igaz?

– Befagy a seggem – felelte Silenus. – A hegységtől északra még ennél is rosszabb lesz.

– Azt hiszem, lemegyek a kabátomért – közölte Lamia, ám még mielőtt megmozdulhatott volna, valaki metszőn felkiáltott az alsó fedélzeten.

– Vér!

Valóban: minden csupa vér volt. Het Masteen kabinjában szokatlanul nagy rend uralkodott – érintetlen vetett ágy, gondosan egymásra helyezett utazóládák és dobozok az egyik sarokban, összehajtogatott köpeny az egyik széken –, leszámítva a vért, mely hatalmas foltokban borította a padlót, a válaszfalat és a mennyezetet. A hat zarándok közvetlenül a küszöbnél zsúfolódott össze, egyikük sem merészkedett beljebb.

– Éppen a felső fedélzetre tartottam, amikor eljöttem a kabin előtt – mesélte különösen színtelen hangon Hoyt atya. – Az ajtó résnyire nyitva volt. A szemem sarkából megpillantottam a... falra fröccsent vért.

– Ez tényleg vér? – kérdezte Martin Silenus.

Brawne Lamia belépett a szobába, végigsimított az egyik válaszfalra tapadt ragacsos folton, és megnyalta az ujját.

– Tényleg az – állapította meg.

Körbenézett, a ruhásszekrényhez sétált, vetett egy futó pillantást az üres polcokra és fogasokra, majd odament a kis hajóablakhoz. Ráfordították a kilincset, és belülről egy reteszt toltak rá.

Lenar Hoyt még a szokottnál is jobban elzöldült, és lerogyott egy székre.

– Akkor hát meghalt?

– Még az égvilágon semmit nem tudunk, csak annyit, hogy Masteen kapitány nincs a szobájában, ellentétben egy csomó vérrel – dörrent rá Lamia. A nadrágszárába törölte a kezét. – Most az a teendőnk, hogy módszeresen átkutassuk a hajót.

– Ahogy mondja – értett egyet Kassad ezredes. – És ha nem találjuk meg a kapitányt?

Brawne Lamia kinyitotta a kajütablakot. A betóduló friss levegő kiszellőztette a vér vágóhídszagát. Beszűrődött a kerék morajlása és a hajófenéken súrlódó fű hangja.

– Ha nem találjuk meg Masteen kapitányt – mondta Lamia akkor azt kell feltételeznünk, hogy vagy önként szállt le a hajóról, vagy kényszerítették rá.

– Na de a vér... – szólalt meg Hoyt atya.

– Nem bizonyít semmit – fejezte be helyette Kassad. – M. Lamiának igaza van. Nem tudjuk Masteen vércsoportját, sem a genotípusát. Egyikőjük sem látott vagy hallott semmit?

Mindenki hallgatott, válaszul csak tagadó morranások és fejrázások érkeztek.

– Maguk még akkor sem ismerik fel a Shrike keze munkáját, amikor majd’ kiszúrja a szemüket? – nézett körbe a többieken Martin Silenus.

– Nem lehetünk biztosak benne – csattant fel Lamia. – Talán valaki azt akarta elhitetni velünk, hogy mindez a Shrike műve.

– Ennek semmi értelme – mondta Hoyt, aki még most is nehezen kapott levegőt.

– Mindenesetre járjuk végig párosával a hajót – zárta le a vitát Lamia. – Rajtam kívül kinél van még fegyver?

– Nálam – jelentkezett Kassad ezredes. – Másnak is tudok adni, ha kell.

– Nálam nincs – mondta Hoyt.

A költő megrázta a fejét.

Sol Weintraub kivitte a folyosóra a gyermekét. Most újra benézett a szobába.

– Nincs semmilyen fegyverem – mondta.

– Nekem sincs – kontrázott a Konzul. A halálpálcát még az őrsége letételekor, két órával hajnalhasadás előtt visszaadta Kassadnak.

– Rendben – vette vissza a szót Lamia. – A pap velem jön az alsó fedélzetre. Silenus, maga menjen az ezredessel! Fésüljék át a középső fedélzetet! M. Weintraub, maga és a Konzul odafent kutassanak át mindent. Figyeljenek oda, nem látnak-e bármi szokatlant. Dulakodás nyomait.

– Csak egy kérdés – vágott közbe Silenus.

– Mi az?

– Ki a fene választotta meg magácskát bálkirálynőnek?

– Magánnyomozó vagyok – válaszolta Lamia, s a költőre szegezte a tekintetét.

Martin Silenus vállat vont.

– Hoyt barátunk valami elfeledett vallás papja. Attól még nem kell térdet hajtanunk előtte, ha misét celebrál.

– Jól van – sóhajtott Brawne Lamia. – Akkor mondok ennél jobb érvet.

A nő olyan gyorsan mozgott, hogy a Konzul kis híján lemaradt az eseményről, amíg pislogott. Lamia az egyik pillanatban még a nyitott ablaknál állt, a következőben pedig a kabin közepén termett, és fél kézzel felemelte a padlóról Martin Silenust. Erős ujjai a költő vékony nyaka köré fonódtak.

– Mit szólna ahhoz – sziszegte Lamia –, ha azért cselekedne logikusan, mert az a logikus?

– Gkkkgggrh – hörögte Martin Silenus.

– Helyes – nyugtázta szenvtelenül Lamia, majd elengedte a költőt. Silenus a padlóra zuhant, egyensúlyát vesztve jó egy métert tántorgott, és majdnem Hoyt atya ölébe huppant.

– Tessék! – jelent meg Kassad két apró idegsokkolóval. Az egyiket Sol Weintraubnak adta. – Önnél milyen fegyver van? – kérdezte Lamiától.

A nő bő tunikája zsebébe nyúlt, és előhúzott egy antik pisztolyt.

Kassad szemügyre vette egy pillanatig a régiséget, aztán biccentett.

– Ne szakadjanak el a társuktól – közölte. – Ne nyissanak tüzet semmire, csak ha egyértelműen azonosították, és nincs kétségük afelől, hogy veszélyt jelent.

– Ennek a leírásnak pont megfelel az a ribanc, akit szitává akarok lőni – közölte Silenus, aki még mindig a nyakát masszírozta.

Brawne Lamia tett egy fél lépést a költő felé.

– Pofa be! – vakkantotta Fedmahn Kassad. – Essünk túl a dolgon! – Az ezredes kisietett a kabinból. Silenus követte.

Sol Weintraub a Konzulhoz lépett, és átnyújtotta neki a sokkolót.

– Nem akarok ilyesmit Rachel közelében tartani. Indulhatunk?

A Konzul elvette a fegyvert, és bólintott.

A szélvagonon nyomát sem látták a templomos Het Masteennek, a Fa Igaz Hangjának. Egyórás keresés után a csapat ismételten összegyűlt az eltűnt férfi kabinjában. A mindent belepő vér feketébbnek és alvadtabbnak tűnt.

– Létezik, hogy nem vettünk volna észre valamit? – kérdezte Hoyt atya. – Titkos átjárókat? Rejtekkamrákat?

– Előfordulhat – felelte Kassad –, de hő-és mozgásérzékelő szenzorokkal is letapogattam a hajót. Ha lenne is egérnél nagyobb élőlény a fedélzeten, én nem tudom megtalálni.

– Ha mindvégig magánál voltak ezek a szenzorok – fortyant fel Silenus –, akkor mi a faszért kellett egy órán keresztül a hajó gyomrában és beleiben csúsznunk-másznunk?

– Mert a megfelelő készülék vagy öltözet segítségével ki lehet cselezni a letapogatást.

– Vagyis, a kérdésemre válaszolva – mondta Hoyt, aztán egy másodpercnyi szünetet tartott, ahogy látványosan átsöpört rajta egy fájdalom-hullám –, a megfelelő készülék vagy öltözet segítségével Masteen kapitány akár egy rejtekkamrában is bujkálhat valahol.

– Lehetséges, de valószínűtlen – felelte Brawne Lamia. – Ha engem kérdeznek, már nincs a fedélzeten.

– A Shrike – morogta undorodva Martin Silenus. Nem kérdésnek szánta.

– Lehet – hagyta rá Lamia. – Ezredes, maga és a Konzul voltak őrségben az alatt a négy óra alatt. Egészen biztosak benne, hogy semmit nem láttak és hallottak?

Mind a két férfi bólintott.

– Csendes volt a hajó – mondta Kassad. – Még azelőtt is meghallottam volna egy dulakodás zaját, hogy átvettem volna az őrséget.

– Én meg nem aludtam a váltás után – tette hozzá a Konzul. – A szobám válaszfala szomszédos Masteenével. Semmit nem hallottam.

– Nos – mondta Silenus –, meghallgattuk azt a két embert, akik a szerencsétlen balfasz meggyilkolása idején fegyverrel a kézben lopakodtak a sötétben. Azt állítják, ártatlanok. Kérem a következőt!

– Ha Masteen valóban gyilkosság áldozata lett – mondta Kassad –, akkor sem halálpálcával ölték meg. Nem ismerek olyan hangtalan modern fegyvert, melynek használata ennyi vérrel jár. Mivel nem dördültek lövések, és nem találtunk golyónyomokat, azt hiszem, M. Lamia automata pisztolyát is kizárhatjuk a gyanúsítottak köréből. Amennyiben Masteen kapitány vérét ontották itt ki, úgy vélem, valamilyen szúró-és vágófegyvert használtak.

– A Shrike önmagában egy szúró-és vágófegyver – jegyezte meg Martin Silenus.

Lamia az alacsony bőröndkupachoz lépett.

– Azzal, hogy vitatkozunk, nem oldunk meg semmit. Lássuk, találunk-e valamit Masteen holmijában!

Hoyt atya gyámoltalanul felemelte a kezét.

– De a holmija... nos, a magánügye, nem? Szerintem nincs jogunk turkálni benne.

– Nézze, atyám – fonta karba a kezét Brawne Lamia –, ha Masteen halott, akkor neki már édes mindegy. Ha még él, akkor a holmiját átkutatva esetleg rájöhetünk, hová vitték. Így vagy úgy, de muszáj nyomokat keresnünk.

Úgy tűnt, Hoytot nem igazán győzte meg az érvelés, de bólintott. Végül alig-alig sértették meg a templomos magánéletét. Masteen első ládájában csak egy-két váltás fehérnemű és a Muir tanításai: az élet könyve egyik példánya hevert. A második bőrönd tartalmát száz darab, egyenként becsomagolt, porlasztva szárított és nedves földbe ágyazott palánta képezte.

– A templomosoknak, bármilyen bolygón járnak, mindig legalább száz, az Örökkévaló Fából sarjadt facsemetét kell elültetniük – magyarázta a Konzul. – A hajtások ritkán szökkennek szárba, a szertartás a lényeg.

Brawne Lamia elindult a kupac tetején lévő hatalmas fémdoboz felé.

– Hozzá ne érjen! – csattant fel a Konzul.

– Miért ne?

– Ez egy Möbius-kocka – válaszolt a Konzul helyett Kassad ezredes. – Egy szénszálas burkolatú, önmagára visszahajló, null-impedanciás védőmező.

– Na és? – vágta rá Lamia. – A Möbius-kockák arra valók, hogy műtárgyakat meg hasonlókat zárjanak le légmentesen. Nem robbannak fel, vagy ilyesmi.

– Valóban nem – értett egyet a Konzul –, a tartalmuk azonban felrobbanhat. Ami azt illeti, lehet, hogy már fel is robbant.

– Egy ekkora kocka akár egy kilotonnás atomrobbanást is képes féken tartani, ha a meggyulladás nanoszekundumában dobozolták be – fűzte hozzá Fedmahn Kassad.

Lamia homlokráncolva nézett a ládára.

– Akkor honnan tudjuk, hogy nem a benne lévő dolog végzett Masteennel?

Kassad egy halványan világító zöld sávra mutatott, amely a láda egyetlen illesztése mentén futott végig.

– Le van pecsételve. Miután felnyitják egy Möbius-kocka pecsétjét, olyan helyen kell újraaktiválni, ahol védőmezőt lehet generálni. Bármi is a kocka tartalma, nem bánthatta Masteen kapitányt.

– Szóval nem tudjuk kitalálni, mi van benne? – tűnődött Lamia.

– Nekem volna egy tippem – szólalt meg a Konzul.

A többiek mind rámeredtek. Rachel felsírt, mire Sol feljebb tekerte a hőszabályzót az egyik cumispakkon.

– Emlékeznek, hogy tegnap a Peremnél M. Masteen milyen nagy hűhót csapott a kocka körül? – mesélte a Konzul. – Úgy beszélt róla, mintha valami titkos fegyver lenne.

– Fegyver? – értetlenkedett Lamia.

– Hát persze! – csapott a homlokára Kassad. – Egy erg!

– Egy erg? – Martin Silenus a kisméretű ládára bámult. – Én úgy tudtam, hogy az ergek azok az erőtérbajnokok, amiket a templomosok használnak a bárkafáikon.

– Jól tudja – mondta a Konzul. – Ezekre a lényekre úgy három évszázada találtak rá az Aldebaran körüli aszteroidákon. Akkora a testük, mint egy macska gerincoszlopa, nem többek egy szilikonporcogó-tokban megbúvó piezoelektromos idegrendszernél, ám erőterekkel táplálkoznak... és manipulálni is tudják őket... még akkora erőtereket is, mint amiket egy kisebb perdhajó generál.

– És hogyan lehet begyömöszölni őket egy ilyen pici dobozba? – kérdezte a Möbius-kockára meredve Silenus. – Tükrökkel?

– Bizonyos értelemben – bólintott Kassad. – Lecsillapítják a lény energiamezejét... így se nem éhezik, se nem táplálkozik. Olyan, mint számunkra a kriogenikus transz. Hozzáteszem, ez itt biztos egy kisméretű példány. Egy kölyökerg, ha úgy tetszik.

Lamia végigsimított a fémburkolaton.

– A templomosok irányítani tudják ezeket a lényeket? Kommunikálnak velük?

– Igen – felelte Kassad. – Igazából senki nem tudja, hogyan képesek rá. Ez is a Testvériség számos titkának egyike. Ám ezek szerint Het Masteennek szent meggyőződése volt, hogy az erg a segítségére lehet...

– A Shrike-kal szemben – fejezte be Martin Silenus. – A templomos azt képzelte, hogy ez az energiarosszcsont lesz majd a titkos fegyvere, amikor a Fájdalom Urának színe elé kerül. – A költő felnevetett.

Hoyt atya megköszörülte a torkát.

– Az egyház áldását adta a Hegemónia azon rendeletére, miszerint... ezek a teremtmények... ergek... nem érző lények... s ezáltal nem is üdvözülhetnek.

– Ó, pedig érző lények. De még mennyire, hogy azok, atyám! – válaszolta a Konzul. – Minden képzeletünket felülmúlva képesek észlelni a külvilágot. De ha az intelligenciájukra gondolt... ha úgy értette, hogy öntudatra ébredtek-e... akkor nagyjából egy értelmes szöcskével vehetők egy kalap alá. A szöcskék üdvözülhetnek?

Hoyt nem válaszolt. Helyette Brawne Lamia vette magához a szót.

– Nos, a jelek szerint Masteen kapitány úgy vélte, hogy ez a lény lesz az ő üdvözítője. De valami balul sült el. – Körülnézett a vérfoltos válaszfalakon és a padlón száradó pocsolyákon. – Tűnjünk el innen.

A szélvagon az északkeletről közeledő vihar hatására a feltámadó szél irányába fordult. Megtépázott lobogókhoz hasonlatos fehér felhők futottak versenyt a zivatarfront alacsonyan lógó, szürke mennyezete alatt. A fűszálak vadul csapdostak és hajladoztak a hideg széllökésektől. Cikázó villámok világították meg a látóhatárt, s nyomukban nagyokat dörgött az ég, mintha valaki figyelmeztető lövéseket adott volna le a szélvagon orrára. A zarándokok némán figyelték az égiháborút, mígnem az első jeges esőcseppek lekergették őket a hajó hátsó részében lévő nagykabinba.

– Ez a köpenye zsebében volt – mutatott fel Brawne Lamia egy papírfecnit, rajta az ötös számmal.

– Szóval most került volna Masteenre a sor, hogy elmesélje a történetét – dünnyögte a Konzul.

Martin Silenus egészen a magas ablakokig hátradöntötte a székét. A vihar fényei démoni árnyalatot kölcsönöztek a költő szatírvonásainak.

– Van egy másik lehetőség is – vetette fel. – Lehet, hogy másnál volt az ötös sorszám, olyasvalakinél, aki még nem mesélt, és az az ember ölte meg a templomost, hogy helyet cseréljen vele.

Lamia a költőre meredt.

– Az csak a Konzul vagy én lehettünk – mondta tompa hangon.

Silenus vállat vont.

Brawne Lamia most egy másik papírszeletet húzott elő a tunikájából.

– Én a hatodik vagyok. Mi előnyöm származhatott volna belőle? Utána úgyis én következtem volna.

– Akkor talán Masteen történetében hangzott volna el valami, ami miatt el kellett hallgattatni – találgatott a költő. Megint vállat vont. – Ami engem illet, szerintem a Shrike kezdett el aratni közöttünk. Nem is tudom, hogy képzeltük, hogy eljuthatunk a kriptákig, miközben az a tákolmány sorra mészárolja le az embereket Keatstől idáig.

– Az más – vitatkozott Sol Weintraub. – Ez a Shrike zarándoklata.

– Hát aztán?

A kérdést követő csendben a Konzul az ablakhoz sétált. A szélsodorta esőfüggöny homályba burkolta a Fűtengert, és az ólomüveg ablakon kopogott. A vagon megnyikordult, és mélyen jobbra dőlt, ahogy a csapásváltás újabb szakaszába lépett.

– M. Lamia – szólalt meg Kassad ezredes –, szeretné most elmesélni a történetét?

Lamia karba fonta a kezét, és az esőpatakos ablaküvegre nézett.

– Nem. Várjuk meg, amíg leszállunk erről az átkozott hajóról. Bűzlik a haláltól.

A szélvagon kora délután futott be a Zarándokpihenő kikötőjébe, de a vihar és a lehangoló fények miatt a kimerült zarándokoknak úgy tűnt, mintha már késő este lenne. A Konzul arra számított, hogy útjuk utolsó előtti felvonásának kezdetén a Shrike Egyháza képviselőiből álló fogadóbizottság várja majd őket, ám a Zarándokpihenő ugyanolyan néptelennek tűnt, mint a Perem.

A Kantáralja közeledte és a hegyvonulat első megpillantása volt olyan izgalmas, mint bármilyen kikötés, és a rendületlenül szakadó hideg eső ellenére mind a hat leendő zarándokot a fedélzetre vonzotta. A Kantáralja hervatagon és érzékien hullámzott, barna domborulatai és hirtelen kiemelkedő bércei erőteljes kontrasztot képeztek a Fűtenger zöld monokrómjával. A fölé tornyosuló kilencezer méter magas hegycsúcsokat csak sejteni lehetett a fellegek által félbenyesett szürkésfehér fennsíkokon túl, ám még így, csonkán is lenyűgöző látványt nyújtottak. A hóhatár egészen lent, a hajdani Zarándokpihenő kiégett viskóinak és olcsó szállodáinak halmaza felett húzódott.

– Ha elpusztították a felvonót, akkor lehúzhatjuk a rolót – mormolta a Konzul. Eddig bele sem mert gondolni a tiltott gondolatba; most összeszorult tőle a gyomra.

– Látom az első öt tornyot – tudósított az elektromos távcsövébe nézve Kassad ezredes. – Épnek tűnnek.

– Gondolának van nyoma?

– Nincsen... várjunk csak, de mégis! Ott vesztegel egy az állomás vágányánál.

– Lát valami mozgást? – faggatta Martin Silenus, aki láthatólag tisztában volt vele, milyen súlyosra fordulna a helyzetük, ha a drótkötélpálya megrongálódott volna.

– Semmit.

A Konzul a fejét rázta. A gondolákat még a legnagyobb ítéletidőben, utasok nélkül is járatták, hogy a nagy kábelek rugalmasak maradjanak, és ne fagyjanak le.

A hatfős csoport már rég a fedélzetre hordta a poggyászát, amikor a szélvagon bevonta vitorláit, és kibocsátott egy hajóhidat. Mindannyian nehéz kabátot húztak magukra a hideg és az eső ellen – Kassad a HAD kincstári hőálcázó pelerinjét; Brawne Lamia egy hosszú ruhadarabot, amit valami oknál fogva trencskónak neveztek, de hogy miért, az már a feledés homályába merült; Martin Silenus vastag bundát, amely a szélvész szeszélyeinek kitéve hol feketén, hol szürkén borzolódott fel; Hoyt atya hosszú fekete ruhát, melyben minden eddiginél inkább madárijesztőre emlékeztetett; Sol Weintraub libatollal tömött kabátot, ami mögé a gyermeke is befért; a Konzul pedig azt az elvékonyodó, de a céljának megfelelő télikabátot, amit a feleségétől kapott még évtizedekkel korábban.

– Mihez kezdjünk Masteen kapitány dolgaival? – kérdezte Sol, amikor megálltak a hajóhíd végében. Kassad előrement felderíteni a falut.

– Felhoztam azokat is – válaszolta Lamia. – Magunkkal visszük mindegyiket.

– Szerintem helytelen – jegyezte meg Hoyt atya. – Mármint az, hogy folytatjuk utunkat, mintha mi sem történt volna. Tartanunk kellene egy... szertartást. Megemlékezni egy ember haláláról.

– Feltételezett haláláról – emlékeztette Lamia, majd fél kézzel, könnyedén felkapott egy negyvenkilós hátizsákot.

Hoyt teljesen elképedt.

– Ön komolyan úgy gondolja, hogy M. Masteen még életben lehet?

– Nem – vallotta be Lamia. Hópelyhek telepedtek meg fekete haján.

Kassad felintegetett nekik a dokk végéből, és lecipelték a csomagjaikat a néma szélvagonról. Egyikük sem nézett vissza.

– Sehol senki? – kérdezte Lamia az ezredes közelébe érve. A magas férfi köpenyén még látszottak a kaméleon mód szürke-fekete mintái.

– Sehol senki.

– Holttestek?

– Nincsenek – felelte Kassad. Solhoz és a Konzulhoz fordult. – Elhozták a hajókonyháról a dobozokat?

Mind a ketten bólintottak.

– Milyen dobozokat? – kérdezte Silenus.

– Egyheti élelmet – mondta Kassad, aztán felpillantott a hegyre, a felvonóállomás felé. A Konzul csak most vette észre az ezredes karjára szíjazott, hosszú gépkarabélyt. A fegyvernek csak a vége kandikált ki a köpönyeg alól. – Élünk a gyanúperrel, hogy a későbbiekben már nem tudunk élelmiszert szerezni.

Vajon egy hét múlva életben leszünk – még tűnődött a Konzul. Nem mondott semmit.

Kétszer fordultak, mire átköltöztették a holmijukat az állomásra. Hangosan fütyült át a szél a sötét épületek nyitott ablakain és beomlott kupoláin. A második fordulóban a Konzul megragadta Masteen Möbius-kockájának egyik végét, míg Lenar Hoyt hangosan fújtatva és lihegve emelte meg a másikat.

– Minek hozzuk magunkkal ezt az erget? – zihálta Hoyt, amikor elérték az állomásra vezető fémlépcső alját. A rozsda narancssárga zuzmóként rakódott rá foltokban a peronra.

– Nem tudom – felelte a Konzul, aki maga is levegő után kapkodott.

A végállomás peronjáról messze elláttak a Fűtenger felett. A szélvagon most is ott állt, ahol hagyták, bevont vitorlákkal, sötét, élettelen tömegként. Hóförgeteg söpört át a prérin, és fehér hullámtaraj káprázatával szórta meg a számolatlan magas fűszálakat.

– Vigyék be a csomagokat a kabinba – rendelkezett Kassad. – Én felmegyek a kezelőfülkébe, és kiderítem, hogy működésbe lehet-e hozni onnan a futószerkezetet.

– Miért, nem automata? – kérdezte Martin Silenus. Apró feje szinte elveszett a vastag bundában. – Nem olyan, mint a szélvagon?

– Nem hiszem – felelte Kassad. – Kezdjenek el pakolni, addig én megnézem, be tudom-e indítani.

– És ha maga nélkül fut ki a gondola? – kiáltott a távolodó ezredes után Lamia.

– Nem fog.

A felvonó kabinja hidegen és üresen kongott, a csupasz belsőt csupán az első fülkében lévő fémülések, valamint tizenkét, a kisebb, hátsó szakaszban felállított kényelmetlen priccs törte meg. A gondola tágas volt – legalább nyolc méter hosszú és öt méter széles. A hátsó fülkét egy vékony fémfallal választották le az elülső kabinról – ajtó nem volt rajta, csak egy nyílás –, az egyik, szekrény méretű sarkában pedig egy kis komód húzta meg magát. Az elülső fülkét derékmagasságból a mennyezetig nyúló ablakok vették körbe.

A zarándokok a széles padló közepére hurcolták a csomagokat, aztán toporogva, karkörzésekkel és egyéb módszerekkel igyekeztek átmelegedni. Martin Silenus elheveredett az egyik priccsen; a bunda alól csak a lába és a feje búbja lógott ki.

– Elfelejtettem – szólalt meg –, hogy a faszba is kell bekapcsolni a fűtést ebben a csotrogányban.

A Konzul a sötét világítópanelekre nézett.

– Elektromos. Fel fog éledni, amikor az ezredes beindítja a felvonót.

– Már ha beindítja – duzzogott Silenus.

Sol Weintraub kicserélte Rachel pelenkáját, aztán visszabugyolálta egy termobabaruhába, és ringatni kezdte a karjában.

– Mint ismeretes, én még sosem jártam itt – mondta. – Hát maguk ketten?

– Ja – vetette oda a költő.

– Én még nem – közölte a Konzul. – De láttam képeket a felvonóról.

– Kassad azt mesélte, hogy egyszer errefelé tért vissza Keatsbe – kiabált át a másik fülkéből Brawne Lamia.

– Azt hiszem... – kezdte Sol Weintraub, ám a fogaskerekek hangos csikorgása szakította félbe. A hosszú gondola nagyot rándult, vészjóslóan kilengett, majd előrelódult a váratlanul mozgásba lendülő kábel alatt. Mindenki az állomásra néző ablakhoz sietett.

Mielőtt Kassad megmászta volna a kezelőfülke magas létráját, behajította a kabinba a holmiját. Most felbukkant a fülke ajtajában, lesiklott a magas létrán, és futásnak eredt a gondola irányába, ami addigra már el is hagyta a peront.

– Nem fog sikerülni neki – suttogta Hoyt atya.

Kassad sprintelve tette meg az utolsó tíz métert. Lábai lehetetlenül hosszúra nyúltak; úgy nézett ki, mint egy rajzfilmbe illő pálcikaember.

A kabin kicsusszant a vágányok közül, és robogva elszakadt az állomástól. Egyre nőtt közöttük a távolság, ahol nyolcméteres szakadék zúdult alá a sziklákig. A peront foltokban jég borította. Kassad inaszakadtából rohant a távolodó gondola felé.

– Gyerünk! – ordította Brawne Lamia. A többiek is biztatni kezdték.

A Konzul felpillantott, ahogy a kábel jégburkolata a felfelé sikló kabin nyomán hangos reccsenésekkel, vastag darabokban lepotyogott. Visszanézett a peronra. Túl nagy a távolság. Kassadnak semmi esélye.

Fedmahn Kassad felfoghatatlan sebességgel rohant, amikor elérte a peron végét. A Konzult másodszor emlékeztette arra a bizonyos Régi Föld-i jaguárra, amit egy lususi állatkertben látott. Félig-meddig arra számított, hogy az ezredes lába megcsúszik a jégen, hosszú lábai a levegőbe lendülnek, és a férfi némán lezuhan az alattuk húzódó havas sziklákra. Ehhez képest egy végtelennek tetsző másodpercig úgy tűnt, mintha repülne: karját hosszan előrenyújtotta, köpenye a háta mögött lobogott. Aztán eltűnt a kabin alatt.

Döndülés hallatszott, aztán egy hosszú percen keresztül senki nem mert szólni vagy moccanni. Most már negyven méter magasan jártak, közeledtek az első toronyhoz. Egy másodperccel később Kassad felbukkant a kabin sarkában. A fémváz jeges mélyedésein és kapaszkodóin húzódzkodott fel. Brawne Lamia kitárta a kabin ajtaját. Tíz kéz segített berángatni Kassadot.

– Hála istennek! – sóhajtott Hoyt atya.

Az ezredes mély levegőt vett, és sötéten elvigyorodott.

– Volt egy vészleállító fék. Ki kellett támasztanom az emelőkart egy homokzsákkal. Nem akartam visszahozni a kabint, és megint elölről kezdeni.

Martin Silenus a rohamosan közeledő tartóoszlopra és az oszlopon túli felhőrétegre mutatott. A kábel a semmibe veszett.

– Azt hiszem, most már akár tetszik, akár nem, átkelünk a hegységen.

– Mennyi idő alatt fogunk átkelni? – kérdezte Hoyt.

– Tizenkét óra. Talán egy kicsivel kevesebb. Néha a kezelők meg szokták állítani a kabinokat, ha túlzottan felerősödik a szél vagy eljegesedik a kábel.

– Most nem lesz, aki megállítson – mondta Kassad.

– Hacsak a kábel el nem szakadt valahol – vetette fel a költő. – Vagy el nem akadunk.

– Kuss legyen – torkolta le Lamia. – Mit szólnának hozzá, ha melegítenénk egy kis vacsorát?

– Nézzék! – szólalt meg a Konzul.

Az elülső ablakokhoz sorjáztak. A kabin száz méterrel a Kantáralja utolsó barna magaslatai fölé emelkedett. Kilométerekkel alattuk és mögöttük még egyszer, utoljára megpillantották az állomást, a Zarándokpihenő kísértetjárta kunyhóit és a mozdulatlan szélvagont. Aztán a hó és a tömör felhő körbeölelte őket.

A gondolát nem szerelték fel rendes főzőalkalmatosságokkal, de a hátsó fülkében találtak egy hűtőládát és egy mikrohullámú sütőt. Lamia és Weintraub a szélvagon konyhájáról rekvirált ételekből és zöldségekből összeütött egy egész ehető ragut. Martin Silenus a Benaresről és a szélvagonról is hozott magával néhány üveg bort, és hyperioni burgundit választott a ragu mellé.

Már majdnem befejezték a vacsorát, amikor az ablakokra telepedő sötétség halványodni kezdett, majd végleg szétoszlott. A Konzul úgy fordult az ülésén, hogy lássa, amint a váratlanul újra felragyogó nap transzcendens aranyfénnyel árasztja el a kabin belsejét.

A társaságból egy emberként tört fel a sóhaj. Úgy tűnt, mintha már órákkal korábban leszállt volna az éjszaka, ám most, hogy kiemelkedtek a felhőóceánból, melyet szigetcsoportként tört át a hegység, káprázatos naplemente fogadta őket. A nappal tengerzöld, verőfényes hyperioni égbolt éjszakára feneketlen lazúrkékké mélyült, mialatt a vörösarany nap felgyújtotta a felhőtornyokat és jeges-sziklás hegyormokat. A Konzul körbehordozta tekintetét zarándoktársain, akik a fél perccel korábbi tompa fényben egészen elszürkültek és összementek, most viszont sugárzottak az aranyló naplementében.

Martin Silenus a magasba emelte poharát.

– Istenemre mondom, ez így mindjárt más.

A Konzul felmérte a rájuk váró utat. A vaskos kábel a messzeségben cérnavékonnyá keskenyedett, majd semmivé foszlott. Több kilométerre előttük az egyik hegytetőn aranylón csillant meg a következő tartóoszlop.

– Százkilencvenkét pilon – utánozta Silenus egy unott idegenvezető monoton hanghordozását. – Mindegyik pilon szénszálas dúracélból épült, és nyolcvanhárom méter magas.

– Jó magasan lehetünk – dörmögte Brawne Lamia.

– A kilencvenhat kilométeres gondolaút a Mount Dryden csúcsa, a Kantárhegység ötödik legmagasabb pontja fölött, kilencezer-kétszáz-negyvenhat méteren kulminálódik – darálta Martin Silenus.

Kassad ezredes körülnézett a fülkében.

– A kabin túlnyomásos. Nem sokkal ezelőtt éreztem is a nyomáskiegyenlítést.

– Oda nézzenek! – mutatta Brawne Lamia.

A nap egy hosszú másodpercig megpihent a felhős látóhatáron, aztán alábukott. Úgy tűnt, mintha alulról gyújtaná meg a tömör viharfelhőket, és színpompás köntösbe öltöztette a bolygó nyugati peremét. Még most is hópárkányok sorakoztak és jégmáz csillogott azoknak a szirteknek a nyugati oldalán, melyek egy kilométerrel – vagy még annál is többel – ágaskodtak a magasra hágó felvonókabin fölé. Az ég sötétedő kupoláján felpislákolt néhány fényesebb csillag.

– Nincs kedve most elmesélni a történetét, M. Lamia? – fordult Brawne Lamiához a Konzul. – Később biztos akarunk majd aludni, mielőtt megérkeznénk az erődbe.

Lamia kiitta a bort a poharából.

– Mindenki most szeretné hallani?

Fejek bólintottak a rózsás alkonyban. Martin Silenus vállat vont.

– Rendben – engedett Brawne Lamia. Letette a padlóra az üres poharat, felhúzta a lábát az ülésre, a könyökét a térdére támasztotta, és belefogott a történetébe.

A NYOMOZÓ TÖRTÉNETE:

ELKÉSTÉL, JOHNNY

Abban a pillanatban tudtam, hogy ez az ügy különleges lesz, amikor a férfi belépett az irodámba. Gyönyörű volt. Nem úgy értem, hogy nőies vagy a férfimodellek és a HTV-sztárok módján „szép”, hanem egész egyszerűen... gyönyörű.

Alacsony volt, velem egy magas, márpedig én a Lusus 1.3 gravitációjában születtem és nőttem fel. Egy másodperc alatt levettem, hogy a látogatóm nem lususi – mokány teste a Háló mércéjével mérve arányosnak tetszett, kisportoltnak, de vékonynak. Arcvonásai elszánt energiát tükröztek: mély szemöldök, kiugró pofacsontok, vastag orr, erőteljes áll, valamint széles száj, amely egyszerre sejtetett érzékiséget és konokságot. Nagy, mogyorószínű szeme volt. Ránézésre a szabvány húszas éveinek végét taposhatta.

Félreértés ne essék, ezeket nem vettem végig így, tételesen, amikor besétált hozzám. Az első gondolatom az volt: Ügyfél? A második: Azt a kurva, ez a fickó gyönyörű.

– M. Lamia?

– Igen.

– M. Brawne Lamia a HálóSzerte Nyomozóirodától?

– Igen.

Úgy nézett körül, mintha nem igazán hinne nekem. Meg tudtam érteni az arckifejezését. Az irodám egy régi ipari kaptár harmincharmadik szintjén van, a Vasdisznó Ókvártély nevű negyedében a Lususon. Három nagy ablakom a 9. számú Szervizárokra néz, ahol mindig sötétség honol, és a fenti kaptár súlyos szűrőszivárgásának köszönhetően mindig finom permet szemetel. Főleg elhagyatott automata rakpartokra és rozsdás gerendákra lehet rálátni.

De ki nem szarja le, amíg olcsó? Meg aztán, a legtöbb ügyfelem inkább telefonál, mintsem személyesen jelenjen meg.

– Leülhetek? – kérdezte, a jelek szerint tudomásul véve, hogy egy magára valamit adó detektívügynökségnek efféle lepratelepen van a székhelye.

– Persze – intettem az egyik székre. – M... ööö?

– Johnny – felelte.

Nem tűnt szólítson-a-keresztnevemen típusnak. Valamiért az sugárzott belőle, hogy felveti a pénz. Nem a ruhája tette – elég hétköznapi, egyszerű, szürkésfekete öltözéket viselt, bár minőségibb anyagból készült a megszokottnál –, csupán úri benyomást keltett. Furcsa akcentusa volt. Általában könnyen felismerem a tájszólásokat – nem árt az a szakmámban –, de ennek a fickónak még a szülőbolygóját sem tudtam belőni, nemhogy az azon belüli kistérséget.

– Miben segíthetek, Johnny? – Odanyújtottam neki egy üveg scotchot, amit éppen az érkezése pillanatában akartam eltenni.

Johnny megrázta a fejét. Talán azt hitte, hogy az üvegből kellene innia. Francokat, annál azért kékvérűbb vagyok. A vízadagoló mellől lehet venni papírpoharakat.

– M. Lamia – kezdte a férfi. Művelt, megfejthetetlen akcentusa még mindig piszkálta a csőrömet. – Egy nyomozóra van szükségem.

– Ez a munkám.

Tétovázott. Szégyenlősen. Az ügyfeleim közül sokan húzódoznak elmondani, mi is a meló. Nem csoda, mivel az esetek kilencvenöt százalékában válási és családi ügyeket kapok. Türelmesen vártam.

– Kissé kényes ügyről van szó – bökte ki végül.

– Értem, M... ööö, Johnny. A munkám nagy része ebbe a kategóriába tartozik. Az ÁltHálóval állok szerződésben, és minden, ami egy ügyféllel kapcsolatos, a Titoktartási Törvény alá esik. Mindent bizalmasan kezelek, még annak a tényét is, hogy most beszélünk. Még akkor is, ha végül úgy dönt, hogy nem engem bérel fel. – Mindebből egy büdös szó sem volt igaz, ugyanis a hatóságok, ha úgy tartja kedvük, egy szempillantás alatt hozzáférhettek az aktáimhoz, de úgy éreztem, valahogy muszáj megnyugtatnom a fickót. Istenem, de gyönyörű volt!

– Aha – pillantott körbe újra. Előrehajolt. – M. Lamia, azt szeretném, hogy nyomozzon ki egy gyilkosságot.

Ez felkeltette a figyelmem. Egész addig a lábamat az asztalra téve hintáztam a székemmel; most felültem, és közelebb hajoltam.

– Egy gyilkosságot? Egész biztos benne? Hát a zsaruk?

– Ők nem dolgoznak az ügyön.

– Az lehetetlen – mondtam, és kezdett az a nyugtalanító érzésem támadni, hogy nem is egy ügyféllel, hanem egy elmeháborodottal van dolgom. – Egy gyilkosság eltitkolása a hatóságok elől bűncselekménynek számít. – Közben meg azt gondoltam: Te lennél a gyilkos, Johnny?

Elmosolyodott, és a fejét ingatta.

– Ebben az esetben nem.

– Ezt hogy érti?

– Úgy értem, M. Lamia, hogy valóban elkövettek egy gyilkosságot, ám a rendőrségnek, legyen az helyi vagy hegemóniai, nincsen tudomása róla, és nem is tartozik a hatáskörébe.

– Nem létezik – szajkóztam. Odakint egy ipari hegesztőpisztoly szikraesője hullott alá az aknába a rozsdás permettel.

– A gyilkosságot a Hálón kívül követték el. A Protektorátuson kívül. Azon a helyen nincsenek helyi hatóságok.

Ennek még volt is értelme. Fogjuk rá. De halványlila gőzöm sem volt, miről beszél. Még a Határvidék telepesfalui és a gyarmatbolygók is tartanak fenn rendőrséget. Esetleg valamilyen űrhajó fedélzetén történhetett? Az meg azért nem stimmel, mert a Csillagközi Tranzithatóság fennhatósága alá tartozna.

– Értem – mondtam. Hetek teltek el az utolsó ügyem óta. – Jól van, hadd halljam a részleteket!

– És akkor bizalmasan kezeli a beszélgetést abban az esetben is, ha nem vállalja az ügyet?

– Abszolút.

– Ha pedig elvállalja, egyedül nekem fog jelenteni?

– Természetesen.

Leendő ügyfelem habozott, ujjaival megdörzsölte az állát. Finom keze volt.

– Rendben – döntött végül.

– Kezdje az elején! – mondtam. – Kit öltek meg?

Johnny kihúzta magát, akár egy fegyelmezett kisdiák. Kétség sem férhetett az őszinteségéhez.

– Engem – közölte.

Tíz percbe telt kihúzni belőle a történetet. Mire befejezte, már nem gondoltam róla, hogy elment az esze. Nekem ment el. Vagy ha még nem őrültem meg, tuti be fogok csavarodni, ha vállalom az ügyet.

Johnny – akinek az igazi neve egy, a karomnál is hosszabb, számjegyeket, betűket és rejtjelsávokat tartalmazó kódból állt – egy kibrid volt.

Hallottam már a kibridekről. Ki ne hallott volna? Egyszer még az első férjemet is megvádoltam azzal, hogy kibrid. De álmomban sem gondoltam volna, hogy egyszer majd egy légtérben fogok ülni eggyel. Vagy azt, hogy olyan átkozottul vonzónak fogom találni.

Johnny egy MI volt. A tudata, egója, vagy hívják, aminek csak akarják, valahol az InforMag megaadatszféra-síkjában úszkált. Lövésem sem volt, hol található az InforMag, ahogy mások sem tudták, leszámítva talán a szenátus jelenlegi vezérigazgatóját vagy az MI-k lomtalanítóit. Az MI-k több mint háromszáz éve – jóval a születésem előtt – békével lemondtak az emberek irányításáról, és noha szövetségesekként továbbra is a Hegemónia javát szolgálták – tanácsokat adtak a Mindenségnek, figyelték az adatszférákat, időnként jóstehetségüket kamatoztatva segítettek meggátolni néhány hatalmas hibát és természeti katasztrófát –, az InforMag lényegében a maga kiismerhetetlen, határozottan nem emberi, titkos útját járta.

Teljesen korrekt, ha engem kérdeznek.

Az MI-k általában az adatszférán keresztül intézik ügyeiket az emberekkel és ember alkotta gépekkel. Ha kell, létre tudnak hozni egy interaktív holót: emlékszem, amikor bekebelezték a Maui-Covenantot, a békeszerződés aláírásakor az InforMag nagykövetei gyanúsan úgy néztek ki, mint a régi nagy holosztár, Tyrone Bathwaite.

A kibridek teljesen más lapra tartoznak. Mivel emberi génállományból tenyésztették őket, megjelenésükben és viselkedésüket tekintve sokkal emberibbek voltak, mint amennyire egy androidnak szabad lenne. Az InforMag és a Hegemónia közti egyezmények szerint emiatt csak egy maroknyi kibrid létezhet.

Johnnyra néztem. Egy MI szemszögéből nézve az asztal túloldalán ülő gyönyörű test és izgalmas személyiség biztos csak egy a sok tartozék közül: egy távirányítású robot, ami kicsivel összetettebb, de amúgy nem sokban különbözik az MI-k legalapvetőbb munkáihoz használt szenzorok, manipulátorok, autonóm egységek vagy más távvezérelt szerkezetek tízezreitől. „Johnny” kiselejtezése éppúgy nem okozna álmatlan éjszakákat egy MI-nek, mint nekem egy körmöm levágása.

Micsoda pazarlás, gondoltam.

– Egy kibrid – mondtam.

– Igen. Van engedélyem és egy világhálóbeli vízumom.

– Helyes – hallottam a hangom. – Tehát valaki... meggyilkolta a kibridjét, maga pedig azt szeretné, ha megtalálnám a tettest?

– Nem – felelte a fiatalember. Haja barnásvörös csigákba csavarodott.

Ahogy az akcentusát, úgy a frizuráját sem tudtam hova tenni. Valahogy archaikusnak tűnt, viszont már láttam valahol. – Nem pusztán ezt a testet ölték meg. A támadóm velem végzett.

– Magával?

– Igen.

– Úgy érti, magával, mint... izé... magával az MI-vel?

– Pontosan.

Nem értettem. Az MI-k halhatatlanok. Legalábbis a Hálóban mindenki úgy tudja.

– Nem értem – mondtam.

Johnny bólintott.

– Egy ember személyiségével ellentétben, ami... úgy tudom, ez a konszenzus... a halál pillanatában meg tud semmisülni, az én tudatomat nem lehet kiiktatni. A támadás következtében azonban... filmszakadás történt. Bár emlékeimet, személyiségemet és a többi... nos... mondjuk úgy, lementettem másolatba, egy részük elveszett. A támadásban bizonyos adatok törlődtek. Ha így vesszük, a támadóm gyilkosságot követett el.

– Értem – hazudtam. Nagy levegőt vettem. – És mi van az MI hatóságaival... már ha vannak ilyenek... vagy a Hegemónia kiberzsaruival? Miért nem őket keresi fel?

– Személyes okokból – felelte a vonzó fiatalember, akire próbáltam kibridként tekinteni – fontos, sőt, létszükség, hogy ne forduljak ezekhez a forrásokhoz.

Felvontam az egyik szemöldököm. Ezzel a dumával már jobban beleillett a szokásos ügyfélkörömbe.

– Biztosíthatom – folytatta –, hogy ezek az okok nem illegálisak. Nem is etikátlanok. Pusztán... olyan mértékben kínosak a számomra, amit nem tudok elmagyarázni.

Karba fontam a kezem a mellkasom előtt.

– Nézze, Johnny, ez a sztori így eléggé sántít. Úgy értem, higgyem el csak úgy, a két szép szeméért, hogy kibrid? Akár szélhámos is lehetne.

Meglepett arcot vágott.

– Erre nem gondoltam. Hogyan bizonyítsam be, hogy az vagyok, akinek mondom magam?

– Utaljon át egymillió márkát a TranszHálós folyószámlámra – vágtam rá kapásból.

Johnny elmosolyodott. Ugyanabban a pillanatban megcsörrent a telefonom, és egy zaklatott arcú férfi jelent meg előttem, a háta mögött a TranszHáló kódblokkfolyamával.

– Elnézést a zavarásért, M. Lamia, de arra gondoltunk, hogy egy... öh... ilyen mértékű letétösszeg elhelyezése után nem érdeklik-e esetleg a hosszú lekötésű takarékbetéteink vagy a kölcsönösen biztosított tőzsdei ajánlataink?

– Majd később – feleltem.

A bankigazgató biccentett, és eltűnt.

– Ez lehetett egy szimuláció is – mondtam.

Johnny derűsen mosolygott.

– Igen, de szimulációként is meggyőző demonstráció, nemde?

– Nem feltétlenül.

Vállat vont.

– Ha az vagyok, akinek mondom magam, vállalja az ügyet?

– Igen – sóhajtottam. – Csak még egy dolog. A tiszteletdíjam nem egymillió márka. Napi ötszázat kérek, plusz a költségek.

A kibrid bólintott.

– Akkor tehát elvállalja az ügyemet?

Felálltam, a fejembe nyomtam a kalapom, és levettem az ablak melletti fogasról egy ütött-kopott kabátot. Lehajoltam az alsó asztali fiókhoz, és egy olajozott mozdulattal a kabátzsebembe csúsztattam apám pisztolyát.

– Indulhatunk – mondtam.

– Jó – felelte Johnny. – De hová?

– Látni akarom a tetthelyet.

A lususi születésűekről az a sztereotípia él, hogy gyűlölnek kimozdulni a kaptárból, és hogy azonnal megrohan minket az agorafóbia, ha olyan helyen járunk, ami egy bevásárlóközpontnál jobban ki van téve a természet erőinek. Az igazság az, hogy az eseteim többsége más bolygókról származik... és ugyancsak más bolygókra vezet. A tartozások elől menekülő mihasznák nyomába eredek, akik a távnyelőrendszert használva, új személyazonossággal próbálják újrakezdeni életüket. Félrelépő házastársakat kutatok fel, akik azt hiszik, hogy nem fognak lebukni, ha másik bolygón tartják a légyottokat. Eltűnt gyerekeket és megpattanó apákat nyomozok le.

Mégis, amikor átléptünk a Vasdisznói Csomópont távnyelőjén, és egy üres, látszólag minden irányban a végtelenbe vesző kőplatóra érkeztünk, úgy meglepődtem, hogy egy másodpercig elfogott a kétely. A hátunk mögötti távnyelőkapu bronz téglatestjétől eltekintve nyoma sem volt civilizációnak. A levegőben záptojás szaga terjengett. Az ég émelyítő felhőkatlanként borult ránk. Szürke, pikkelyes vidék terült el körülöttünk, az élet legkisebb jele nélkül. Még zuzmókat sem láttunk. Fogalmam sem volt, milyen messze lehet valójában a látóhatár, de úgy éreztük, magasan vagyunk és messzire látunk. A távolban sem utalt semmi fákra, bokrokra vagy állatokra.

– Hol az ördögben vagyunk? – kérdeztem. Eddig azt hittem, a Háló összes bolygóját ismerem.

– A Madhyán – árulta el Johnny. Valahogy így ejtette ki: „maddja”.

– Még sose hallottam róla – vallottam be, miközben benyúltam a zsebembe, és megkerestem apa automata pisztolyának gyöngyház markolatát.

– Hivatalosan még nem tartozik a Hálóhoz – magyarázta a kibrid. – Hivatalosan a Parvati egyik gyarmata. Ám alig néhány fénypercre van az ottani HAD támaszponttól, és nem várták meg, hogy a Madhya csatlakozzon a Protektorátushoz, hanem még azelőtt létrehozták a távnyelőkapcsolatot.

A pusztaságra meredtem. A kénhidrogénbűztől hányingerem támadt, és attól tartottam, hogy tönkreteszi a ruhámat.

– Gyarmatok vannak a közelben?

– Nincsenek. A bolygó túloldalán elég sok kisvárost alapítottak.

– Melyik a legközelebbi lakott terület?

– Nanda Devi. Vagy háromszázan lakják. Több mint kétezer kilométerre délre innen.

– Akkor miért pont ide építették a távnyelőkaput?

– Potenciális bányavidék – mutatott körbe Johnny a szürke fennsíkon. – Nehézfémek. A konzorcium száznál is több távnyelőkapu építésére adott engedélyt ezen a féltekén, hogy könnyen meg lehessen közelíteni, ha megkezdődik a kitermelés.

– Oké – fogadtam el. – Ideális hely egy gyilkossághoz. Maga mit keresett itt?

– Nem tudom. Ez az információ is az elveszett memóriatárolóban volt.

– Kivel jött ide?

– Azt sem tudom.

– Akkor mit tud?

A fiatalember zsebre vágta kecses kezét.

– Bárki... vagy bármi... támadott is meg, a Magban AIDS II. néven ismeretes fegyvertípust használta.

– Az micsoda?

– Az AIDS II. egy emberek között pusztító járvány volt, ami jóval a Hidzsra előtt söpört végig – válaszolta Johnny. – Az immunrendszert bénította meg. Ez a... vírus... hasonló hatást fejt ki egy MI-nél. Egy másodperc sem kell hozzá, és megfertőzi a biztonsági rendszereket, aztán halálos fagocitaprogramokat fordít a gazdatest... vagyis maga az MI ellen. Ellenem.

– Tehát nem kaphatta el természetes úton ezt a vírust?

– Teljességgel kizárt – mosolyodott el Johnny. – Mintha azt kérdeznénk egy lövöldözés áldozatától, hogy nem esett-e rá a golyókra.

Megrándítottam a vállam.

– Nézze, ha egy adatháló-vagy MI-szakértőt keres, akkor rossz nő ajtaján kopogtatott. Azonkívül, hogy húszmilliárd másik tökfejhez hasonlóan én is rákapcsolódok a szférára, egyáltalán nem konyítok a szellemvilághoz. – Direkt használtam ezt a régi kifejezést, hogy lássam, ki tudom-e hozni vele a sodrából.

– Tudom – felelte ugyanolyan kiegyensúlyozottan Johnny. – Nem ezt várom magától.

– Akkor mit vár tőlem?

– Találja meg azt, aki idehozott, és megölt. És derítse ki, miért tette.

– Rendben. Miből gondolja, hogy ezen a helyen történt a gyilkosság?

– Mert itt nyertem vissza az uralmat a kibridem felett, amikor... újra felépítettem magam.

– Vagyis a kibridje működésképtelen volt, miközben a vírus elpusztította magát?

– Igen.

– És ez meddig tartott?

– A halálom? Nagyjából egy perc kellett a tartalék személyiségem aktiválásához.

Hiába próbáltam elfojtani, kitört belőlem a nevetés.

– Mi olyan mulatságos, M. Lamia?

– A halálról alkotott fogalma – válaszoltam.

A mogyoróbarna szempár szomorúan nézett rám.

– Lehet, hogy önnek ez mulatságos, de fogalma sincs, mit jelent az InforMag egyik alkotóelemének egy percnyi... szétkapcsolás. Idő és információ eónjait. Évezredekig tartó kommunikációképtelenséget.

– Aha – mondtam, és nem esett nehezemre visszatartani a krokodilkönnyeimet. – Szóval mit csinált a teste, a kibridje, mialatt kicserélte a személyiségkazettáit, vagy tudom is én, mit?

– Felteszem, kómába esett.

– Képtelen önállóan cselekedni?

– Képes, csak általános rendszerhiba esetén nem.

– Szóval hol tért magához?

– Parancsol?

– Amikor újratelepítette a kibridet... az hol történt?

Johnny bólintott, hogy így már érti. Egy sziklára mutatott, alig öt méterre a távnyelőtől.

– Ott feküdtem.

– Ezen az oldalon, vagy a másikon?

– A túloldalán.

Odasétáltam a sziklához, és megvizsgáltam a helyszínt. Se vér, se hátrahagyott üzenet. A gyilkos fegyver sem hever a földön. Még egy lábnyom vagy más jel sem utal arra, hogy Johnny teste egy örökkévalóságig tartó percen át itt terült el. Lehet, hogy a rendőrség helyszínelői köteteket tudnának teleírni a tetthelyen hagyott mikroszkopikus és biotikus nyomok alapján, de én csak sziklákat láttam.

– Ha tényleg elveszett a memóriája – tűnődtem el –, honnan veszi, hogy valaki más is idejött magával?

– Lehívtam a távnyelő adatait.

– Esetleg nem ellenőrizte a titokzatos személy vagy személyek nevét a világkártya-egyenlegen?

– Mindketten az én kártyámmal távoltunk – felelte Johnny.

– Csak egyvalaki volt magával?

– Igen.

Bólintottam. A távnyelők adataival minden bolygóközi bűnügyet meg lehetne oldani, ha a távolás valódi teleportálás lenne; az átutazáskor rögzített adatok segítségével az utolsó grammig és tüszőig újjáteremthettük volna az illetőt. Csakhogy a távnyelő lényegében egy fázisszingularitás által a téridőn ütött kezdetleges rés. Ha a távoló bűnöző nem a saját kártyáját használja, akkor egyedül a kiindulópont és az úti cél információival lehetünk gazdagabbak.

– Honnan távoltak ide? – kérdeztem.

– A Tau Ceti Centerről.

– Megvan a kapukód?

– Persze.

– Akkor menjünk oda, és ott fejezzük be a beszélgetést – javasoltam. – Ez a hely kész bűzbarlang.

A Tau Ceti Center, avagy ősrégi becenevén a TC^2 kétségkívül a Háló legzsúfoltabb bolygója. Nem elég, hogy ötmilliárd ember próbál helyet szorítani magának feleannyi területen, mint amennyi a Régi Földön állt rendelkezésre, még egy félmilliárd embernek otthont adó orbitális-gyűrű-ökológiát is kitelepítettek a bolygó köré. A TC^2 volt a Hegemónia fővárosa, a szenátus székhelye, és ráadásként a Háló kereskedelmi központja is. Mondanom sem kell, a Johnny által talált távnyelőszám egy százkapus terminexhez vezetett Új-Londonban, a bolygó egyik legöregebb, legnagyobb városnegyedében, annak is a legmagasabb tornyában.

– Francba – mondtam –, erre innunk kell.

Elég sok bár közül válogathattunk a terminex szomszédságában. Egy viszonylag csendes helyet választottam: egy szimulált hajókocsmának berendezett, sötét, hűvös, fa-és rézutánzatokkal berakott ivót. Sört rendeltem. Meló közben soha nem ittam töményet, és nem használtam flashbacket. Néha az a gondolatom támad, hogy az önfegyelem igénye miatt tudom még űzni az ipart.

Johnny is sört rendelt, a Reneszánsz Vektoron palackozott sötét, német főzetet. Eltűnődtem, vajon milyen káros szenvedélyeknek hódolhat egy kibrid.

– Mit sikerült még kiderítenie, mielőtt felkeresett volna? – kérdeztem.

– Semmit – tárta szét a fiatalember a kezét.

– Basszus – mondtam áhítatosan. – Ez egy vicc. Nagyhatalmú MI létére képtelen lenyomozni, hogy hol járt és mit csinált a... balesetet megelőző napokban a kibridje?

– Nem erről van szó. – Johnny belekortyolt a sörbe. – Megtehetném, de megvan az oka, hogy miért nem szeretném, ha a többi MI felfigyelne a nyomozásomra.

– Netán az egyiküket gyanúsítja?

Johnny válasz helyett átnyújtott egy kivonatot a világkártyás tranzakcióiról.

– A meggyilkolásom okozta emlékezetkiesés miatt öt szabványnapról nem tudok számot adni. Itt vannak az erre az időszakra vonatkozó számlaegyenlegek.

– Nem azt mondta, hogy csak egy percig szakadt meg a kapcsolat?

Johnny megvakarta egyik ujjával az arcát.

– Szerencsém volt, hogy csak ötnapi adatmennyiséget vesztettem el – mondta.

Intettem az emberpincérnek, és kértem még egy sört.

– Nézze, Johnny... mindegy, kicsoda maga, mert csak akkor találhatok fogást ezen az ügyön, ha többet mesél magáról és a helyzetéről. Miért akarná bárki is megölni, ha közben tudja, hogy azután úgyis újratelepítődik, vagy mit csinál?

– Két lehetséges indítékot tudok elképzelni – válaszolta Johnny a pohara fölött.

– Az egyik pusztán az emlékezetkiesés előidézése – bólintottam. – Ebből arra következtethetnénk, hogy bármi is legyen az, amit ki akartak törölni a fejéből, az elmúlt héten történt magával vagy jutott a tudomására. Mi lenne a másik indíték?

– Az, hogy figyelmeztetésnek szánták – mondta Johnny. – Csak éppen nem tudom, mire vonatkozik. Vagy hogy ki küldte.

– Van ötlete, ki akarhatott végezni magával?

– Nem.

– Sejtése sincs?

– Nincsen.

– A legtöbb gyilkosságot – fejtettem ki – hirtelen felindulásból, meggondolatlan dührohamban követik el, és az áldozat általában jól ismeri az elkövetőt. Családtagok. Barátok vagy szeretők. Rendszerint azok is közel állnak az áldozathoz, akik előre megfontolt szándékból ölnek.

Johnny erre nem mondott semmit. Volt valami az arcában, amit elképesztően vonzónak találtam: egyfajta férfias, ám női tudatossággal párosult erő. Talán a szeme tehetett róla.

– Az MI-knek van családjuk? – kérdeztem. – Esetleg családon belüli viszályok? Perpatvarok? Szerelmi civódások?

– Semmi ehhez hasonló – somolygott Johnny. – Léteznek ugyan kvázi családi kötelékek, de ezekre nem vonatkoznak azok az érzelmi követelmények és felelősségvállalások, amik az emberek családjait jellemzik. Az MI „családok” elsősorban bizonyos adatfeldolgozó-trendek eredetét mutató, hasznos kódcsoportok.

– Szóval akkor nem azt hiszi, hogy egy MI akarta holtan látni?

– Nincs kizárva – forgatta Johnny a kezében a poharát. – Csak nem értem, miért a kibridemen keresztül támadna rám.

– A könnyebb hozzáférhetőség miatt?

– Talán. De csak a saját dolgát nehezítette volna meg. Sokkal végzetesebb lett volna az adatsíkon rám támadni. És azt sem tudom elképzelni, miféle indítéka lehetne egy másik MI-nek. Semmi értelme. Senkire nem jelentek veszélyt.

– Miért tart kibridet, Johnny? Talán ha megértem a maga szerepét ebben az egészben, találok valami indítékot is.

A kezébe vett egy sósperecet, és játszadozni kezdett vele.

– Azért tartok kibridet... sőt, bizonyos értelemben azért vagyok kibrid, mert az a... funkcióm... hogy tanulmányozzam az embereket, és reagáljak rájuk. Ha úgy vesszük, valaha én is ember voltam.

A homlokomat ráncoltam és a fejemet csóváltam. Eddig egy büdös szót nem értettem abból, amit mondott.

– Hallott már a személyiség-visszanyerő projektről? – kérdezte.

– Nem.

– Tudja, amikor egy szabványévvel ezelőtt a HAD szimulátorai újrateremtették Horace Glennon-Height tábornok személyiségét, hogy megértsék, mitől lett olyan zseniális hadvezér. Még a csapból is ez folyt...

– Aha.

– Nos, én egy korábbi és jóval bonyolultabb visszanyerő projekt vagyok... vagyis voltam. A személyiségem magját egy Hidzsra előtti, Régi Földön élt költőről mintázták. Egy réges-régi emberről, aki a régi naptár szerinti tizennyolcadik század végén alkotott.

– Mégis hogy a francba tudtak újrateremteni egy olyan személyiséget, aki már feledésbe merült?

– Az írásai alapján – felelte Johnny. – A levelei, naplói, a róla szóló kritikai életrajzok, barátok elmondása alapján. De legfőképpen a költészetéből. A szimulátor újrateremti a környezetet, betáplálja az ismert tényezőket, és a kreatív munkásságból visszafelé haladva elkezd építkezni. Voilà: a személyiség magja. Az első néhány példány elég kezdetlegesre sikerült, de mire megszülettem, viszonylag kiforrott a módszer. Először egy huszadik századi költőt, bizonyos Ezra Poundot próbáltunk visszanyerni. A létrejött személyiség az abszurditásig csökönyös, a józan észnek fittyet hányva előítéletes és funkcionális elmebeteg lett. Egy évig vacakoltunk vele, mire megértettük, hogy tökéletesen hű személyiséget alkottunk; maga a költő volt eszelős. Zseni, de eszelős.

– És utána mi történik? – kérdeztem. – Rendben, felépítik a személyiségét egy halott költőre. És aztán?

– Erre a sablonra növesztik az MI-t – felelte Johnny. – A kibrid teszi lehetővé, hogy betölthessem a szerepemet az adatsíkközösségben.

– Költőként?

Johnny megint elmosolyodott.

– Inkább költeményként – válaszolta.

– Költemény?

– Egy készülőfélben lévő műalkotás... csak nem úgy, ahogy az emberek értik. Talán inkább egy rejtvény. Egy változó talány, mely időnként szokatlan bepillantást enged mélyebb analitikus rétegekbe.

– Nem értem – mondtam.

– Valószínűleg úgyis lényegtelen. Erősen kétlem, hogy a... rendeltetésem... lett volna a támadás oka.

– Miért, maga szerint mi volt az oka?

– Fogalmam sincs.

Kezdtem úgy érezni, hogy körbe-körbe járunk.

– Jól van – dőltem hátra. – Megpróbálom kideríteni, hogy mit csinált, és kivel volt ebben az öt kiesett napban. A bizonylaton kívül semmi más nem jut eszébe, amivel segíthet?

Johnny megrázta a fejét.

– Ugye érti, miért olyan fontos a számomra, hogy felfedjem a támadóm kilétét és indítékait?

– Persze – vágtam rá. – Mert újra próbálkozhat.

– Pontosan.

– Hogyan érhetem el?

Johnny átadott egy hozzáférést biztosító csipet.

– Biztonságos vonal? – kérdeztem.

– Teljesen.

– Oké. Jelentkezem, ha és amikor megtudok valamit.

Kimentünk a bárból, és elindultunk a terminex felé. Már elváltunk egymástól, amikor három gyors lépéssel Johnny után siettem, és megragadtam a karját. Akkor érintettem meg először.

– Johnny. Hogy hívják azt a Régi Föld-i költőt, akit feltámasztottak...?

– Visszanyertek.

– Mindegy. Akiről az MI személyiségét mintázták.

A vonzó kibrid habozott. Felfigyeltem rá, hogy nagyon hosszúak a szempillái.

– Miért fontos ez? – kérdezte.

– Ki tudja, mi a fontos?

Bólintott.

– Keats – árulta el. – Született: Kr. u. 1795-ben. Elhunyt: 1821-ben, tüdővészben. John Keats.

Ha követni akarunk valakit, aki egyik távnyelőből száll át a másikba, kábé a lehetetlenre vállalkozunk. Főleg, ha nem akarjuk, hogy a célszemély kiszúrjon minket. A hálóbeli zsaruk meg tudnák csinálni, már ha ráállítanának úgy ötven ügynököt az ügyre, bevetnének egy rakás egzotikus és kurva drága high-tech kütyüt, és akkor a Közlekedési Hatóságok együttműködéséről még nem is beszéltünk. Egy magányos farkas majdnem hogy esélytelenül indul neki egy ilyen akciónak.

Nekem azonban látnom kellett, hová tart új ügyfelem.

Johnny egyszer sem nézett vissza, amikor átvágott a terminexudvaron. Beálltam egy közeli újságosbódéhoz, és zsebméretű képezőgépemen át figyeltem, ahogy Johnny beüt egy kódot az egyik kézitárcsába, bedugja a kártyáját, majd átlép a felvillanó téglatesten.

A kézitárcsa használatából arra következtettem, hogy egy közkapu felé tart, mivel a magántávnyelők kódjait általában retinaazonosítós csipbe programozzák. Remek. Ezzel körülbelül kétmillió kapura, százötven-egynéhány hálóbeli bolygóra és feleannyi holdra szűkítettem le a célállomást.

Fél kézzel kifordítottam a kabátomat, hogy a piros „bélés” legyen kívül, közben pedig visszajátszottam az imént látottakat a képezőgépen. A nézőkén keresztül figyeltem, ahogy a szerkezet kinagyította a tárcsaképet. Előbányásztam egy piros sapkát, hogy legyen mi passzoljon új piros kabátomhoz, és mélyen a szemembe húztam a sildjét. Miközben átszaladtam az udvaron, lekérdeztem a komlogomról a képezőgépen látott kilenc számjegyű távolókódot. Tudtam, hogy az első három számjegy a Csingtao-Hszinhuang Panna bolygót jelöli – bemagoltam az összes bolygóelőhívó-számot –, és egy másodperccel később megjött az infó, hogy a kapukód az Első Gyarmatosítási Hullám során alapított Wansiehn egyik lakónegyedébe vezetett.

Az első nyitott fülkéhez siettem, és áttávoltam. Egy simára koptatott téglával kikövezett, kis terminexudvarra léptem ki. Ősi, keleties boltok dőltek egymásnak, a pagodatetők barlangként borultak a szűk mellékutcák fölé. Nagy tömeg tolongott az udvaron, emberek ácsorogtak minden kapualjban, és bár a legtöbben láthatólag a Hosszú Kirajzás során a CsHszP-t betelepítő menekültek leszármazottai voltak, nem egy külvilági is keveredett közéjük. A levegőben idegen vegetáció és főzőrizs illata vegyült a szennyvíz szagával.

– Az istenit – suttogtam. Három másik távnyelőkapu nyílt az udvarról, és egyik sem volt állandó használatban. Johnny azonnal továbbtávolhatott.

Ahelyett, hogy visszatávoltam volna a Lususra, néhány percet arra szántam, hogy körbenézzek az udvaron és a mellékutcákon. Eddigre már hatott a korábban lenyelt melaninkapszula, és egy fiatal, fekete nővé változtam – avagy férfivá. Nehéz lett volna megállapítani a nemem, ahogy divatos piros ballonkabátomban és polarizált lencséjű napszemüvegemben ráérősen sétálgattam, s közben a környéket fotóztam a képezőgépemmel.

A nyomkövető-galacsinnak, amit Johnny második pohár német sörében oldottam fel, már rég hatnia kellett. Az UV-pozitív mikro-spórák mostanra jóformán a levegőben lebegtek: akár a kilégzése nyomát is követhettem volna. Nem volt rá szükség, mivel az egyik sötét falon egy rikító sárga kézlenyomatot vettem észre (persze csak a speciálisan erre kalibrált napszemüvegemen át látszott rikító sárgának, az UV-spektrumon kívül nem is lehetett látni), aztán pedig követtem a világos foltokat, amiket az impregnált ruha a piaci bódékhoz vagy a kövezethez súrlódva hagyott.

Johnny egy kantoni étteremben ebédelt, alig két háztömbre a terminex-udvartól. A sült hús isteni illatától összefutott a nyál a számban, de erőt vettem magamon, és nem léptem be az étterembe: árcédulákat nézegettem a sikátori könyvesstandoknál, és piaci kofákkal alkudoztam vagy egy órán át, mire Johnny végzett az ebéddel, visszasétált az udvarra, és eltávolt. Ezúttal csipkódot használt – biztos egy magánkapuhoz vezetett, valószínűleg magánterületre –, én pedig úgy döntöttem, a kalauzhalkártyámmal eredek a nyomába. Ezzel kétszeresen is kockázatot vállaltam: egyfelől azért, mert a kártya teljes mértékben illegális, és ha egyszer elkapnak vele, rámehet az engedélyem – amire kevesebb az esély, ha továbbra is Silva papa méregdrága, de esztétikailag príma alakváltó-csipjeit használom –, másfelől meg azért, mert nagy eséllyel Johnny házának nappalijában kötök ki... egy ilyen helyzetből pedig sosem egyszerű kidumálnia magát az embernek.

Nem a nappalijába érkeztem. Még meg sem láttam az utcatáblákat, máris érzékeltem az ismerős nehezebb gravitációt, a tompa, bronzszínű fényeket, a levegőben terjengő olaj-és ózonszagot. Rögtön tudtam, hogy hazaértem a Lususra.

Johnny egy közepes biztonsági fokozatú magántoronyházba távolt az egyik Bergson-kaptárban. Talán épp ezért választotta az én magánnyomozó-irodámat: szinte már szomszédok voltunk, alig hatszáz kilométerre egymástól.

A kibridemet nem láttam sehol. Céltudatosan indultam előre, nehogy felkeltsem a gyanúsan lézengők kiszűrésére programozott biztonsági kamerák figyelmét. Nem láttam lakásjegyzéket, az ajtókon nem szerepeltek nevek vagy számok, és a komlogom sem fért hozzá a lakók névsorához. Úgy saccoltam, nagyjából húszezer odú lehet a Keleti Bergson-kaptárban.

Johnny jelei egyre jobban kifakultak, ahogy a spóralecsó elpárolgott, de elég volt két sugárirányú folyosóra bekukkantanom, hogy újra megtaláljam a nyomot. Johnny az egyik üvegpadlós épületszárny túlsó végében lakott, egy metántó fölött. A tenyérzáron halvány kézlenyomat világított. Az álkulcsaimmal leolvastam a zárat, aztán hazatávoltam.

Mindent egybevetve megfigyeltem az emberemet, amint beül egy kínaiba, majd hazamegy aludni. Ennyi eredmény elég is egy napra.

Az MI-szakértőmet Bébé Subringernek hívták. Bébé a Hegemóniai Adatfolyam-ellenőrzési Nyilvántartó és Statisztikai Hivatalban dolgozott, és élete nagy részét egy szabadesés érzetét keltő ágyban töltötte bedrótozott fejjel, miközben bürokratakollégáival folytatott eszmecseréket az adatfolyamban. Még a főiskoláról ismerem, ahol tőrőlmetszett kiberróka volt, huszadik generációs hacker, akibe már tizenkét szabványévesen kortikális söntöket ültettek. A valódi neve Ernest volt, a becenevét, a Bébét pedig akkor kapta, amikor az egyik barátnőmmel, Shayla Toyóval járt. Shayla a második randijükön látta meg először meztelenül, és utána kerek fél óráig nem bírta abbahagyni a nevetést: Ernest legalább két méter magas volt – most is annyi –, de alig ötven kilót nyomott. Shayla azt mondta, úgy néz ki a segge, mint két bé betű, és a gúnynév – mint a kegyetlen dolgok szoktak – rajta ragadt.

A TC^2 egyik ablaktalan irodamonolitjában látogattam meg. Bébének és a hasonszőrűeknek nem járt felhőkarcoló.

– Szóval, Brawne – üdvözölt –, hogy lehet az, hogy vénkorodra informatikai műveltségre akarsz szert tenni? Túl öreg vagy már ahhoz, hogy rendes állást szerezz.

– Én csak szeretnék többet megtudni az MI-kről, Bébé.

– Ami éppenséggel az ismert világegyetem legösszetettebb témája – sóhajtott fel Bébé, és vágyakozva nézett a szétkapcsolt neurosöntökre és metakérgi vezetékekre. A kiberrókák soha nem kapcsolódnak le, a közalkalmazottaknak azonban kötelező ebédidőre kilépniük a hálózatból. Bébé tipikus kiberróka volt: csak úgy szeretett információt cserélni, ha közben egy adathullámot lovagolhatott meg.

– Nos, mire vagy kíváncsi? – kérdezte.

– Miért vonultak a háttérbe az MI-k? – Valahol el kellett kezdenem.

Bébé tekervényes mozdulatot tett a kezével.

– Azt mondták, olyan más projektekbe kezdtek, amik összeegyeztethetetlenek a hegemóniai... értsd, emberi ügyekbe való teljes belefolyással. Igazság szerint senki sem tudja az okát.

– De most is a közelben vannak. Még mindig irányítgatnak, ugye?

– Hát persze. A rendszer nem működne nélkülük. Ezt te is tudod, Brawne. Még a Mindenség sem tudná a munkáját végezni az MI-k szolgáltatta valós idejű Schwarzschild-minták...

– Jó, jó – szakítottam félbe, mielőtt még teljesen belemerült volna a kiberrókázásba –, de mik ezek a „más projektek”?

– Senki sem tudja. Branner és Swayze odaát a MestIntell Rt.-nél úgy gondolják, az MI-k a tudat evolúcióját próbálják galaktikus léptékben megvalósítani. Tudjuk, hogy a szondáik messzebbre jutottak a Határvidékben, mint...

– És mi van a kibridekkel?

– A kibridekkel? – ült fel Bébé. Most először csillant érdeklődés a szemében. – Hogy jönnek ide a kibridek?

– Miért lepett meg ennyire, hogy szóba hoztam őket, Bébé?

Bébé szórakozottan megvakarta a söntfoglalatait.

– Hát, először is, a legtöbben rég megfeledkeztek a létezésükről. Kétszáz évvel ezelőtt mindenki fennhangon vészmadárkodott, hogy a tartályban tenyésztett emberek majd átveszik az uralmat, meg hasonlók, de most már senkinek nem jutnak eszébe. Meg épp az imént futottam bele egy tegnapi anomáliafelhívásba, miszerint sorra tűnnek el a kibridek.

– Eltűnnek? – Most rajtam volt a sor, hogy felüljek.

– Tudod, kivonják őket a forgalomból. Az MI-k régebben legalább ezer engedélyes kibridet működtettek a Hálóban. Kábé a felüknek itt, a TC^2-n volt a székhelye. A múlt heti népszámlálás szerint azonban a kibridek kétharmadát visszahívták az elmúlt egy-másfél hónapban.

– Mi történik, ha egy MI visszahívja a kibridjét?

– Passz. Gondolom, megsemmisítik. Az MI-k nem hívei a pazarlásnak, úgyhogy biztos újrahasznosítják valahogy a génállományt.

– Miért hasznosítják újra?

– Senki sem tudja, Brawne. De hát a legtöbbünk szinte semmit nem ért abból, amit az MI-k csinálnak.

– A szakértők szerint veszélyt jelentenek ránk? Mármint az MI-k?

– Most viccelsz? Talán hatszáz éve így gondoltuk. Kétszáz éve az Elszakadás gyanakvással töltött el minket. De ha ezek a mesterséges lények ártani akartak volna az emberiségnek, már réges-rég megtehették volna. Kábé annyi értelme van azon aggódni, hogy az MI-k ellenünk fordulnak, mintha egy állatfarm fellázadásától paráznánk.

– Kivéve, hogy az MI-k okosabbak nálunk – jegyeztem meg.

– Na igen, ott a pont.

– Bébé, hallottál már a személyiség-visszanyerő projektekről?

– Mint az a glennon-heightes buli? Persze. Mindenki hallott róluk. Néhány éve még részt is vettem az egyikben a Reichs Egyetemen. De már lezárultak. Senki sem dolgozik rajtuk.

– Miért nem?

– Jézusom, te aztán tényleg szart se tudsz semmiről, mi, Brawne? A személyiség-visszanyerő projektek teljes kudarcot vallottak. Még a legjobb szimkontrollal... márpedig a HAD OPI: TTH hálózatával dolgoztak... szóval még úgy sem lehet minden változót bekalkulálni az egyenletbe. A személyiségminta öntudatra ébred... és ez alatt nem csak azt értem, hogy szimplán öntudattal rendelkezik, mint te vagy én, hanem hogy annak is az öntudatára ébred, hogy ő egy mesterségesen öntudatra ébredt személyiség... ez pedig végzetes „furcsa hurkokat”, öngerjesztő visszacsatolásokat okoz, és Escher-térbe vesző, harmónia nélküli labirintusokat hoz létre.

– Ezt most fordítsd le! – kértem.

Bébé felsóhajtott, és fél szemmel a falon húzódó, kék-arany időszalagra lesett. Öt perc, és vége a kötelező egyórás ebédidőnek. Végre visszatérhet a való világba.

– Lefordítva mindez annyit tesz – mondta –, hogy a visszanyert személyiség idegösszeomlást kap. Bekattan. Átmegy pszichóba. Zokni lesz.

– Egytől egyig az összes?

– Egytől egyig az összes.

– De az MI-ket még mindig érdekli a folyamat.

– Tényleg? Ezt kitől hallottad? Az MI-k egy ilyen személyiséget sem csináltak. Azokat a visszanyerési kísérleteket, amikről hallottam, mind emberek végezték... főleg egyetemi kontárok. Agyhalott elmélkedők, akik egész vagyonokat költöttek arra, hogy halott elmélkedők agyát hozzák vissza.

Az arcomra erőltettem egy mosolyt. Még három perc, és Bébé újra felcsatlakozhat.

– Az összes visszanyert személyiség kapott távvezérlésű kibridet?

– Nem. Honnan szedted ezt az ötletet, Brawne? Egyik sem kapott. Nem is működött volna a dolog.

– Miért nem?

– Szétbaszná a stimszimet. Plusz tökéletes klónkészletre és egy interaktív, a legapróbb részletekig pontos környezetre lenne szükség hozzá. Egy visszanyert személyiséget hagyni kell, hogy a saját világában, azaz egy méretarányos szimben éljen, aztán álmok vagy interaktív szcenáriók útján csempészhetsz be néhány hozzá intézendő kérdést. Vágod, öcsi? Ha kirántanának egy személyiséget a szimvalóságból a lassú időbe... – (A kiberrókák a... már elnézést a kifejezésért... való világot nevezik így időtlen idők óta.) – ...akkor seperc alatt megzápulna az agya.

Megráztam a fejem.

– Hát, azért kösz, Bébé. – Elindultam az ajtó felé. Már csak harminc másodperc, és régi főiskolai barátom kiszabadulhat a lassú idő fogságából.

– Te, Bébé – szólítottam meg, csak úgy mellékesen –, hallottál valaha olyan személyiségről, akit egy John Keats nevű, Régi Földön élt költőből nyertek vissza?

– Keats? Ja, persze, volt róla egy hosszú forrás az egyetemi szöveggyűjteményemben. Marti Carollus vezette azt a projektet úgy ötven éve Új-Cambridge-ben.

– Mi történt?

– A szokásos. A személyiség furcsa hurokba került. Ám mielőtt még összeomlott volna, teljes szimhalált halt. Valami ősi betegség vitte el. – Bébé az órára lesett, elmosolyodott, és felemelte a söntjét. Mielőtt bedugta volna a koponyafoglalatába, még egyszer rám nézett, szinte üdvözült ábrázattal. – Már emlékszem – mormolta álmos mosollyal –, tüdővészben halt meg.

Ha a társadalmunk egyszer majd Orwell Nagy Testvér-felfogása mellett tenné le a garast, az elnyomás eszközéül bizonyosan a számlasodort választanák. Egy készpénzforgalom nélküli gazdaságban, ahol a feketepiac is csak csökevényes, cserekereskedelmi formában létezik, bárkinek a tevékenységét nyomon lehet követni valós időben, ha megfigyelik a világkártyája számlasodrát. Szigorú törvények vonatkoztak a kártya adatvédelmére, a törvényeknek azonban van egy rossz szokásuk: az emberek hajlamosak figyelmen kívül hagyni vagy hatályon kívül helyezni őket, amikor minden társadalmi kötél diktatórikusan szakad.

A Johnny meggyilkolása előtti ötnapos periódus számlasodra egy olyan ember képét rajzolta ki előttem, aki berögzült szokások szerint él és nincsenek nagy igényei. Ám még mielőtt lenyomoztam volna a számlaegyenleget, két dögunalmas napom azzal ment el, hogy a hús-vér Johnny nyomába eredtem.

Adatok: Egyedül élt a Keleti Bergson-kaptárban. Egy rutinellenőrzéssel kiderítettem, hogy hét helyi hónapja – alig öt szabványhónapja – lakik ott. Minden napját azzal kezdte, hogy egy helyi kávézóban megreggelizett. Utána áttávolt a Reneszánsz Vektorra, ahol öt órát dolgozott – a jelek szerint valamiféle kutatáshoz gyűjtött anyagot a nyomtatványtárban –; ezt követően elfogyasztott egy könnyű ebédet az udvarban felállított standok egyikénél, majd újabb egy-két óra következett a könyvtárban, s végül hazatávolt a Lususra vagy valamelyik kedvenc éttermébe egy másik bolygón. Este tízre az odújában volt. Többet távolt, mint egy átlagos középosztálybeli lususi lustaság, de amúgy teljesen eseménytelenül teltek a napjai. A számlakivonatok megerősítették, hogy a gyilkosság hetében is tartotta magát a szokott napirendjéhez, amit csak egy-két pluszkiadással – egyik nap cipőt, másnap ennivalót vett – és a „meggyilkolása” napján egy Reneszánsz V-i kocsmában tett látogatással spékelt meg.

Este csatlakoztam hozzá vacsorára egy Vörös Sárkány utcai kis étteremben, nem messze a Csingtao-Hszinhuang Panna kapujától. Az étel nagyon forró, nagyon csípős és nagyon finom volt.

– Hogy halad? – kérdezte Johnny.

– Remekül. A megismerkedésünk óta ezer márkával gazdagabb lettem, és találtam egy kiváló kantoni éttermet.

– Örülök, hogy ilyen fontos dolgokra megy el a pénzem.

– Ha már a pénzénél tartunk... mivel is keresi meg? Nem hozhat valami sokat a konyhára, hogy állandóan egy Reneszánsz Vektor-i könyvtárban lóg.

Johnny felvonta az egyik szemöldökét.

– Egy csekélyebb... örökségből élek.

– Remélem, nem túl csekélyből. A fizetségemre igényt tartok.

– A céljainkra elég lesz, M. Lamia. Sikerült kiderítenie valamit?

Vállat vontam.

– Mesélje el, mit csinál abban a könyvtárban!

– Lehet bármi köze az ügyhöz?

– Ja, lehet.

Furcsán nézett rám. A tekintetétől valamiért megremegtek a térdeim.

– Ön emlékeztet engem valakire – mondta Johnny puhán.

– Ó. – Ha bárki más próbálkozott volna ezzel a szöveggel, azonnal faképnél hagytam volna. – Kire? – kérdeztem.

– Egy... nőre, akit régen ismertem. Nagyon régen. – Megdörzsölte a szemöldökét, mint aki hirtelen nagyon elfáradt vagy megszédült.

– Hogy hívták?

– Fannynek. – Johnny szinte suttogva mondta ki a nevet.

Tudtam, kiről beszél. John Keatsnek volt egy Fanny nevű menyasszonya. Viharos, szerelmi csalódások sorozatából álló kapcsolatuk kis híján az őrületbe kergette a költőt. Amikor végül Itáliában meghalt – egyetlen útitársát leszámítva magányosan, azzal az érzéssel, hogy minden barátja és a szerelme is magára hagyta –, azt kérte: temessék mellé Fanny kibontatlan leveleit és a nő egyik hajfürtjét.

Ezen a héten hallottam először John Keatsről. Ezt a sok szart mind a komlogommal hívtam le.

– Szóval, mit csinál a könyvtárban? – kérdeztem.

A kibrid megköszörülte a torkát.

– Egy költeményről gyűjtök anyagot. Az eredeti kézirat töredékeit keresem.

– Keats egyik verséről van szó?

– Igen.

– Nem lenne egyszerűbb lehívni?

– Dehogynem. Azonban nekem az a fontos, hogy lássam az eredetit... hogy megérinthessem.

Elgondolkoztam a hallottakon.

– Miről szól a költemény?

Elmosolyodott... legalábbis a szája. Mogyoróbarna szeme most is gondterheltnek tűnt.

– A címe Hyperion. Nehéz összefoglalni a tartalmát. Azt hiszem, a művészi kudarcról szól. Keats soha nem fejezte be.

Félretoltam a tányérom, és beleszürcsöltem a meleg teába.

– Azt mondja, Keats soha nem fejezte be. Nem úgy érti, hogy maga nem fejezte be soha?

Az arcára kiülő döbbenet nem lehetett megjátszott... hacsak az MI-k nem voltak világklasszis színészek. Az alapján, amennyit tudtam róluk, akár azok is lehettek.

– Te jó ég, én nem John Keats vagyok! – mondta. – Attól, hogy a személyiségemet egy visszanyert sablonról mintázták, még nem lettem Keats, mint ahogy maga sem szörnyeteg, hiába viseli Lamia[9] nevét. Kismillió benyomás ért, amik különbözővé tesznek attól a szegény, nyomorult zsenitől.

– De azt mondta, Fannyre emlékeztetem.

– Egy álom visszhangja. Még annál is kevesebb. Ugye ön is tanult RNS-gyógyszerezési módszerrel?

– Igen.

– Ez is pont olyan. Emlékek, amik... üresek.

Egy emberpincér szerencsesütiket hozott nekünk.

– Nem szándékozik esetleg elutazni az igazi Hyperionra? – kérdeztem.

– Az meg micsoda?

– Határvidéki bolygó. Valahol a Parvatin túl, azt hiszem.

Johnny értetlenül nézett rám. Már feltörte a szerencsesütit, de még nem olvasta el a jóslatot.

– Ha nem csal az emlékezetem, régen a Költők Bolygójának hívták – folytattam. – Még egy várost is elneveztek maga után... vagyis Keats után.

A fiatalember megrázta a fejét.

– Sajnálom, de még soha nem hallottam erről a helyről.

– Az meg hogy lehet? Hát mégsem mindentudók az MI-k?

– Jelen példány nagyon keveset tud – nevetett fel kurtán és élesen Johnny. Elolvasta a jóslatát: ÓVAKODJON A HIRTELEN FELINDULÁSTÓL.

Keresztbe fontam a karom.

– Tudja, azt a bankigazgatós bűvészmutatványt leszámítva nincs semmi bizonyítékom, hogy maga tényleg az, akinek mondja magát.

– Adja ide a kezét.

– A kezemet?

– Igen. Mindegy, melyiket. Köszönöm.

Johnny két tenyerébe zárta a jobb kezem. Az ujjai hosszabbak voltak az enyémnél. Az enyémek erősebbek.

– Csukja be a szemét – mondta.

Becsuktam. Minden átmenet nélkül történt: az egyik pillanatban még a Kék Lótusz étteremben ültem a Vörös Sárkány utcában, a következőben meg... sehol. Valahol. Szürkéskék adatsíkon suhantam, krómsárga információs sztrádák mentén dőltem be, nagyvárosok felett, alatt és között repesztettem, ahol adattárhelyek izzottak, fekete biztonsági jégfallal bevont, vörös felhőkarcolók törtek a magasba, és egyszerű entitások – magánszemélyek folyószámlái, céges fájlok – lobbantak fel, mint lángnyelveket eregető finomítók az éjszakában. S az egész táj felett, épp a látóhatáron túl, mintha csak görbült térben lebegnének, ott tornyosultak hatalmas súlyukkal az MI-k; legegyszerűbb párbeszédeik heves hőhullámokként pulzáltak a végtelen horizonton. Valahol a távolban, a háromdimenziós neonútvesztő mélyén, amely egy kicsiny bolygó irdatlan kiterjedésű adatszférájának csupán egyetlen apró ívmásodpercét particionálta, megláttam – nem is, inkább csak megéreztem – a rám váró, gyengéd, mogyoróbarna szempárt.

Johnny eleresztette a kezem. Feltörte a szerencsesütimet. A papírcsíkon az állt: BÖLCSEN FEKTESSEN BE ÚJ, MERÉSZ VÁLLALKOZÁSOKBA.

– Jézusom – suttogtam. Bébével már régebben is berepültem néhányszor az adatsíkra, de a sönt nélküli élmény meg sem közelítette a mostanit. Akkora különbség volt a kettő között, mint egy fekete-fehér holón és egy élőben nézett tűzijáték közt.

– Ezt meg hogy csinálta?

– Holnapra haladni fog valamit az üggyel? – kérdezte Johnny.

Nagy nehezen összeszedtem magam.

– Ha minden jól megy – válaszoltam –, holnapra meg is oldom.

Na jó, ha meg nem is oldom, de legalább kicsit belendítem. Az utolsó tranzakció Johnny számlakivonatán egy Reneszánsz V-i bárba vezetett. Mondanom sem kell, már az első nap ellátogattam oda; mivel nem volt emberkocsmáros, néhány törzsvendéggel elegyedtem szóba, de senkit nem találtam, aki emlékezett volna Johnnyra. Azóta kétszer mentem vissza, de egyik alkalommal sem jártam nagyobb sikerrel. A harmadik napon azonban úgy döntöttem, addig nem tágítok, amíg áttörést nem érek el.

A kocsma határozottan nem abba a kategóriába tartozott, mint a fa-és rézberakásos hely, ahová Johnny vitt el a TC^2-en. A krimó egy lepusztult környéken, egy düledező épület második emeletén bújt meg, két háztömbnyire attól a reneszánszi könyvtártól, ahol Johnny töltötte az idejét. Nem az a fajta hely, ahová Johnny a távnyelőudvar felé menet beugrana egy italra, ahhoz viszont ideális, hogy találkozzon valakivel a könyvtárból vagy annak környékéről – valakivel, aki négyszemközt akar vele beszélni.

Már hat órája rostokoltam odabent, és kezdett rohadtul elegem lenni a sós mogyoróból és az állott ízű sörből, amikor egy hajléktalan öregember lépett be a kocsmába. Törzsvendég lehetett, mert nem állt meg az ajtóban, hanem egyből az egyik hátsó kisasztalhoz rongyolt, és még azelőtt rendelt magának egy whiskyt, mielőtt a pincérmech odaért volna hozzá. Amikor az asztalhoz sétáltam, rájöttem, hogy nem is hajléktalan, csupán egy a sok lestrapált férfi és nő közül, akiket a környék ószeres-boltjaiban és utcai zsibvásárain lehet látni. Legyőzött tekintettel hunyorgott fel rám.

– Leülhetek?

– Az attól függ, hugi. Mit akar eladni?

– Venni akarok. – Helyet foglaltam, leraktam az asztalra a söröskorsómat, és odacsúsztattam a férfinak egy fényképet Johnnyról, amint éppen belép a távnyelőfülkébe a TC^2-en. – Látta már ezt a fickót?

Az öregember a fotóra pillantott, majd ismét a whiskyjére fordította minden figyelmét.

– Talán.

Mutattam a mechnek, hogy még egy kört kérünk.

– Ha tényleg látta, akkor ez a szerencsenapja.

Az öregember felhorkantott, és kézfejével megdörzsölte az arcát borító szürke borostát.

– Kurva régóta ez lenne az első alkalom. – Rám szegezte a tekintetét. – Mennyi? És miért?

– Információért. Az összeg az infótól függ. Látta a férfit? – A tunikám zsebéből előhúztam egy feketepiaci ötven márkás bankjegyet.

– Ja.

A bankjegy az asztalra került, de a tenyerem még rajta maradt.

– Mikor?

– Múlt kedden. Kedd reggel.

Eltalálta a napot. Áttoltam hozzá az ötvenmárkást, és újabb bankót vettem elő.

– Egyedül volt?

Az öregember megnyalta az ajkát.

– Hadd gondolkozzak. Nem hiszem... nem, ott ült. – Azzal az egyik hátsó asztalra bökött. – Két másik pasassal. Az egyikük... igen, ezért emlékszem rájuk.

– Mi van az egyikükkel?

Az öregember összedörzsölte a hüvelyk-és a mutatóujját: a mozdulat egyidős volt a kapzsisággal.

– Meséljen arról a két férfiról – unszoltam.

– A fiatal gyerek... a maga embere... az egyik olyan, tudja, köpenyes természetbuzival jött... Állandóan látni őket a HTV-n. Őket meg a nyamvadt fáikat.

Fáikat?

– Egy templomos? – kérdeztem döbbenten. Mégis mit keres egy templomos egy Reneszánsz V-i bárban? Ha Johnnyt üldözte, minek viselte a köpenyét? Mintha egy gyilkos bohócmaskarában indulna ölni.

– Az. Templomos. Barna köpeny, ázsiai vonások.

– Férfi?

– Igen, de ezt már mondtam.

– Le tudná írni részletesebben a külsejét?

– Nem. Templomos. Egy kibaszott égimeszelő. Nem láttam jól az arcát.

– Hát a másik?

Az öreg vállat vont. Elővettem még egy bankjegyet, és mind a kettőt a korsóm mellé helyeztem.

– Együtt jöttek? – faggattam. – Mind a hárman?

– Nem is tudom... nem emléksz... Nem is, várjon csak! A maga embere és a templomos ürge érkeztek először. Emlékszem, hogy előbb láttam a köpenyt, és csak utána ült le a harmadik.

– Hogy nézett ki a harmadik?

Az öregember intett a mechnek, és rendelt egy harmadik italt. Kifizettem a kártyámmal, aztán a felszolgáló zajosan elkerregett a lebegőtalpán.

– Mint maga – mondta a férfi. – Magára hasonlított.

– Alacsony volt? – kérdeztem. – Izmos karokkal és lábakkal? Lususi?

– Aha. Gondolom. Még sosem jártam ott.

– Hát még?

– Nem volt haja – mondta az öreg. – Csak egy olyan hogyishíjják... mint amit az unokahúgom hordott gyerekkorában. Lófarok.

– Varkocs.

– Aha, ha maga mondja. – Már nyúlt volna a pénzért.

– Csak még néhány kérdés. Vitatkoztak?

– Nem. Nem hinném. Nagyon halkan pusmorogtak. Nem sokan dekkolnak itt abban a napszakban.

– Melyik napszakban?

– Reggel. Úgy tíz körül.

Ez egybevágott a számlakivonat kódjával.

– Hallott esetleg valamit a beszélgetésből?

– Mm-mm – hangzott a nemleges dünnyögés.

– Ki beszélt a legtöbbet?

Az öreg belenyalt az italába, majd a homlokát ráncolva elgondolkozott.

– Eleinte a templomos. A maga embere mintha kérdésekre válaszolt volna. Egyszer, amikor épp odanéztem, meglepett arcot vágott.

– Mint aki nem tér magához a döbbenettől?

– Mm-mm, csak meglepettet. Mintha a köpenyes olyasmit mondott volna, amire nem számított.

– Az előbb azt mondta, eleinte főleg a templomos beszélt. És később kicsoda? Az én emberem?

– Mm-mm, a lófarkas. Aztán távoztak.

– Mind a hárman?

– Nem. Csak a maga embere meg a lófarkas.

– A templomos még maradt?

– Ühüm. Asszem. Nemtom. Kimentem hugyozni. Ha jól rémlik, már nem volt ott, amikor visszajöttem.

– Merre ment a másik kettő?

– Fogalmam sincs, bassza meg. Nem igazán figyeltem oda. Inni jöttem be, nem kémesdit játszani.

Biccentettem. A mech megint felénk gurult, de elhessegettem. Az öreg mogorván bámulta a robot hátát.

– Tehát elmenetelkor nem vitatkoztak? Nem tűnt úgy, hogy haragban váltak el, vagy hogy az egyikük távozásra kényszerítette volna a másikat?

– Kicsodát?

– Az emberemet és a varkocsost.

– Mm-mm. Nem tudom, a rohadt életbe. – Lepillantott előbb a mocskos kezében szorongatott bankjegyekre, majd a mech kijelzőpaneljén villogó whiskyre, és valószínűleg világosság gyúlt a fejében, hogy bezárt a bank: tőlem már egyikből sem fog többet kapni. – Különben is, mit érdekli magát ez a sok baromság?

– Az emberemet keresem – feleltem. Körülnéztem a bárban. Körülbelül húsz vendég ült az asztaloknál. A legtöbben környékbeli törzsvendégek lehetettek. – Az itt lévők közül láthatta még őket valaki? Nem jut eszébe más, aki akkor is itt volt?

– Mm-mm – felelte tompán. Most vettem csak észre, hogy az öregembernek ugyanolyan színű a szeme, mint a whisky, amit iszik.

Felálltam, leraktam az asztalra egy utolsó húszmárkást.

– Köszönöm, barátom.

– Nincs mit, hugi.

Még oda sem értem az ajtóhoz, amikor a mech már a férfi felé gurult.

A könyvtár felé vettem az irányt. Egy pillanatra megálltam a forgalmas távnyelőudvaron. Eddig így fest a sztori: Johnny találkozott a templomossal, vagy a templomos kereste fel őt. Erre vagy a könyvtárban került sor, vagy az épület előtt, amikor Johnny délelőtt megérkezett. Aztán beültek valahová – a bárba – négyszemközt beszélgetni, és a templomos mondott valamit, ami meglepte Johnnyt. Ezután felbukkant egy varkocsos – valószínűleg lususi illetőségű – fickó, és utána ő lett a hangadó a beszélgetésben. Johnny és Varkocs együtt távoztak. Nem sokkal később Johnny a TC^2-re távolt, onnan pedig egy másik emberrel – esélyes, hogy Varkoccsal vagy a templomossal – a Madhyára, ahol valaki megpróbált végezni vele. Pontosabban végzett vele.

Túl sok a hézag. Túl sok a „valaki”. Nem valami nagy eredmény egy napi munka után.

Azon tanakodtam, hogy hazatávoljak-e a Lususra, amikor felberregett a komlogom. Azon a kommfrekvencián, amit egyedül Johnnynak tartottam fenn.

Nyersen reccsent a hangja.

– M. Lamia. Siessen, kérem! Azt hiszem, épp most próbálkoztak újra. A megölésemmel.

A komlogon megjelenő koordináták a Keleti Bergson-kaptárt mutatták.

Lélekszakadva rohantam a távnyelőhöz.

Johnny odújának ajtaja résnyire nyitva volt. Senkit sem láttam a folyosón, egy hang sem szűrődött ki a lakásból. Bármi is történt, a hatóságok még nem értesültek róla.

Előkaptam apa automata pisztolyát a kabátzsebemből, töltényt csúsztattam a töltényűrbe, majd bekapcsoltam a lézer célkövetőt. Mindezt egyetlen mozdulattal.

Lekuporodva, előreszegezett fegyverrel rontottam be a lakásba. A vörös pont végigkúszott a sötét falakon, a szemközti falon lógó olcsó nyomaton, végül a lakás gyomrába vezető, még sötétebb előszobán. Sehol senki. A nappali és a médiaakna is üres volt.

Johnny a hálószoba padlóján feküdt, fejét az ágynak támasztotta. Vér áztatta át a lepedőt. Megpróbált talpra kászálódni, de visszazuhant a földre. A háta mögötti tolóajtó el volt húzva, és nyirkos ipari szél csapott be a lenti nyitott bevásárlóutca felől.

Ellenőriztem a szekrényt, a szűk előszobát és a konyhafülkét, majd visszamentem a hálószobába, és kiléptem az erkélyre. Káprázatos kilátás nyílt kétszáz kilométer magasról, a kupolaszerű kaptárfalból kitüremkedő balkonról; odalent tíz-húsz kilométer hosszan kanyargott az Ároksétány. Vagy száz méterrel felettem a kaptártető keresztgerendáinak tömege komorlott. Lámpák, reklámholók és neonfények ezrei pislákoltak a bevásárlóutcáról, s a távolban ragyogó, lüktető elektromos ködfátyollá mosódtak össze.

Százszámra sorakoztak hasonló, kihalt erkélyek a kaptárnak ezen a falán. A legközelebbi húsz méterre tőlem ugrott ki a falból. Ezek az erkélyek arra jók voltak, hogy az ingatlanügynökök extra szolgáltatásként emlegethessék őket – csak a jó ég tudja, mennyivel többet kellett fizetnie Johnnynak egy kívülre néző szobáért –, ugyanakkor nem lehetett őket használni a szellőzőkből feltörő erős szél miatt, mely nemcsak a szokásos homokszemcséket és törmelékeket kavarta fel, hanem a kaptár örökös olaj-és ózonszagát is magával hordozta.

Eltettem a pisztolyom, és bementem megnézni Johnny állapotát.

A vágás a hajától a szemöldökéig húzódott. Csak felszíni sérülés volt, de azért elég csúnya. Johnny ülő helyzetbe tornászta magát, miközben visszatértem a fürdőszobából egy steril törlőkendővel, és a vágáshoz szorítottam.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Két férfi... várt rám a hálószobában, amikor hazajöttem. Hatástalanították az erkélyajtó riasztóját.

– Kérje vissza a pénzét a biztonsági szolgálattól – javasoltam. – Utána mi történt?

– Dulakodtunk. Úgy tűnt, az ajtó felé vonszolnak. Az egyikük egy fecskendőt szorongatott, de sikerült kivernem a kezéből.

– Hogy sikerült elkergetnie őket?

– Aktiváltam a házon belüli riasztókat.

– De a kaptár biztonsági erőit nem értesítette?

– Nem. Nem akartam bevonni őket.

– Ki ütötte meg?

– Én ütöttem meg magamat – mosolyodott el szégyenlősen Johnny. – Amikor elengedtek, üldözőbe vettem őket. Megbotlottam, és bevertem a fejem az éjjeliszekrénybe.

– Egyik fél sem brillírozott a kézitusában – jegyeztem meg. Felkapcsoltam egy lámpát, és addig keresgéltem a szőnyegen, amíg meg nem találtam az ágy alá gurult ampullát.

Johnny úgy méregette, mint egy viperát.

– Mit gondol? – kérdeztem. – Megint AIDS II?

Megrázta a fejét.

– Ismerek egy helyet, ahol megvizsgálhatják – mondtam. – Szerintem csak egy hipnózist kiváltó szer. Nem akarták megölni, csak azt, hogy velük menjen.

Johnny elvette a törlőkendőt a sebről, majd elfintorodott. Nem állt el a vérzés.

– Miért akarna valaki elrabolni egy kibridet?

– Ezt inkább én kérdezem. Kezdem azt hinni, hogy az úgynevezett gyilkosság valójában egy elbénázott kibridrablási kísérlet akart lenni.

Johnny ismét a fejét ingatta.

– Nem volt véletlenül varkocsa az egyik férfinak? – kérdeztem.

– Nem tudom. Sapkát és ozmózismaszkot viseltek.

– Lehetett valamelyikük templomos a magassága vagy lususi a testi ereje révén?

– Templomos? – lepődött meg Johnny. – Nem. Az egyikük Hálószinten átlagos termetű volt. Az ampullás lehetett akár lususi is. Elég izmos volt hozzá.

– Vagyis puszta kézzel eredt egy lususi verőember után? Rendelkezik olyan bioprocesszorral vagy szteroidimplanttal, amiről nem tudok?

– Nem. Pusztán elvesztettem a fejem.

Felsegítettem.

– Ezek szerint az MI-k is képesek bedühödni?

– Én igen.

– Jöjjön – mondtam. – Van egy automata kórklinika, ahol árengedményt vehetek igénybe. Aztán egy időre hozzám költözik.

– Önhöz? Miért?

– Mert egy fokkal feljebb lépett a ranglétrán – feleltem. – Most már nemcsak nyomozóra van szüksége, hanem testőrre is.

Az odúm nem lakásként szerepel a kaptár övezeti beosztásán; a raktárépületből felújított padlásteret az egyik barátomtól vettem át, aki uzsorásokkal rúgta össze a port. A barátom már megette kenyere javát, amikor úgy döntött, hogy emigrál az egyik határvidéki gyarmatra, én meg jó áron hozzájutottam a lakáshoz, ami alig egy köpésre volt az irodámtól, a folyosó másik végén. Kicsit lehangoló környezetben volt, és a dokkok zajától néha nem lehetett egymás szavát hallani, de tízszer akkora helyem lett, mint egy normális odúban, és még a súlyzóimat meg a kondigépeimet is otthon használhattam.

Úgy tűnt, Johnnynak nagyon is tetszik a lakás. Bokán kellett rúgnom magam, hogy ne látsszon rajtam az elégedettség. Ha nem figyelek oda, mindjárt kirúzsozom magam és pirosítót teszek fel a kibrid kedvéért.

– Tulajdonképpen miért a Lususon él? – kérdeztem tőle. – A legtöbb külviláginak nyűg a gravitáció, és dögunalmasnak találja a vidéket. Arról nem is beszélve, hogy a kutatási anyaga a Reneszánsz V-i könyvtárban van. Akkor miért itt lakik?

Azon vettem észre magam, hogy válasz közben feszülten figyelem és hallgatom Johnnyt. Egyenes haját fent középen elválasztva hordta, ahonnan egészen a gallérjáig omlottak le vörösesbarna hajfürtjei. Beszéd közben sokszor az öklére támasztotta az arcát. Most döbbentem csak rá, hogy amit dialektusnak hittem, az valójában egy dialektus nélküli ember beszéde, aki tökéletesen elsajátított egy új nyelvet, de nem olyan hanyagul és kötetlenül használja, mint az anyanyelvi beszélők. Mindehhez még hozzájött szavainak finom dallama, amiről egy régi besurranó tolvaj ismerősöm beszédstílusa jutott az eszembe. A srác az Asquithen, a Háló egyik csendes, isten háta mögötti bolygóján nőtt fel, amit még az Első Gyarmatosítási Hullámban alapítottak a hajdani Brit-szigetekről érkezett emigránsok.

– Számos bolygón éltem már – felelte Johnny. – Az a feladatom, hogy megfigyeljek.

– Mint költő?

Megrázta a fejét, mire összerándult az arca, és óvatosan hozzáért a varratokhoz.

– Nem. Én nem vagyok költő. Ő volt költő.

A körülményekhez képest olyan energia és életerő áradt Johnnyból, amit rettenetesen kevés embernél tapasztaltam. Nehezen tudtam megfogalmazni, de többször láttam már olyat, hogy egy társaságban a legtekintélyesebb, legbefolyásosabb emberek szinte körüldonganak egy-egy Johnnyhoz hasonló egyéniséget. Vonzereje nem pusztán zárkózottságából és érzékenységéből fakadt, hanem egyfajta intenzitásból is, mely még olyankor is sugárzott belőle, amikor csak másokat figyelt.

– Ön miért itt él? – kérdezett vissza Johnny.

– Én itt születtem.

– Jó, de a gyerekkorát a Tau Ceti Centeren töltötte. Az édesapja szenátor volt.

Erre nem mondtam semmit.

– Sokan arra számítottak, hogy ön is politikai pályára lép – folytatta. – Netán az apja öngyilkossága tántorította el?

– Nem lett öngyilkos – szögeztem le.

– Nem?

– Az összes híradás és a vizsgálóbizottság jelentése is arról számolt be, hogy végzett magával – mondtam fakó hangon –, de mind tévedtek. Az apám soha nem vetett volna önkezével véget az életének.

– Tehát meggyilkolták?

– Igen.

– Dacára annak, hogy nem találtak semmiféle indítékot, sem gyanúsítottat?

– Igen.

– Értem – mondta Johnny. A dokkok lámpáinak sárga fénye átszűrődött a poros ablakokon, és élénk rézszínűre festette a haját. – Szeret nyomozó lenni?

– Csak ha jól dolgozom – válaszoltam. – Nem éhes?

– Nem.

– Akkor tegyük el magunkat holnapra. Elalhat a kanapén.

– Sokszor dolgozik jól? – kérdezte Johnny. – Sokszor jó detektív?

– Majd holnap kiderül.

Reggel Johnny a szokott időben áttávolt a Reneszánsz Vektorra, várt egy percet az udvaron, aztán a Sol Draconi Septemre távolt, a Gyarmattörténeti Múzeumba. Onnan továbbugrott a nordholmi főterminexre, majd átlépett az Úrligetre, a templomosok bolygójára.

Korábban egyeztettük az időpontokat. Én a Reneszánsz V-n, a kolonnád árnyékába húzódva vártam, hogy megjelenjen a távnyelő kapujában.

A Johnny után harmadiknak kilépő férfi varkocsba fogta a haját. Kétség sem férhetett hozzá, hogy lususi – a kaptárlakókra jellemző világos bőrével, izmos és mokány testével, arrogáns járásával akár az eltitkolt bátyám is lehetett volna.

Egyszer sem nézett Johnny felé, de látszott rajta, hogy meglepődött, amikor a kibrid a kimenőkapuk felé vette az irányt. Én direkt lemaradtam, és csak egy másodpercre pillantottam meg a kártyáját, de le mertem volna fogadni, hogy nyomkövetőt használ.

Varkocs a Gyarmattörténeti Múzeumban is elővigyázatos volt: nem veszítette el szem elől Johnnyt, de közben azt is figyelte, nem követik-e. A zen gnosztikusok meditációs kezeslábasába öltöztem, izoláló vizorostul, mindenestül, és egyszer sem néztem közvetlenül rájuk, amíg körbementem a múzeum kijárati kapujához. Onnan aztán egyenesen az Úrligetre távoltam.

Furcsa, nyugtalanító érzésem támadt attól, hogy magára hagytam Johnnyt a múzeumban és a nordholmi terminexen, de mind a kettő nyilvános hely volt, és számoltunk a kockázattal.

Johnny óraműpontossággal lépett ki a Világfa érkezési kapuján, aztán jegyet váltott a körútra. Árnyékának szednie kellett a lábát, ha utol akarta érni, és nem kis feltűnést keltve pattant fel az induló omnibusz-suhanóra. Én már az emeleti hátsó ülések egyikén ültem, Johnny pedig elöl talált magának helyet. Minden a terv szerint haladt. Időközben átöltöztem, és most már úgy néztem ki, mint egy közönséges turista. Szorgosan kattintgattam képezőgépemet, mint még tucatnyian körülöttem, miközben Varkocs sietve helyet foglalt három sorral Johnny mögött.

A Világfa-néző körút mindig jó móka – először apa hozott el rá, amikor még csak három szabványéves voltam –, ám ezúttal, ahogy a suhanó autópálya nagyságú ágak felett repült el, és egyre feljebb körözött egy Olympus-hegy szélességű fatörzs körül, azt vettem észre, hogy már-már idegesen rezzenek össze, ahányszor csak megpillantok egy csuklyás templomost.

Johnnyval egy csomó okos és végtelenül körmönfont tervet vitattunk meg arra az esetre, ha Varkocs tényleg felbukkanna – majd a nyomába eredünk, követjük a búvóhelyéig, és ha kell, heteket töltünk azzal, hogy felfedjük a lapjait. Végül egy nem valami körmönfont megoldás mellett döntöttem.

Az omnibusz a Muir Múzeum mellett tett ki. Az udvaron hatalmas tömeg kavargott; az emberek azon tanakodtak, vajon leperkáljanak-e tíz márkát egy belépőért, hogy művelődjenek egy kicsit, vagy inkább egyből az ajándékboltba vessék be magukat. Átvágtam a tömegen Varkocshoz, megragadtam a karját, és társalgási hangnemben megszólítottam.

– Helló! Volna szíves elmondani, mi a faszt akar az ügyfelemtől?

Van egy régi sztereotípia, miszerint a lususiak olyan kifinomultak, mint egy gyomormosás, és csak feleannyira élvezetesek. Hát, lehet, hogy az én viselkedésem is megerősíti a mondás első felét, de az is biztos, hogy a Varkocs nagymértékben alátámasztotta a második előítéletet.

Varkocs gyorsan mozgott. Látszólag hanyag kézszorításommal megbénítottam jobb karja izmait, ám még így is egy szempillantás alatt felém suhintott a bal kezében lévő késsel.

Jobbra dőltem, és hagytam magam elvágódni. A kés centiméterekkel az arcomtól hasította végig a levegőt. Rázuhantam a járdára, odébb gurultam, közben máris megmarkoltam az idegsokkolót, és fél térdre emelkedve az ellenfélre szegeztem.

Ellenfél sehol. Varkocs futásnak eredt. Előlem. Johnny elől. Félrelökte az útjába kerülő a turistákat, a tömegbe vetette magát, és a múzeum bejárata felé igyekezett.

Visszacsúsztattam a sokkolót a csuklópántjába, és rohanni kezdtem. A sokkolók kis hatótávolságban hasznos fegyverek – olyan könnyű célozni velük, mint egy sörétes puskával, viszont nem veszélyeztetik a szóródásba kerülő ártatlan járókelőket –, de nyolc-tíz méternél távolabb semmire nem jók. Ha teljes szórásra állítanám, kínzó fejfájást okozhatnék az udvaron hemzsegő turisták felének, de Varkocs már túl messze volt ahhoz, hogy leteríthessem. Utánairamodtam.

Johnny futva megindult felém. Intettem neki, hogy tűnjön el.

– A lakásomba! – kiáltottam. – Használd a zárat!

Varkocs elérte a múzeum bejáratát, és most először hátranézett rám; a kést még most is a kezében szorongatta.

Harcra készen rohamoztam felé. Örömféleség támadt bennem az elkövetkezendő percek gondolatára.

Varkocs átugrott egy beléptetőkapu fölött, és a turistákat taszigálva az ajtó közelébe próbált férkőzni. Követtem.

Csak akkor jöttem rá, hová tart, amikor beértem az elfojtott pusmogásoktól halk Nagycsarnokba, és megláttam a Túra félemeletére vivő zsúfolt mozgólépcsőn nyomakodni felfelé.

Apám hároméves koromban vitt el a Templomos Túrára. A távnyelőkapuk állandóan nyitva álltak; körülbelül három órát vett igénybe, mire az ember végigment a teljes vezetésen. A túra harminc bolygót érintett, amelyeken a templomosok ökológiailag levédtek egy-egy természeti jelenséget, mert úgy gondolták, hogy a Muir kedvére volna. Nem voltam biztos benne, de úgy rémlett, hogy az ösvények körbeérnek, belépőés kilépőkapuikat pedig egymáshoz viszonylag közel helyezték el, hogy a templomos idegenvezetők és a karbantartók könnyen tudjanak közlekedni közöttük.

Bassza meg.

Egy egyenruhás őr a túrakapu mellől észrevette a Varkocs okozta felfordulást, és előrelépett, hogy lefogja a durván tolakodó férfit. Még tizenöt méter messziről is láttam az idős őr arcára kiülő döbbenetet és hitetlenkedést, ahogy hátratántorodott. A mellkasából Varkocs hosszú késének nyele állt ki.

Az idős őr, aki egy helybéli nyugdíjas zsaru lehetett, elfehéredett arccal lenézett, óvatosan megérintette a csontnyelet, akár egy tömítőt, majd arccal előre a félemelet padlójára zuhant. Turisták sikoltoztak. Valaki orvosért kiáltott. Megláttam, amint Varkocs félrelök egy templomos idegenvezetőt, és átveti magát a fénylő kapun.

Nem úgy mentek a dolgok, ahogy elterveztem.

Lassítás nélkül átugrottam a kapun.

A túloldalon félig seggen landoltam egy csúszós füves domboldalon. Citromsárga ég. Trópusi illatok. Riadt arcok fordultak felém. Varkocs félúton járt a másik távnyelő felé; menet közben bonyolult elrendezésű virágágyások közt vágott át, és formára vágott bonsaiokat rúgott félre. Ekkor már felismertem a Fuji bolygót. Oldalazva lerohantam a domboldalon, majd a virágágyások között, Varkocs pusztítását követve felkapaszkodtam a következő dombon.

– Állítsák meg azt a férfit! – kiáltottam, de közben éreztem, milyen hülyén hangozhat. Egyedül egy nipponi turista mozdult: felemelte a képezőgépét, és rögzített egy sorozatot az eseményekről.

Varkocs hátralesett, elrohant egy szájtáti turistacsoport mellett, és átlépett a távnyelőkapun.

Megint a kezembe röppent a sokkoló, és meglengettem a tömeg irányába.

– Utat! Utat! – kiabáltam.

Kapkodva félrehúzódtak.

Óvakodva, felemelt sokkolóval léptem át a kapun. Varkocsnak már nem volt meg a kése, de nem tudtam, milyen más játékszereket tartogat még a számomra.

Szikrázó fény a vízen. A Mare Infinitus vad hullámai. Az ösvény, egy keskeny fapalló tíz méterrel a támfák tetején kanyargott. Előbb egy tündérmesébe illő korallzátony, aztán egy sárga hínárszigettenger felett ívelt, s csak aztán kanyarodott vissza, de egy keskeny futóhíd levágta az utat az ösvény végében lévő kapuhoz. Varkocs felmászott az IDEGENEKNEK TILOS AZ ÁTJÁRÁS! feliratú kapun, és már a futóhíd közepén járt.

Tíz futólépéssel a platform pereméhez rohantam, a sokkolót szűk hullámhosszra állítottam, és úgy suhogtattam meg az automata, láthatatlan sugarat, akár egy kerti locsolócsövet.

Varkocs mintha megtántorodott volna, de sikerült megtennie az utolsó tíz métert a kapuig, és fejjel előre belevetette magát. Elkáromkodtam magam, és én is felmásztam a kapun. Mögöttem hangosan lamentált egy templomos vezető, de nem törődtem vele. A szemem sarkából megpillantottam egy táblát, ami emlékeztette a turistákat, hogy ideje felvenni a termoruhájukat, aztán már át is léptem a kapun. Az ilyenkor szokásos érzés – mintha zuhany csiklandozná az ember bőrét – ezúttal elmaradt.

Hóvihar tombolt. A förgeteg hevesen ostromolta a kupolaszerű takarómezőt, mellyel a turistacsapás alagutat képezett a dühöngő fehérségben. A Sol Draconi Septem. A legészakibb vidék, ahol a templomosok nagy nehezen kilobbizták a Mindenségnél, hogy a sarkvidéki lidércek megmentése érdekében leállítsák a gyarmati felmelegítő projektet. Éreztem, ahogy az 1.7 gravitáció, akár a kondigépem igája, a vállamra nehezedik. Kár, hogy Varkocs is lususi volt; egy normál hálóbeli fizikumú embert itt könnyedén letepertem volna. így most majd kiderül, melyikünk van jobb erőben.

Varkocs ötven méterrel előrébb járt az ösvényen, és sűrűn hátrapillantgatott a válla fölött. A másik távnyelőnek a közelben kellett lennie, de a hóvihar az ösvényen kívül mindent láthatatlanná és megközelíthetetlenné tett. Megnyújtottam a lépteimet, és szökellni kezdtem Varkocs után. A gravitációra való tekintettel a templomosok itt építették ki a legrövidebb túrautat: alig kétszáz méter után már vissza is kanyarodott. Lassan beértem Varkocsot, már a zihálását is hallottam. Erőlködés nélkül futottam; esélye sem volt hamarabb odaérni a távnyelőhöz, mint hogy én utolérjem. Nem láttam turistákat az ösvényen, és eddig senki sem vett minket üldözőbe. Arra gondoltam, itt akár ki is kérdezhetném.

Varkocsot még harminc méter választotta el a kijárattól, amikor megpördült, villámgyorsan térdre ereszkedett, és megcélzott egy energiapisztollyal. Az első nyaláb rövidre sikeredett, valószínűleg azért, mert nem számolt a bolygó gravitációs mezeje miatt elnehezült fegyverrel, de még így is elég közel talált: egy méterre tőlem salakká perzselte az ösvényt, és felolvasztotta a fagyott talajt. Varkocs állított a fegyver szögén.

Vállal törtem ki a rugalmas ellenállású védőmezőn az ösvényen kívüli területre. Derékmagasságtól fölfelé elborított a hóvihar. A fagyos levegő a tüdőmet égette, és a szélkorbácsolta hópelyhek pillanatok alatt belepték az arcomat és csupasz karomat. Láttam, hogy Varkocs engem keres a védőmező mögül, a kivilágított ösvényen, ám a mindent elhomályosító hóvihar most nekem kedvezett. Nekifeszültem az orkánnak, és megindultam Varkocs felé.

Varkocs átpréselte a fejét, a vállát és a jobb karját a védőmező falán, és hunyorogva kémlelt az arcára és szemöldökére tapadó jégszemcsék zárótüzében. Másodszor túl magasra lőtt, éreztem a felettem elhaladó sugár melegét. Most már csak tíz méter választott el tőle; a legszélesebb szórásra állítottam a sokkolót, majd anélkül, hogy felszegtem volna a fejem a hófúvásban, felé hadonásztam a fegyverrel.

Varkocs beleejtette az energiapisztolyt a hóba, és háttal átesett a védőmezőn.

Győzedelmes rikkantást hallattam – ujjongásomat elnyomta a süvöltő szél –, és a védőmező irányába botorkáltam. Már alig éreztem összefagyott kezem-lábam. Lángolt az arcom és a fülem. Megpróbáltam kiverni a fejemből a fagyási sérülések gondolatát, és nekivetődtem a mezőnek.

Hármas fokozatú védőmező volt: úgy tervezték, hogy egyaránt védelmet nyújtson a szélsőséges időjárás és a sarkvidéki lidérc nagyságú élőlények ellen is, ugyanakkor ha időnként egy turista véletlenül vagy egy templomos szándékosan letévedne az ösvényről, azért még vissza tudjon térni rá. Én viszont borzasztóan legyengültem a hidegtől, ezért egy percig úgy nyomtam magam a mezőnek, mint egy műanyagnak repülő légy. A lábam folyton megcsúszott a havon és a jégen. Végül csak sikerült áttörnöm a mezőt; ügyetlenül rázuhantam az ösvényre, és magam után húztam a lábam.

Az ösvényen olyan meleg volt, hogy a hirtelen hőmérséklet-változástól fékezhetetlen reszketés tört rám. Fagyott hódara potyogott rólam, ahogy erőlködve feltérdeltem, majd talpra kecmeregtem.

Varkocs úgy szaladt végig a kijárathoz vezető utolsó öt méteren, hogy a jobb karja ernyedten lifegett mellette, mintha eltörött volna. Tudtam, milyen kínzó fájdalmat okoz egy idegsokkoló – mintha belülről égne az ember koponyája –, és nem irigyeltem a fickót. Egyszer még hátranézett, amikor futásnak eredtem felé, aztán átlépett a kapun.

A Maui-Covenant. Trópusi levegő, óceán és buja növényzet illata. Kék ég, mint egykor a Régi Földön. Azonnal észrevettem, hogy az ösvény azon kevés vándorszigetek egyikére vezet, amiket a templomosok közbenjárásával szabadon hagytak, és megmenekítettek a Hegemónia domesztikációjától. Nagy sziget volt, egyik végétől a másikig legalább fél kilométer hosszú, és a vitorlatörzset övező magaslati pontról, ahová a kapuból érkeztem, tisztán látszottak a széltől duzzadó vitorlalevelek és a sziget maga után húzott, indigókék kormányindái. A kijáratig csak tizenöt métert kellett volna megtenni egy lépcsőn, ám rögtön észrevettem, hogy Varkocs az ellenkező irányba indult el, és a főcsapáson a sziget pereme, egy kunyhó-és bódécsoport felé szaladt.

A templomosok a túra során egyedül itt, félúton engedélyezték emberkéz alkotta épületek felhúzását. A fáradt turistáknak végre volt hová behúzódniuk, a bódékban vásárolt frissítők és szuvenírek összege pedig a Templomos Testvériség javára folyt be. Lesiettem a széles lépcsőn az ösvényhez. Folyamatosan vacogtam, ruhámat teljesen átáztatta a rohamtempóban olvadó hó. Vajon Varkocs miért a felé a csődület felé szalad?

Megpillantottam a bérelhető, kilógatott, fényes szőnyegeket, és mindent értettem. A sárkányszőnyegeket a legtöbb hálóbeli bolygón betiltották, a Maui-Covenanton azonban Siri legendája életben tartotta a hagyományt; az alig két méter hosszú és egy méter széles, ősi játékszerek csak arra vártak, hogy a tenger fölé repítsék a turistákat, majd vissza a vándorló szigetre. Ha Varkocs megkaparintja az egyiket... teljes sprintre kapcsoltam, és néhány méterre a sárkányszőnyegektől, a térde alatt elsodortam a lususit. Egyenesen a bódék közé zuhantunk. Az ott ácsorgó turisták felkiáltottak, és szétrebbentek.

Apám megtanított nekem valamit, amivel a gyerekek nem szoktak törődni, ha bajba kerülnek: egy nagydarab jó ember mindig el tud páholni egy alacsony jó embert. Ezúttal nagyjából egy súlycsoportban voltunk. Varkocs kicsavarta magát a szorításomból, felpattant, és széttárt karral, kinyújtott ujjakkal keleti küzdőállást vett fel. Most majd kiderül, ki a jobb kettőnk közül.

Varkocs vitte be az első ütést: bal keze élével színlelt támadást indított, hogy aztán váratlanul forgórúgásra váltson. Félrehajoltam, de még így is rendesen betalált, és lezsibbasztotta a bal vállamat és a felkaromat.

Varkocs hátratáncolt. Utánavetettem magam. Ökölbe szorított kézzel megeresztett egy jobbegyenest. Kivédtem. Rám csapott a bal kezével. Jobb karommal hárítottam az ütést. Varkocs ismét hátraszökkent, megpördült, és egy irtózatos bal lábas rúgással akart leteríteni. Lekuporodtam, elkaptam a fejem felett végigsöprő lábat, és lerántottam a homokba.

Varkocs felugrott. Lecsaptam egy rövid balhoroggal. Arrébb gurult, és négykézlábra küzdötte magát. Odasóztam a bal füle mögé, de csak finoman, hogy azért eszméleténél maradjon.

Túl finomra sikeredett az ütés, jöttem rá egy másodperccel később, amikor védtelenségemet kihasználva felnyúlt négy ujjával, hogy rácsapjon a szívemre. Csak a jobb mellem alatti izomkötegen sikerült zúzódást okoznia. Teljes izomból állkapcson vágtam az öklömmel. Vér fröccsent a szájából, ahogy a vízpartra gurult, és aztán úgy maradt. Mögöttünk a kijárat felé iszkoltak az emberek, és rendőrért kiabáltak.

A varkocsánál fogva felemeltem Johnny merénylőjelöltjét, a sziget pereméhez vonszoltam, és addig nyomtam a víz alá az arcát, amíg magához nem tért. Utána a hátára gördítettem, és szakadt, vérfoltos inggallérjánál fogva felhúztam. Csupán néhány percünk maradhatott, amíg valaki megérkezik.

Varkocs üveges tekintettel bámult fel rám. Megráztam, majd közel hajoltam hozzá.

– Jól figyelj, barátocskám – suttogtam. – Most röviden, de őszintén elbeszélgetünk. Kezdjük azzal, hogy ki vagy te, és miért zaklatod a fickót, akit követtél.

Előbb éreztem meg az elektromosságot, mint ahogy megláttam a kékséget. Átkozódva engedtem el az ingét. Az elektromos fény egyik pillanatról a másikra, tetőtől talpig körbevonta Varkocs testét. Hátraugrottam, de nem elég gyorsan: égnek állt a hajam, a komlogom feszültségjelző riasztója pedig idegesen felcsipogott. Varkocs kiáltásra nyitotta a száját, és megláttam a torkából feltörő kékséget. Mint egy béna speciális effekt egy holofilmben. Sisteregni kezdett, megfeketedett, és lángra lobbant az inge. A mellkasa alatt kék foltok nőttek, akár egy ősi, égő filmszalagon. A foltok kiszélesedtek, egybeolvadtak, újból szétterültek. Beláttam a mellkasüregébe, ahol kék lángok emésztették el a belső szerveit. Varkocs újra felüvöltött, ezúttal már hallhatóan, aztán a kék tűz a szemem láttára szétporlasztotta a fogsorát és a szemét.

Még egy lépést hátráltam.

Varkocs most már ténylegesen égett, a narancsvörös lángok átvették a kékes ragyogás helyét. Úgy robbant szét a bőre, mintha gyújtóbombák lettek volna a csontjai. Egy percen belül egy elszenesedett test füstölgő karikatúrájává vált, és ökölvívó pózba zsugorodott, mint minden megégett áldozat. Elfordultam, a szám elé kaptam a kezem, és végignéztem a bámészkodókon, hátha közülük tette ezt valaki. Elkerekedett, rémült tekintetek néztek vissza rám. A távolban a biztonságiak szürke egyenruhái robbantak elő a távnyelőből.

Basszus. Körbenéztem. Vitorlaágak hajladoztak fölöttem. Sugárzó ökörnyálak cikáztak a százféle színben pompázó trópusi növényzetben. Még nappal is gyönyörűek voltak. Napfény táncolt a kék óceánon. A kapukhoz vezető utat elállták a biztonságiak. A vezetőjük fegyvert rántott.

Három gyors lépéssel a legközelebbi sárkányszőnyegnél teremtem. Megpróbáltam felidézni a két évtizeddel korábbi repülésemet, és hogy melyik szálakkal kell beindítani a szőnyeget. Kétségbeesetten érintettem meg a mintákat.

A sárkányszőnyeg kifeszült, és tíz centiméterrel a part fölé emelkedett. Most már tisztán hallatszottak a tömeg széléhez érő biztonsági őrök kiáltásai. Egy tarkabarka Reneszánsz Ifjú-i ruhájú nő felém mutatott. Leugrottam a sárkányszőnyegről, felmarkoltam a másik hét szőnyeget, és visszapattantam a sajátomra. A szőnyegkupac alatt alig találtam meg a repülési mintákat, de végül rácsaptam a gázpedálnak megfelelő vezérlőre. A szőnyeg hatalmasat rándulva röppent fel, és meg kellett kapaszkodnom, nehogy leessek.

Ötven méterre a szigettől, harminc méter magasról a tengerbe hajítottam a többi szőnyeget, és hátrafordultam, hogy lássam, mi történik a parton. Számos szürke egyenruhás tömörült a szénné égett maradványok körül. Egyikük felém szegezett egy ezüstös pálcát.

Fájdalom hasított a karomba, vállamba és nyakamba, mintha finom, hegyes tűkkel szurkálták volna végig őket. Lecsüngött a szemhéjam, jobbra gurultam, és majdnem lecsúsztam a szőnyegről. Bal kezemmel megragadtam a szőnyeg másik végét, előregörnyedtem, és fából faragott ujjaimmal végigzongoráztam az ősi mintákon. Ahogy feljebb emelkedtem, kotorászni kezdtem a jobb ingujjamban a saját sokkolóm után. A csuklópánt üres volt.

Egy perccel később felültem. Nagyjából már kiment a bénító hatása, bár az ujjaim még mindig égtek, és majd’ szétment a fejem. Jócskán magam mögött hagytam a vándorszigetet, mely percről percre töpörödött. Száz évvel ezelőtt a szigetet még egy delfinraj húzta volna maga után, amiket eredetileg a Hidzsra alatt telepítettek át a bolygóra, ám a Siri-felkelés során szinte az összes vízi emlőst kipusztította a Hegemónia béketeremtő rendszabályozása. A szigetek most egykedvűen vándoroltak az óceánokon, hátukon a Hálóból érkezett turistákat meg az üdülőtulajdonosokat cipelve.

Erősen kémleltem a látóhatárt, hátha megpillantok egy másik szigetet vagy a ritkaságszámba menő szárazföldek egyikét. Semmi. Pontosabban csak a kék ég, a végtelen óceán és néhány finom ecsetvonású felhőpamacs messze, nyugatra. Vagy inkább keletre?

Elővettem a komlogomat az övre csatolt tokból, betápláltam az általános adatszféra hozzáférési kódjait, majd abbahagytam. Ha a hatóságok egész eddig üldöztek, akkor a következő lépésük az lesz, hogy bemérik a tartózkodási helyemet, és kiküldenek egy suhanót vagy egy biztonsági EMJ-t. Nem voltam biztos benne, hogy be tudják-e fogni a komlogomat, amikor be vagyok jelentkezve, de nem kívántam megkönnyíteni a dolgukat. Készenléti állapotba kapcsoltam a kommlinket, és megint körülnéztem.

Ügyes vagy, Brawne. Kétszáz méteres magasságban ragadtam egy háromszáz éves sárkányszőnyegen, és ki tudja, milyen sokáig... vagyis milyen rövid ideig bírják még a repülőszálak. Földnek pedig ezer – vagy még több – kilométeres körzetben semmi nyoma. Ja, és fogalmam sincs, merre járok. Remek. Karba fontam a kezem, és leültem, hogy átgondoljam a helyzetem.

– M. Lamia? – Johnny halk hangjának hallatára kis híján kiugrottam a bőrömből és leestem a szőnyegről.

– Johnny? – A komlogra meredtem. Még mindig készenléti állapotban volt. Az általános kommfrekvencia-jelző nem világított. – Maga az, Johnny?

– Hát persze. Már azt hittem, sosem kapcsolja be a komlogját.

– Hogy talált meg? Milyen sávon hív?

– Az most nem fontos. Merre tart?

Felnevettem, és közöltem vele, hogy halvány gőzöm sincs.

– Tud segíteni? – kérdeztem.

– Várjon. – Majd egy másodperc töredékével később: – Rendben, látom az egyik műholdas időjárástérképen. Szörnyen ósdi találmány. Még jó, hogy a sárkányszőnyegén van egy passzív jeladó.

A szőnyegre bámultam, az egyetlen dologra, ami köztem és a hosszú, hangos tengerbe zuhanás között állt.

– Komolyan? És akkor mások is bemérhetnek?

– Igen – felelte Johnny –, de folyamatosan zavarom ezt a konkrét jelet. Na most hova akar menni?

– Haza.

– Nem biztos, hogy ez olyan bölcs döntés a... khm... gyanúsítottunk halála után.

Összehúztam a szemöldököm, hirtelen gyanakodni kezdtem.

– Ezt meg honnan tudja? Egy szót se mondtam róla.

– Ne vicceljen, M. Lamia. Más sem folyik hat különböző bolygó biztonsági csatornáiból. Egész jó személyleírásuk van önről.

– Rohadt életbe.

– Pontosan. Szóval, hova szeretne menni?

– Maga hol van? – kérdeztem. – A lakásomon?

– Nem. Elmentem, amikor először hallottam a nevét a biztonsági csatornákon. Én... egy távnyelő közelében vagyok.

– Ott a helyem. – Megint körbelestem. Óceánkék ég, alig néhány felhő. Legalább nem lebegnek sehol EMJ-k.

– Jól van – nyugtázta Johnny testetlen hangja. – Kevesebb mint tíz kilométerre a jelenlegi helyétől van egy üzemen kívüli HAD multikapu.

A kezemmel beárnyékoltam a szemem, és háromszázhatvan fokos fordulatot tettem.

– Nagy francokat – mondtam. – Nem tudom, milyen messze van ezen a bolygón a horizont, de negyven kilométerre biztos, és szart se látok.

– Tenger alatti bázis – világosított fel Johnny. – Egy pillanat. Átveszem az irányítást.

A sárkányszőnyeg újra meglódult, lebukott, majd egyenletes tempóban zuhanni kezdett. Két kézzel kapaszkodtam, és legszívesebben sikítottam volna.

– A tenger alatti kapu – kiáltottam a szélrohamban – milyen messze van?

– Úgy érti, milyen mélyen?

– Úgy!

– Nyolc öl.

Átváltottam az ősi mértékegységet méterre. Ezúttal fel is sikítottam.

– Az majdnem tizennégy méter a víz alatt!

– Mégis mit gondolt, hol máshol lenne egy ilyen állomás?

– És maga szerint mi a francot kellene tennem? Tartsam vissza a lélegzetem? – Az óceán egyre gyorsabban száguldott felém.

– Nem szükséges – mondta a komlogom. – A sárkányszőnyegnek van egy primitív ütközőmezője. Nyolc ölt könnyedén ki kell bírnia. Kérem, kapaszkodjon.

Kapaszkodtam.

Johnny már várt rám, amikor megérkeztem. A víz alatti bázis sötét volt és nedves, falain verejtékként csapott ki az elhagyatottság; a távnyelő egy olyan katonai típusba tartozott, amilyennel még nem találkoztam. Megkönnyebbülten léptem ki belőle egy napfényes városi utcára, Johnny elé.

Elmeséltem neki, mi történt Varkoccsal. Néptelen utcákon, öreg épületek között ballagtunk. A sápadt kék égbolt már kezdett sötétbe fordulni. Közel s távol senkit sem láttunk.

– Hé! – torpantam meg. – Tulajdonképpen hol vagyunk? – Döbbenetesen emlékeztetett a Földre, de az ég, a gravitáció, a hely szövedéke egyik bolygóra sem hasonlított, ahol addig jártam.

– Megvárom, amíg kitalálja – mosolygott Johnny. – Sétáljunk még egy kicsit.

Ahogy kiértünk egy széles utcára, tőlünk balra romok tárultak a szemem elé. Földbe gyökerezett a lábam, és leesett az állam.

– Az ott a Colosseum – nyögtem ki. – A római Colosseum a Régi Földről. – Körbenéztem a vénülő házakon, a macskaköves utcákon és a lágy szellőben hajladozó fákon. – A Régi Föld Róma nevű városának rekonstrukciójában vagyunk – állapítottam meg, miközben azon igyekeztem, hogy ne hallatsszon ki a hangomból az elképedés. – Ez az Új Föld? – Mire kimondtam, tudtam, hogy rosszul tippeltem. Számtalanszor jártam már az Új Földön, és az ég tónusa, a levegő illata, a gravitáció köszönő viszonyban sem volt az ottanival.

– Nem a Hálóban vagyunk – rázta meg Johnny a fejét.

Megálltam.

– Az lehetetlen. – Minden távnyelővel elérhető bolygó értelemszerűen a Hálóhoz tartozott.

– Lehetetlen vagy sem, ez a hely nincs a Hálóban.

– Hát akkor hol van?

– A Régi Földön.

Sétáltunk tovább. Johnny egy újabb romra mutatott.

– A Fórum. – Elindultunk lefelé egy hosszú lépcsőn, s Johnny így folytatta: – Az ott szemben a Piazza di Spagna. Ott fogjuk tölteni az éjszakát.

– A Régi Föld – mondtam. Húsz perce nem szólaltam meg. – Időutazás?

– Az időutazás nem lehetséges, M. Lamia.

– Akkor egy élménypark?

Johnny elnevette magát. Kellemes nevetés volt, mesterkéletlen és gondtalan.

– Talán. Nem igazán ismerem a rendeltetését vagy a funkcióját. Ez egy... egy analógia.

– Egy analógia. – Hunyorogva néztem a vörös, lenyugvó napba, melynek már csak a karimáját lehetett látni egy keskeny utca végében. – Úgy néz ki, mint azok a holók, amiket a Régi Földről láttam. Hitelesnek érzem, pedig soha nem jártam ott.

– Nagyon pontos másolat.

– Hol található? Úgy értem, melyik csillagnál?

– Nem tudom a számát – felelte Johnny. – A Herkules-halmaz része.

Sikerült megállnom, hogy ne ismételjem el a hallottakat, de le kellett ülnöm az egyik lépcsőre. Az emberiség a Hawking-hajtómű révén több ezer fényévre lévő bolygókat fedezett fel, gyarmatosított és kapcsolt össze távnyelőkkel, azonban senki még csak meg sem kísérelt eljutni a Mag felrobbanó napjaihoz. Egyelőre alig másztunk ki az egyik spirálkar bölcsőjéből. A Herkules-halmaz.

– Miért építette fel Róma másolatát az InforMag a Herkules-halmazban? – kérdeztem.

Johnny leült mellém. Egyszerre kaptuk fel a fejünket, amikor hangos szárnycsattogással felrebbent egy galambcsapat, majd kavarogni, körözni kezdett a háztetők felett.

– Nem tudom, M. Lamia. Sok mindent nem tudok még... részben azért, mert eddig nem érdekeltek.

– Brawne – mondtam.

– Tessék?

– Szólíts Brawne-nak.

Johnny elmosolyodott, és fejet hajtott.

– Köszönöm, Brawne. Viszont egyvalamit hadd jegyezzek meg. Nem hiszem, hogy pusztán Róma városának másolatával van dolgunk. Ez itt az egész Régi Föld.

Mindkét tenyeremmel a naptól felhevült kőlépcsőre támaszkodtam.

– Az egész Régi Föld? Az összes... kontinens és város?

– Úgy vélem, igen. Itálián és Anglián kívül ugyan még sehol sem jártam, ha nem számítjuk a kettő közti hajóutat, azonban úgy vélem, teljes körű az analógia.

– De miért, az isten szerelmére?

Johnny kimérten bólintott.

– Tán éppen azért. Ne menjünk be? Ehetnénk valamit, és közben folytathatjuk a beszélgetést. E talánynak még akár köze is lehet a merénylőm kilétéhez és indítékaihoz.

Az „odabent” a márványlépcső tövében lévő nagy ház egyik lakását takarta. Az ablakok arra a térre néztek, amit Johnny „piazzának” nevezett; fent, a lépcső tetején egy hatalmas, sárgásbarna templomra láttam rá, lent, a téren pedig egy hajó formájú szökőkút vízcsobogása törte meg az est csendjét. Johnny megosztotta velem, hogy a szökőkutat Bernini tervezte, de nekem semmit nem mondott a név.

A szobák szűkösek, de magas mennyezetűek voltak. Az ormótlan, ugyanakkor cizelláltan faragott bútorok ismeretlen korból származtak. Elektromosságnak és modern háztartási gépeknek nyomát sem láttam.

A ház nem reagált, amikor előbb az ajtónál, majd fent, a lakásban megszólítottam. Ahogy a magas ablakokon túl alkony ereszkedett a térre és a városra, csupán egy-két utcai (gázzal vagy valamilyen más, primitív, gyúlékony anyaggal működő) lámpa világított.

– A Régi Föld múltjában járunk – állapítottam meg, s megérintettem a vastag vánkost. Felnéztem, és hirtelen összeállt a kép. – Keats Itáliában halt meg. A... tizenkilencedik vagy huszadik század elején. Ez itt... az a korszak.

– Igen. A tizenkilencedik század eleje: 1821, ha pontosak akarunk lenni.

– Az egész bolygó egy múzeum?

– Á, dehogy. Természetesen mindegyik terület más-más korszakból való. Mindig az adott analógiától függ.

– Nem értem. – Áttelepedtünk egy tömör bútorokkal telezsúfolt szobába. Egy furcsa ornamentikával faragott, ablak melletti díványra ültem. Az este aranyfénye még most is halvány fátyollal vonta be a lépcső tetején lévő, homokszínű templom tornyát. Magasan keringő galambok fehérlettek égszínkék háttér előtt. – Sok millió ember... kibrid... él ezen a Régi Föld-utánzaton?

– Nem tartom valószínűnek – felelte Johnny. – Csak annyian, amennyit az adott analógiaprojekt igényel. – Látta rajtam, hogy még mindig nem értem. Mély levegőt vett, aztán folytatta. – Amikor... magamhoz tértem ezen a helyen, már itt volt Joseph Severn, Dr. Clark, Anna Angeletti, a házmesternő, az ifjú Elton hadnagy és még néhány ember kibrid hasonmása. Itáliai kereskedők, a tér átellenes oldalán működő olasz vendéglő tulajdonosa, aki az ételt szokta volt áthozni, járókelők, ehhez hasonlók. Legfeljebb húszan lehettek.

– Mi történt velük?

– Valószínűleg... újrahasznosították őket. Mint a varkocsos férfit.

– A varkocsos... – Hirtelen rámeredtem Johnnyra a sötétedő szobában. – Ő is kibrid volt?

– Kétségkívül. Mesélted, hogyan semmisítette meg önmagát; hajszálpontosan így szabadulnék meg én is a kibridemtől, ha rákényszerülnék.

Csak úgy zakatoltak a fogaskerekek az agyamban. Most jöttem rá, milyen ostoba voltam, és milyen keveset tudok erről az egészről.

– Akkor hát egy másik MI próbált megölni.

– Nagyon úgy fest.

– Miért?

Johnny széttárta a kezét.

– Talán azért, mert ki akartak törölni egy kvantumnyi tudásmorzsát, ami a kibridem életével együtt elveszett. Valamit, ami nemrég jutott a tudomásomra, és amiről a másik MI... vagy MI-k tudták, hogy egy rendszerhiba során megsemmisülne.

Felpattantam, fel-alá járkáltam, majd megálltam az ablaknál. Odakint sűrűsödött a sötétség. Voltak lámpák a szobában, de Johnny láthatóan nem szándékozott meggyújtani őket, és én is jobban szerettem a félhomályt. A hallottak teljes képtelensége így még képtelenebbnek tűnt. Benéztem a hálószobába. A nyugati ablakon még beszűrődtek az utolsó fénysugarak, s fehéren felizzott tőlük a bevetett ágy.

– Te itt haltál meg – mondtam.

– Ő halt meg itt – helyesbített Johnny. – Én nem ő vagyok.

– De az ő emlékeivel rendelkezel.

– Félig elfeledett álmokkal. Sok a hézag.

– De tudod, hogy mit érzett.

– Arra emlékszem, hogy a tervezőim szerint mit érzett.

– Mondd el nekem.

– Mit? – Johnny bőre halottsápadtan fénylett a félhomályban. Rövid hajfürtjei fekete árnyalatot öltöttek.

– Azt, hogy milyen érzés volt meghalni. És milyen érzés volt megszületni.

Johnny pedig elmondta. Halkan beszélt, már-már dallamosan, időnként olyan archaikus angolra váltva, amit nem értettem, ám ami sokkal szebb zene volt füleimnek, mint a manapság beszélt hibrid nyelvváltozat.

Elmondta, milyen volt költőnek lenni, megszállottan hajszolni a tökéletességet. Még a legvéresszájúbb műítészeknél is kíméletlenebbül szedte cafatokra saját próbálkozásait. Márpedig a kritikusok igencsak véresszájúak voltak. Műveit lesöpörték az asztalról, nevetség tárgyává tették, olcsó utánzatnak és ostobának titulálták. Olyan szegény volt, hogy még a szerelmét sem tudta nőül venni, s ami kis pénze volt, azt is elküldte kölcsönbe a bátyjának Amerikába, ezúton elvágva az anyagi biztonság utolsó esélyét is... hogy aztán elérkezzen a költői kiteljesedés futó fénykora, pont akkor, amikor rajta is elhatalmasodott az édesanyját és Tom öccsét korábban áldozatul szedő „kórság”. Aztán következett az itáliai száműzetés, s bár azt hangoztatta, „a gyógyulás reményében” utazik el, mindvégig tudta, hogy magányosan, kínok között, huszonhat évesen ott fogja érni a halál. Mesélt arról, mekkora gyötrelmet okozott, amikor meglátta Fanny kézírását azokon a kibontatlan leveleken, amiket túl fájdalmas lett volna kinyitni; felemlegette a fiatal művész, Joseph Severn hűségét, akit „barátai” – akik végül mind magára hagyták a költőt – választottak mellé útitársul, s felidézte, ahogy Severn a haldoklót ápolta, s mellette maradt utolsó napjain. Beszélt az éjszakai vérzésekről, Dr. Clarkról, aki eret vágott, majd „tornát és szabad levegőt” írt elő, és arról, hogy Keats végóráinak hitehagyott, magánéleti keserűségében azt kívánta, hogy az alábbi sírfeliratot véssék sírjára: „Itt nyugszik valaki, kinek nevét a vízre írták.”

A magas ablak körvonalai halványan derengtek a lenti fényben. Johnny hangja mintha lebegett volna az éjillatú levegőben. Elmondta, hogy mit érzett, amikor a halála után felébredt a halálos ágyán, ami körül még akkor is ott állt a hű Severn és Dr. Clark. Emlékezett rá, hogy ő John Keats, a költő, de csak úgy, ahogy az ember egy gyorsan halványuló álombeli identitásra emlékszik vissza, miközben tudja, hogy ő valami más.

Mesélte, hogy tovább folytatódott az illúzió: hazautazott Angliába, újra a karjaiba zárhatta Fannyt-aki-nem-is-Fanny-volt, s azután a teljes idegösszeomlás szélére került. Képtelen volt újabb verseket írni, egyre inkább elhidegült a kibrid imposztoroktól, majd katatónközeli állapotba gubózott, melyben valódi MI-tudatáról és a (tizenkilencedik századi költő számára) felfoghatatlannal határos InforMagról „hallucinált”. Végül aztán összeroskadt az illúzió, és felhagytak a „Keats Projekttel”.

– Igazából – mondta Johnny – erről az egész, ördögi kitalálósdiról eszembe jutott egy rövidke passzus az egyik levelemből... Keats egyik leveléből... amit George bátyjának írt nem sokkal a betegsége előtt. Így szól:

„Mit gondoltok, nem elképzelhető, hogy valamely felsőbb lények nagy gyönyörűséggel figyelik, amint gondolataim mozgás közben ösztönösen ugyan, de kecsesen öltik magukra véletlen sugallta formáikat? – miképp engem is elgyönyörködtet a menyét éber moccanatlansága, vagy ahogy az őz ijedtében hirtelen megmered? Ocsmány dolog ugyan egy utcai verekedés, mégis lenyűgöz az az erő, mi megnyilvánul benne. Egy fensőbb lény talán épp így tekint elmélkedéseinkre, jóllehet a balga gondolat tévútra fut, mégis van tán benne valami, amiben ő a nagy távolból gyönyörűségét leli. Ez a költészet lényege. „[10]

– Szerinted a... Keats Projekt... ördögi volt? – kérdeztem.

– Meggyőződésem, hogy minden megtévesztés ördögi.

– Nem lehetséges, hogy jóval több van benned John Keatsből, mint amit be mernél vallani magadnak?

– Nem. A költői véna hiánya még minden idők legrafináltabb illúziójában is bebizonyította ennek ellenkezőjét.

A sötétbe borult ház sötét árnyait kémleltem.

– Tudják az MI-k, hogy itt vagyunk?

– Valószínűleg. Szinte biztosan. Nem ismerek olyan helyet, ahová ne tudna követni az InforMag. Mi viszont a Háló hatóságai és brigantijai elől menekültünk ide, nem?

– Csakhogy most már tudod, hogy az InforMag valamelyik... valamelyik intelligenciája támadt rád.

– Igen, de csak a Háló területén. A Magon belül nem tűrnének el efféle erőszakos cselekményeket.

Zaj támadt az utca felől. Reméltem, hogy csak egy galamb. Vagy talán szél kergetett szemetet a macskakövön.

– Mit fog szólni az InforMag ahhoz, hogy itt vagyok?

– Fogalmam sincs.

– Biztosan meg akarják őrizni a titkukat.

– Szerintük ez a hely... az emberiség számára huszadrangú lenne.

Megráztam a fejem, amit a sötétben persze hiába tettem.

– A Régi Föld újrateremtése... kibridek formájában feltámasztott emberi személyiségek garmada... milyen sokan is vannak pontosan?... MI-ket gyilkoló MI-k... még hogy huszadrangú! – Felkacagtam, de aztán sikerült türtőztetnem magam. – A jó ég áldjon meg, Johnny!

– Biztosan megáld.

Az ablakhoz léptem. Magasról tettem rá, hogy így remek célpontot nyújthatok egy odalent, a sötét utcán lesben álló merénylőnek. Előkotortam egy cigarettát. A szálak teljesen benedvesedtek, amikor délután a hóviharban üldöztem Varkocsot, de nagy nehezen sikerült az egyiket meggyújtani.

– Johnny, az előbb, amikor azt mondtad, hogy a Régi Föld analógiája teljes körű, én erre úgy reagáltam: „De miért, az isten szerelmére?”, mire valami olyasmit válaszoltál, hogy: „Talán éppen azért.” Ez csak ilyen okostojás duma volt, vagy jelentett is valamit?

– Azt jelenti, hogy talán tényleg az Isten szerelmére cselekedtek.

– Ezt magyarázd meg.

Johnny felsóhajtott a sötétben.

– Nem látok bele, hogy pontosan miért jött létre a Keats Projekt vagy a többi Régi Föld-analógia, de az a gyanúm, hogy az InforMag egyik, legalább hétszáz szabványévre visszatekintő tervének a része, melynek célja a Végső Intelligencia létrehozása.

– A Végső Intelligencia – ismételtem, és kifújtam a füstöt. – Aha. Szóval az InforMag... pontosan mire is készül?... meg akarja építeni Istent?

– Igen.

– Miért?

– Erre nem tudok egyszerű választ adni, Brawne. Ahogyan arra sincs egyszerű magyarázat, hogy az emberiség miért kereste tízezer nemzedéken át, milliónyi alakban Istent. A Mag kutatását azonban sokkal inkább annak vágya vezérli, hogy hatékonyabb, megbízhatóbb módot találjon a... változók kezelésére.

– De hát az InforMag saját magát és kétszáz bolygó megaadatszféráját veheti igénybe.

– És még így is maradnának fehér foltok az... előrejelző képességükben.

Kipöcköltem a cigarettát az ablakon, néztem, ahogy a parázs belehullik az éjszakába. Hirtelen lehűlt a levegő; átkaroltam magam.

– Hogyan lesz mindebből... a Régi Földből, a feltámasztási projektekből, a kibridekből... hogyan vezet el mindez a Végső Intelligencia létrehozásáig?

– Nem tudom, Brawne. Nyolc szabványévszázaddal ezelőtt, az Első Információs Kor hajnalán egy Norbert Wiener nevű férfi azt írta: „Vajon játszhat Isten nagy jelentőséggel bíró játékot a saját teremtményével? Játszhat-e bármilyen teremtő, még ha korlátok közé van is szorítva, nagy jelentőségű játékot a saját teremtményével?” Az emberiség nem tudta meggyőzően feloldani ezt a problémát az első MI-k megalkotásakor. A Mag ugyanezzel küszködik a feltámasztási projektek esetében. Talán már be is fejezték a VI programot, és mindez csupán a végső Teremtmény/Teremtő egyik funkciója, egy személyiségé, akinek útjai éppolyan kifürkészhetetlenek a Mag számára, mint a Mag mozgatórugói az emberiség előtt.

Elindultam előre a sötét szobában, de nekimentem a térdemmel egy alacsony asztalnak. Maradtam, ahol voltam.

– Mindebből nem tudtuk meg, hogy ki próbált megölni téged – mondtam.

– Nem. – Johnny felállt, és a szemközti falhoz sétált. Gyufa sercent, és Johnny meggyújtott egy gyertyát. Az árnyékaink megrebbentek a falakon és a mennyezeten.

Johnny közelebb lépett hozzám, és gyengéden megfogta az alkaromat. A lágy fény rézszínűre festette hajfürtjeit és szempilláját, s megérintette kiugró arccsontját és markáns állát.

– Miért vagy ennyire kemény? – kérdezte.

Rámeredtem. Centik választották el egymástól az arcunkat. Ugyanolyan magasak voltunk.

– Engedj el – mondtam.

Helyette Johnny előrehajolt, és megcsókolt. Puha, meleg ajkai voltak, s mintha órákig csókolóztunk volna. Ő egy gép, gondoltam. Ember, de belül gép. Lehunytam a szemem. Gyengéd keze az arcomra, a nyakamra, a tarkómra simult.

– Figyelj... – suttogtam, amikor egy másodpercre szétváltunk, de Johnny nem hagyta, hogy befejezzem. A karjaiba kapott, és átvitt a másik szobába. A magas ágyhoz. A puha derékaljhoz és a vastag paplanhoz. A szomszéd szobából átszűrődő gyertyafény reszketett és táncot járt, ahogy kapkodó mozdulatokkal levetkőztettük egymást.

Aznap este háromszor szeretkeztünk, mindháromszor átadva magunkat az érintés, a melegség, a közelség és a hevülő érzékiség lassú, édes parancsának. Emlékszem, ahogy a második alkalommal lepillantottam rá: szemét becsukta, haja rakoncátlanul terült szét a homlokán, s a gyertyafény pírt varázsolt sápadt mellkasára. Felemelte meglepően erős karját, hogy megtartson. Abban a másodpercben kinyitotta a szemét, hogy felnézzen rám. Egyedül a pillanat tüzelte érzelmet és szenvedélyt láttam tükröződni a tekintetében.

Nem sokkal hajnal előtt elaludtunk; az oldalamra fordultam, és mielőtt álomba merültem volna, éreztem, ahogy Johnny a csípőmre helyezi hűvös kezét. Védelmezőn, magától értetődően, birtoklási vágy nélkül.

Rögtön pirkadat után támadtak ránk. Öten voltak; nem lususiak, de keménykötésűek, és erősségük volt a csapatmunka.

Először akkor hallottam meg őket, amikor berúgták a lakás ajtaját. Kigurultam az ágyból, a hálószobaajtó mellé ugrottam, és figyeltem, amint berontanak. Johnny kihúzta magát az ágyon, és felkiáltott, ahogy az első támadó rászegezett egy sokkolót. Johnny elalvás előtt még magára húzott egy pamut alsónadrágot; én anyaszült meztelen voltam. Gyakorlati hátrányokkal is jár, ha valakinek meztelenül kell felöltözött ellenfelekkel harcolnia, a legfőbb probléma azonban pszichológiai eredetű. Ha az ember túl tudja tenni magát azon, hogy sokkal sebezhetőbbnek érzi magát, a többit már könnyű kompenzálni.

Az első támadó ugyan észrevett, de úgy döntött, először inkább Johnnyt kábítja el. Nagy árat fizetett a hibájáért. Kirúgtam a kezéből a fegyvert, odasóztam a bal füle mögé, és a földre küldtem. Két újabb fickó nyomakodott be a szobába. Ezeknek már volt annyi eszük, hogy először engem vegyenek kezelésbe. A negyedik és ötödik támadó Johnnyra vetette magát.

Hárítottam egy ujjbeggyel indított döfést, kitértem egy rúgás elől, ami komoly sérülést okozott volna, és hátrahúzódtam. Bal kéz felől egy magas szekrény mellé kerültem, és simán kihúztam a nehéz felső fiókot.

Az előttem álló óriás mindkét karját az arca elé kapta, hogy azon törjön szilánkokra a tömör fa, ám ösztönös reakciója révén ismét támadási felületem nyílt, és ezt nem is voltam rest kihasználni. Teljes testsúlyomat beleadtam a rúgásba. A kettes számú versenyző felnyögött, és háttal nekizuhant a társának.

Johnny állta a sarat, de az egyik behatoló fojtófogásba szorította a nyakát, míg a másik lefogta a lábát. Guggolásból ugrottam fel a padlóról, bevállaltam egy ütést a kettes számú támadómtól, és átvetődtem az ágy felett. A Johnny lábát tartó fickó egy nyikkanás nélkül repült ki az ablak fakeretén és üvegtábláján.

Valaki a hátamra csimpaszkodott, mire a vetődés befejezéseként legördültem az ágyról a földre, majd a falhoz préseltem az illetőt. Profi volt. Úgy fordult, hogy a vállával ütközzön a falnak, és megpróbált elszorítani egy ideget a fülem mögött. Egy másodpercig nem találta a rárakódott izomréteg miatt, én pedig a gyomrába mélyesztettem a könyököm, és arrébb gurultam. A Johnnyt fojtogató fickó elengedte a kibridet, és úgy rúgott a bordáim közé, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Csak félig sikerült tompítanom a csapást, éreztem, ahogy legalább az egyik bordám eltörik, aztán egy becsúszó szereléssel, minden eleganciára fittyet hányva összeroppantottam a bal kezemmel a bal heréjét. A fickó felsikított, és azzal harcképtelenné vált.

Nem feledkeztem ám meg a földön lévő sokkolóról, ahogy az utolsó ellenfelem sem. Átszaladt az ágy túloldalára, ahol nem érhettem el, és négykézláb a padlóra vetette magát, hogy megkaparintsa a fegyvert. Most már határozottan éreztem a bordatörés szúró fajdalmát. Fogtam a masszív ágyat, és a rajta fekvő Johnnyval együtt ráborítottam a fickó fejére meg vállára.

Az ágy alá kúszva megszereztem a sokkolót, és az egyik üres sarokba hátráltam.

Az egyik fickó kirepült az ablakon. A második emeleten voltunk. Az elsőként berontó férfi még mindig az ajtóban feküdt. Az, amelyiket megrúgtam, nagy nehezen feltornászta magát az egyik térdére és a könyökre. A szájáról és az álláról csöpögő vérből ítélve arra tippeltem, hogy az egyik bordája kilyukasztotta a tüdejét. Hörögve vette a levegőt. Az ágy betörte a padlón elterült másik férfi koponyáját. A Johnnyt fojtogató tag az ablak közelében kuporgott, és az ágyékát szorongatva öklendezett. Kiütöttem a sokkolóval, majd átballagtam a megrúgotthoz, és a hajánál fogva felhúztam.

– Ki küldött?

– Kapd be. – Véres nyálat köpött az arcomba.

– Talán majd később – feleltem. – Újra megkérdem, ki küldött? – Három ujjamat a behorpadt bordáira helyeztem, és beledöftem az oldalába.

A férfi felüvöltött, és krétafehérré vált az arca. A felköhögött vér túl vörösen fénylett sápadt bőrén.

– Ki küldött? – Négy ujjal támasztottam meg a bordáit.

– A püspök! – A fickó megpróbált félrelebegni az ujjaim elől.

– Miféle püspök?

– Shrike templom... Lusus... ne tegye, kérem... ó, bassza meg...

– Mit akartatok tenni vele... velünk?

– Semmit... Ó, a rohadt életbe... ne! Orvosra van szükségem, kérem!

– Persze. Válaszolj.

– Elkábítani, és elvinni... vissza a templomba... a Lususra. Kérem! Nem kapok levegőt.

– És rám milyen parancs vonatkozott?

– Megölni, ha ellenáll.

– Oké – mondtam, s azzal egy kicsit feljebb húztam a hajánál –, szépen haladunk. Miért akarták elrabolni?

– Nem tudom. – Torkaszakadtából felordított. Fél szemmel a lakásajtót figyeltem. A sokkolót egy maroknyi hajjal együtt még mindig a kezemben fogtam. – Nem... tudom... – nyögdécselte. Most már dőlt belőle a vér, lecsorgott a karomra és bal mellemre.

– Mivel jöttetek ide?

– EMJ... tető.

– Hol távoltatok be?

– Nem tudom... esküszöm... valami elárasztott városban. A kocsiba be van programozva a visszaút... kérem!

Letéptem a ruháját. Se komlog, se másik fegyver. A szíve fölé egy kék szigonyt tetováltatott.

– Gundá vagy? – kérdeztem.

– Igen... Parvati Testvériség.

Hálón kívüli. Valószínűleg nehéz lenyomozni.

– Mind gundák vagytok?

– Igen... kérem... segítsen... ó, bassza meg... kérem... – Azzal csaknem eszméletlenül elernyedt.

Elengedtem, hátraléptem, és megszórtam a sokkoló sugarával.

Johnny közben a torkát masszírozva felült, és furcsán bámult rám.

– Öltözz fel! – mondtam. – Elmegyünk.

Az EMJ egy régi, átlátszó Vikken Scenic volt. Az indítótáblán vagy – tárcsán nem láttam tenyérzárat. Még azelőtt elértük a terminátor-vonalat, mielőtt átkeltünk volna Franciaország fölött, aztán nézhettük a lenti feketeséget, Johnny szerint az Atlanti-óceánt. Egy-két úszó város vagy olajfúró torony fényeit leszámítva csak a csillagok, valamint a széles, úszómedenceként ragyogó víz alatti gyarmatok világítottak a sötétben.

– Miért visszük el a járművüket? – kérdezte Johnny.

– Látni akarom, honnan távoltak át.

– A férfi azt állította, hogy a lususi Shrike templomból.

– Ja. Most kiderül, igazat mondott-e.

Alig tudtam kivenni Johnny arcát, amint a húsz kilométerrel alattunk hullámzó sötét óceánt bámulta.

– Szerinted azok az emberek meg fognak halni?

– Az egyikük már meghalt – válaszoltam. – A lyukas tüdejű segítségre szorul. A két másiknak nem lesz baja. Az ablakon kizuhant taggal nem tudom, mi lett. Miért, izgat?

– Igen. Az erőszak... barbár volt.

– ”Ocsmány dolog ugyan egy utcai verekedés, mégis lenyűgöz az erő, mi megnyilvánul benne” – idéztem. – Nem kibridek voltak, ugye?

– Nem hiszem.

– Ezek szerint legalább két bagázs próbál elkapni: az MI-k és a Shrike templom püspöke. És még mindig nem tudjuk, miért.

– Nekem most már van egy ötletem.

Megpördültem a habszivacs ülésben. A fenti csillagképek, melyek nem rémlettek sem a Régi Föld égboltjáról készített holókról, sem más, általam ismert hálóbeli bolygóról, csupán annyira világították meg a járművet, hogy láthassam Johnny szemét.

– Hadd halljam! – sürgettem.

– Az vezetett nyomra, hogy megemlítetted a Hyperiont – magyarázta. – Én pedig semmit nem tudtam róla. Az információ hiánya utal a fontosságára.

– Az ugató kutya különös esete az éjszakában – bólogattam.

– Tessék?

– Semmi. Folytasd.

Johnny közelebb hajolt.

– Csak egyetlen magyarázata lehet a tudatlanságomnak: az InforMag bizonyos elemei blokkolták a hozzáférésemet az információhoz.

– A kibrided... – Most már idegenkedtem attól, hogy így hivatkozzak Johnnyra. – Az időd nagy részét a Hálóban töltöd, igaz?

– Igen.

– Valahol csak belefutnál a Hyperion nevébe, nem? Időnként szerepelni szokott a hírekben, főleg amikor a Shrike-szektára irányul a figyelem.

– Talán hallottam róla. Talán pont ezért öltek meg.

Hátradőltem, és felnéztem a csillagokra.

– Kérdezzük meg a püspököt! – javasoltam.

Johnny elmesélte, hogy az előttünk csillogó fények New York City analógiáját jelzik a huszonegyedik század közepéről. Azt nem tudta, melyik feltámasztási projekt kedvéért építették fel újból a várost. Kikapcsoltam az EMJ robotpilótáját, és lejjebb ereszkedtem.

Magas, a városépítészet fallikus korszakából származó tornyok emelkedtek ki Észak-Amerika partvidékének mocsaraiból és lagúnáiból. Jó néhányon tüzek égtek.

Johnny egy düledező, de a maga módján elegáns épületre mutatott.

– Az Empire State Building – közölte.

– Oké – mondtam. – Bármi is az, az EMJ ott akar leszállni.

– Biztonságos?

Johnnyra vigyorogtam.

– Az életben semmi nem biztonságos.

Az autó iránymutatásait követve leszálltunk egy kicsiny, nyitott platformra az épület tornya alatt. Kiszálltunk, és megálltunk a kettérepedt teraszon. A sötétséget csak néhány lejjebb lévő épület fényei és a csillagok törték meg. Néhány lépésnyire egy távnyelőkapu kékesen reszkető körvonalai rajzolódtak ki. Egykoron liftajtók lehettek a helyén.

– Én megyek először – jelentettem ki, de Johnny már át is lépett a kapun. Megmarkoltam a kölcsönvett sokkolót, és követtem.

Soha nem jártam még a lususi Shrike templomban, de kétség sem férhetett hozzá, hogy oda érkeztünk. Johnny pár lépéssel már megelőzött, de rajta kívül egy teremtett lelket sem láttunk. Hűvös, sötét helyre kerültünk; olyan volt, mint egy barlang, már ha léteznek ilyen hatalmas barlangok. Egy ijesztő, láthatatlan kábelekről lógó polikróm szobor forgott magától az álló levegőben. Johnnyval mindketten hátrafordultunk, ahogy a távnyelőkapu köddé vált mögöttünk.

– Hát, jól elvégeztük helyettük a piszkos munkát, nem igaz? – suttogtam Johnnynak. A vörös fényben úszó csarnokban mintha még a suttogás is visszhangzott volna. Nem úgy terveztem, hogy Johnny is áttávol velem a templomba.

A fény ekkor erősödni kezdett. Nem világította be az egész csarnokot, csak kiterjesztette a sugarát, s ezáltal láthatóvá tette a félkörben álló embereket. Emlékeztem rá, hogy némelyiket exorcistának hívják, másokat lektoroknak, és még volt néhány kategória, ami nem jutott eszembe. Bárkik is voltak, nyugtalanító érzést keltettek bennem: legalább kéttucatnyian álltak körbe, csuhájuk a vörös és a fekete árnyalatait váltogatta, magas homlokuk vörösen fénylett. Nem esett nehezemre felismerni közülük a püspököt. A szülőbolygómról származott, bár alacsonyabb és kövérebb volt az átlagnál, a csuhája pedig vérvörös színben pompázott.

Látható helyen tartottam a sokkolót. Elképzelhetőnek tartottam, hogy még akkor is le tudom szedni őket, ha mind ránk támadnak. Elképzelhetőnek, de nem túl valószínűnek. Nem láttam náluk fegyvert, de a csuhájuk alatt egész arzenálokat is rejtegethettek.

Johnny a püspök felé indult, én meg követtem. Tíz lépésre a férfitól megtorpantunk. Egyedül a püspök nem állt. A székét fából faragták ki, és ránézésre összecsukható volt, így egyben lehetett mozgatni a bonyolult formájú karfákat, támaszokat, háttámlát és lábakat. Ugyanezt már nem lehetett elmondani a püspök csuhája alatt gömbölyödő izom-és zsírtömegről.

Johnny még egy lépést tett előre.

– Miért próbálta meg elrabolni a kibridemet? – Közvetlenül a Shrike-szekta szent emberéhez beszélt, mintha mi ott sem lennénk.

A püspök felkuncogott, és a fejét ingatta.

– Drága... entitásom... való igaz, hogy látni kívántuk magát a templomunkban, de nincs semmi bizonyítéka, hogy közünk volna az elrablásához.

– Engem nem a bizonyítékok érdekelnek – felelte Johnny. – Arra vagyok kíváncsi, miért akart idehozni.

Suhogó hangot hallottam a hátunk mögül. Villámgyorsan megpördültem, és előreszegeztem a kibiztosított sokkolót, de a széles körben álló Shrike-papok egy tapodtat sem mozdultak. A többségük a fegyver hatótávolságán kívül maradt. Azt kívántam, bárcsak elhoztam volna magammal édesapám lőfegyverét.

A püspök mély, gazdagon zengő hangja betöltötte a hatalmas teret.

– Bizonyára tud róla, hogy a Végső Engesztelés Egyházának komoly és állandó érdeke fűződik a Hyperion bolygóhoz.

– Igen, tudok.

– És feltételezem, az is a tudomására jutott, hogy az elmúlt néhány évszázadban a Régi Föld Keats nevezetű költője szervesen beépült a hyperioni gyarmat kulturális mítoszába.

– Igen. Hogy jön ez ide?

A püspök megvakarta az állát az egyik ujján díszelgő, óriási, vörös gyűrűvel.

– Úgy, hogy amikor jelentkezett a Shrike-zarándoklatra, elfogadtuk a kérvényét. Lesújtott minket a hír, amikor mégis visszalépett.

Teljesen emberi döbbenet ült ki Johnny arcára.

– Én jelentkeztem? Mikor?

– Nyolc helyi nappal ezelőtt – felelte a püspök. – Ebben a teremben. Maga keresett fel minket az ötletével.

– Említettem, miért akarok részt venni a... Shrike-zarándoklaton?

– Annyit mondott, hogy... ha jól emlékszem, ezt a kifejezést használta... „fontos a tanulmányi előmenetelében”. Ha kívánja, megmutathatjuk a felvételeket. Minden efféle beszélgetést rögzítünk a templomban. Vagy akár készíthetünk róla egy másolatot, hogy otthon nézhesse végig.

– Jó – mondta Johnny.

A püspök biccentett, mire egy akolitus – vagy mi a fene – egy pillanatra eltűnt a félhomályban, aztán egy szabványvideocsippel a kezében visszatért. A püspök megint bólintott, a fekete csuhás férfi Johnnyhoz lépett, és átnyújtotta neki a csipet. Készenlétben tartottam a sokkolót, amíg a fickó vissza nem ért a megfigyelők félkörébe.

– Miért küldte utánunk a gundáit? – kérdeztem. Most szólaltam meg először a püspök jelenlétében, és a hangom túl hangosan, túl nyersen reccsent.

A Shrike szent embere legyintett egyet pufók kezével.

– M. Keats csatlakozni szándékozott a legszentebb zarándoklatunkhoz. Mivel szentül hisszük, hogy közeleg a Végső Engesztelés napja, ez nem kis jelentőséggel bír a számunkra. Ennélfogva az ügynökeink jelentették, hogy M. Keats egy vagy több támadás áldozatául eshetett, és hogy egy bizonyos magánnyomozó... ön, M. Lamia... tehető felelőssé az InforMag által M. Keats mellé kirendelt kibrid testőr elpusztításáért.

– Testőr?! – Most rajtam volt a sor, hogy döbbenetemnek adjak hangot.

– Természetesen – búgta a püspök. Johnnyhoz fordult. – A varkocsos úriember, akit a minap gyilkoltak meg a Templomos Túraúton... nem őt mutatta be nekünk egy héttel ezelőtt mint a testőrét? A felvételen is szerepel.

Johnny nem válaszolt. Úgy tűnt, mintha erőlködve próbálna visszaemlékezni valamire.

– Lényeg, ami lényeg – folytatta a püspök –, a hét végére kérjük a válaszát a zarándoklattal kapcsolatban. A Sequoia Sempervirens kilenc helyi napon belül indul útnak a Hálóból.

– De hát az a templomosok bárkafája! – lepődött meg Johnny. – Ők nem szoktak ilyen messzire ugrani.

– Most megteszik – mosolyodott el a püspök. – Okunk van azt hinni, hogy ez lesz az utolsó zarándoklat, amit az egyházunk szponzorál, ezért bérbe vettük a templomosok hajóját, hogy a lehető legtöbb hívő eljuthasson a Hyperionra. – A püspök intett, mire a vörös-fekete csuhás férfiak beleolvadtak a sötétségbe. A püspök felállt, és két exorcista lépett előre, hogy összecsukja a székét. – Kérjük, mielőbb adjon választ. – S azzal eltűnt a szemünk elől. A teremben maradt exorcisták kikísértek.

Most nem nyílt előttünk távnyelő. A templom főkapuján léptünk ki a szabadba; megálltunk a hosszú lépcsősor tetején, lenéztünk a Kaptár csomóponti bevásárlóközpontjára, és beszívtuk a hűvös, olajszagú levegőt.

Apám automata pisztolya a fiókban volt, ahol hagytam. Ellenőriztem, hogy meg van-e töltve nyíllövedékekkel, aztán visszatoltam a tárat, és átvittem a fegyvert a konyhába. Már sült a reggeli; Johnny a hosszú asztalnál ült, és a rakpartot bámulta a szürke ablakból. Odavittem az asztalhoz az omlettet, és szedtem a tányérjára. Felnézett rám, miközben kiöntöttem a kávéját.

– Hiszel neki? – kérdeztem. – Hogy a te ötleted volt?

– Láttad a videofelvételt.

– A felvételeket meg lehet hamisítani.

– Igen, de ez valódi volt.

– Akkor miért jelentkeztél önként erre a zarándoklatra? És miért próbált megölni a testőröd, miután beszéltél a Shrike Egyháza püspökével és a templomos kapitánnyal?

Johnny megkóstolta az omlettet, bólintott, és újabb adagot szúrt a villájára.

– A testőr... elképzelésem sincs, ki lehet. Biztos azon a héten adták mellém, ami kiesett az emlékezetemből. Igazából persze más volt a célja. Nyilván arra kellett ügyelnie, hogy ne fedezzek fel valamit... és ha mégis belefutok, elimináljon.

– Ez a valami a Hálóban vagy az adatsíkon lehetett?

– Feltehetően a Hálóban.

– Meg kell tudnunk, kinek dolgozott ez a fickó... ez a kibrid... és miért jelölték ki melléd.

– Én már tudom – mondta Johnny. – Megkérdeztem. A Mag azt felelte, hogy én kértem testőrt. A kibridet egy biztonsági szolgálattal egyenértékű MInexus irányította.

– Kérdezd meg, miért próbált végezni veled a kibrid!

– Megkérdeztem. Nyomatékosan tagadják, hogy ilyesmi lehetséges volna.

– Akkor miért ólálkodott utánad ez az úgynevezett testőr még egy héttel a meggyilkolásod után is?

– Erre azt felelik, hogy ugyan a... szétkapcsolásom után... nem kértem újra védelmet, a Mag hatóságai előrelátásból jobbnak látták biztosítani a számomra.

– Ezt nevezem én védelemnek! – nevettem fel. – Mi a francért menekült a templomosok bolygóján, amikor odaléptem hozzá? Még csak meg sem próbálnak egy hihető mesét beadni neked, Johnny.

– Nem.

– Ráadásul a püspök sem magyarázta meg, honnan szerzett a Shrike Egyháza hozzáférést a Régi Föld távnyelőjéhez... vagy mi a neve annak a díszletbolygónak.

– Mi pedig nem kérdeztünk rá.

– Én nem kérdeztem rá, mert egy darabban ki akartam jutni abból az istenverte templomból.

Johnny mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam. A kávéját szürcsölte, a tekintete valahol máshol járt.

– Mi az? – kérdeztem.

Rám nézett, és hüvelykujja körmével megveregette az alsó ajkát.

– Van itt egy paradoxon, Brawne.

– Mire gondolsz?

– Ha tényleg a Hyperionra akartam menni... ahhoz, hogy a kibridem odautazhasson... nem maradhattam volna az InforMagban. A teljes tudatomat a kibridbe kellett volna töltenem.

– Miért?

Ám már tudtam is a választ.

– Gondolj bele! Maga az adatsík egy absztrakt tér. Számítógépek, MI generálta adatszférák és az eredetileg emberi programozók számára tervezett, kvázipercepciós Gibson-mátrix elegye, amely mára ember, gép és MI elfogadott közös bázisát képezi.

– De az MI hardvere valahol a valós térben létezik – vetettem ellen. – Valahol az InforMagban.

– Igen, de ez nem befolyásolja az MI-tudat funkcióját – mondta Johnny. – Akárhol „vagyok”, az egymást átfedő adatszférák lehetővé teszik, hogy elutazhassak... bármelyik hálóbeli világra, illetve értelemszerűen az adatsíkjára, és az InforMag konstrukcióira, mint amilyen a Régi Föld is... de csak ebben a környezetben lehet „tudatom”, és sehol máshol nem irányíthatok szenzorokat vagy e kibridhez hasonló távirányítású gépeket.

Leraktam a kávéscsészémet, és ránéztem arra a tárgyra, amit férfiként szerettem az előző éjszakán.

– Igen?

– A gyarmatvilágokon korlátozott az adatszféra – folytatta Johnny. – Igaz, hogy fénysürgönyök útján tartani tudják a kapcsolatot az InforMaggal, de ez csak információcserét tesz lehetővé... mint az Első Információs Kor számítógépes interfészei... és nem alkot tudatfolyamot. A Hyperion adatszférája olyan primitív, hogy jóformán nem is létezik. És amennyire meg tudom ítélni, a Mag semmilyen összeköttetésben nem áll azzal a bolygóval.

– Ez normális? – kérdeztem. – Mármint egy ilyen messze lévő gyarmatbolygó esetében?

– Nem. A Mag kapcsolatban áll minden egyes gyarmatbolygóval, a Számkivetettekhez hasonló csillagközi barbárokkal, és még sok más forrással, amikre a Hegemónia álmaiban sem gondolna.

Ez letaglózott.

– A Számkivetettekkel? – A néhány évvel korábban kitört bressiai háború óta a Számkivetettek lettek a Háló első számú mumusai. Beleborzongtam a gondolatba, hogy a Mag... ugyanaz az MI-csoport, amely a szenátus és a Mindenség tanácsadó testülete, és amely a gazdaságunkat, a távnyelőrendszerünket és a technológiai civilizációnkat működteti... hogy ez a Mag összeköttetésben áll a Számkivetettekkel. És mi az ördögöt értett Johnny „más források” alatt? Inkább nem is akartam tudni. – De azt mondtad, van rá mód, hogy a kibrided odautazzon? Hogy érted, hogy „a teljes tudatod a kibridedbe kell töltened”? Emberré... válhatnak az MI-k? Létezhetsz egyedül a kibridedben?

– Történt már ilyen – mondta halkan Johnny. – Egyszer. Egy, az enyémhez hasonló személyiség újrateremtésekor. Egy Ezra Pound nevű, huszadik századi költővel. Levált az MI-személyiségéről, és a kibridjében elmenekült a Hálóból. De a Pound-rekonstrukció elmebeteg volt.

– Vagy épelméjű – kontráztam.

– Igen.

– Tehát egy MI összes adata és teljes személyisége életben maradhat egy kibrid szerves agyában.

– Természetesen nem, Brawne. A teljes tudatom egy százalékának egy százaléka sem élné túl az átvitelt. A szerves agy még a legprimitívebb információkat sem képes hozzánk foghatóan feldolgozni. Az eredő személyiség nem az MI személyisége lenne... és nem is igazán emberi tudat vagy kibrid... – Johnny mondat közepén elhallgatott, és az ablak felé kapta a fejét. Vártam egy hosszú percet, aztán nem bírtam tovább: – Mi az? – Kinyújtottam felé a kezem, de nem érintettem meg.

Nem fordult vissza felém, miközben beszélt.

– Talán tévedtem, amikor azt mondtam, hogy a tudat nem lenne emberi – suttogta. – Lehetséges, hogy egy olyan emberi személyiség jönne létre, aki bizonyos mértékű isteni megszállottsággal és metahumán nézőponttal rendelkezik. Ily módon megszülethet... ha kitörlődik belőle a saját korunk és a Mag tudatának minden emléke... az a személy, akit eredetileg a kibridbe programoztak...

– John Keats – fejeztem be.

Johnny elfordult az ablaktól, és lehunyta a szemét. Érzelemdús hangon szólalt meg. Most hallottam először verset szavalni:

„Fanatikusok álmai szövik

szekták paradicsomát; a vadember

éji álma fennkölt ábráiból

mennyet sejt: kár, hogy dallamos beszéd

árnya nyomát mindez se pergamenre,

se nyers indus levélre nem vetíti,

Babértalan élet, álom s halál ez!

Csak a Költészet mondhatja el álmát,

mentheti szavak szép igézetével

képzeletüket a sötét varázstól,

némult révülettől. Ki szólhat így:

»Te nem vagy költő; hallgass álmaidról«?

Mert a lélek, ha nem földhözragadt, már

látomásos; és szól, ha szeretett, s ha

jól belétáplálták az anyanyelvét.

S hogy álom-e, amit most elbeszélek,

költőé? Vakhité? Talány, amíg nincs

sírban s lüktet még az írástudó kéz.”[11]

– Nem értem – szólaltam meg. – Ez mit jelent?

– Azt jelenti – mosolyodott el kedvesen Johnny hogy tudom, mit határoztam el, és miért döntöttem úgy. Kibrid helyett ember akartam lenni. A Hyperionra akartam menni. Még most is ezt akarom.

– Egy héttel ezelőtt valaki meggyilkolt ezért a döntésedért – mondtam.

– Igen.

– És megint meg akarod próbálni?

– Igen.

– Miért nem töltöd át itt a kibridedbe a tudatod? Miért nem a Hálóban válsz emberré?

– Sosem működne – válaszolta Johnny. – Amit te egy komplex csillagközi társadalomnak látsz, az csak része a Mag valóságmátrixának. Állandóan összeütközésbe kerülnék az MI-kkel, és ki lennék szolgáltatva az ő kényüknek-kedvüknek. A Keats személyiség... valóság... ezt nem élné túl.

– Rendben – fogadtam el –, ki kell jutnod a Hálóból. De vannak más gyarmatok is. Miért pont a Hyperion?

Johnny kézen fogott. Hosszú, meleg, erős ujjai voltak.

– Hát nem érted, Brawne? Valamiképpen minden összefügg. Meglehet, hogy amikor Keats Hyperionról álmodott, valamiféle időn keresztüli párbeszédet folytatott egymással az akkori és a mostani személyisége. Ha más nem, a Hyperion korunk kulcsfontosságú rejtélye, fizikai és költői értelemben egyaránt, és nagyon is valószínű, hogy Keats... vagyis az én születésem, halálom és újjászületésem célja e rejtély kutatása.

– Ez őrült beszéd – mondtam. – Nagyzási hóbort.

– Minden bizonnyal – nevetett fel Johnny. – És soha nem éreztem még ilyen boldogságot! – Megragadta a karom, talpra rántott, derékon kapott. – Velem jössz, Brawne? Velem jössz a Hyperionra?

Döbbenten pislogtam, s nemcsak a kérdésén, hanem a válaszomon is meglepődtem, amely hirtelen melegséggel töltött el.

– Igen – feleltem. – Veled megyek.

A hálószobába mentünk, és a nap hátralevő részét az ágyban töltöttük. Végül aztán elaludtunk, és már csak a kinti ipari árok harmadik műszakjának tompa fényeire ébredtünk fel. Johnny a hátán feküdt, mogyoróbarna szeme nyitva volt, és a gondolataiba merülve bámulta a mennyezetet. De annyira azért nem merült el bennük, hogy ne mosolyodjon el, és ne karoljon át. Hozzábújtam, arcomat vállának hajlatába fúrtam, és visszaaludtam.

A legszebb ruhámat vettem fel – fekete, csíkos szövetkosztümöt, reneszánszi selyemből szőtt, nyakrészénél carvneli vérkővel díszített blúzt és háromszögletű Eulin Bré-kalapot –, amikor másnap Johnnyval áttávoltunk a TC^2-re. A központi terminexhez közeli fa-és rézburkolatú kocsmában elköszöntem Johnnytól, de előtte még egy papírzacskóba dugva odacsúsztattam neki apa automata pisztolyát, és a lelkére kötöttem, hogy mindenkit lőjön le, aki csak ferde szemmel néz rá.

– A hálóbeli angol felettébb burkolt nyelv – jegyezte meg.

– Ez a kifejezés még a Hálónál is vénebb – feleltem. – Csak tedd, amit mondtam. – Megszorítottam a kezét, és vissza se nézve otthagytam.

Légitaxit fogtam a Kormányzati Központig, aztán legalább kilenc biztonsági ellenőrző ponton kellett áthaladnom, mire beengedtek a központ területére. Fél kilométert gyalogoltam a Szarvas-parkban, a közeli tavon úszó hattyúkban és a távoli dombtetőn emelkedő fehér épületekben gyönyörködve, aztán újabb kilenc ellenőrző pont következett. Végül aztán a központ egyik biztonsági őre végigkísért egy kockaköves úton a Kormányzói Palotához, egy virágoskertek és tájkertté alakított dombok közé épített, lapos, kecses épülethez. A nő egy elegánsan bútorozott váróban hagyott magamra, de alig ültem le az egyik autentikus, Hidzsra előtti de Kooningre, máris megjelent egy titkár, és a vezérigazgató irodájába vezetett.

Meina Gladstone megkerülte az asztalt, hogy kezet fogjon velem, és hellyel kínált. Furcsa volt újra személyesen találkozni vele; hosszú évek óta már csak a HTV-ben láttam. Élőben még lenyűgözőbb benyomást keltett: a haját rövidre vágva hordta, de úgy tűnt, mintha szürkésfehér hullámokban esne hátra; arca és álla pont olyan markáns és lincolni volt, mint azt megannyi szakbarbár történész állította, ám igazából kerek, szomorú, barna szeme uralta az arcát, és ha az ember belenézett, úgy érezte, egy igazán különleges személy jelenlétében van.

Észrevettem, hogy kiszáradt a szám.

– Köszönöm, hogy fogadott, igazgató asszony. Tudom, milyen elfoglalt.

– Rád mindig szakítok időt, Brawne. Ahogy kezdő szenátor koromban apád is mindig szakított énrám.

Bólintottam. Apa egyszer azt mondta Meina Gladstone-ról, hogy ő a Hegemónia egyetlen politikus zsenije. Tudta, hogy az asszony egy nap majd vezérigazgató lesz, annak ellenére, hogy későn lépett a politikai pályára. Azt kívántam, bárcsak megérte volna.

– Hogy van az édesanyád, Brawne?

– Jól, igazgató asszony. Most már ritkán hagyja el a régi nyaralónkat Freeholmon, de minden karácsonykor meglátogatom.

Gladstone biccentett. Eddig hanyagul ült hatalmas asztalának szélén, amely a pletykalapok szerint hajdanán egy merénylet áldozatául esett, Tévedés előtti amerikai elnök – nem Lincoln – tulajdonába tartozott, ám ekkor elmosolyodott, és helyet foglalt az asztal mögötti, egyszerű székben.

– Hiányzik az apád, Brawne. Bárcsak ő is a kormányom tagja lenne. Láttad a tavat befelé jövet?

– Igen.

– Emlékszel, amikor tipegő korotokban játék hajókat úsztattatok rajta az én Krestenemmel?

– Csak halványan, igazgató asszony. Nagyon fiatal voltam még.

Meina Gladstone elmosolyodott. Felcsipogott egy interkom, az asszony azonban egy intéssel elnémította.

– Miben segíthetek, Brawne?

Mély levegőt vettem.

– Igazgató asszony, talán tud róla, hogy jelenleg független magánnyomozóként dolgozom. – Nem vártam meg a bólintását. – A mostani ügyem szálai visszavezetnek apám öngyilkosságához...

– Brawne, tudod, hogy a létező legtüzetesebben kivizsgáltuk azt az esetet. Láttam a bizottság jelentését.

– Ja – horkantottam. – Én is láttam. Nemrég azonban felfedeztem néhány rendkívül különös dolgot az InforMaggal és a Hyperion bolygóját illető magatartásukkal kapcsolatban. Nem ön dolgozott apával egy törvényjavaslaton, amely a Hegemónia Protektorátusa alá vonta volna a Hyperiont?

– De igen, Brawne – bólintott Gladstone –, ám abban az évben tucatnyi másik gyarmat neve is felmerült. Végül egyiket sem vették fel a Hegemóniába.

– Értem. De a Mag vagy az MI Tanácsadó Testülete nem tanúsított fokozott érdeklődést a Hyperion iránt?

A vezérigazgató egy íróvesszőt ütögetett az ajkához.

– Milyen információhoz jutottál hozzá, Brawne? – Válaszra nyitottam a számat, ám Gladstone csendre intett az egyik tompa ujjával. – Várj! – Interaktív kapcsolatot létesített. – Thomas, néhány percre elmegyek. Gondoskodjon a Sol Draconi kereskedelmi küldöttségének szórakoztatásáról, ha egy kicsit elcsúsznék a napirendemmel.

Nem láttam, hogy megnyomott volna egy másik kapcsolót is, ám egyszer csak egy kék-arany színű távnyelőkapu öltött zümmögve alakot a hátsó fal mellett. Gladstone mutatta, hogy csak utánad.

Egy síkságra érkeztem. Aranyszínű, térdig érő fű hullámzott a látóhatárig, mely távolabbinak tetszett a megszokottnál. Az ég világossárga színt öltött, és rézvörös foltok pettyezték, amik akár felhők is lehettek. Nem ismertem fel a bolygót.

Meina Gladstone is kilépett a távnyelőből, majd megérintette az ingujjába épített komlogmintát. A távnyelőkapu egy villanással eltűnt. Lágy, fűszeres illatú szellő csiklandozta az orrunkat.

Gladstone még egyszer hozzáért az ingujjához, felpillantott az égre, aztán bólintott.

– Elnézést a kellemetlenségért, Brawne. A Kastrop-Rauxelnek nincs adatszférája, sem bármiféle műholdja. És most, kérlek, folytasd, amit elkezdtél. Milyen információba futottál bele?

Körülnéztem a kietlen prérin.

– Semmi olyasmibe, ami ilyen mértékű óvintézkedést igényelne... azt hiszem. Nemrégiben tudomást szereztem arról, hogy az InforMag komolyan érdeklődik a Hyperion iránt. Emellett felépítették a Régi Föld valamiféle analógiáját... egy egész bolygót!

Ha azt vártam, hogy Gladstone ledöbben vagy meglepődik, csalódnom kellett.

– Igen – bólintott Gladstone. – Tudunk a Régi Föld analógiájáról.

Erre én döbbentem le.

– Akkor miért nem tárták a nyilvánosság elé? Sok embert érdekelne, hogy a Mag újra fel tudja építeni a Régi Földet.

Gladstone elindult az egyik irányba. Csatlakoztam hozzá, és szaporáznom kellett a lépteimet, ha tartani akartam vele a lépést.

– Brawne, a Hegemóniának nem áll érdekében bejelenteni a dolgot. A legkiválóbb hírszerzőink sem tudnak rájönni, miért épít ilyeneket a Mag. Nem nyílt lapokkal játszanak. Most az a legokosabb taktika, ha várunk. Milyen információd van a Hyperionról?

Régi ismeretség ide vagy oda, fogalmam sem volt, hogy megbízhatok-e Meina Gladstone-ban. De tudtam, ha információhoz akarok jutni, nekem is fel kell fednem egyet s mást a kártyáimból.

– Felépítették a Régi Föld egyik költőjének analóg rekonstrukcióját – mondtam –, és mintha mániákusan azon lennének, hogy minden létező infót visszatartsanak előle a Hyperionról.

Gladstone lecsippentett egy hosszú fűszálat, és harapdálni kezdte.

– A John Keats-kibridről beszélsz.

– Igen. – Ezúttal ügyeltem rá, hogy ne látsszak meglepettnek. – Tudom, hogy apa mindenáron protektorátusi státuszt akart szerezni a Hyperionnak. Ha a Mag kitüntetett figyelmet fordít a bolygóra, talán közük lehet a... manipulálhatták...

– Apád feltételezett öngyilkosságát?

– Olyan elképzelhetetlen?

Az aranyszínű rónaság hullámokban fodrozódott a szélben. Egy apró élőlény surrant el a lábunk előtt.

– Nem teljesen lehetetlen, Brawne. De az égvilágon semmilyen bizonyíték nem utal rá. Áruld el, mit tervez ez a kibrid!

– Először árulja el, miért érdekli annyira a Magot a Hyperion.

Az idősebb asszony széttárta a karját.

– Ha tudnánk, Brawne, akkor sokkal nyugodtabban aludnék éjszakánként. Legjobb tudomásunk szerint az InforMag már évszázadok óta a Hyperion megszállottja. Amikor Jevsenszkij vezérigazgató engedélyt adott az Asquithi Vili királynak a bolygó újbóli gyarmatosítására, az MI-k kis híján ténylegesen elszakadtak a Hálótól. Nem is olyan régen hasonló válságot robbantott ki, amikor fénysürgönyadót telepítettünk a bolygóra.

– De az MI-k mégsem szakadtak el.

– Nem, Brawne. Úgy fest a helyzet, hogy valami oknál fogva nekik is legalább annyira szükségük van ránk, mint fordítva.

– Na de ha ennyire érdekli őket a Hyperion, miért nem engedik felvenni a Hálóba? Akkor számukra is elérhetővé válna.

Gladstone beletúrt a hajába. A bronzfelhők a magasban egy fantasztikus kondenzcsíkká formálódtak.

– Ragaszkodnak hozzá, hogy ne vegyük fel a Hálóba – válaszolta. – Érdekes paradoxon. Mondd el, mit tervez a kibrid!

– Előbb ön mondja el, hogy miért foglalkozik a Mag ilyen megszállottan a Hyperionnal.

– Nem vagyunk benne biztosak.

– És mire tippelnek?

Gladstone vezérigazgató kivette a szájából a fűszálat, és szemügyre vette.

– Úgy véljük, hogy a Mag egy rendkívüli projektbe vágta a fejszéjét, mely lehetővé tenné a számára, hogy megjósoljon... mindent. Hogy a tér, az idő és a történelem minden egyes változóját kvantum méretű információként kezelhesse.

– Ez az MI-k Végső Intelligencia Projektje – mondtam. Tudtam, hogy óvatlanság kimondani, de magasról tettem rá.

Gladstone vezérigazgató asszony erre már döbbent arckifejezést vágott.

– Honnan tudsz te erről?

– Mi köze van ennek a projektnek a Hyperionhoz?

Gladstone felsóhajtott.

– Nem tudjuk biztosan, Brawne. Azt viszont tudjuk, hogy létezik egy anomália a Hyperionon, amit képtelenek belekalkulálni az előrejelző elemzéseikbe. Hallottál már az úgynevezett Időkriptákról, a Shrike Egyháza szent helyéről?

– Persze. Egy ideje lezárták a turisták elől.

– Igen. Évtizedekkel ezelőtt balesetet szenvedett ott egy kutató, és ez meggyőzte a tudósainkat, hogy a kriptákat körülvevő antientropikus mezők a közhittel ellentétben nem pusztán az idő bomlasztó hatása ellen nyújtanak védelmet.

– Hanem akkor micsodák?

– Egy olyan mező... vagy erőtér maradványai, amely szó szerint visszaröpítette a kriptákat és tartalmukat a távoli jövőből.

– A tartalmukat? – nyögtem ki. – De hát a kripták üresek. Üresek, amióta felfedezték őket.

– Most azok – felelte Meina Gladstone. – De bizonyítékunk van rá, hogy nem voltak azok... és nem is lesznek... amikor majd kinyílnak. Méghozzá a közeljövőben.

Rámeredtem.

– Mennyire közeli jövőben?

Sötét szeme továbbra is kedves maradt, de fejmozdulata minden további kérdezősködésnek elejét vette.

– Már így is túl sokat mondtam, Brawne. Mindezt tilos bárkinek továbbadnod. Ha szükséges, gondoskodunk is a hallgatásodról.

Letéptem egy fűszálat, és rágcsálni kezdtem, hogy leplezzem zavaromat.

– Jól van – mondtam. – Mik fognak előjönni a kriptákból? Űrlények? Bombák? Valamiféle fordított időkapszulák?

Gladstone feszülten elmosolyodott.

– Ha tudnánk, Brawne, akkor egy lépéssel a Mag előtt járnánk, de nem ez a helyzet. – Aztán lehervadt a mosolya. – Van egy hipotézis, miszerint a kripták egy jövőbeli háborúhoz köthetők. Talán a múlt újraírásával akarják eldönteni.

– Mégis kicsodák, az isten szerelmére?

Gladstone ismét széttárta a kezét.

– Lassan ideje visszamennünk, Brawne. Légy szíves, áruld el nekem, hogy mire készül a Keats nevű kibrid!

Lehorgasztottam a fejem, aztán felemeltem, és a szemébe néztem. Nem bízhattam meg senkiben, de a Mag és a Shrike Egyháza már úgyis tudott Johnny terveiről. Ha hárman játsszák ezt a játszmát, lehet, hogy jobb mindegyiküket beavatni, hátha akad köztük jófiú is.

– Bele fogja tölteni a teljes tudatát a kibridbe – magyaráztam bénán. – Emberré válik, M. Gladstone, aztán pedig elutazik a Hyperionra. Én is vele tartok.

A szenátus és a Mindenség vezérigazgatója, egy kormányfő, aki csaknem kétszáz bolygó és emberek milliárdjai felett gyakorolt hatalmat, egy hosszú percig némán bámult rám. Aztán így szólt:

– Tehát el akar menni a zarándoklatra a templomos hajóval.

– Igen.

– Nem – közölte Meina Gladstone.

– Ezt meg hogy érti?

– Úgy értem, hogy a Sequoia Sempervirens nem fog engedélyt kapni arra, hogy elhagyja a Hegemónia területét. Mostantól nem indulhat új zarándoklat, csak ha ez a szenátusnak is az érdekében áll – szögezte le acélos hangon.

– Akkor Johnny és én perdhajóval utazunk oda – vontam vállat. – A zarándoklat amúgy is eleve vesztes játszma.

– Nem – érkezett a válasz. – Egy darabig nem megy több civil perdhajó a Hyperionra.

A „civil” szó keltette fel a gyanúmat.

– Háború?

Gladstone összeszorította a száját. Bólintott.

– Mielőtt a legtöbb perdhajó elérhetné a térséget.

– Egy háború... a Számkivetettekkel?

– Eleinte. Fogd fel úgy a dolgot, hogy ez majd dűlőre viszi az InforMag és a köztünk feszülő konfliktust, Brawne. Vagy bekebelezzük a Hyperion-rendszert a Hálóba, hogy a HAD a védelmébe vehesse, vagy megkaparintja egy faj, amely megveti az InforMagot és az MI-ket, és nem bízik bennük.

Nem említettem Johnny megjegyzését, miszerint a Mag kapcsolatban áll a Számkivetettekkel.

– Oké, ez majd dűlőre viszi a konfliktust. De ki manipulálta úgy az eseményeket, hogy a Számkivetettek támadásba lendültek?

Gladstone rám nézett. Ha akkor és ott Lincolnt idézte az arca, akkor a Régi Föld Lincolnja kurvára kemény gyerek volt.

– Ideje visszamennünk, Brawne. Ugye felfogtad, milyen fontos, hogy az itt elhangzottakból semmi ne kerüljön napvilágra?

– Felfogtam, hogy valamilyen hátsó szándékkal mondta el nekem ezeket – válaszoltam. – Nem tudom. Nem tudom, kihez szeretné, ha eljutnának ezek az információk, de azt tudom, hogy a küldönce vagyok, és nem a bizalmasa.

– Ne becsüld alá az eltökéltségünket. Hajlandóak vagyunk elmenni a végsőkig, hogy mindez ne tudódjon ki, Brawne.

Felnevettem.

– Hölgyem, soha nem jutna eszembe lebecsülni önt. Tudom, hogy bármiben hajlandó elmenni a végsőkig.

Meina Gladstone intett, hogy én lépjek át először a távnyelőkapun.

– Van egy ötletem, hogyan deríthetnénk ki, hogy mire készül a Mag – jelentette be Johnny, miközben kettesben szeltük a habokat egy bérelt motorcsónakon, a Mare Infinituson. – Viszont veszélyes lenne.

– Ezzel nem mondtál újat.

– Komolyan beszélek. Csak akkor kockáztathatjuk meg, ha okvetlenül szükségesnek érezzük, hogy megtudjuk, miért fél annyira a Mag a Hyperiontól.

– Én annak érzem.

– És még akkor is szükségünk lenne egy operátorra. Valakire, aki az adatsíkon folyó műveletek művésze. Valakire, aki okos, de csak annyira, hogy azért még ráharapjanak a csalira. És valakire, aki hajlandó lenne kockára tenni mindent, és tud titkot tartani, cserébe azért, hogy az ő nevéhez fűződne minden idők legnagyobb kiberrókacsínye.

Johnnyra vigyorogtam.

– Már tudom is, ki az emberünk.

Bébé egyedül lakott egy lepukkant földszinti lakásban, a TC^2 egyik lepukkant környékének lepukkant toronyházában. A négy szobába felhalmozott számítógéppark azonban a legkevésbé sem volt lepukkant. Bébé fizetésének nagy részét már egy szabványévtizede csúcstechnológiás kiberrókakütyükre költötte.

Azzal nyitottam, hogy egy illegális dologra akarom megkérni. Bébé azt felelte, hogy közalkalmazottként meg sem fordulhat ilyesmi a fejében. Rákérdezett, miről van szó. Johnny elkezdte kifejteni neki. Bébé előrehajolt, és láttam, amint visszaköltözik a szemébe az a régi kiberróka-csillogás, ami főiskolás korunk óta kiveszett belőle. Félig-meddig arra számítottam, hogy ott helyben szét akarja majd szerelni Johnnyt, csak hogy lássa, hogyan működik egy kibrid. Aztán Johnny elérkezett az izgalmas részhez, és Bébé tekintetében zöldes ragyogássá fokozódott a csillogás.

– Amikor megsemmisítem az MI-személyiségemet – magyarázta Johnny –, csupán néhány nanoszekundumot fog igénybe venni, amíg áttöltődik a tudatom a kibridbe. Ez idő alatt viszont védtelenné válik a Mag azon szelete, ahol korábban én voltam. A biztonsági fagociták nano-szekundumokon belül be fogják tömni a képződött rést, ám mi addig...

– Behatolhatunk a Magba – suttogta Bébé. Úgy villogott a szeme, akár egy antik katódcsöves monitor.

– Nagyon veszélyes lenne – hangsúlyozta Johnny. – Tudomásom szerint még soha egyetlen emberi operátor sem jutott át a Mag peremén.

Bébé megvakarta a felső ajkát.

– Beszélik, hogy Cowboy Gibsonnak egyszer, még a Mag elszakadása előtt sikerült – motyogta. – De senki nem hiszi el ezt a legendát. Cowboy pedig eltűnt.

– Még ha magadtól be is hatolnál – folytatta Johnny –, nem lenne elég időd hozzáférni a Maghoz. Csakhogy nekem megvannak az adatkoordináták.

– Kibebaszott fantasztikus – suttogta Bébé. Hátrafordult a konzoljához, és a söntjéért nyúlt. – Kezdhetjük!

– Most? – rökönyödtem meg. Még Johnnyt is meglepte.

– Mire várjunk? – Bébé becsatlakoztatta a söntjét, és rákötötte a metakérgi vezetékeket, de a tárolót még hagyta üresen járni. – Akkor most nyomatjuk, vagy mi van?

Johnny a kanapén ült. Odamentem, és megfogtam a kezét. Hűvös volt a bőre. Az arcáról semmit nem lehetett leolvasni, de el tudtam képzelni, milyen lehet szembenézni saját személyiségének és előző létének közelgő megsemmisülésével. Még ha sikerül is az áttöltés, a John Keats-személyiséggel rendelkező ember akkor sem „Johnny” lesz.

– Igaza van – mondta Johnny. – Mire várjunk?

Megcsókoltam.

– Jól van. Bemegyek Bébével – közöltem.

– Ne! – szorította meg a kezem Johnny. – Nem tudsz segíteni, és borzasztó veszélynek tennéd ki magad.

Saját hangom ugyanolyan hajthatatlan volt, mint Meina Gladstone-é.

– Lehet. De nem kérhetem arra Bébét, hogy segítsen, ha nem tartok vele. És téged sem hagylak egyedül odabent. – Még egyszer, utoljára megszorítottam a kezét, aztán leültem Bébé mellé a konzolhoz. – Hogy a picsába tudom csatlakoztatni ezt a szart, Bébé?

Tegyük fel, hogy kiolvasták a teljes kiberróka-irodalmat. Mindent tudnak az adatsík rettentő szépségéről, a három dimenziós sztrádákról, a fekete jégmezőkről, neonperemvidékekről, a fényvisszaverő „furcsa hurkokról”, az adattömbök reszkető felhőkarcolóiról és a tájkép felett komor fellegekként tornyosuló MI-k jelenlétéről. Én mindezt Bébé vivőhullámának hátán lovagolva a saját szememmel láttam. Már-már meghaladta a tűrőképességem. Túl intenzív volt. Túl ijesztő. Hallottam a behemót biztonsági fagociták fekete fenyegetéseit; még a jégernyőn keresztül is megcsapott a halál szaga az ellencsapást mérő szalagféregvírusok leheletén; éreztem az MI-k haragjának ránk telepedő súlyát – rovarok voltunk egy elefánt lába alatt –, miközben még nem is csináltunk semmit, csak a jóváhagyott adatútvonalakon haladtunk azzal a belépőkódos kamumegbízással, amit Bébé elvileg az Adatfolyam-ellenőrzési Nyilvántartó és Statisztikai Hivatal számára végzett, de valójában az ujjából szopott.

Hozzáteszem, hogy engem csak tapadókorongos vezetékkel kötöttek rá a hálózatra, s mintha egy szemcsés fekete-fehér tévében láttam volna az adatsíkot, míg Johnny és Bébé teljes stimszim holóként élte át a maga valójában.

Nem tudom, hogyan bírták elviselni.

– Oké – suttogta Bébé az adatsík suttogással egyenértékű módján –, megérkeztünk.

– Hová? – Csak a vakító fények és még vakítóbb árnyak végtelen labirintusát láttam, tízezer várost négy dimenzióban.

– A Mag perifériáján vagyunk – suttogta Bébé. – Kapaszkodj. Itt az idő!

Nem volt kezem, amivel megkapaszkodhattam volna, és semmiféle konkrét tárgy, amit megragadhattam volna, de azokra a hullámformájú árnyékokra összpontosítottam, amik az adatfurgonunkat jelentették, és megkapaszkodtam.

Johnny ekkor halt meg.

Egyszer élőben láttam egy atomrobbanást. Még amikor apa szenátorként dolgozott, anyával együtt elvitt az Olümposz Parancsnoki Iskolába megnézni a HAD egyik hadgyakorlatát. Finálé gyanánt a nézők kilátó-gubóját áttávolták egy isten háta mögötti bolygóra... azt hiszem, az Armaghastra... ahol egy HAD:gyalogsági felderítőszakasz taktikai atomrakétát lőtt ki egy tőlük vagy kilenc kilométerre kijelölt, szimulált ellenségre. A kilátógubó köré tízes fokozatú, polarizált védőmezőt vontak, és a rakétában csak egy ötven kilotonnás gyalogsági atomtöltet volt, de sosem felejtem el a robbanást, a lökéshullámot, amely úgy rázta meg a nyolcvantonnás gubót, mint szél a pörgő levelet, valamint a visszataszítóan erős fény fizikai sokkját, mely éjfeketévé polarizálta a védőmezőnket, ám még így is könnyeket csalt a szemünkbe, és dörömbölve követelt bebocsátást.

Ez még annál is rosszabb volt.

Az adatsík egy szakaszon mintha felpúposodott volna, aztán berobbant, és a valóság lezúdult egy koromfekete lefolyón.

– Kapaszkodj! – üvöltötte túl Bébé az adatsík statikus zaját, amely a csontjaimat kaparta, aztán a vákuum úgy szippantott be, mint rovart az örvénylő óceán, és bukdácsolva, pörögve-forogva zúdultunk alá.

Magam sem értem, hogyan – érthetetlen, lehetetlen módon – fekete páncélos fagociták lendültek felénk a fülsiketítő lármán és őrületen keresztül. Bébé kikerülte az egyiket, a másik savas membránját pedig saját maga ellen fordította. Hidegebb és feketébb üresség szippantott magába, mint ami a valóságunkban létezhet.

– Ott van! – kiáltott fel Bébé. Analóg hangját majdnem teljesen elnyomta a széthasadó adatszféra forgószele.

Mi van ott? Aztán megláttam: egy vékony sárga csík csapkodott a légörvényben, akár egy zászló a hurrikánban. Bébé elfordult, ráfeküdt a hullámunkra, amivel szembemehetünk a viharral, koordinátákat egyeztetett, amik láthatatlan gyorsasággal táncoltak el előttem, aztán a sárga szalag mentén behatoltunk a...

...a mibe is? Tűzijátékok fagyott szökőkútjaiba. Átlátszó adathegyláncok, végtelen ROM-gleccserek, repedésekként nyíló hozzáférési idegdúcok, félig érző, belső folyamatbuborékok vasfelhői, elsődleges források pulzáló piramisai közé, amelyeket fekete jégtavak és fekete impulzusfagociták hadseregei őriztek.

– Basszus – nyögtem a nagyvilágba.

Bébé követte a sárga szalagot lefelé, befelé, át a tájon. Éreztem, ahogy valami hozzánk kapcsolódik, mintha valaki hirtelen egy hatalmas málhát rakott volna a hátunkra.

– Megvan! – ordította Bébé, és váratlanul éktelen, fülsiketítő zaj támadt, ami még a minket környező és elemésztő hangzavart is felülmúlta. Nem autóduda, és nem is sziréna volt, de figyelmeztető és erőszakos hangzásában egyesítette a kettőt.

Kifelé kapaszkodtunk az örvényből. Egy szürke fal derengett át a ragyogó káoszon, és valamiért tudtam, hogy a peremet látom. A vákuum folyamatosan apadt, de még most is zsugorodó fekete foltként törte át a falat. Kifelé kapaszkodtunk.

De nem elég gyorsan.

A fagociták ötfelől támadtak ránk. Tizenkét éves nyomozói pályafutásom alatt egyszer meglőttek és kétszer megkéseltek. Több bordám is eltörött már. Ez a támadás nagyobb fájdalmat okozott, mint a korábbiak együttvéve. Bébé egy időben harcolt és mászott felfelé.

Én magam egyetlen dologgal járultam hozzá a vészhelyzet kezeléséhez: sikítottam. Hideg karmok vájtak belénk, és lehúztak, vissza a fény, a zaj és a káosz felé. Bébé valamilyen programot, képletet vagy varázsigét használt, hogy lerázza a támadóinkat, de nem volt elég hatásos. Ütések záporoztak ránk – elsősorban nem rám, hanem a Bébét jelentő mátrixanalógiára.

Visszafelé kezdtünk süllyedni. Megállíthatatlan erők húztak magukkal. Hirtelen megéreztem Johnny jelenlétét, és a következő pillanatban mintha egy hatalmas, erős kéz kapott volna fel minket. Egyre magasabbra emelkedtünk, és egy másodperccel azelőtt csúsztunk át a peremfalon, hogy a folt elnyisszantotta volna életvonalunkat. A védőmező acélfogsorként csattant össze mögöttünk.

Elképesztő sebességgel repesztettünk végig a forgalmas adatsztrádákon; adatsíkfutárokat és más operátoranalógiákat előztünk meg, akár egy ökrösszekerek mellett elsüvítő EMJ. Aztán elértünk egy lassú idejű kapuhoz, és bakugrással – vagyis inkább egyfajta négydimenziós magasugrással – átugrottunk a kifelé haladó, feltorlódott operátoranalógiák fölött.

Elfogott az átmenetkor jelentkező hányinger, ahogy kiléptünk a mátrixból. A retinámat égette a fény. Valódi fény. Aztán elöntött a fajdalom. Ráborultam a konzolra, és felnyögtem.

– Gyerünk, Brawne!

Johnny volt az – vagy Johnny kiköpött mása. Felsegített, és az ajtó felé támogatott.

– Bébé? – nyögtem ki.

– Nem.

Csak egy pillanatra tudtam kinyitni a szemem, de ahhoz elég volt, hogy megpillantsam a konzolján szétterült Bébé Surbringert. Stetson kalapja a padlóra esett, a feje pedig felrobbant, s szürke és vörös cafatokkal borította el a konzol nagy részét. Szája tátva maradt, a sarkából még mindig lecsüngött egy vastag fehér nyálcsepp. A szeme kifolyt a helyéről.

Johnny elkapott, és félig-meddig a karjaiba emelt.

– Mennünk kell – suttogta. – Bármelyik percben itt lehetnek.

Lehunytam a szemem, és hagytam, hogy elvigyen onnan.

Tompa vörös fényre és vízcsöpögésre ébredtem. Csatorna, penész és szigeteletlen vezetékek ózonszaga csapta meg az orrom. Kinyitottam az egyik szemem.

Egy szűkös helyen voltunk, ami inkább barlangra, mint szobára emlékeztetett. Kígyózó kábelek, beomlott mennyezet, pocsolyák az iszaptól nyálkás padlóburkolaton. A vörös fény valahonnan a barlangon kívülről szűrődött be – talán egy szervizjáratból vagy egy automech-alagútból. Halkan felnyögtem. Johnny is ott volt, és a durva pokróc alól mellém csúszott. Arcát gépzsír vagy piszok kormozta be, és legalább egy friss vágás éktelenkedett rajta.

– Hol vagyunk?

Megérintette az arcom. Másik karjával a vállam alá nyúlt, és ülő helyzetbe tornászott. A förtelmes látvány elmosódott és megbillent, és egy másodpercig azt hittem, menten elhányom magam. Johnny adott egy kis vizet egy műanyag pohárban, és megitatott.

– Az Üledék-kaptárban – árulta el Johnny.

Sejtettem, pedig még nem is tértem teljesen magamhoz. Az Üledékkaptár a Lusus legmélyebb bugyra, egy senkiföldje, amit mechalagutak hálóznak be, és melynek illegális odúiban ott tanyázik a Háló kiközösített és törvényen kívüli elemeinek a fele. Évekkel korábban éppen az Üledék-kaptárban lőttek meg, és még mindig látszott a lézerszike sebhelye a bal csípőmön.

Kinyújtottam a poharamat, hogy kérek még vizet. Johnny megtöltötte egy acéltermoszból, és visszasétált hozzám. Ijedten kaptam a tunikám zsebéhez, majd az övemhez, és egy pillanatra pánik fogott el, mert apa automata pisztolya eltűnt. Nagy kő esett le a szívemről, amikor Johnny felmutatta a fegyvert. Elvettem a poharat, és mohón kortyolgattam a vizet.

– Bébé? – kérdeztem, és egy másodpercig abban reménykedtem, hogy az egész szörnyűséget csak hallucináltam.

Johnny megrázta a fejét.

– Olyan védelmi rendszerbe futottunk bele, amit egyikünk sem sejthetett előre. Bébé mesterien nyomult be a Magba, de nem tudott felülkerekedni az ómega-fagocitákon. Viszont az adatsíkon lévő operátorok fele megérezte a csata visszhangját. Bébéről máris legendák terjengnek.

– Kurva jó – reccsentem fel, majd kurta nevetést hallattam, ami gyanúsan egy sírógörcs kezdetének hangzott. – Legendák terjengnek róla. És meghalt. A kibaszott semmiért.

Johnny szorosan átkarolt.

– Nem a semmiért, Brawne. Megszerezte, amit akartunk. És a halála előtt átadta nekem az adatokat.

Nagy nehezen felültem, és Johnnyra néztem. Ugyanolyannak tűnt: ugyanazok a gyengéd szemek, ugyanaz a haj, ugyanaz a hang. De a felszín alatt valami megváltozott, mélyebb lett. Netán emberibb?

– Te vagy? – kérdeztem. – Áttöltötted a tudatod? Most már...

– Ember vagyok? – John Keats rám mosolygott. – Igen, Brawne. Legalábbis annyira, amennyire egy Magban kovácsolt teremtmény lehet.

– De közben emlékszel... rám... Bébére... a történtekre.

– Igen. És emlékszem arra is, amikor először fellapoztam Chapman Homéroszát. Emlékszem Tom, az öcsém tekintetére, amint elvérzett az éjszakában. Meg Severn kedves hangjára, amikor már teljesen legyengültem, és ki sem tudtam nyitni a szemem, hogy szembenézzek a sorsommal. Meg arra az együtt töltött éjszakára a Piazza di Spagnán, amikor összeértek ajkaink, és elképzeltem, ahogy Fanny arca az enyémhez simul. Emlékszem, Brawne.

Egy pillanatig nem értettem, aztán megbántott, amit mondott. Utána viszont a tenyerébe fogta az arcomat, és ő érintett meg engem, senki más, és végre megértettem. Lehunytam a szemem.

– Miért jöttünk ide? – suttogtam a ruhájába.

– Nem mertem távolni. A Mag pillanatok alatt bemérne minket. Fontolóra vettem az űrkikötőt is, de nem voltál olyan állapotban, hogy utazhass. Az Üledéket választottam.

Bólintottam.

– Megpróbálnak majd megölni téged.

– Igen.

– Vajon a helyi zsaruk hajtóvadászatot indítottak ellenünk? Vagy a Hegemóniai Rendőrség? Vagy a Tranzithatóság?

– Nem, nem hiszem. Eddig csak két gundákból álló banda és néhány üledéklakó húzott ujjat velünk.

Kinyitottam a szemem.

– Mi történt a gundákkal? – Voltak náluk halálosabb huligánok és bérgyilkosok is a Hálóban, de még soha eggyel sem futottam össze.

Johnny felemelte apa automata pisztolyát, és elmosolyodott.

– Bébé után semmire sem emlékszem – panaszkodtam.

– Megsebesültél a fagociták ellentámadása során. Járni ugyan tudtál, de azért jó néhányan megbámultak minket a Csomóponton.

– Azt gondolom. Meséld el, mit talált Bébé! Miért érdekli ilyen veszettül a Magot a Hyperion?

– Először egyél – mondta Johnny. – Huszonnyolc órája nem ettél semmit.

Átvágott a csöpögő barlangszobán, és egy önmelegítő csomaggal tért vissza. Tipikus holofilmbuzi kaja volt: fagyasztva szárított, majd újramelegített klónmarha, krumpli, amely soha nem látott termőtalajt, és répa, ami úgy nézett ki, mint valami mélytengeri meztelen csiga. Életem legízletesebb vacsorája volt.

– Oké – nyeltem le az első falatot –, mondhatod.

– Az InforMag, amióta csak létezik, három csoportra oszlik – kezdte Johnny. – A Mérsékeltek régi vonalas MI-k; némelyikük már a Tévedés előtt is élt, és legalább az egyikük az Első Információs Korban ébredt öntudatra. A Mérsékeltek amellett érvelnek, hogy az emberiség és a Mag között fenn kell tartani egy bizonyos szintű szimbiózist. Ők indítványozták a Végső Intelligencia Projektet, méghozzá azért, hogy ezzel elkerüljék a meggondolatlan döntéseket, és addig halogathassák őket, amíg minden tényezőt számításba nem vettek. A Veszettek állnak a három évszázaddal ezelőtti Elszakadás mögött. Kutatásaikban arra a meggyőző eredményre jutottak, hogy az emberiségnek többé már semmi hasznát nem lehet venni, és az emberi lények mostantól csak veszélyt jelentenek a Magra. Az emberi faj azonnali és totális kiirtását szorgalmazzák.

– Kiirtanák az emberi fajt – ismételtem el. Egy perccel később azt kérdeztem: – Képesek rá?

– Igen, a Hálóban élő embereket meg tudják ölni – válaszolta Johnny. – A Mag intelligenciái nemcsak a hegemóniai társadalom infrastruktúráját hozták létre, hanem a HAD mozgósításától a felhalmozott atom-és plazmafegyver-arzenál biztosításáig mindenben elengedhetetlen szerepük van.

– Tudtál erről, amikor még a... Magban éltél?

– Nem – mondta Johnny. – Egy visszanyert pszeudoköltő kibridje voltam, és mint ilyen, torzszülött. Egy háziállat, egy jelentéktelen kis porszem, aminek megengedik, hogy szabadon járjon-keljen a Hálóban, mint ahogy a házi kedvencet is naponta kiengedik a házból. Fogalmam sem volt, hogy az MI-k három tábort alkotnak.

– Három tábor – mondtam. – Melyik a harmadik? És hogy kerül a képbe a Hyperion?

– A Mérsékeltek és a Veszettek között helyezkednek el a Végsők. Az elmúlt ötszáz évben a Végsők mással sem foglalkoztak, csak a VI Projekttel. Az emberi faj élete vagy kihalása csak a projekthez viszonyítva izgatja őket. Ez idáig ők is mérséklő erőként léptek fel, a Mérsékeltek szövetségeseként, mivel úgy látták, hogy a Régi Föld-kísérlethez hasonló rekonstrukciós és visszanyerő projektek nélkül nem jöhet létre a VI.

– Csakhogy a Végsők újabban, a Hyperion-eset miatt egyre inkább osztani kezdik a Veszettek nézeteit. Azóta, hogy négyszáz évvel ezelőtt felfedezték a Hyperiont, a Mag aggódva és tanácstalanul áll a bolygó előtt. Az rögtön egyértelmű volt, hogy az úgynevezett Időkriptákat legalább tízezer évvel a galaxis jövőjéből küldték vissza az időben. Jóval nyugtalanítóbb, hogy a Mag soha nem tudta összeegyeztetni az előrejelző képleteit a Hyperion változójával.

– Brawne, ahhoz, hogy ezt megértsd, előbb azt kell tudatosítanod magadban, hogy a Mag hihetetlen mértékben támaszkodik az előrejelzéseire. A Mag már most, a VI inputja nélkül is részletekbe menően, 98,9995 százalékos pontossággal, minimum két évszázadra előre meg tudja jósolni a fizikai valóság, az emberiség és az MI-k világának jövőjét. A Mindenséget segítő MI Tanácsadó Testület a maga homályos, kétértelmű hablatyával – amit az emberek oly’ nélkülözhetetlennek vélnek – egy vicc. A Mag csakis olyankor vet oda egy-egy revelatív morzsát a Hegemóniának, amikor azok a Mag céljait szolgálják: ezzel néha a Veszetteket támogatja, néha pedig a Mérsékelteket, de mindig a Végsők kedvében próbál járni.

– A Hyperion szakadást képez a Mag teljes létezésének előrejelző szövetében. Az utolsó előtti oximoron: egy kiszámíthatatlan változó. Bármilyen lehetetlennek is tűnik, a Hyperion nem engedelmeskedik a fizika, a történelem, az emberi pszichológia, valamint a Mag által gyakorolt MI-előrejelzés törvényeinek.

– Ennek eredményeképpen kétféle jövőkép, vagy ha úgy tetszik, kétféle valóság született. Az egyikben a Shrike jelentette veszedelem, mely rövidesen rászabadul a Hálóra és a csillagok közt élő emberiségre, valójában a Mag-uralta jövőből érkező fegyver, egy retroaktív első csapás a Veszettek részéről, akik innentől fogva a galaxis ezeréves uraivá lépnek elő. A másik valóságban a Shrike inváziójával, a közelgő csillagközi háborúval és az Időkripták megnyílásának minden egyéb következményével az emberiség csap le visszamenőlegesen az öklével: a Számkivetettek, az egykori telepesek, és azok az elszigetelt embercsoportok, akik túlélték a Veszettek népirtó pogromjait, tesznek még egy utolsó kísérletet, mielőtt végleg bealkonyulna a számukra.

Víz csöpögött a padlóra. Valahol a közelben, az egyik alagútban egy porlasztómech szirénájának hangja verődött vissza a kerámiáról és a kövekről. A falnak dőltem, és Johnnyra bámultam.

– Csillagközi háború – szólaltam meg. – Mindkét forgatókönyv csillagközi háborút eredményez?

– Igen. Ez elkerülhetetlen.

– Előfordulhat, hogy a Mag mindkét csoportja rosszul méri fel a jövőt?

– Nem. A hyperioni események végkimenetele nem egyértelmű, de a Háló széthullásához semmi kétség nem férhet. A Végsők elsősorban ennek tudatában sürgetik a Mag evolúciójának felgyorsítását.

– És rólunk mi derült ki Bébé lopott adataiból, Johnny?

Johnny elmosolyodott, és megérintette a kezem, de nem fogta meg.

– Az, hogy valamiképpen én is a Hyperion-ismeretlenhez tartozom. Az MI-k egy Keats-kibrid létrehozásával nagyon kockázatos hazárdjátékba kezdtek. A Mérsékeltek csakis azért tudtak megvédeni, mert Keats-analógiaként látszólag kudarcot vallottam. Amikor elhatároztam, hogy a Hyperionra utazom, a Veszettek azzal az egyértelmű szándékkal öltek meg, hogy ha a kibridem megint ugyanúgy döntene, kitörlik az MI-személyiségemet.

– És te megint ugyanúgy döntöttél. Mi történt?

– Elszúrták. A Mag mérhetetlen önteltsége oda vezetett, hogy nem vettek számításba két tényezőt. Először is, hogy áttölthetem a teljes tudatomat a kibridembe, s ezáltal megváltoztathatom a Keats-analógia természetét. Másodszor pedig, hogy felkereslek téged.

– Engem?!

– Igen, Brawne – fogott kézen. – Úgy tűnik, te is a Hyperion-ismeretlen része vagy.

Megráztam a fejem, amitől zsibbadni kezdett a tarkóm a bal fülem fölött és mögött. Amikor odanyúltam, félig-meddig arra számítottam, hogy valamilyen sebet szereztem az adatsíkon folyt csatában. Ehhez képest egy neurosönt műanyag foglalatát tapintottam ki.

Kitéptem a másik kezem Johnny markából, és iszonyodva meredtem rá. Bedrótozott, amíg eszméletlen voltam.

Johnny bocsánatkérőn feltartotta két tenyerét.

– Kénytelen voltam megtenni, Brawne. Mindkettőnk túlélése múlhat rajta.

Ökölbe szorítottam a kezem.

– Te kibaszott, aljas rohadék. Nekem mihez kell direkt interfész, te hazug szemétláda?

– Nem azért, hogy a Maggal kapcsolódhass össze – nyugtatott halkan Johnny. – Hanem velem.

– Veled? – Annyira szét akartam verni a klónozott pofáját, hogy remegett tőle a karom és az öklöm. – Veled?! – sziszegtem. – Elfelejtetted, hogy te most már ember vagy?

– Nem felejtettem el. De némelyik kibrid funkció megmaradt. Emlékszel, amikor néhány nappal ezelőtt megérintettem a kezed, és átkerültünk az adatsíkra?

Rábámultam.

– Soha többé nem teszem be a lábam az adatsíkra.

– Nem is kell. Én sem fogom. De előfordulhat, hogy irdatlan mennyiségű adatot kell továbbítanom neked nagyon rövid idő alatt. Tegnap este elvittelek egy feketepiaci sebészhez, aki beültetett neked egy Schrön-hurkot.

– Miért?

A Schrön-hurok egészen aprócska, akkora, mint a hüvelykujjam körme, és egy vagyonba kerül. Megszámlálhatatlanul sok erőtérbuborék formájú memóriatárhelyet tartalmaz, és ezek mindegyikébe közel végtelen bájtnyi információ fér el. A Schrön-hurkokhoz nem lehet a gazdatesten keresztül hozzáférni, ezért gyakran futárpostaként alkalmazzák őket. Egy férfi vagy egy nő MI-személyiségeket vagy akár bolygók komplett adatszféráit is magával tudja vinni egyetlen Schrön-hurokban. Miket beszélek, egy kutya is képes lenne rá.

– Miért? – ismételtem meg a kérdést, miközben azon tűnődtem, nem éppen egy ilyen futárt csinált-e belőlem Johnny vagy egy mögötte álló hatalom. – Miért?

Johnny közelebb lépett, és a tenyerébe kulcsolta az öklömet.

– Bízz bennem, Brawne.

Azt hiszem, senkiben sem bíztam azóta, hogy apa húsz éve kiloccsantotta az agyát, anya pedig kivonult a világból, és begubózott végtelenül önző magányába. A világon semmi okom nem volt megbízni Johnnyban.

Mégis megtettem.

Elengedtem ökölbe szorított kezem, és megfogtam Johnnyét.

– Jól van – mondta Johnny. – Edd meg a maradékot, aztán lássunk munkához! Meg kell mentenünk az életünket.

Az Üledék-kaptárban fegyverhez és drogokhoz lehetett a legkönnyebben hozzájutni. Maradt még egy kevés Johnny tetemes feketepiaci márkáiból. Fegyvereket vásároltunk belőle.

Este tíz órára mindketten szénszálas polititán testpáncélba öltöztünk. Johnny szert tett egy gundá tükörfekete sisakjára, én meg egy kiszuperált HAD parancsnoki maszkot viseltem. Johnny hatalmas, rikító piros, elektromos páncélkesztyűt húzott. Én gyilokszegélyű ozmóziskesztyűt. Johnny egy Bressián zsákmányolt Számkivetett pokolkorbáccsal szerelkezett fel, és egy lézerpálcát tűzött az övébe. Nálam apa automata pisztolya mellett most már egy giroszkópos deréktalpra szerelt Stenier-Ginn minimordály is volt, amit a parancsnoki vizorom irányítása alá rendeltem, így tüzelés közben mindkét kezemet szabadon használhattam.

Johnnyval egymásra néztünk, és elfogott minket a vihogás. Miután kikacagtuk magunkat, hosszú csend telepedett ránk.

– Biztos vagy benne, hogy a lususi Shrike templom a legjobb esélyünk? – kérdeztem harmadszorra vagy talán negyedszerre.

– Nem távolhatunk el innen – mondta Johnny. – Elég annyi, hogy a Mag észleljen egy meghibásodást, és végünk. Még liftbe sem szállhatunk az alsó szinteken. Olyan lépcsőt kell keresnünk, ami nincs bekamerázva, és gyalog kell megmásznunk a százhúsz emeletet. Az a legjobb esélyünk, ha egyenesen a Csomóponti bevásárlóközpont felől közelítjük meg a templomot.

– Jó, de vajon beengednek majd a Shrike Egyház papjai?

Johnny vállat vont, mozdulata furcsán rovarszerű hatást keltett harci öltözékében. Fémesen csengett a hangja a gundá sisakja mögül.

– Egyedül ők érdekeltek a túlélésünkben. És csak nekik van akkora politikai befolyásuk, hogy megvédhessenek a Hegemóniától, s egyben eljuttassanak a Hyperionra.

Feltoltam a vizorom.

– Meina Gladstone azt mondta, hogy nem engednek több zarándoklatot a Hyperionra.

A tükörfekete kupola józanul bólintott.

– Hát, akkor Meina Gladstone bekaphatja – közölte költő szerelmem.

Nagy levegőt vettem, és fülkénk, barlangunk, utolsó menedékünk bejáratához sétáltam. Johnny mögém lépett. Testpáncél simult testpáncélhoz.

– Készen állsz, Brawne?

Biccentettem, megpörgettem a minimordályt, és már épp kiléptem volna, amikor Johnny egy érintéssel megállított.

– Szeretlek, Brawne.

Bólintottam, marconán, mint mindig. Megfeledkeztem róla, hogy feltoltam a vizorom, és Johnny látja a könnyeimet.

A Kaptár a nap huszonnyolc órájában ébren van, de valamiféle hagyomány folytán úgy alakult, hogy a harmadik műszak a legcsendesebb, a legkihaltabb. Növelte volna az esélyeinket, ha az első műszak csúcsforgalma alatt a járdán közlekedünk, de ha gundák és nehézfiúk várnak ránk lesben állva, rengeteg civil áldozatot követelt volna a csetepaté.

Több mint három órába telt felkaptatnunk a Csomóponti bevásárlóközponthoz; nemcsak egy lépcsősoron kellett végigmennünk, hanem mechfolyosók vég nélküli során, elhagyatott, a nyolcvan évvel korábbi luddita zavargások során kifüstölt függőfolyosókon, legvégül pedig egy lépcsőn, amin több volt a rozsda, mint a fém. Egy áruszállító folyosón bukkantunk ki a felszínre, alig fél kilométerre a Shrike templomtól.

– El se hiszem, hogy ilyen könnyen ment – suttogtam Johnnynak az interkomon.

– Valószínűleg az űrkikötőnél és a magántávnyelőknél vonták össze a csapataikat.

Elindultunk a Csomópont legkevésbé szem előtt lévő járdáján, harminc méterrel az első bevásárlószint alatt. A tető négyszáz méterrel felettünk húzódott. Fél kilométerre sem jártunk a Shrike templom cifra díszítésű, magányos épületétől. Alig néhányan lézengtek az utcán így munkaidő előtt – vásárlók, kocogók –; vetettek ránk egy pillantást, aztán gyorsan eliszkoltak a közelünkből. Biztos voltam benne, hogy már értesítették a bevásárlóközpont rendőrségét a jelenlétünkről, de meglepett volna, ha túl hamar kiérkeznek.

Lármás és kurjongató utcai banda robbant elénk egy liftaknából. A világos színűre festett bandatagoknál impulzuskéseket, láncokat és elektromos kesztyűket láttunk. Johnny meglepetésében feléjük kanyarintott a pokolkorbácsával, és lézerirányzékokkal szórta meg őket. A minimordály surrogva kiröppent a kezemből, és a szemem mozgását követve célozta be egymás után a bandatagokat.

A hét utcagyerek visszahőkölt, felemelte a kezét, és elkerekedett szemmel meghátrált. Beugrottak a liftaknába, és eltűntek szem elől.

Johnnyra néztem. Fekete tükör nézett vissza rám. Egyikünk sem nevetett.

Átvágtunk az északi üzletsorra. A járókelők – már az a kevés – nyitott kirakatok fedezékébe rohantak. Már száz méter sem választott el a templom lépcsőitől. Szó szerint hallottam a HAD sisakjának fülesében a szívverésemet.

Ötven méterre jártunk a lépcsőktől. Mintegy végszóra egy akolitus vagy valamiféle pap jelent meg a templom tízméteres kapujában, és figyelte, ahogy közeledünk. Harminc méter. Ha valaki fel akart volna tartóztatni minket, már megtette volna.

Johnnyhoz fordultam, hogy elsüssek egy poént. Legalább húsz sugárnyaláb és feleannyi lövedék csapódott belénk egyszerre. A polititán külső rétege szétrobbant, és lökéshullámával eltérítette a lövedékek energiáját. Az alatta lévő tükörfelület visszaverte a gyilkos fény nagy részét. A nagy részét.

A becsapódás ledöntötte Johnnyt a lábáról. Fél térdre ereszkedtem, és hagytam, hogy a minimordály becélozza a lézer forrását.

Tíz emelettel feljebb, a Kaptár lakófalán. A vizorom elsötétült. A testpáncél tükröződő gázfelhőt pöfékelve kiégett. A minimordály pontosan olyan hangot adott ki, mint a történelmi holodrámákban használt láncfűrészek. Tíz emelettel felettünk egy ötméteres terasz-és faldarab szétporladt a robbanónyilak és páncéltörő lövedékek felhőjében.

Három puskagolyó talált el hátulról.

A tenyeremen landoltam, elnémítottam a mordályt, és megfordultam. Úgy tucatnyian nyüzsögtek mindegyik szinten, és fürge, halálpontos harci koreográfia szerint mozogtak. Johnny felnyúlt a térdéig, és megkomponált fénysorozatot eresztett meg a pokolkorbácsából a szivárványon túli támadókra, hogy kiiktassa a védőmezejüket.

Az egyik rohanó alak tűzgolyóvá robbant, ahogy a mögötte lévő kirakatüveg megolvadt, és tizenöt méteres körzetben szétfröccsent. Két újabb férfi kapaszkodott fel a korlátokon, mire visszaküldtem őket a minimordályommal.

Egy nyitott suhanó bukott alá zuhanórepülésben a szarufák közül, és vadul forgó rotorral kerülgette a tartóoszlopokat. Rakéták záporoztak körülöttünk a betonra. Kirakatok okádtak ránk milliónyi üvegszilánkot. Felnéztem, kettőt pislogtam, céloztam és tüzeltem. A suhanó oldalra billent, belecsapódott egy mozgólépcsőbe, amelyen vagy egytucatnyi reszkető civil lapult, aztán kicsavarodott fémváz és felrobbanó hadianyagok amorf tömegeként bucskázott alá. Láttam, amint egy lángokban álló vásárló leveti magát a kaptár nyolcvanméteres mélységébe.

– Balra! – kiáltotta Johnny a szűk hullámhosszú interkomon.

Négy páncélos férfi ereszkedett le háti rakétákkal az egyik felső szintről. Polimerizált kaméleonpáncéljuk megpróbálta felvenni a versenyt a folyton változó háttérrel, de csak annyit ért el, hogy a férfiakat tükörképek ragyogó kaleidoszkópjává változtatta. Az egyikük belépett a mordályom hatósugara mögé, hogy elbánjon velem, míg a másik három Johnnyra támadt.

A férfi impulzuskéssel, gettóharcmodorban rontott rám. Hagytam, hogy a kés a páncélomba harapjon, mert bár tudtam, hogy el fogja érni az alkaromat, nyerni akartam vele egy másodpercet. Csak ennyi időre volt szükségem. Megkaptam. A kesztyűm merev peremével elvágtam a férfi torkát, aztán a mordályommal lekaszáltam a Johnnyt zaklató másik hármat.

Azonnal mozgásképtelenné vált a páncéljuk, én meg folyamatosan tüzelve egyre hátrébb taszítottam őket, mintha a szemetet locsoltam volna le a járdáról. Csak az egyikük tudott talpra kecmeregni, mielőtt mind a hármukat lesöpörtem volna a szint pereméről.

Johnny ismét a földre került. Páncéljának mellrészéből öklömnyi, leolvadt darabok hiányoztak. Égett hús szagát éreztem, de nem láttam halálos sebeket. Legörnyedtem, és felemeltem.

– Hagyj itt, Brawne! Fuss! A lépcsőkhöz! – Akadozott a vétel az interkomban.

– Nagy lófaszt – vágtam rá. A bal karommal átfogtam a derekát, hogy megtámogathassam, de közben elég teret hagyjak a mordálynak is. – Még most is azért fizetsz, hogy a testőröd legyek.

Mesterlövészek tüzeltek ránk a kaptár mindkét faláról, a tetőgerendák közül és a fenti üzletsorokról. Legalább húsz holttestet számoltam meg a járdákon; kábé a felük élénk ruhás civil volt. A páncélom bal lábában csikorgott a szervomotor. Nyújtott lábbal, ügyetlenül tíz méterrel közelebb vonszoltam magunkat a templom lépcsőjéhez. Mostanra jó néhány Shrike-pap összegyűlt a tetején; nem igazán zavartatták magukat a körülöttük folyó lövöldözéstől.

– Felettünk!

Egy másodperc alatt megpördültem, célra tartottam a mordályt, és meghúztam a ravaszt. Hallottam, ahogy az első lövés után kiürül a tár, és láttam, amint a második suhanó kilövi a rakétáit, majd egy másodpercre rá ezernyi, szanaszét záporozó, magányos fémdarabbá és szétszaggatott húscafatokká robbant. Keményen a földre rántottam Johnnyt, és ráfeküdtem, hogy a saját testemmel takarjam védtelen bőrét.

A rakéták – nem egy még a levegőben, legalább kettő a beton alatt – egyszerre robbantak fel. Szabályosan a levegőbe repültünk Johnnyval, és tizenöt-húsz méterrel arrébb zuhantunk vissza a felpúposodott járdára. Még szerencse. Az ötvözött vasbeton út, ahol egy másodperce voltunk, meggyulladt, felhólyagosodott, behorpadt, majd leszakadt az eggyel alattunk lángokban álló sétányra. A helyén egy természetes sáncárok keletkezett, amely szakadékként tátongott köztünk és a gyalogsági osztagok között.

Felálltam, elhajítottam a használhatatlan mordályt és ágyútalpat, lefejtettem saját testpáncélom tönkrement szilánkjait, és a karomba kaptam Johnnyt. Időközben leesett a sisakja, és nagyon csúnyán festett az arca. Tucatnyi páncélon keletkezett résből szivárgott a vér. Jobb karja és bal lába tőből leszakadt. Megfordultam, és cipelni kezdtem a karomban a Shrike templom lépcsőjén.

Szirénázó biztonsági suhanók lepték el a Csomópont légterét. A felsőbb szinteken és a beomlott járda túloldalán lévő gundák fedezékbe rohantak. Két kommandós eldobta a háti rakétáját, és utánam szaladt a lépcsőn. Nem fordultam meg. Minden egyes lépésnél kézzel kellett felemelnem merev, lebénult bal lábamat. Tudtam, hogy a hátamon meg az oldalamon súlyos égési sérüléseket szenvedtem, és több helyen repeszek fúródtak a testembe.

A suhanók zúgva köröztek felettünk, de nem közelítették meg a templom lépcsőjét. Fegyverropogás hallatszott innen is, onnan is a bevásárlóközpontból. Hallottam felgyorsulni a hátam mögött a fémbakancsok döndüléseit. Nagy nehezen megmásztam még három lépcsőfokot. Húsz lépéssel felettem, mérhetetlenül messze, száz Shrike-pap között ott állt a püspök.

Még egy lépést tettem, és lenéztem Johnnyra. Fél szeme nyitva volt, engem bámult. A másik feldagadt, véres péppé vált.

– Minden rendben – suttogtam. Ekkor vettem csak észre, hogy én is elvesztettem a sisakom. – Minden rendben. Mindjárt ott vagyunk.

Még egy reszketeg lépésre futotta.

A fénylő fekete páncélos férfiak elállták az utamat. Mindketten felhajtották hajszálrepedéses vizorjukat; marcona ábrázatuk volt.

– Tedd le a tagot, ribanc, és akkor talán életben hagyunk.

Kimerülten bólintottam. Olyan fáradt voltam, hogy lépni sem bírtam; csak álltam egy helyben, és Johnnyt tartottam a karomban. Johnny vére a fehér kőre csöpögött.

– Azt mondtam, tedd le a rohadékot, és...

Lelőttem őket. Az egyiknek a bal szemébe, a másiknak a jobba repítettem golyót; apa automata pisztolya végig Johnny teste alatt maradt.

A két férfi elvágódott. Tettem egy újabb lépést. Utána még egyet. Pihentem egy kicsit, aztán megint felemeltem a lábam.

A lépcső tetején szétvált előttem a fekete és vörös csuhák csoportja. A kapu nagyon magas és nagyon sötét volt. Nem néztem hátra, de a mögöttünk támadó hangzavar alapján hatalmas tömeg gyűlhetett össze a Csomóponton. A püspök besétált velem a templom félhomályába.

A hűvös padlóra fektettem Johnnyt. Csuhák suhogtak körülöttünk. Lebányásztam a páncélomat, ahonnan tudtam, aztán kezelésbe vettem Johnnyét. Több helyütt beleégett a testébe.

Ép kezemmel megsimítottam égett arcát.

– Sajnálom...

Johnny feje megrezzent, és kinyitotta a szemét. Felemelte csupasz bal kezét, hogy megérintse az arcomat, a hajamat, a tarkómat.

– Fanny...

Éreztem meghalni. Ezzel egy időben egy áramütést is éreztem, ahogy Johnny keze rátalált a neurosöntömre. Minden elfehéredett, és melegség öntött el, miközben robbanásszerű erővel özönlött át a Schrön-hurkomba minden, ami Johnny Keats valaha volt vagy lehetett volna; majdnem, majdnem olyan volt, mint amikor két éjszakával korábban elélvezett bennem... a kéjes borzongás, a lüktető pulzus, a hirtelen forróság, s aztán a nyugalom az élmény szellemképével.

Leeresztettem a padlóra, és hagytam, hogy az akolitusok elvigyék a holttestet, kivigyék megmutatni a tömegnek, a hatóságoknak és azoknak, akik csak erre vártak.

Hagytam, hogy magukkal vigyenek.

Két hetet töltöttem a Shrike templom gyógytartályában. Az égett sebek behegedtek, a forradások eltűntek, az idegen fémdarabokat eltávolították, a bőrömet átültették, a testemet újranövesztették, az idegeket összeforrasztották. Mégis fajdalom gyötört.

A Shrike-papokon kívül senki nem foglalkozott velem. A Mag megbizonyosodott róla, hogy Johnny halott, hogy semmilyen nyomot nem hagyott maga után a Magban, és hogy a kibridje is meghalt.

A hatóságok felvették a vallomásomat, bevonták az engedélyemet, és amennyire csak tudták, eltussolták az ügyet. A Háló sajtója arról számolt be, hogy üledéki bandaháború robbant ki a Csomóponti bevásárlóközpontban. Számos bandatag és ártatlan járókelő életét vesztette. A rendőrség elfojtotta a zavargást.

Egy héttel azelőtt, hogy felröppent volna a hír, miszerint a Hegemónia engedélyt ad az Yggdrasillnek, hogy zarándokokat szállítson a Hyperion közelében létrejött háborús övezetbe, a templom egyik távnyelőjén áttávoltam a Reneszánsz Vektorra, ahol egy órán keresztül bújtam az ottani levéltár anyagát.

Mivel a papírokat vákuumcsomagolásban tartották, nem érinthettem meg őket. Felismertem Johnny kézírását; korábban láttam, hogyan ír. Az ősrégi pergamen megsárgult és törékennyé vált. Két töredéket találtam. Az egyik így szólt:

„Elmúlt a nap s minden édes vele!

Lágy kéz s kebel, édes ajk és beszéd,

hő lehelet, halk szó, félig zene,

szép szem, formás test s lankatag derék!

A bimbózó bájú virág lehull,

elveszti a szépség képét szemem

s a szépséges formát karom, fakul

hang, melegség, fehérség, földi menny

– korán enyésznek, mikor est közelget

illatos fátylú szerelem sötét

ünnepnapja vagy éje fonja rejtett

gyönyör számára sűrű szőttesét;

de böjt s ima közt bújtam e napon

Amor misekönyvét, hát alhatom.”

A második töredéket szélesebb betűkkel, durvább papírra írták, mintha valaki sietve körmölte volna le egy jegyzetfüzetbe:

„E most meleg s kemény fogásra képes

kéz ha kihűlve pihenne a sír

jeges csöndjében, úgy kísértené

napod s fagyasztaná meg éji álmod,

hogy szíved vérét elapasztanád,

csak piros élet follyék ereimben,

és lelked megnyugodjék; – íme, itt van:

kinyújtom tefeléd.”[12]

Terhes vagyok. Azt hiszem, Johnny tudta, de nem esküdnék meg rá.

Kétszeresen is terhes vagyok. Egyrészt Johnny gyermekével, másrészt Johnny Schrön-hurokba töltődött személyiségével. Nem tudom, hogy a kettőnek van-e köze egymáshoz. A kisbabám még csak hónapok múlva születik meg, a Shrike-kal viszont már néhány napon belül szembe kell néznem.

Eszembe jutnak azok a percek, amikor kivitték Johnny összetört testét felmutatni a tömegnek, de engem még nem vezettek hátra. Mind odabent voltak a sötétben, több száz pap, akolitus, exorcista, ostiarius és hívő... és akkor egy emberként kántálni kezdtek a vörös félhomályban, a Shrike forgó szobra alatt. Hangjuk visszaverődött a gótikus boltívekről. Kántálásuk valahogy így hangzott:

LEGYEN ÁLDOTT AZ Ő NEVE

LEGYEN ÁLDOTT MEGVÁLTÁSUNK ANYJA

LEGYEN ÁLDOTT ENGESZTELÉSÜNK ESZKÖZE

LEGYEN ÁLDOTT TEREMTMÉNYÜNK MENYASSZONYA

LEGYEN ÁLDOTT AZ Ő NEVE

Sebesült voltam, és sokkot kaptam. Akkor még nem értettem.

Most már értem.

De tudom, hogy ha eljön az idő, és eljő értem a Shrike, Johnny és én együtt fogunk szembenézni vele.

Már rég besötétedett. A gondola csillagok és jégsipkák között siklott. A csoport némán gubbasztott, a csendet csupán a kábel nyikorgása törte meg.

– Ön is a keresztséget hordozza – mondta kis idő múltán Lenar Hoyt Brawne Lamiának.

Lamia a papra nézett.

Kassad ezredes a nőhöz hajolt.

– Gondolja, hogy Het Masteen volt az a templomos, aki Johnnyval beszélt?

– Valószínűleg – felelte Brawne Lamia. – Soha nem sikerült kiderítenem.

Kassad szemrebbenés nélkül tette fel következő kérdését.

– Ön végzett Masteennel?

– Nem.

Martin Silenus kinyújtóztatta tagjait, és ásított.

– Maradt még pár óránk napfelkelte előtt – mondta. – Nem szottyant kedve másnak is egy kis alváshoz?

Többen bólintottak.

– Én fenn maradok őrködni – ajánlotta fel Fedmahn Kassad. – Nem vagyok álmos.

– Betársulok, hogy ne unatkozzon egyedül – mondta a Konzul.

– Odateszek egy kis kávét a termoszba – közölte Brawne Lamia. Amikor a többiek elaludtak, s a kis Rachel halkan gőgicsélt álmában, a másik három zarándok az ablak mellé ült, és elmerült a távoli, éjszakai, hidegen ragyogó csillagok látványában.

HAT

A Kronosz-erőd a hatalmas Kantárhegység legkeletibb szegélyéből szögellt ki: egy komor, barokk, nyirkos kőhalom háromszáz szobával és csarnokkal, kivilágítatlan, föld alatti barlangokba vezető folyosók útvesztőjével, bástyákkal, fiatornyokkal és az északi lápvidékre néző balkonokkal, fél kilométer hosszú légaknákkal, melyekről az a hír járja, hogy lenyúlnak egészen a bolygó labirintusáig, mellvédekkel, amiket a fenti hegycsúcsokról lesüvítő fagyos szél csiszolt simára, sziklákból faragott és a semmibe vezető – belső és külső – lépcsőkkel, a napforduló első sugaraitól vagy a téli napforduló éjszakai holdfényében felragyogó, száz méter magas festett üvegablakokkal, öklömnyi ablaknyílásokkal, amik a semmire néznek, lapos domborművek vég nélküli sorával, félig eldugott falfülkékben meghúzódó groteszk szobrokkal, valamint ezernél is több vízköpővel, amik ereszekről és mellvédekről, kereszthajókból és síremlékekről bámultak le, fagerendák mögül leselkedtek a nagycsarnokokban, és úgy lettek elhelyezve, mintha az északkeleti homlokzat vérszínű ablakán kukucskálnának be: szárnyas és púpos árnyékuk vészjósló napóraként rótta útját, nappal a nap, éjszaka a gázfáklyák fényében fürödve. A Kronosz-erődben mindenfelé az épületet hosszú ideig kisajátító Shrike Egyházának nyomaiba lehetett ütközni: vörös bársonnyal bevont vezeklési oltárokba, felfüggesztett vagy szabadon álló Avatár-szobrokba, a pengék helyén polikrómacéllal, szemük helyén vérkristályokkal; újabb és újabb Shrike-szobrokba, amiket keskeny lépcsősorok és sötét csarnokok kőburkolatából véstek ki, hogy éjszakánként mindenki attól rettegjen, mikor ér hozzá egy sziklából kinyúló kéz, egy éles penge vagy négy, halálos ölelésre széttárt kar. A hajdanán népes csarnokokat és termeket pedig – mintegy a díszítés koronájaként – vérornamentika borította: már-már felismerhető mintákba rendeződő vörös cikornyák fröccsentek végig a falakon és az alagutak mennyezetein, rozsdaszínű anyag száradt rá a megkeményedett ágyneműkre, a központi ebédlőcsarnokban többhetes romlott étel rohadó szaga terjengett, a padlót és az asztalt, a székeket és a falat vér ékesítette, s néma kupacokban álltak a padlón a rézfoltos ruhák és szétszaggatott csuhák. Légyzümmögés mindenütt.

– Kurvára szívderítő hely, ugye? – rikkantott Martin Silenus, s hangja visszaverődött a falakról.

Hoyt atya beljebb lépett a nagycsarnokba. Negyven méterrel felettük, a nyugati tetőablakból poros sugarakban szüremkedett be a délutáni fény.

– Bámulatos – suttogta. – Az új-vatikáni Szent Péter-székesegyház a nyomába sem érhet.

Martin Silenus nagyot nevetett. Arca és szatírszemöldöke kirajzolódott a sűrű fényben.

– Ezt egy élő istennek emelték – jegyezte meg.

Fedmahn Kassad lecsúsztatta a padlóra az utazózsákját, és megköszörülte a torkát.

– Nem létezik, hogy a Shrike Egyháza régebbi ennél a helynél.

– Nem is – erősítette meg a Konzul. – De az elmúlt két évszázadban ők laktak itt.

– Nekem most eléggé lakatlannak tűnik – morrant fel Brawne Lamia bal kezében apja automata pisztolyával.

A zarándokok végigkiabálták a megérkezésüket követő húsz percet, az elhaló visszhangok, a kongó némaság és az ebédlőcsarnokot betöltő légyzümmögés azonban lecsendesítette őket.

– Bús Vili király androidjai és zálogklónjai építették ezt a nyamvadt monstrumot – mesélte a költő. – Nyolc helyi éven át folyt a munka, mielőtt ideértek volna a perdhajók. Elvileg ez lett volna a Háló legnagyobb turistaparadicsoma, az Időkriptákhoz és a Költők Városába vezető kirándulások ugródeszkája. De az a gyanúm, hogy azok a szerencsétlen android robotolók már akkor ismerték a Shrike történetének helyi verzióját.

Sol Weintraub az egyik keletre néző ablak mellé lépett, úgy tartván lányát, hogy a szűrt fény az arcára és kezére hulljon.

– Ez most már mind mellékes – mondta. – Keressünk egy vérontás-mentes sarkot, ahol elalhatunk és elkölthetjük vacsoránkat.

– Még ma este továbbindulunk? – kérdezte Brawne Lamia.

– A kriptákhoz? – rökönyödött meg Silenus. Az út során most vágott először igazán meglepett arckifejezést. – Képes lenne sötétben járulni a Shrike színe elé?

– Nem mindegy? – vont vállat Lamia.

A Konzul egy kőerkélyre vezető ólomüveg ajtó mellett állt, és lehunyta a szemét. Teste még most is a felvonóval imbolygott és egyensúlyozott. A csúcsok feletti, éjszakai és nappali utazás összemosódott a fejében; alig emlékezett belőle valamire, annyira fáradt volt a kialvatlanságtól – már három éjszaka nem aludt – és a benne gyülemlő feszültségtől. Gyorsan kinyitotta a szemét, mielőtt állva elbóbiskolt volna.

– Kimerültünk – szólalt meg. – Itt maradunk éjszakára, és majd reggel megyünk le a völgybe.

Hoyt atya időközben kisétált a keskeny erkélyre, és a csipkézett szélű kőkorlátnak dőlt.

– Lehet látni innen a kriptákat?

– Nem – felelte Silenus. – A mögött a dombvidék mögött vannak. Viszont látja azokat a fehér foltokat észak és egy kicsit kelet felé... amik törött fogakként csillognak a homokban?

– Igen.

– Az a Költők Városa. Vili király eredetileg ott akarta felépíteni Keatset. Azt remélte, az egész világ a csodájára fog járni. A helybéliek szerint most fej nélküli szellemek kísértenek az utcáin.

– Maga is köztük van? – érdeklődött Lamia.

Martin Silenus megpördült, hogy visszavágjon, egy pillanatig rámeredt a fegyverre a nő kezében, aztán megrázta a fejét, és elfordult.

Lépések visszhangoztak egy láthatatlan lépcsőforduló felől, és Kassad ezredes tért vissza a terembe.

– Felfedeztem két kisebb raktárhelyiséget az ebédlőcsarnok felett – újságolta. – Van erkélyük, de csak ezen a lépcsőn lehet megközelíteni őket. Könnyen védhetőek. A szobák... tiszták.

Silenus felnevetett.

– Ezt úgy érti, hogy semmi nem tud rajtunk ütni, vagy úgy, hogy amikor valami majd rajtunk üt, nem lesz hová menekülnünk?

– Mégis hová mehetnénk? – kérdezte Sol Weintraub.

– Hová bizony? – sóhajtott a Konzul. Rettenetesen fáradt volt. Felmarkolta a poggyászát, majd megragadta a nehéz Möbius-kocka egyik fogantyúját, és várta, hogy Hoyt atya megemelje a másik végén. – Tegyük azt, amit Kassad mond. Keressünk egy alvóhelyet. Legalább ebből a teremből tűnjünk el. Bűzlik a haláltól.

Vacsorára megették a szárított fejadagok maradékát, ittak hozzá egy kis bort Silenus megmaradt üvegéből, és a végén még egy állott sütemény is előkerült, amit Sol Weintraub hozott magával az utolsó közös estét megünnepelendő. Rachel túl kicsi volt ahhoz, hogy megkóstolhassa a süteményt, így neki maradt a tej. A hasán fekve nyomta el az álom az apja mellé terített matracon.

Lenar Hoyt előhalászott egy kicsi balalajkát a csomagjából, és pengetett néhány akkordot.

– Nem is tudtam, hogy zenél – mondta Brawne Lamia.

– Nem valami jól.

– Mit nem adnék most egy zongoráért – dörzsölte meg a szemét a Konzul.

– Magának van egy – mondta Martin Silenus.

A Konzul a költőre bámult.

– Hozza ide – biztatta Silenus. – Jólesne egy scotch.

– Mit magyaráz? – ripakodott rá Hoyt atya. – Beszéljen érthetően.

– A hajójáról – árulta el Silenus. – Emlékeznek arra, amikor drága halottunk, Masteen, a Bozót Hangja azt találta mondani a mi Konzul barátunknak, hogy az ő titkos fegyvere az a csinos hegemóniai magánhajó, ami a Keatsi Űrkikötőben csücsül? Vegye fel vele a kapcsolatot, konzulságos uram! Hívja le ide!

Kassad ellépett a lépcső mellől, ahová a botlósugarakat telepítette.

– A bolygó adatszférája halott. A műholdak bekrepáltak. A bolygó körüli HAD-i hajók szűk hullámhosszon vannak. Hogyan hívhatná ide?

A költő helyett Lamia válaszolt.

– Egy fénysürgönyadóval.

A Konzul a nőre meredt.

– A fénysürgönyadók akkorák, mint egy ház – vetette ellen Kassad.

– Van abban igazság, amit Masteen mondott – vont vállat Brawne Lamia. – A Konzul helyében... ha egyike lennék annak a néhány ezer szerencsésnek az egész rohadt Hálóban, akik elmondhatják magukról, hogy egy magánhajó boldog tulajdonosai... én holtbiztos gondoskodnék róla, hogy szükség esetén távirányítással is vezérelni tudjam. A bolygó túl primitív ahhoz, hogy a kommunikációs hálózatára lehessen hagyatkozni, az ionoszféra túlontúl gyenge a rövidhullámhoz, összecsapások esetén mindig a távközlési műholdak dőlnek ki először a sorból... én fénysürgönnyel tartanám a kapcsolatot.

– Hát a méret? – kérdezte a Konzul.

Brawne Lamia farkasszemet nézett a diplomatával.

– A Hegemónia egyelőre még nem fejlesztette ki a hordozható fénysürgönyadót. Egyes pletykák szerint a Számkivetettek már igen.

A Konzul elmosolyodott. Valahonnan csikorgó hang, majd fémcsattanás hallatszott.

– Maradjanak itt! – utasította a többieket Kassad. Előhalászott egy halálpálcát a tunikája alól, kikapcsolta a botlósugarakat a taktikai komlogjával, és eltűnt a lépcsőfordulóban.

– Úgy látom, itt kihirdették a szükségállapotot – jegyezte meg Silenus az ezredes távozása után. – Mars került hatalomra.

– Pofa be – ripakodott rá Lamia.

– Maguk szerint a Shrike a felelős ezért? – kérdezte Hoyt.

A Konzul legyintett.

– A Shrike-nak nem kell végigcsörömpölnie odalent. Előteremhet a semmiből... itt.

Hoyt megrázta a fejét.

– Úgy értem, a Shrike tehet-e arról, hogy az emberek... eltűntek. Meg az itteni mészárlásról.

– Az üres falvaknak az evakuációs parancs lehet a magyarázata – találgatott a Konzul. – Senki sem akar itt maradni, hogy szembenézzen a Számkivetettekkel. Az ÖVK csapatai szabadon garázdálkodnak. Az öldöklés java akár az ő művük is lehet.

– Holttestek nélkül? – nevetett Martin Silenus. – Hiú ábránd. Földszintről felszívódott vendéglátóink most már a Shrike acélfáján himbálóznak. Ott, hol maholnap magunk is lógni fogunk.

– Fogja már be – szólt rá fáradtan Brawne Lamia.

– Mert ha nem? – vigyorgott a költő. – Akkor lelő, asszonyom?

– Igen.

Egy szó sem hangzott el, amíg Kassad ezredes vissza nem tért. Visszakapcsolta a botlósugarakat, aztán a rekeszekre és habpárnás kockákra telepedett társasághoz fordult.

– Vaklárma volt. Valamilyen dögevő madarak... azt hiszem, a helybéliek vészmadaraknak hívják őket... berepültek az ebédlőcsarnok törött üvegajtaján, és rávetették magukat a lakomára.

– Vészmadarak – kuncogott Silenus. – Milyen stílszerű!

Kassad felsóhajtott, leült egy takaróra, hátát az egyik rekesznek vetette, és piszkálni kezdte hideg vacsoráját. Egyetlen szélvagonról hozott lámpás adott fényt a szobában, és az árnyak apránként megnyúltak az erkélyajtótól távolabbi falakon.

– Ez az utolsó esténk – szólalt meg Kassad. – Már csak egy történet van hátra. – S azzal a Konzulra nézett.

A Konzul a hetes számot viselő papírját gyűrögette. Megnyalta az ajkát.

– Mi értelme? A zarándoklat már úgyis értelmét vesztette.

A többiek fészkelődni kezdtek.

– Mire gondol? – kérdezte Hoyt atya.

A Konzul galacsinná gyűrte a papírt, és az egyik sarokba dobta.

– A Shrike csakis akkor teljesít egy kívánságot, ha a zarándokok csoportja prímszámot tesz ki. Mi heten voltunk. Masteen... eltűnésével... hatra apadt a létszámunk. Most úgy kell a halálba mennünk, hogy reményünk sincs arra, hogy bármelyikünk kívánsága teljesüljön.

– Ez csak egy babona – vágta rá Lamia.

A Konzul felsóhajtott, és megdörzsölte a szemöldökét.

– Igen. De már csak ebben bízhatunk.

Hoyt atya az alvó csecsemő felé biccentett.

– Nem nevezhetjük ki Rachelt a hetediknek?

Sol Weintraub beletúrt a szakállába.

– Nem. Minden zarándoknak önszántából kell a kriptákhoz jönnie.

– De ő egyszer már megtette – forszírozta tovább Hoyt. – Az úgy nem érvényes?

– Nem – zárta le a vitát a Konzul.

Martin Silenus az elmúlt néhány percben szorgosan jegyzetelt egy noteszbe, ám ekkor felállt, és elkezdett fel-alá járkálni a szobában.

– Jézusom, emberek. Nézzenek már körül! Nem hat kibaszott zarándok vagyunk, hanem egy egész sereglet. Itt van mindjárt Hoyt a keresztségével meg Paul Duré kísértetével. Ott csücsül abban a ládában a mi „félig érző” ergünk. Aztán Kassad ezredes a Monetáról szóló emlékeivel. M. Brawne, aki, ha hiszünk a történetének, nemcsak megszületendő gyermekével, hanem egy halott romantikus költővel is viselős. Tudós kollégánk és a kisded, aki egykoron a lánya volt. Én, meg a múzsám. Lefogadom, a Konzul is hurcol magával valami istenverte terhet ezen a háborodott túrán. Jó ég, emberek, csoportos kedvezményt kellett volna kapnunk, a kurva életbe.

– Üljön le – mondta Lamia halálosan fakó hangon.

– Nem, igaza van – szólt Hoyt. – Valamiképpen még a keresztségben lakozó Duré atyának is hatással kell lennie a prímszámbabonára. Amondó vagyok, reggel abban a hitben folytassuk utunkat, hogy...

– Odanézzenek! – kiáltott fel Brawne Lamia az erkélyajtóra mutatva, ahol a sötétbe hajló alkonyatot éles fénylobbanások váltották fel.

A társaság kisorjázott a hűvös esti levegőre, és szemüket árnyékolva bámulták az égboltot betöltő néma robbanások döbbenetes látványát: hófehér fúziókitörések terültek szét, akár egy lazúrkék tavon gyűrűző hullámok; kisebb, fényesebb plazmarobbanások ragyogtak fel kéken, sárgán és tűzpirosan, s szirmaikat éjszakára behajtó virágokként omlottak magukba; gigászi pokolkorbácsvillámok lejtettek táncot, kisebb bolygó méretű sugarak vágtak rendet a fényórákban, majd eltorzultak a védelmi szingularitások kiszámíthatatlan áramlataitól; a sarkvidéki fénnyel csillámló védőmezők felvillantak és elhaltak a rettentő energiák ostromában, hogy aztán nanoszekundumokkal később újjászülessenek. A káosz közepén fáklyahajók és rombolók kékesfehér fúziós csóvái húztak tökéletesen egyenes vonalakat az égen, mintha gyémánttal karcoltak volna meg egy kék üveget.

– A Számkivetettek! – suttogta elhalóan Brawne Lamia.

– Kitört a háború – mondta Kassad. A hangja nem árulkodott diadalmámorról, sem más érzelemről.

A Konzul döbbenten konstatálta, hogy néma zokogás rázza. Elfordult a csoporttól, hogy ne lássák az arcát.

– Veszélyben vagyunk itt? – kérdezte Martin Silenus. Az ajtó kőboltozata alá húzódva kémlelte a vakító tűzijátékot.

– Ilyen távolságban nem – válaszolta Kassad. A szeméhez emelte harci látcsövét, állított rajta, aztán kikérte a taktikai komlogja véleményét. – Az ütközet nagy része legalább három CSU-ra folyik innen. A Számkivetettek a HAD:űr védelmét kóstolgatják. – Leengedte a távcsövet. – Még csak most kezdődött.

– Aktiválták már a távnyelőt? – kérdezte Brawne Lamia. – Elkezdték evakuálni az embereket Keatsből és a többi városból?

– Nem hinném – rázta meg a fejét Kassad. – Még nem. A flotta azon lesz, hogy feltartóztassa a Számkivetetteket, amíg el nem készül a ciszlunáris gömb. Majd csak akkor fogják megnyitni az evakuációs kapukat, hogy a hyperioniak a Hálóba menekülhessenek, miközben százával özönlenek be a HAD osztagai. – Ismét a szeméhez emelte a látcsövet. – Nem semmi műsor lesz.

– Odanézzenek! – Ezúttal Hoyt atya kiáltott fel, de nem az égi tűzijátékra, hanem az északi lápvidék lapos lankáira mutatott. Kilométerekkel távolabb, a láthatatlan kripták irányában egy magányos figura alig kivehető alakja bontakozott ki: többszörös árnyékot vető folt a meghasadt ég alatt.

Kassad az alakra irányította távcsövét.

– A Shrike az? – faggatta Lamia.

– Nem, nem hiszem... szerintem... a csuhája alapján egy templomos.

– Het Masteen! – kiáltott fel Hoyt atya.

Kassad vállat vont, és körbeadta a távcsövet. A Konzul visszaballagott a társasághoz, és az erkélynek dőlt. Néma csend honolt, csak a szél suttogását lehetett hallani, ám az ádáz robbanások ettől furcsamód még vészjóslóbbnak hatottak.

Amikor eljutott a Konzulhoz a távcső, ő is megnézte magának az alakot. Magas volt, csuhát viselt, és az erődnek háttal, céltudatosan vágott át a cinóbervörösen szikrázó homokdűnéken.

– Erre tart, vagy a kripták felé? – kérdezte Lamia.

– Utóbbi – felelte a Konzul.

Hoyt atya az erkélykorlátra könyökölt, és beesett arcát az égiháborúra emelte.

– Ha tényleg Masteen az, akkor megint heten vagyunk, nem?

– Órákkal előttünk oda fog érni – mondta a Konzul. – Sőt, fél nappal, ha a megbeszéltek szerint itt töltjük az éjszakát.

Hoyt vállat vont.

– Nem hiszem, hogy az sokat nyomna a latba. Heten vágtak neki a zarándokútnak. Heten érkeznek meg. Teljesülnek a Shrike igényei.

– Ha tényleg Masteen az – vette át a szót Kassad ezredes –, mire volt jó az a színjáték a szélvagonon? És hogy előzött meg minket? Nem járt több kabin a felvonón, és gyalog sem juthatott át a Kantárhegység hágóin.

– Majd megkérdezzük, ha holnap a kriptákhoz érünk – javasolta kimerülten Hoyt atya.

Brawne Lamia megpróbált kapcsolatba lépni valakivel a komlogja általános kommfrekvenciáin. Nem kapott választ; a készülékben csupán statikus zaj sistergett, és nagy néha egy-egy távoli elektromágneses bomba morajlott fel. Kassad ezredesre nézett.

– Mikor kezdenek el bombázni?

– Nem tudom. Attól függ, mennyire hatékony a HAD flottájának védelme.

– A múltkor nem igazán jeleskedett, amikor a Számkivetett felderítők áttörtek rajta, és kilőtték az Yggdrasillt. – emlékeztette Lamia.

Kassad bólintott.

– Hé – kapott észbe Martin Silenus –, akkor mi most egy kibaszott célponton ücsörgünk?

– Persze – felelte a Konzul. – Ha a Számkivetettek azért támadnak a Hyperionra, hogy megakadályozzák az Időkripták megnyílását, ahogy azt M. Lamia története sugallja, akkor elsősorban a kriptákat és ezt a térséget veszik célba.

– Atombombákkal? – kérdezte kényszeredett éllel Silenus.

– Szinte biztosan – válaszolta Kassad.

– Nem arról volt szó, hogy az antientropikus mezők távol tartják innen az űrhajókat? – értetlenkedett Hoyt atya.

– Csak ha legénység is van a fedélzeten – felelte a Konzul, hátra sem nézve a többiekre a korlát mellől. – Az antientropikus mezők békén hagyják az irányított rakétákat, intelligens bombákat meg a pokolkorbácssugarakat. Ha már itt tartunk, a mech gyalogságot is. Elég, ha a Számkivetettek letesznek néhány csatasuhanót vagy automata tankot, és távirányítással tarolhatják le a völgyet.

– De nem fogják megtenni – ellenkezett Brawne Lamia. – Uralni akarják a Hyperiont, nem elpusztítani.

– Azért erre a feltételezésre nem tenném fel az életem – dünnyögte Kassad.

– Pedig ezt tesszük, nem igaz, ezredes? – mosolygott rá Lamia.

Felettük egy magányos szikra elszakadt a robbanások egybefüggő szőnyegétől, világos narancsszínű zsarátnokká nőtt, és keresztülhasított az égen. A teraszon álló csoport jól látta a lángokat, jól hallotta a légkörbe hatolás elkínzott sikolyát. A tűzgolyó az erőd mögötti hegylánc mögé bukott.

Majd’ egy perc is eltelt, mire a Konzul észrevette, hogy visszatartja a lélegzetét, a keze pedig a kőkorlátra feszül. Nyögve fújta ki a levegőt. A többiek mintha ezzel egy időben vettek volna mély lélegzetet. Nem történt robbanás, nem rengett meg a szikla egy lökéshullámtól.

– Besülhetett egy bomba? – tűnődött Hoyt atya.

– Valószínűleg egy találatot kapott HAD csatasikló próbálta elérni a légtérzárat vagy a keatsi űrkikötőt – találgatott Kassad ezredes.

– Nem sikerült neki, ugye? – kérdezte Lamia.

Kassad nem válaszolt.

Martin Silenus a szeméhez emelte a távcsövet, és a templomost keresve végigpásztázott a sötétedő lápvidéken.

– Nem látni sehol – mondta Silenus. – A jó öreg kapitány vagy megkerülte azt az Időkriptáktól innenső dombot, vagy megint kámforrá vált.

– Kár, hogy sosem fogjuk hallani a történetét – tette hozzá Hoyt atya. A Konzulhoz fordult. – De ön elmeséli, vagy tévedek?

A Konzul a nadrágszárába törölte a tenyerét. Zakatolt a szíve.

– Igen – felelte, és csak ekkor, a válasz elhangzásakor jött rá, hogy végre döntött. – Elmondom a történetem.

A szél bömbölve söpört végig a hegység keleti lejtőin, és fütyülve szántott el a Kronosz-erőd meredélye előtt. A fenti robbanások mintha egy hajszálnyit enyhültek volna, de az éj leszálltával mindegyik vadabbnak tűnt, mint az azt megelőző.

– Menjünk be – javasolta Lamia. Szavait alig lehetett hallani a szélviharban. – Kezd hűlni a levegő.

Lekapcsolták az egyetlen lámpást, így a szobabelsőt egyedül a kinti égbolt villódzó színpompája világította meg. Árnyak keltek életre, tűntek el, majd jelentek meg ismét, ahogy a szoba egyik színt öltötte magára a másik után. Időnként percekig nyúlt a sötétség két zárótűz között.

A Konzul az utazózsákjába kotort, és egy furcsa szerkezetet húzott elő. Nagyobb volt, mint egy komlog, szokatlan díszítésű, és egy folyadékkristályos tárcsa dudorodott az elején. Már csak történelmi holókban lehetett látni hasonlót.

– Titkos fénysürgönyadó? – kérdezte szárazon Brawne Lamia.

A Konzul mosolyából hiányzott a vidámság.

– Ez egy ősi komlog. A Hidzsra alatt dobták piacra. – Előhúzott egy szabványmikrolemezt az övére kötött erszényből, és a tárcsába helyezte. – Hoyt atyához hasonlóan előbb nekem is másvalakinek a történetét kell elmesélnem, mert csak utána érthetik meg az enyémet.

– A hétszentségit – húzta az orrát Martin Silenus –, hát egyedül én tudok kitérők nélkül történetet mesélni ebben a büdös bagázsban? Meddig kell még...

A Konzul még saját magát is meglepte mozdulatával. Felpattant, megpördült, a gallérjánál és a grabancánál fogva a falhoz vágta az alacsony férfit, ráborította egy rekeszre, térdét a gyomrába mélyesztette, karját a torkának szorította, és a fogai között azt sziszegte:

– Még egy szó elhagyja a száját, versfaragó, és én fogom megölni.

Silenus megpróbált kiszabadulni, de amint erősödött a légcsövére nehezedő súly, és belenézett a Konzul szemébe, felhagyott az ellenállással. Minden szín kifutott az arcából.

Kassad ezredes csendben, már-már gyengéden szétválasztotta a két férfit.

– Nem fog több megjegyzést tenni – közölte. Megtapogatta az övébe tűzött halálpálcát.

Martin Silenus a torkát masszírozva a kör túlsó végéhez kullogott, és egy szó nélkül leroskadt az egyik rekesz elé. A Konzul az ajtóhoz viharzott, néhányszor mély lélegzetet vett, aztán visszasétált a társasághoz. A költő kivételével az egész társasághoz intézte szavait.

– Sajnálom. Én csak... soha nem hittem volna, hogy ezt bárkivel meg fogom osztani.

A kinti fény előbb vörösen, majd fehéren izzott fel, aztán kék ragyogásba fordult, s végül szinte teljesen elsötétedett.

– Tudjuk – mondta halkan Brawne Lamia. – Mind ismerjük az érzést.

A Konzul megérintette alsó ajkát, biccentett, durván megköszörülte a torkát, és leült az ősi komlog mellé.

– A felvétel nem olyan régi, mint a készülék – magyarázta. – Ötven szabványévvel ezelőtt rögzítették. Lesz még mit hozzáfűznöm, ha véget ér. – Habozott, mint aki még mondani akar valamit, aztán megrázta a fejét, és benyomta a tárcsát.

Kép nem volt, csak hang. Egy fiatalember hangja. A háttérben szellő söpört végig egy füves mezőn vagy gyenge ágak között, míg azon túl, a távolban tenger hullámzott.

Odakint őrülten pulzáltak a fények, ahogy a messzi űrcsata tempója felgyorsult. A Konzul feszülten várta a becsapódást és rengést. Semmi. Lehunyta a szemét, és a többiekkel együtt hallgatta a felvételt.

A KONZUL TÖRTÉNETE:

SIRI EMLÉKÉRE

Aznap, amikor a szigetek visszatérnek az Egyenlítői-szigetvilág sekély tengereire, felkaptatok a meredek domboldalon Siri síremlékéhez. A nap tökéletes, én pedig gyűlölöm érte. Oly nyugodt az ég, akár a Régi Föld mesebeli tengerei, a zátonyokat ultramarin sávok tarkítják, és a tenger felől érkező lágy szellő felborzolja a fűzmezőt a körülöttem lévő domboldalon.

Egy ilyen naphoz jobban illenének sötét fellegek és borús szürkeség. Sűrű köd, amitől verejtékezni kezdenek az árbocok Alapkő kikötőjében, és a világítótorony kürtje is felébred mély álmából. Még az is jobb lenne, ha a dél hideg gyomrából ránk szabadulna az egyik nagy tengeri számum, s addig hajszolná maga előtt a felkorbácsolt tengeren a vándorszigeteket és delfinpásztoraikat, amíg menedékre nem lelnek korallzátonyaink és sziklaszirtjeink szélvédett árnyékában.

Bármi jobb lenne ennél a meleg tavaszi időnél, amikor a nap magasra hág az égbolton, mely olyan kék, hogy az embernek szaladni támad kedve, nagyokat szökellni, és meghempergőzni a puha fűben, ahogy azt Siri meg én tettük éppen ezen a helyen.

Éppen ezen a helyen. Megtorpanok, körülnézek. A fűzszálak úgy hajladoznak és fodrozódnak, mint egy óriási fenevad bundája, míg délről sós illatú szél kap erőre. Beárnyékolom a szemem, és végignézek a látóhatáron, de nem látok mozgást. Messze, a vulkáni zátonyon túl hatalmas, nyugtalan hullámok csapnak fel.

– Siri – suttogom. Önkéntelenül mondom ki a nevét. Száz méterrel lejjebb, a kaptató lábánál megáll a tömeg, hogy kövessenek tekintetükkel, és egy emberként kifújják magukat. A gyászolók és a szertartás résztvevőinek menete egy kilométernél is messzebbre kígyózik, odáig, ahol a város határát jelző fehér épületek emelkednek. Az élen észreveszem a kisebbik fiam őszbe hajló, kopaszodó fejét. A Hegemónia kék és aranyszínű díszruháját viseli. Tudom, meg kellene várnom, hogy együtt tegyem meg vele az utat, de sem ő, sem a többi öregedő tanácstag nem tud lépést tartani fiatal, hajón edződött izmaimmal és öles lépteimmel. De az illem azt kívánja, hogy vele, unokámmal, Lírával, és kilencéves öccsével, a másik kisunokámmal kaptassak fel.

A pokolba vele. És velük is.

Megfordulok, és felkocogok a meredek domboldalon. Bő pamutingemből facsarni lehetne az izzadságot, mire felérek a domború dombtetőre, és megpillantom a síremléket.

Siri síremlékét.

Megtorpanok. Fázom a szélben, noha a napfény elég meleget ad, ahogy megcsillan a néma mauzóleum tiszta, hófehér kőfalán. Magasra nőttek a fűszálak a kripta lepecsételt bejárata előtt. A fesztiválról maradt, ében farúdra tűzött, kifakult zászlók sora szegélyezi a keskeny, kavicsos ösvényt.

Tétovázva megkerülöm a síremléket, és közelebb merészkedek a néhány méterrel mögötte húzódó sziklaperemhez. Errefelé, ahol az arcátlan piknikezők leterítették pokrócaikat, le vannak taposva a fűzszálak. A kavicsos ösvény széléről elcsórt, tökéletesen lekerekített, tökéletesen fehér kövekből több helyen gyűrűt képeztek egy-egy tábortűz körül.

Akaratom ellenére elmosolyodom. Ismerős látvány tárul innen a szemem elé: a külső kikötő és természetes védőgátjának széles íve, Alapkő alacsony, fehér épületei, valamint a lehorgonyzott, szelíden ringatózó katamaránok színpompás hajótestei és árbocai. A kavicsos part mellett, a Közösségi Házon túl egy fehér szoknyás fiatal lány igyekszik a víz felé. Egy pillanatig azt hiszem, Siri az, és felgyorsul a szívverésem. Már arra készülök, hogy karomat a magasba emelve visszaintegessek neki, a lány azonban nem int felém. Némán figyelem, ahogy a távoli alak elfordul, és beleolvad az öreg csónakház árnyékába.

Fent az égen, a sziklától messzebb egy széles szárnyú tamássólyom köröz a lagúna fölött. Ráfekszik a felszálló meleg légáramlatokra, s onnan fürkészi infralátásával a változó, kékhínáros tengerfeneket, grönlandi fókák vagy lomhányok után kutatva. A természet ostoba, gondolom, és leülök a puha fűbe. Nem elég, hogy a természet teljesen rosszul állítja fel e nap díszleteit, még van képe mindezt megfejelni egy ragadozó madárral, melynek zsákmányai már réges-rég elhagyták a terjeszkedő várossal határos szennyezett vizeket.

Eszembe jut egy másik tamássólyom arról a bizonyos első estéről, amikor Sirivel feljöttünk erre a dombtetőre. Emlékszem a holdfényre a szárnyain és a különös, kísérteties vijjogásra, melynek hangja visszaverődött a sziklákról, és úgy tűnt, mintha felhasítaná az éjszakát a lenti falu gázlámpái felett.

Siri tizenhat éves volt... nem is, még csak tizenöt... a sólyom szárnyát simogató holdfény pedig az ő meztelen bőrét is tejfehérre festette, és árnyékot vetett melle finom körvonala alá. Bűntudatosan néztünk fel, amikor a madár rikoltása belehasított az éjszakába.

– A fülemüle volt, nem a pacsirta, az rázta össze megriadt füled – szólt Siri.

– Mi van? – kérdeztem. Siri már majdnem betöltötte a tizenhatot. Én tizenkilenc éves voltam. Ám Siri otthonosan mozgott a könyvek lassú sodrásában és a csillagok alatti színház hanghordozásában. Én csak a csillagokat ismertem.

– Engedd el magad, ifjú matróz – suttogta, s azzal lehúzott maga mellé. – Csak egy vén tamássólyom vadászik. Buta madár. Gyere vissza, matróz! Gyere vissza, Merin!

A Los Angeles ezt a pillanatot választotta, hogy felkússzon a látóhatár fölé, és szélsodorta zsarátnokként Siri bolygója, a Maui-Covenant furcsa csillagképei között nyugatra ússzon. Leheveredtem mellé, és elmagyaráztam neki, hogyan működik a nagy Hawking-hajtóműves perdhajó, amely az éjszaka leple felett már a magasból aláhulló napfényben fürdött. Kezem eközben lesiklott Siri sima testén, bársonyos, elektromosságtól szikrázó bőrén. Egyre szaporábbá vált a lélegzete a vállamon. Lehajtottam a fejem a nyaka és a válla közé, kócos haja csatakos, illatos esszenciájába.

– Siri – ejtem ki a nevét, de ez alkalommal már nem akaratlanul csúszik ki a számon.

A tömeg egy helyben toporog odalent, a dombtető és a fehér sírbolt árnyéka alatt. Türelmetlenek. Szeretnék, ha felnyitnám a sírkamrát, belépnék, és eltölteném a szertartáshoz hozzátartozó magányos perceimet a hűvös, néma ürességben, amely Siri melengető jelenlétének helyébe lépett. Azt akarják, hogy búcsúzzak el, hogy utána ők is letudhassák a maguk rítusait, megnyithassák a távnyelő kapuit, és csatlakozhassanak a Hegemónia tárt karokkal váró Világhálójához.

A pokolba vele. És a pokolba velük.

Letépek egy kacsot a sűrűn burjánzó fűzszálak közül, rágcsálni kezdem az édes hajtást, és figyelem, mikor bukkannak fel a látóhatáron a vándorló szigetek. Hosszúra nyúlnak az árnyékok a reggeli fényben. Még fiatal a nap. Egy darabig itt maradok üldögélni, emlékezni.

Emlékezni fogok Sirire.

Amikor először megláttam Sirit, egy... mi is volt?... azt hiszem, egy madár. Egy fényes tollakkal díszített álarcféleséget viselt. Amikor levette, hogy beszálljon a francia fürtnégyesbe, a fáklyafény megvillant sötétvörös haján. Kipirult, lángolt az arca, és még a zsúfolt füves köztér túloldaláról is láttam, milyen éles kontrasztban áll elképesztően zöld szeme és arcának, hajának nyári forrósága. Mondanom sem kell, a Fesztivál Éjszakája volt. A fáklyák táncra perdültek és szikrát hánytak a kikötőből fújó heves szélben, a hullámtörőkön álló fuvolások pedig hiába játszottak az elhaladó szigetek tiszteletére, muzsikájukat csaknem elnyomta az erős hullámverés és a szélben csattogó zászlók zaja. Siri még nem töltötte be a tizenhatot, és szépsége fényesebben tündökölt, mint az emberektől hemzsegő tér körüli fáklyák bármelyike. Átfurakodtam a táncoló sokaságon, és egyenesen hozzá léptem.

Az én időmben ez öt éve történt. Kettőnk idejében több mint hatvan éve. Mintha csak tegnap lett volna.

Ez így nem lesz jó.

Hol is kezdjem?

– Mit szólnál, ha elmennénk muffnézőbe, öcskös? – A kérdést Mike Osho tette fel, az alacsony, tömzsi Mike, akinek pufók arca Buddha ügyes karikatúrájának tetszett, és akit akkoriban istenítettem. Mind istenek voltunk; ha nem is halhatatlanok, de legalábbis hosszú életűek, és ha nem is voltunk mindenhatók, legalább jól kerestünk. Hiszen a Hegemónia minket jelölt ki az egyik drágalátos, kvantumugrással működő perdhajójának legénységébe! Az a legkevesebb, hogy istenek voltunk! Éppen csak Mike, a ragyogó elméjű, leleményes, fesztelen Mike korban és rangban is az ifjú Merin Aspic felett állt a fedélzeti panteonban.

– Hah! Annak zéró a valószínűsége – feleltem. A burkolatot súroltuk, miután lehúztunk egy tizenkét órás műszakot a távnyelőket építő brigáddal. Azzal, hogy a munkásokat kellett fuvaroznunk az általuk választott szingularitáshoz, nagyjából százhatvanháromezer kilométerre a Maui-covenanttól, már messze nem azt az aranyéletet éltük, mint a hegemóniai űrből való négy hónapos ugrás idején. Az utazás C-plusz szakasza alatt mi voltunk a főszakértők: negyvenkilenc csillaghajó-specialista, akik kétszáz-egynéhány ideges utast terelgettek. Az utasok most már munkaűrruhában feszítettek, minket, matrózokat pedig címzetes kamionsofőrökké fokoztak le, miközben az építőmunkások a helyére tuszkolták az ormótlan biztonsági szingularitás-gömböt.

– Zéró a valószínűsége – ismételtem. – Hacsak a talajnépség nem épített egy bordélyházat is azon a karanténszigeten, amit bérbe adtak nekünk.

– Nem talált – vigyorgott Mike. Lassan esedékessé vált a háromnapos bolygóeltávunk, de Singh kapitány eligazításaiból és a többi matróz sopánkodásából megtudtuk, hogy a földön eltöltendő időnk egy hegemóniai fennhatóság alatt álló, hétszer négy kilométeres szigetre fog korlátozódni. Még csak nem is azok közé a vándorszigetek közé tartozott, amikről annyit hallottunk, csak egy vulkanikus hegycsúcs volt a sok közül az egyenlítő közelében. Ott aztán bizton számíthattunk valódi gravitációra, szűretlen levegőre, és hogy végre szintetizálatlan étel ízét érezhetjük a szánkban. Egyben az is bizonyos volt, hogy a maui-covenanti telepesekkel kizárólag vámmentes boltokban, helyi csecsebecsék vásárlásának útján fogunk érintkezni. És még azokat is hegemóniai kereskedő-specialisták árulták. Nem egy matróztársunk döntött úgy, hogy inkább a Los Angelesen tölti az eltávját.

– És hogyan jutnánk muffhoz, Mike? A gyarmatokba tilos belépnünk, amíg a távnyelő nem lép működésbe. Az még vagy hatvan év, helyi idő szerint. Vagy Megre gondolsz a perdbrigádból?

– Tarts velem, öcskös – biztatott Mike. – Mindent lehet, csak akarni kell.

Mike-kal tartottam. Csak öten voltunk a landolókompban. Mindig lázba hozott, amikor bolygó körüli pályáról egy igazi bolygó atmoszférájába zuhanhattam, hát még ha az a bolygó annyira hasonlított a Régi Földre, mint a Maui-Covenant. Tekintetemmel a bolygó kékesfehér korongján csüngtem, mígnem egyszer csak a tengerek már lent voltak, mi pedig beléptünk a légkörbe, s kecsesen, saját hangunk sebességének háromszorosával siklottunk az alkonyi terminátorvonal felé.

Akkor istenek voltunk. Ám néhanapján még az isteneknek is le kell szállniuk magas trónjukról a földre.

Nem tudtam betelni Siri testével. Akkor, a szigetvilágon. Három hét abban az óriási, imbolygó fatörzsházban a csapkodó vitorlalevelek alatt; a delfinek hajcsárokként szántották egy orrhosszal előttünk a vizet, a trópusi naplementékben csodákkal teltek meg az esték, a csillagok éjszakánként kupolaként borultak fölénk, saját sodrunk ezernyi foszforeszkáló örvénye pedig az égbolt csillagképeit tükrözte. És én mégis csak Siri testére emlékszem. Valamiért – szégyenlősségből, a sokévi távollét miatt – a szigetvilági nyaralásunk első néhány napján ki sem bújt kétrészes fürdőruhájából, ezért míg szinte mindenhol lebarnult, addig melle és alhasa a távozásomig fehér maradt.

Emlékszem az első alkalomra. Háromszögű minták a holdfényben, ahogy Alapkő kikötője felett, a puha fűben fekszünk. Selyemnadrágja beleakad a fűzszálakba. Gyermeki tartózkodás jellemzi; félszeg tétovázás, amiért túl korán adja oda magát. De azért büszkeség is. Ugyanaz a büszkeség, ami később felvértezi, hogy kiálljon a hegemóniai konzulátus lépcsőjére Dél-Ternben, szembenézzen a szeparatisták feldühödött tömegével, és szégyenben zavarja haza őket.

Emlékszem az ötödik földre szállásomra, Negyedik Viszontlátásunkra. Azon ritka alkalmak egyike volt, amikor sírni láttam. Hírneve és bölcsessége akkoriban már szinte uralkodói rangra emelte. Négyszer választották meg a Mindenség képviselőjének, és a Hegemóniai Tanács tőle kért tanácsot és útmutatást. Királyi palástként viselte függetlenségét, szenvedélyes büszkesége fényesebben lángolt, mint valaha. Ám amikor magunk maradtunk a Fevaronétől délre lévő kővillában, ő volt az, aki elfordult. Ideges voltam, megrémültem ettől a nagy hatalmú idegentől, de csak Sirit láttam magam előtt – az egyenes tartású, büszke tekintetű Sirit, aki arccal a falnak fordult, és könnyek közt beszélt hozzám.

– Menj el! Menj el, Merin! Ne nézz rám. Vénasszony vagyok, mindenem petyhüdt és lóg. Menj el!

Be kell valljam, akkor nem bántam vele kesztyűs kézzel. Bal kezemmel leszorítottam a csuklóit – olyan erővel, ami még engem is meglepett –, és egyetlen mozdulattal letéptem róla selyemköntösét. Megcsókoltam a vállát, a nyakát, a feszes hasán húzódó terhességi csíkok elhalványult árnyékát, és a combján végigfutó sebhelyet, amit az ő időszámítása szerint negyven évvel korábban történt suhanószerencsétlenségben szerzett. Megcsókoltam őszbe forduló haját, és az egykoron bársonyos arcába vésődött ráncokat. Megcsókoltam a könnyeit.

– Jézusom, Mike, ez biztos törvénybe ütközik! – háborogtam, amikor a barátom elővette a sárkányszőnyeget a hátizsákjából, és kiterítette elém. A 241. szigeten voltunk: ezt a felettébb romantikus nevet kapta a hegemóniai kereskedőktől az eltávunk helyszínéül kijelölt, elhagyatott vulkanikus pörsenés. A 241. sziget alig ötven kilométerre volt a legrégibb gyarmatteleptől, de ilyen erővel ötven fényévre is lehetett volna. Egyetlen helybéli hajó sem köthetett ki a szigeten, amíg a Los Angeles legénysége vagy a távnyelő építkezésén dolgozók ott tartózkodtak. A Maui-Covenant telepesei üzemeltettek még néhány ősi suhanót, de közös megegyezéssel arra jutottak, hogy a légi forgalmat is lezárják. A hálótermeket, a tengerparti strandot és a vámmentes boltot leszámítva nem sok izgalmas dolog várt minket, matrózokat a szigeten. A későbbiekben, majd amikor a Los Angeles az utolsó alkatrészeket is behozza a rendszerbe, és befejezik a távnyelőt, a Hegemónia tisztviselői kereskedelmi és idegenforgalmi központtá alakítják a 241. szigetet, ám addig csak egy primitív hely maradt egy, a landolókompok számára létesített leszállópályával, helyi fehér kőből emelt, új építésű házakkal, és néhány unatkozó karbantartóval. Mike jelezte a parancsnokságnak, hogy háromnapos túrára megyünk az apró sziget legmeredekebb és legeldugottabb végébe.

– Az isten szerelmére, nekem semmi kedvem túrázni – lamentáltam. – Inkább az L. A.-n maradnék, és rákötném magam egy stimszimre.

– Dugulj el, és kövess – torkolt le Mike, mire én, mint a panteon alacsonyabb rendű tagja, aki egy idősebb és bölcsebb istenség nyomában kullog, eldugultam és követtem. Két órán keresztül csörtettünk felfelé, szúrós levelű tüskebokrokon át az emelkedőn. A kimerítő gyalogtúra végén, száz méterrel a parton megtörő tajtékok fölött egy lávaperemhez érkeztük. Az egyenlítő közelében jártunk egy túlnyomórészt trópusi éghajlatú bolygón, e kiugró szirtfokon azonban vadul süvített a szél, és kocogtak a fogaim. A naplemente vörösen kenődött a nyugaton gyülekező sötét gomolyfelhők közé, és nem szándékoztam a szabad ég alatt maradni, mire teljesen leszáll az éjszaka.

– Menjünk innen – mondtam. – Vonuljunk szélvédett helyre, és gyújtsunk tüzet. Gőzöm sincs, hogy a rossebbe tudunk majd felállítani egy sátrat ezen a sziklás terepen.

Mike leült, és rágyújtott egy marihuánás rúdra.

– Kukkants bele a hátizsákodba, öcskös.

Tétováztam. Mike hangja közönyös volt, ám ugyanilyen közönnyel beszélnek a tréfamesterek is, mielőtt lezúdulna a vödör víz. Leguggoltam, és beletúrtam a nejlonzsákomba. Teljesen üres volt, csak néhány ódivatú, kocka alakú habpárnakitömőt találtam benne. Valamint egy komplett harlekinjelmezt, maszkostul, csengettyűs cipőstül.

– Hát te... ez meg... neked teljesen elment az eszed? – köpködtem. Rohamosan sötétedett. Nem lehetett előre megjósolni, hogy a vihar elvonul-e dél felé. A hullámok kiéhezett fenevadként reccsentek odalent. Ha tudtam volna, hogyan juthatok vissza egyedül a sötétben a kereskedelmi táborba, még az is lehet, hogy otthagytam volna Mike Osho maradványait, hadd lakmározzanak belőle a mélyben a halak.

– És most nézd meg, mi van az én zsákomban! – közölte Mike.

Kihajigált néhány habpárnás kockát, aztán előhúzott egy maréknyi bizsut, abból a fajtából, amit kézművesek készítenek a Reneszánsz Vektoron, egy tehetetlenségi iránytűt, egy lézertollat, amit a HajóSzolgálat akár rejtett fegyvernek is tarthat, egy újabb harlekinjelmezt – amit az ő kerekdedebb alkatára szabtak –, és végül egy sárkányszőnyeget.

– Jézusom, Mike – hüledeztem, miközben végigsimítottam a régi szőnyeg kifinomult mintázatán –, ez tutira törvénybe ütközik.

– Egy fia vámost se láttam a táborban – vigyorgott Mike. – És erősen kétlem, hogy a helyieknek lenne bármiféle forgalomirányítási rendelete.

– Jó, de... – Nem fejeztem be a mondatot, inkább teljesen kitekertem a szőnyeget. Kicsivel több mint egy méter széles volt, és körülbelül két méter hosszú. A gazdag szövésű anyag megkopott az évek során, de a repülőszálak még most is élénk színben, vörösrézként ragyogtak. – Ezt hol szerváltad? – kérdeztem. – Működik még?

– A Kerten – felelte Mike, aztán a hátizsákjába tömködte a jelmezemet és a többi holmit. – És igen, működik.

Több mint száz éve már, hogy a vén Vlagyimir Solokov, a Régi Földről emigrált, jeles lepkegyűjtő, valamint EM-rendszerfejlesztő megépítette az első sárkányszőnyeget szépséges unokahúgának. A legenda úgy tartja, hogy az Új Földön élő kislány becsmérlően fogadta az ajándékot, ám a következő néhány évtizedben a játékszerek már-már nevetséges népszerűségre tettek szert – nem is annyira a gyerekek, mint inkább a gazdag felnőttek körében –, egészen addig, amíg a legtöbb hegemóniai bolygón be nem tiltották őket. Mivel a használatuk rengeteg veszélyt rejtett, egy csomó árnyékolóburkos, egyszálú fonalat pazaroltak el rájuk, és szinte lehetetlen volt kormányozni őket az irányított légtérben, a sárkányszőnyegekből kuriózumok lettek, és már csak esti mesékben, múzeumokban és néhány gyarmatbolygón fordultak elő.

– Egy vagyonba kerülhetett – mondtam.

– Harminc márkába – felelte Mike, és elhelyezkedett a szőnyeg közepén. – A carvneli piacon vettem egy öreg kufártól, aki azt hitte, értéktelen vacak. Az is volt... neki. Magammal hoztam a hajóra, feltöltöttem, átprogramoztam a tehetetlenségi chipeket, és voilà! – Mike rátenyerelt a bonyolult mintázatra, mire a szőnyeg megfeszült, és tizenöt centivel a sziklapárkány fölé emelkedett.

Bizonytalanul meredtem rá.

– Jól van – mondtam –, de mi van, ha...

– Nem fog – vágta rá Mike, és türelmetlenül megpaskolta a szőnyeget a háta mögött. – Teletöltöttem, és el tudom irányítani. Gyerünk, pattanj fel, vagy állj hátrébb. El akarok indulni, mielőtt az a vihar közelebb ér.

– De szerintem nem...

– Ne tökölj már, Merin! Döntsd el, mit akarsz. Sürget az idő.

Egy-két másodpercig még hezitáltam. Ha rajtakapnak, hogy elhagytuk a szigetet, mindkettőnket páros lábbal rúgnak ki a hajóról. Márpedig én a hajónak szenteltem az életem – erről akkor döntöttem, amikor aláírtam a nyolc küldetésre szóló maui-covenanti szerződést. Ráadásul kétszáz fényév, valamint öt és fél ugrásév választott el a civilizációtól. Még ha vissza is hoztak volna minket a hegemóniai űrbe, a körutazás miatt akkor is keresztet vethettünk volna tizenegy évre, amit a barátainkkal vagy a családunk körében tölthettünk volna el. Visszafordíthatatlan időcsúszásba kerültünk volna.

Felkapaszkodtam Mike mögé a lebegő sárkányszőnyegre. Mike betuszkolta kettőnk közé a hátizsákot, szólt, hogy kapaszkodjak, és zongorázni kezdett a repülési mintákon. A szőnyeg öt méterrel a szirt fölé emelkedett, fürgén balra dőlt, és kilőtt az idegen óceán fölé. Háromszáz méterrel alattunk, a sűrűsödő sötétségben fehér tajtékot vetettek a hullámok. Magasabbra kapaszkodtunk a dühöngő víztömeg felett, és észak felé vettük az utunkat az éjszakában.

Így születnek másodpercek alatt egész jövőt meghatározó döntések.

Emlékszem egy Sirivel folytatott beszélgetésre a Második Viszontlátáskor, nem sokkal azt követően, hogy először látogattunk el a Fevaronéhez közeli, part menti villába. A tengerparton sétáltunk. Megengedtük Alónnak, hogy Magritte felügyelete alatt a városban maradhasson. Nem is bántam. Mindig egy kicsit kényelmetlenül éreztem magam a fiú társaságában. Csak zöld szemének tagadhatatlan komolysága, illetve nyugtalanítóan ismerős – mintha tükörbe néznék – rövid, fekete hajfürtjei és pisze orra miatt tudtam úgy gondolni rá, mint akit rokoni szálak fűznek hozzám... hozzánk. Igaz, még valami feltűnt: kurta, már-már kaján mosolya, amit olyankor leplezett, amikor Siri leszidta valamiért. Tízévesek nem szoktak ilyen cinikus élvezettel és önreflektáltan mosolyogni. Jól ismertem ezt a mosolyt. Valamiért mindig azt hittem, hogy az ilyesmik nem örökölt, hanem tanult dolgok.

– Te alig tudsz valamit – mondta nekem Siri. Mezítláb gázolt át egy apály utáni, sekély tócsán. Időnként lehajolt egy-egy vadászkürtkagyló törékeny héjáért, szemügyre vette, talál-e rajta hibát, aztán visszadobta az iszapos vízbe.

– Alaposan kiképeztek – válaszoltam.

– Igen, biztosra veszem, hogy alapos kiképzést kaptál – helyeselt Siri. – Tudom, hogy sok mindenben jártas vagy, Merin. De tudni alig tudsz valamit.

Bosszúságomban, és mert nem igazán tudtam, hogyan reagáljak erre, lehajtott fejjel ballagtam mellette. Kikotortam egy fehér lávakövet a homokból, és elhajítottam messze az öbölbe. Viharfelhők gyülekeztek a keleti látóhatáron. Azon vettem észre magam, hogy azt kívánom, bárcsak megint a hajó fedélzetén lehetnék. Ezúttal eleve vonakodtam visszajönni, és most már tudtam, hogy hibát követtem el. Most jöttem harmadszor a Maui-Covenantra – ahogy a költők és Siri népe hívta: a Második Viszontlátásunkra. Öt hónappal később lettem huszonegy szabványéves. Siri három héttel korábban ünnepelte harminchetedik születésnapját.

– Sok helyen jártam, ahol te soha nem fordultál még meg – szólaltam meg végül. Még én is éreztem, milyen durcás és gyerekes a válaszom.

– Ó, igen – felelte Siri, és megtapsolt.

Lelkesedését látva egy pillanatra felsejlett előttem a másik Sirim – a fiatal lány, akiről a kilenc hosszú hónapig tartó oda-vissza út alatt álmodoztam. Aztán szertefoszlott a kép, visszatért a rideg valóság, és már nem tudtam nem észrevenni rövid haját, petyhüdt nyakizmait, és az egykor hőn szeretett kézfejen megjelenő göcsörtöket.

– Sok helyen jártál, ahol én soha nem fogok megfordulni – hadarta Siri. A hangja semmit sem változott. Majdnem semmit. – Merin, szerelmem, te máris olyan dolgokat láttál, amiket én el sem tudok képzelni. Valószínűleg sokkal több tény birtokában vagy a világegyetemről, mint amennyinek a létezését feltételezem. De tudni alig tudsz valamit, kedvesem.

– Mi a csudáról beszélsz, Siri? – Leültem egy félig elsüllyedt fatönkre a nedves homokföveny közelében, és felhúzott térdemmel kerítést emeltem kettőnk közé.

Siri kiszaladt a tócsából, és letérdelt elém. A kezébe fogta a kezem, és bár az enyém volt a nagyobb, nehezebb, kérgesebb és csontosabb, mégis éreztem az övében duzzadó erőt. Úgy képzeltem, ez azoknak az éveknek az ereje, amiket nem osztottam meg vele.

– Élned kell, hogy igazán a dolgok mélyére láthass, szerelmem. Ezt azóta értettem meg, hogy Alón megszületett. A gyereknevelés valamiért ösztönösebben rávezet a valós dolgokra.

– Hogy érted ezt?

Siri néhány másodpercre elkapta rólam a tekintetét, és automatikusan a füle mögé tűrt egy rakoncátlan hajtincset. Bal kezével továbbra is szorosan fogta két kezemet.

– Nem is tudom – mondta halkan. – Azt hiszem, megérzem, ha a dolgok nem fontosak. Nem is tudom, hogyan fogalmazzam meg. Ha az ember már harminc éve nyitogat be idegenekkel teli szobákba, akkor kisebb rajta a nyomás, mintha csak feleannyi év tapasztalata állna mögötte. Tudja, mit tartogathat számára a szoba, mit várhat a benti emberektől, és rögtön azt kezdi keresni. Ha még sincs ott, akkor hamarabb megérzi, és már megy is a dolgára. Egyszerűen többet tud arról, hogy mi van, mi nincs, és milyen kevés időnk adatott arra, hogy megtanuljunk különbséget tenni köztük. Érted, Merin? Egy kicsit legalább tudsz követni?

– Nem – válaszoltam.

Siri bólintott, és beharapta az ajkát, de egy darabig nem szólalt meg újra. Helyette odahajolt hozzám, és megcsókolt. Ajkai szárazak voltak, és egy picit puhatolózók. Egy pillanatra elhúzódtam – láttam mögötte az eget –, egy kis gondolkodási időt akartam. Ekkor azonban megéreztem, ahogy forró nyelve utat talál a számba, és lehunytam a szemem. Mögöttünk emelkedett a dagály. Szimpatikus melegség öntött el, ahogy Siri kigombolta az ingem, és hegyes körmeivel végigszántott a mellkasomon. Egy másodpercre űr támadt közöttünk, és még időben kinyitottam a szemem, hogy lássam, amint kikapcsolja az utolsó gombokat fehér ruhája elején. Mellei nagyobbak, nehezebbek, mellbimbói szélesebbek és sötétebbek voltak, mint emlékeztem. Megborzongtunk a csípős szélben, mire lehúztam a ruhát a válláról, és magamhoz vontam a testét. Lecsúsztunk a fatönkről a meleg homokba. Közelebb húztam, s közben végig csak egy dolog járt az eszemben: hogy is gondolhattam, hogy kettőnk közül ő az erősebb? Sós ízű volt a bőre.

Siri keze a segítségemre sietett. Rövid haja nekinyomódott a kifehéredett fának, fehér pamutnak és homoknak. A szívem még a hullámzásnál is gyorsabban lüktetett.

– Érted már, Merin? – suttogta a fülembe néhány másodperccel azután, hogy melegsége összefont minket.

– Igen – suttogtam vissza. Pedig nem értettem.

Mike kelet felől közelítette meg a sárkányszőnyeggel Alapkőt. Egy órán át repültünk a sötétben, én pedig az idő nagy részében kuporogva vacogtam a szélben, arra számítva, hogy a szőnyeg bármelyik pillanatban összetekeredhet, és mindketten a tengerbe zuhanunk. Még fél órára jártunk az úti célunktól, amikor megláttuk az első vándorszigeteket. A vihar elől menekülő szigetek végtelennek tűnő menetoszlopban, hullámzó vitorlalevelekkel úsztak fel déli táplálékforrásuktól. Sokuk kivilágítva fénylett, füzérekben lógtak rajtuk a színes lámpások és vibráló ökörnyálfátylak.

– Biztos, hogy jó irányba megyünk? – kiáltottam.

– Igen – ordított vissza Mike. Nem fordult hátra. Hosszú fekete haja az arcom előtt csapkodott a szélben. Időnként rápillantott az iránytűjére, és apróbb irányváltoztatásokat eszközölt.

Lehet, hogy egyszerűbb lett volna a szigeteket követnünk. Elhaladtunk egy hatalmas, csaknem fél kilométer hosszú sziget felett. Hunyorogva próbáltam kivenni a részleteket, de a sziget – foszforeszkáló nyomdokvizét leszámítva – teljes sötétségbe burkolózott. Fekete árnyak szelték át a tejfehér hullámokat. Megkocogtattam Mike vállát, és lemutattam.

– Delfinek! – kiáltotta. – Ezért volt az a nagy felhajtás a gyarmat körül, nem emlékszel? A Hidzsra alatt egy rakás jótét lélek meg akarta menteni a Régi Föld óceánjaiban élő emlősöket. Nem jött össze nekik.

Vissza akartam kiáltani egy kérdést, ám abban a pillanatban felbukkant a látóhatáron a földnyelv, s vele Alapkő kikötője.

Addig azt hittem, a Maui-Covenant felett fényesen ragyognak a csillagok. Azt hittem, a vándorszigetek a maguk színes kavalkádjával látványosak. De Alapkő kikötőbe és dombokba csomagolt városa fényszóróként sugárzott az éjszakában. Szikrázó fényeiről egy régebben látott fáklyahajó jutott az eszembe, amely a szemem láttára hozta létre saját plazmanóváját egy komor gázóriás sötét karjának árnyékában. A város úgy festett, akár egy fehér épületekből kirakott, ötemeletes méhsejt; a házaknak otthonos fényt kölcsönöztek a benti lámpások, valamint a kinti fáklyák megszámlálhatatlan sora. A vulkanikus sziget fehér lávaköve maga is izzani látszott a kivilágításban. A város mögött sátrak, pavilonok, tábortüzek, bográcsfőző tüzek és hatalmas máglyák látszottak, mely utóbbiak túl magasan ropogtak ahhoz, hogy bármi más szerepük legyen, mint a hazatérő szigetek üdvözlése.

A kikötő zsúfolásig megtelt csónakokkal: ringatózó katamaránokkal, amiknek árbocáról kolompok kongtak; hatalmas testű, lapos aljú lakóhajókkal, amiket úgy építettek, hogy csigalassúsággal vánszorogjanak kikötőről kikötőre a nyugodt egyenlítői vizeken, ám ezen az estén büszkén feszítettek a díszként felaggatott lámpafüzérek fényében; és elvétve még egy-egy cápára hasonlító, áramvonalas, praktikus kialakítású óceánjáró jachtot is lehetett látni. A harapófogó alakú kikötő végéből kiugró szirten egy világítótorony állt, melynek fénye messzire pásztázott a tengeren, egyformán megvilágítva hullámot és szigetet, hogy aztán a hajók és az emberek színes forgatagára vetüljön.

Még két kilométerről is hallottuk a zsivajt. Tisztán ki lehetett venni az ünneplés hangjait. Egy Bach-fuvolaszonáta eltéveszthetetlen dallama szárnyalt a kurjongatások és a hullámok állandó dübörgése fölé. Később megtudtam, hogy ezt az üdvözlő koncertet hidrofonokkal közvetítették az Átjáró-csatornákba is, ahol a delfinek a zene ritmusára ugrándoztak és ficánkoltak.

– Jóságos ég, Mike, honnan tudtál minderről?

– Megkérdeztem a hajó központi számítógépétől – felelte Mike. A sárkányszőnyeg jobbra dőlt, hogy elkerülje a hajókat és a világítótorony fényét, aztán visszakanyarodtunk Alapkőtől északra, egy sötét földterület felé. Halkan zúgtak a hullámok az előttünk lévő sekély partszakaszon. – Minden évben megtartják ezt a fesztivált – mesélte Mike –, de az idei a százötvenedik. Már három hete tart a mulatozás, és a program szerint még két hétig folytatódik. Az egész bolygón csak százezer telepes él, Merin, és ide a rozsdás bökőt, hogy a felük itt tombol.

Csökkentettük a sebességet, óvatosan megközelítettük a szárazföldet, és a parttól nem messze leszálltunk egy sziklás tisztásra. A vihar elvonult dél felé, de egy-egy villám még átcikázott az égen, és a közeledő szigetek távoli fényei is pislákoltak a horizonton. Felettünk a csillagokat nem tudta elhomályosítani a magaslaton túli Alapkő ragyogása. Itt melegebb volt a levegő, és a széllel együtt virágillat lengedezett. Összetekertük a sárkányszőnyeget, és kapkodva belebújtunk a harlekinjelmezbe. Mike becsúsztatta a lézertollat és az ékszereket a ruha bő zsebeibe.

– Azokat minek hoztad? – kérdeztem, miközben egy méretes sziklatömb alá dugtuk a hátizsákot és a sárkányszőnyeget.

– Ezeket? – lengetett meg az ujján egy reneszánszi nyakláncot Mike. – Cserealapnak arra az esetre, ha alkudnunk kellene valakinek a kegyeire.

– Kegyeire?

– Kegyeire – ismételte Mike. – Egy hölgy adományára. Egy megfáradt űrutazó pátyolgatására. Vagy ha így jobban érted, muffra, öcskös.

– Ó – mondtam, s azzal felhúztam az álarcot és a bolondsipkát. A csengettyűk halkan csilingeltek a sötétben.

– Csipkedd magad – sürgetett Mike. – Lekéssük a murit.

Bólintottam, és csilingelve követtem. Óvatosan lépkedtünk a köveken és a bozótok között, a várakozó fények irányába.

Ülök a napon, és várok. Nem egészen tudom, mire. Érzem, hogy lassan felforrósodik a hátam, ahogy a reggeli napfény visszaverődik Siri síremlékének fehér kőfaláról.

Siri síremléke?

Nincsenek felhők az égen. Felszegem a fejem, és az égre hunyorgok, mintha a verőfényes légkörön túl megpillanthatnám az L. A-t és a frissen elkészült távnyelőt. Persze nem láthatom egyiket sem. Énem egy része tudja, hogy még nem emelkedtek fel. Énem egy része másodpercre pontosan tudja, hogy mennyi idő van még hátra, amíg a hajó és a távnyelő elér a zenitjére. Énem egy része gondolni sem akar rá.

Siri, helyesen cselekszem?

Feltámad a szél, és hirtelen csapkodni kezdenek a rúdra tűzött zászlók. Nem látom, inkább csak érzékelem a várakozó tömeg türelmetlenségét. Azóta, hogy földre szálltam ezért az alkalomért, Hetedik Viszontlátásunkért, most először tölti meg bánat a szívemet. Nem, nem is bánat, még nem az. Most még csak szomorúság váj belém hegyes fogaival, hogy aztán rövidesen gyásszá terebélyesedjék. Az elmúlt években számtalanszor beszélgettem magamban Sirivel, egymás után gyártva a kérdéseket, amiket majd a jövőben feltehetek neki, és hirtelen kijózanító hidegséggel hasít belém a tudat, hogy most már soha többé nem fogunk leülni és beszélgetni. Űr támad bennem, és növekedni kezd.

Hagyjam megtörténni, Siri?

Nem kapok választ, csak a tömeg morajlik egyre hangosabban. Pár percen belül fel fogják küldeni hozzám Donelt, kisebbik, életben maradt fiamat, vagy a lányát, Lirát, és a kislány testvérét, hogy noszogassanak meg. Félrepöckölöm a fűzszálat, amit eddig rágcsáltam. Halvány árnyék dereng a horizonton. Talán egy felhő. Vagy talán az első vándorsziget, amely ösztönétől hajtva, a tavaszi, északi szél hátán hazafelé tart az egyenlítői sekély tengerek hatalmas térségébe. Nem számít.

Siri, helyesen cselekszem?

Nem kapok választ, és egyre fogy az idő.

Siri néha olyan tudatlannak tűnt, hogy teljesen kikészültem tőle.

Semmit sem tudott az életem tőle távol töltött részéről. Kérdezgetett ugyan, de olykor nem tudtam eldönteni, érdeklik-e egyáltalán a válaszok. Hosszú órákon át fejtegettem neki a perdhajóink működését lehetővé tévő fizika gyönyörűségeit, de mindig úgy tűnt, hogy nem érti, miről beszélek. Egy alkalommal, miután kimerítő részletességgel felsoroltam az ősi csírahajók és a Los Angeles közti különbségeket, Siri legnagyobb döbbenetemre azt kérdezte:

– De miért tartott az őseimnek hajóidő szerint nyolcvan évig, hogy a Maui-Covenantra érjenek, ha te százharminc nap alatt meg tudod tenni az utat?

Nem értett meg semmit.

Siri történelemszemlélete finoman fogalmazva is siralmas volt. Úgy tekintett a Hegemóniára és a Világhálóra, ahogy egy gyerek gondol egy kellemes, de igencsak ostoba mítoszban szereplő képzeletbeli világra; a közömbössége sokszor az őrületbe kergetett.

Siri mindent tudott a Hidzsra korai időszakáról – már amennyiben közük volt a Maui-Covenanthoz vagy a telepesekhez és néha előhozakodott egy-egy szórakoztató, archaikus érdekességgel vagy szóhasználattal, de semmit nem tudott a Hidzsra utáni valóságról. Az olyan nevek, mint a Kert, a Számkivetettek, a Reneszánsz vagy a Lusus nem sokat jelentettek a számára. Megemlíthettem Salmud Brevy vagy Horace Glennon-Height tábornok nevét, és ő az égvilágon semmire nem asszociált róluk, semmilyen reakciót nem váltottak ki belőle. Semmilyet.

Amikor utoljára láttam Sirit, hetven szabványéves volt. Hetvenéves, és soha életében nem utazott másik bolygóra, nem fénysürgönyözött, boron kívül nem ivott másféle alkoholt, nem kapcsolódott össze empátiasebésszel, nem lépett át egy távnyelő kapuján, nem szívott marihuánarudat, nem vetette alá magát génműtétnek, nem kötötte rá magát stimszimre, nem járt iskolába, nem szedett RNS-gyógyszereket, nem hallott a zen gnosztikusokról vagy a Shrike Egyházáról, és nem repült más járművel, csak a családja tulajdonába tartozó, rozoga Vikken suhanóval.

Siri rajtam kívül senki mással nem feküdt le. Legalábbis ezt állította. És én hittem neki.

Az Első Viszontlátás során történt, azon a bizonyos szigetvilági nyaraláson, hogy Siri elvitt beszélgetni a delfinekkel.

Hajnalban keltünk, hogy megnézzük a napfelkeltét. A fatörzsház legmagasabb szintjéről tökéletes rálátásunk nyílt a sápadó, majd kivilágosodó keleti égboltra. A bárányfelhők rózsaszínné váltak, s aztán maga a tenger is felolvadt, ahogy a nap a lapos látóhatár fölé kúszott.

– Ússzunk egyet! – javasolta Siri. A gazdag, vízszintes fény a bőrét fürösztötte, és négyméteres árnyékot vetett a terasz deszkáira.

– Túl fáradt vagyok – mondtam. – Majd később.

Majdnem az egész éjszakát ébren töltöttük: az ágyon fekve beszélgettünk, szeretkeztünk, beszélgettünk, s újfent szeretkeztünk. A reggeli fény beköszöntével kiüresedtem, és kissé émelygett a gyomrom. A sziget alig érzékelhetően mozgott alattam, én mégis úgy éreztem, mintha örvénylene; egy részeg voltam, akire nem hat a gravitáció.

– Nem. Most menjünk! – kötötte az ebet a karóhoz Siri. Megragadta a kezem, hogy magával vonszoljon. Bosszús voltam, de nem ellenkeztem. Akkor, az Első Viszontlátás idején Siri huszonhat éves volt, hét évvel idősebb nálam, ám hebrencs viselkedéséről gyakran jutott eszembe a kamasz Siri, akit az én időszámításom szerint alig tíz hónappal korábban vittem el a Fesztiválról. Mélyről jövő, természetes nevetése mit sem változott. Zöld szeme ugyanolyan szúrósan villant, amikor elfogta a türelmetlenség. Gesztenyebarna hajzuhataga ugyanolyan maradt, mint régen. A teste azonban érettebb lett, beváltván azt az ígéretet, amivel korábban még csak kecsegtetett. Még mindig kicsi, telt, szinte kislányos mellei voltak, s a mellkasát pettyező szeplők alatt olyan átlátszóan fehér színt öltöttek, hogy látni lehetett a halványkék ereket. De valahogyan megváltoztak. Ő is megváltozott.

– Na, betársulsz, vagy csak bámulsz, mint borjú az újkapura? – kérdezte Siri. Kibújt a kaftánjából, miközben kijöttünk a legalsó fedélzetre. Kis hajónk még mindig ki volt kötve a dokkhoz. Felettünk a sziget vitorlalevelei lassan szétnyíltak a megélénkülő reggeli szélben. Az elmúlt néhány napon Siri ragaszkodott hozzá, hogy fürdőruhát viseljünk, amikor megmártózunk a vízben. Most anyaszült meztelen volt. Mellbimbói keményen meredeztek a hűvös levegőben.

– Nem fogunk lemaradni? – kérdeztem a csattogó vitorlaleveleket fürkészve. Korábban mindig megvártuk a dél körüli szélcsendet, amikor a sziget megállt a vízen, és tükörsimává dermedt a tenger felszíne. Most viszont már kezdtek kifeszülni az orrvitorlaindák, ahogy a vastag levelek megduzzadtak a szélben.

– Ne butáskodj – korholt Siri. – Bármikor belekapaszkodhatunk egy gyökértőkesúlyba, hogy visszaússzunk a szigetig. Vagy akár egy tápindába. Na gyere! – Hozzám vágott egy ozmózismaszkot, és felhúzta a sajátját. Az átlátszó hártyarétegtől olajosnak tűnt az arca. Félrehajított kaftánja egyik zsebéből előhúzott egy vastag medaliont, és a nyakába akasztotta. A fémdarab vészjóslóan komorlott a bőrén.

– Az micsoda? – kérdeztem.

Siri nem húzta fel az ozmózismaszkot, hogy válaszolhasson. Csatlakoztatta a kommunikátorszálakat a nyakánál, és a kezembe adta a fülhallgatókat. Bádoghangja volt.

– Tolmácskorong – mondta. – Azt hittem, mindent tudsz a kütyükről, Merin. Aki utoljára ér le, az a tengeri uborka!

Fél kézzel a mellei közé fogta a korongot, és leugrott a szigetről. Megláttam fenekének sápadt domborulatait, ahogy piruettezve egyre lejjebb rúgta magát. Pillanatokkal később már csak egy fehér folt homálylott a mélységben. Felcsúsztattam a maszkomat, szorosan meghúztam a kommunikátorszálakat, és a tengerbe léptem.

A sziget alja sötét pacaként terült szét a kristályfényes mennyezeten. Kissé tartottam a kövér tápindáktól, holott Siri meggyőzően demonstrálta, hogy a kacsokat hidegen hagyja minden, ami nagyobb a hangyányi méretű zoonplanktonoknál, melyek úgy kavarogtak a napfényben, mint a por egy elhagyatott bálteremben. A gyökértőkesúlyok göcsörtös, több száz méter hosszú cseppkövekként függtek a lila mélységben.

A sziget mozgott. Láttam az utánam kúszó indák finom fibrillációját. Tíz méterrel felettem megcsillant a fény egy sodorvíz keltette áramlaton. Fuldokolni kezdtem, és egy pillanatig biztosra vettem, hogy a víz helyett a maszk által kibocsátott gél fogja kipréselni belőlem a levegőt, de aztán megnyugodtam, és a levegő szabadon áramlott be a tüdőmbe.

– Mélyebbre, Merin! – hallottam meg Siri hangját.

Pislogtam egyet – lassított felvételben, ahogy a maszk újra a szememhez idomult –, és húsz méterrel alattam megpillantottam Sirit, amint egy gyökértőkesúlyba kapaszkodva, könnyedén tapossa a vizet a hidegebb, mélyebb áramlatok felett, ahová a fény már nem hatol le. Belegondoltam az alattam lévő, több ezer méteres víztömegbe, s a megannyi élőlénybe, amik a telepesek tudta nélkül, nemkívánatos vendégekként odalent lapulhatnak. Belegondoltam a sötétségbe, a mélységbe, és a heréim önkéntelenül összezsugorodtak.

– Gyere le! – Siri rovarként zümmögött a fülemben. Megfordultam, és elrúgtam magam. Itt nem volt olyan erős a felhajtóerő, mint a Régi Föld tengereiben, de azért erőlködnöm kellett, hogy mélyre merüljek. A maszk kompenzálta a mélységet és a nitrogént, de éreztem, ahogy a nyomás a bőrömet és a fülemet feszíti. Végül felhagytam a taposással, megragadtam egy gyökértőkesúlyt, és nagy nehezen lehúztam magam Siri szintjére.

Egymás mellett úsztunk a tompa fényben. Siri fantomszerű jelenéssé vált idelent: hosszú haja borvörös glóriaként örvénylett, sápadt teste zöldeskéken fénylett. A felszín elképzelhetetlenül távolinak tűnt. A sodorvíz szélesedő „V” betűje és az indaerdő áramlása arra utalt, hogy a sziget egyre gyorsabban mozog, tudatlanul úszván új táplálékforrások, messzi vizek felé.

– Hol vannak a...? – kezdtem gondolatban beszélni.

– Cssst! – pisszegett le Siri. Valamit matatott a medalionon, és ekkor meghallottam őket: a sivításokat, a trillákat, a füttyentéseket, a macskadorombolásokat és a visszhangzó vijjogásokat. A mélység hirtelen különös zenével telt meg.

– Jézusom – szaladt ki a számon. Mivel Siri a tolmácsgép frekvenciájára állította a kommunikátorszálainkat, a szó értelmetlen füttyentésként és tülkölésként szóródott szét a vízben.

– Hahó! – kiáltotta Siri. A tolmácsolt üdvözlést visszhangozva sugározta a mikrofon: akár egy ultrahangtartományba eső madárszó gyorsított felvételben. – Hahó! – kiáltott újra.

A delfinek csak percek múlva jöttek kíváncsiskodni. Elúsztak mellettünk; meglepően nagyok voltak, bőrük síkosnak, testük izmosnak tűnt a csalóka fényben. Az egyik hatalmas példány egy méterre megközelített minket, majd az utolsó pillanatban irányt változtatott, és fehér hasa falként húzott el előttünk. Láttam, amint sötét szeme elfordul, hogy menet közben is kövessen a tekintetével. Csak egyet kellett csapnia széles uszonyával, és akkora örvényt kavart, hogy nem maradtak kétségeim az állat erejét illetően.

– Hahó! – szólongatta Siri, de a sebes alak eltűnt a messzi homályban. Váratlanul csönd lett. Siri kikapcsolta a tolmácsgépet. – Szeretnél beszélni velük? – kérdezte.

– Persze.

Erősen kételkedtem a dologban. Az emberek három évszázadon át próbáltak mindhiába beszédbe elegyedni a tengeri emlősökkel. Mike egyszer azt mondta, hogy a Régi Föld két árván maradt csoportjának gondolati struktúrája túlságosan eltérő, és közös témájuk sincs sok. Egy Hidzsra előtti szakértő úgy fogalmazott, hogy amikor egy delfinhez beszélünk, az nagyjából annyira eredményes, mint egy egyéves csecsemő esetében. Általában mindkét fél élvezi a beszélgetést, és úgy tűnik, mintha létrejönne egy dialógus, de senki sem lesz utána okosabb. Siri visszakapcsolta a tolmácskorongot.

– Hahó! – kiáltottam.

Még egy utolsó percig csend honolt, aztán a fülhallgatóink zsongani kezdtek, miközben a tenger fülsértő kurrogástól visszhangzott.

távolság/nincs uszony/hahóhang?/áramlat impulzus/úszik körbe/vicces?

– Mi az ördög? – kérdeztem Sirit, mire a tolmács trillázva közvetítette a kérdésem. Siri elvigyorodott az ozmózismaszk alatt.

Még egyszer nekifutottam.

– Hahó! Köszöntelek a... ömm.. a felszínről. Hogy vagy?

A hatalmas hím – hímnek gondoltam – kanyarodó torpedóként vett célba minket. Tízszer gyorsabban szántotta pillangóúszásban a vizet, mint én, és ezen az sem segített volna, ha reggel eszembe jut felhúzni az uszonyomat. Egy pillanatig azt hittem, hogy felöklel minket, ezért felhúztam a térdem, és szorosan a gyökértőkesúlyba kapaszkodtam. A következő pillanatban már mögöttünk volt, és felfelé úszott levegőért, miközben Siri és én megszédültünk a nyomában keletkezett örvénytől és magas fejhangjától.

nincs uszony/nincs eledel/nincs úszás/nincs játék/nincs móka

Siri kikapcsolta a tolmácsgépet, és közelebb lebegett. Finoman a vállamba csimpaszkodott, amíg én jobb kézzel a gyökértőkesúlyba kapaszkodtam. A langyos vízben sodródva összeért a lábunk. Apró, bíborvörös vitézhalraj hussant el fölöttünk, míg a delfinek sötét foltjai egyre messzebb köröztek.

– Elég volt? – kérdezte Siri. Tenyerét a mellkasomra helyezte.

– Még egy próba – feleltem. Siri biccentett, és egy csavarintással életre keltette a korongot. Az áramlat ismét egymáshoz sodort minket. Siri átkarolt. – Miért terelitek a szigeteket? – kérdeztem a tarka fényben cirkáló, palackorrú árnyaktól. – Mi előnyötök származik abból, hogy a szigetekkel tartotok?

most hallani/régi dalok/mély víz/nincs Nagy Hangok/nincs Cápa/régi dalok/új dalok

Siri teste most már hosszában simult az enyémhez. Szorosabban átfogott bal karjával.

– A Nagy Hangok a bálnák voltak – suttogta. Haja legyező alakban terült szét, tincsei szalagokként lobogtak. Jobb keze lesiklott, és úgy tűnt, meglepődik azon, amit talál.

– Hiányoznak a Nagy Hangok? – kérdeztem az árnyaktól. Siri a csípőm köré fonta a lábát. A felszín fortyogó üstként fénylett negyven méterrel felettünk. – Mit hiányoltok a leginkább a Régi Föld óceánjaiból? – Fűztem hozzá. Bal karommal közelebb húztam Sirit, lejjebb csúsztattam a kezem a hátán, amíg rá nem találtam a fenekére. Szorosan megmarkoltam. A körülöttünk cikázó delfinek szemében egyetlen élőlénynek tűnhettünk. Siri rám ereszkedett, és egyetlen élőlénnyé váltunk.

A tolmácskorong időközben hátratekeredett, és Siri válla fölött lebegett. Odanyúltam, hogy kikapcsoljam, ám a mozdulat félúton abbamaradt, amikor hadarva a fülünkbe csicsergett a kérdésemre kapott válasz.

hiányzik Cápa/hiányzik Cápa/hiányzik Cápa/hiányzik Cápa/Cápa/ Cápa/ Cápa

Kikapcsoltam a korongot, és megráztam a fejem. Nem értettem. Olyan sok mindent nem értettem! Lehunytam a szemem, ahogy Sirivel gyengéden mozogtunk az áramlat és saját magunk ritmusára, miközben a delfinek a közelben úszkáltak, és hívásaik felvették egy ősi panaszdal szomorú, lassú, reszkető dallamát.

Siri és én a második napon közvetlenül napfelkelte előtt tértünk vissza a dombvidékről a Fesztiválra. Egy éjszakán és egy napon át csatangoltunk hegyen-völgyön át; idegenekkel ettünk narancssárga selyempavilonokban, együtt fürödtünk a Shree jéghideg vizében, és táncoltunk a zenére, amely szünet nélkül szólt az elhaladó szigetek végtelen sorának tiszteletére. Megéheztünk. Naplementekor arra ébredtem, hogy Siri eltűnt. Még nem kelt fel a Maui-Covenant holdja, amikor visszaért. Azt mondta, a szülei több napra elutaztak a barátaikkal egy lassú lakóhajón. Alapkőben hagyták a családi suhanót. Most egyik táncmulatságtól a másikig, egyik örömtűztől a másikig törtünk magunknak utat a városközpont felé. Úgy terveztük, hogy elrepülünk nyugatra, Siri családjának Fevarone melletti birtokára.

Rendesen benne jártunk már az éjszakában, de Alapkő közterén még most is sokan mulatoztak. Madarat lehetett fogatni velem. Tizenkilenc éves voltam, szerelmes, és a Maui-Covenant 0,93-as gravitációját sokkal kevesebbnek éreztem. Szárnyakat tudtam volna növeszteni. Bármire képes voltam.

Megálltunk egy bódénál, hogy sült gombócot vegyünk, és megigyunk egy bögre feketekávét. Hirtelen belém hasított egy gondolat.

– Honnan tudtad, hogy matróz vagyok? – kérdeztem.

– Csitt, Merin jó barát. Fogyaszd el szegényes reggelid! Ha kiböjtölöd, amíg a villába érünk, olyan lakomát készítek, amivel véget ér böjtünk.

– Nem, komolyan kérdeztem – makacskodtam, és a tisztának jóindulattal sem nevezhető harlekinjelmezem ujjával letöröltem az államra kenődött zsírt. – Ma reggel azt mondtad, hogy tegnap este első látásra tudtad, hogy a hajóról jöttem. Miből jöttél rá? Az akcentusomból? A jelmezemből? Mike-kal másokat is láttunk ilyen ruhákban.

Siri felkacagott, és hátrasimította a haját.

– Örülj, hogy én szúrtalak ki, Merin, szívem. Ha Gresham bácsikám vagy a barátai vettek volna észre, nagy bajba keveredsz.

– Ó. Miért? – Elvettem még egy sült gombócot, Siri pedig kifizette. Követtem a gyérülő tömegbe. A kavargás és a zene ellenére kezdett erőt venni rajtam a fáradtság.

– Mert szeparatisták – felelte Siri. – Gresham bácsi nemrég tartott egy beszédet a Tanács előtt, amiben arra buzdított, hogy vegyük fel a harcot a Hegemóniáddal, és ne engedjük, hogy bekebelezzen minket. Azt mondta, el kell pusztítanunk a távnyelőszerkezetet, mielőtt az pusztít el minket.

– Ne mondd – élcelődtem. – És azt is mondta, hogyan hajtaná végre a tervét? Ha jól tudom, nincs olyan járművetek, amivel el tudjátok hagyni a bolygó légkörét.

– Való igaz, s ez ötven éve nem változott – válaszolta Siri. – De ebből is látszik, milyen ésszerűtlenek tudnak lenni a szeparatisták.

Bólintottam. Singh parancsnok és Halmyn tanácsos már tájékoztatott minket a Maui-Covenant úgynevezett szeparatista mozgalmáról.

– A gyarmati melldöngető soviniszták és vaskalaposok szokásos szövetsége – kommentálta Singh. – Még egy ok arra, hogy lefékezzünk, és a távnyelő befejezése előtt kiaknázzuk a bolygó kereskedelmi potenciálját. A Világháló köszöni, de nem kér vademberekből. És már csak a szeparatistákhoz hasonló csoportok miatt sem szabad önöket, tehát a legénységet és az építőmunkásokat a talajlakóknak még a közelébe engedni.

– Hol van a suhanód? – kérdeztem Siritől. A köztér egyre gyorsabban néptelenedett el. A zenészek nagy része már elpakolta a hangszerét az éjszakára. Tarkabarka jelmezes kupacok hortyogtak a fűben vagy a macskaköveken, a szemét és az eloltott lámpások között. Már csak néhány kósza vigadozó tartott ki, lassan ringatóztak egy magányos gitárszóra, vagy részegen dudorásztak magukban. Egyszer csak megláttam Mike Oshót, a szedett-vedett bohócot. Álarcát már régen elvesztette, mindkét oldalán egy-egy lányt ölelgetett, és rajongók vették körül. Feszülten figyelő, de kétballábas közönségének éppen a „Hava nagilát” akarta megtanítani. A trupp egyik tagja rendszerint mindig megbotlott, mire az egész bagázs hanyatt esett. Mike ilyenkor általános derültség közepette talpra kényszerítette őket, s aztán újra járni kezdték botladozó-ugrándozó táncukat Mike mély basszusénekére.

– Itt is van – mutatott Siri a Közösségi Ház mögött parkoló suhanókra. Bólintottam, és integettem Mike-nak, de őt annyira lekötötték a karjában tartott hölgyemények, hogy észre sem vett. Sirivel átvágtunk a téren, és már a régi épület árnyékában jártunk, amikor kiáltás harsant.

– Matróz! Fordulj meg, te hegemóniai féreg, a kurva anyád!

Kővé dermedtem, majd ökölbe szorított kézzel megpördültem, de senki nem járt a közelemben. Hat fiatal szaladt le a tribün lépcsőjén, és félkört alkottak Mike mögött. Az elöl álló férfi magas, karcsú és feltűnően jóképű volt. Huszonöt-huszonhat éves lehetett, és hosszú, szőke haja göndör fürtökben omlott bíborvörös selyemruhájára, mely kiemelte erős fizikumát. Jobb kezében egy méter hosszú kardot szorongatott, amit ránézésre lágyított acélból kovácsoltak.

Mike lassan megfordult. Távolról is láttam, amint a helyzetet felmérve kijózanodik a tekintete. Az oldalán csüngő nők és néhány fiatal táncoló felvihogott, mintha valami vicces hangzott volna el. Mike direkt hagyta, hogy kapatos mosolya továbbra is az arcán üljön.

– Hozzám szólt, jó uram? – kérdezte.

– Hozzád szóltam, te hegemóniai rüfkeivadék! – sziszegte a bandavezér. Csinos arca teljesen eltorzult a dühtől.

– Bertol – suttogta Siri. – Az unokatestvérem. Gresham kisebbik fia.

Bólintottam, és kiléptem az árnyékból. Siri elkapta a karomat.

– Most már kétszer is undok szavakkal illette az anyámat, jó uram – dadogta borízű hangon Mike. – Tán megsértettük önt valamivel? Ha így volna, alázatos bocsánatáért esedezem.

Mike olyan mélyen hajolt meg, hogy a sipkáján lévő csengettyűk már majdnem a földet söpörték. Néhány rajongója megtapsolta.

– A puszta jelenléted sértő, te hegemóniai fattyú. A levegőnket rontod a hájas seggeddel.

Mike szemöldöke tréfásan felszaladt. Egy halnak öltözött fiatalember legyintett a közelében.

– Jaj, ne bomolj már, Bertol! Hiszen ő csak...

– Kussolj, Ferrick. Én ehhez a dagadt szarházihoz beszélek.

– Szarházi? – ismételte felvont szemöldökkel Mike. – Kétszáz fényévet utaztam azért, hogy dagadt szarházinak nevezzenek? Nem igazán érte meg a fáradságot. – Kecsesen piruettezett egyet, s forgás közben lefejtette magáról a két hölgyet. Legszívesebben Mike mellé siettem volna, de Siri szorosan kapaszkodott a karomba, és hallatlanul, suttogva esdekelt. Amikor kibontakoztam a szorításából, Mike még mindig mosolygott, és továbbra is adta az ostobát. A bal keze azonban buggyos ingzsebébe mélyedt.

– Add neki a szablyádat, Creg – csattant fel Bertol. Az egyik fiatalabb férfi markolattal előre odahajított Mike-nak egy kardot. Mike mozdulatlanul figyelte, ahogy elrepül mellette, és hangos csattanással a kövezetre esik.

– Ezt nem mondod komolyan – szólalt meg Mike. – Hígagyú baromarc. Te tényleg azt hiszed, hogy párbajozni fogok veled, csak mert feláll a farkad, amikor hősködhetsz ezek előtt a bugrisok előtt?

– Vedd fel a kardot – ordította Bertol –, vagy istenemre mondom, itt helyben lekaszabollak! – Szapora léptekkel megindult felé, arca rángatózott a haragtól.

– Bekaphatod – közölte Mike. Bal kezében ott termett a lézertoll.

– Ne! – kiáltottam, és kirohantam a fénybe. Azt a tollat arra használták a munkások, hogy szintjeleket égessenek a szénszálötvözetű gerendákba.

Ezután nagyon gyorsan követték egymást az események. Bertol egy újabb lépést tett előre, mire Mike – majdnem hogy unottan – végigszántott rajta a zöld sugárnyalábbal. A telepes elkiáltotta magát, és hátraszökkent; egy füstölgő, fekete csík jelent meg átlósan a selyemingén. Elbizonytalanodtam. Mike a lehető legalacsonyabb fokozatra állította a tollat. Bertol barátai közül ketten rárontottak, és Mike elkaszálta a sugárral a sípcsontjukat. Az egyikük átkozódva térdre rogyott, a másik pedig a lábát szorongatva, jajveszékelve elugrándozott.

Egész tömeg verődött össze. Hangosan kacagtak, ahogy Mike ismételten meghajolt, s közben leesett a bolondsipkája.

– Köszönöm, köszönöm – mondta Mike. – Anyám nevében is.

Siri unokatestvérét majd’ szétvetette a méreg. Habzott a szája, és nyálbuborékok fröccsentek az állára. Átfurakodtam a sokaságon, majd Mike és a magas telepes közé léptem.

– Hé, ennyi elég volt – csitítottam. – Elmegyünk. Már itt sem vagyunk.

– Hogy szakadna rád az ég, Merin, tűnj az utamból! – kiabált Mike.

– Minden rendben – fordultam felé. – Összejöttem egy Siri nevű lánnyal, akinek van egy...

Bertol előrelépett, és eldöfött mellettem a kardjával. Bal karommal átkulcsoltam a vállát, és hátralöktem. Elvesztette az egyensúlyát, és nagyot esett a fűbe.

– Bassza meg – szólalt meg Mike, és hátrébb csoszogott. Fásultan és egy kicsit undorodva ült le egy kőlépcsőre. – Ó, a rossebbe – suttogta maga elé. Vékony, bíborszínű vonal húzódott a harlekinjelmez bal oldalának egyik fekete rombuszmintáján. Ahogy rámeredtem a keskeny vágásra, kibuggyant rajta a vér, és patakokban folyt le Mike Osho széles hasán.

– Ó, Jézusom, Mike!

Leszaggattam egy csíkot az ingemből, és megpróbáltam elállítani a vérzést. Semmi nem jutott eszembe a kadétként elvégzett elsősegély-tanfolyamból. Rácsaptam a csuklómra, de a komlogomnak hűlt helye volt. Mindketten ott hagytuk őket a Los Angelesen.

– Nem is olyan vészes, Mike – nyögtem ki. – Csak egy apróbb vágás. – Most már a kezemre és a csuklómra csorgott a vére.

– A célnak megfelel – válaszolta Mike fajdalomtól elkínzott hangon. – A rohadt életbe. Egy kibaszott kard. Hát nem hihetetlen, Merin? Életem virágjában leszúrnak egy kibaszott rongyosoperából szalasztott, redvás evőeszközzel. Ó, a rossebbe, de fáj!

– Koldusopera – javítottam ki, és a másik kezemmel kezdtem szorítani a sebet. Teljesen átázott a rongy.

– Tudod, mi a te kurva nagy bajod, Merin? Az, hogy mindenbe beleütöd a kolduló orrodat! Áááááááá. – Mike arca krétafehér lett, majd elszürkült. A mellkasára horgasztotta az állát, és mély levegőt vett. – Hagyjuk a francba ezt az egészet, öcskös. Menjünk haza, jó?

Hátralestem a vállam fölött. Bertol lassan távolodott a barátaival. A többiek letaglózva nyüzsögtek körülöttünk.

– Hívjanak orvost! – ordítottam. – Hívjanak ide egy felcsert!

Két férfi elrohant. Sehol sem láttam Sirit.

– Egy pillanat! Egy pillanat! – emelte fel a hangját Mike, mintha elfelejtett volna valami fontosat. – Csak egy pillanatot várj! – mondta, s azzal meghalt.

Meghalt. Ténylegesen. Agyhalállal. Obszcén módon tátva maradt a szája, fennakadt a szeme, úgy, hogy csak a fehérje látszott, és egy perc múlva elapadt a sebből lüktető vérfolyam.

Tébolyult másodperceken át szórtam az égre átkaim. Láttam, ahogy az L. A. átúszik a halványuló csillagmezőn, és tudtam, hogy visszahozhatnám Mike-ot az életbe, ha néhány percen belül fel tudnám vinni a hajóra. A tömeg riadtan hátrált, ahogy üvöltve szidtam a csillagokat.

Végül Bertolhoz fordultam.

– Te! – kiáltottam rá.

A fiatalember megtorpant a köztér túlsó végén. Arca hamuszürkévé sápadt. Némán meredt rám.

– Te! – ismételtem. Felkaptam a lézertollat a földről, maximumra állítottam az energiáját, és odasétáltam Bertol és barátai várakozó csoportjához.

Később, a sikolyok és felperzselt hús ködén át homályosan észleltem, amint Siri suhanója leszáll a zsúfolt térre, a gerjesztett szélben felkavarodik a homok, s Siri hangja rám parancsol, hogy ugorjak be mellé. Magunk mögött hagytuk a fényt és az őrületet. A hideg szél lefújja csatakos hajamat a nyakamról.

– Elmegyünk Fevaronébe – közölte Siri. – Bertol részeg volt. A szeparatisták egy kis létszámú, erőszakos csoport. Nem lesz megtorlás. Velem maradsz, amíg a Tanács kivizsgálja az ügyet.

– Nem – feleltem. – Ott! Ott tedd le a gépet! – Egy tisztásra mutattam, nem messze a várostól.

Siri tiltakozott, de azért leszállt. A biztonság kedvéért vetettem egy pillantást a sziklatömbre, hogy ott van-e még a hátizsák, aztán kimásztam a suhanóból. Siri átcsúszott az ülésen, és az arcához vonta a fejem.

– Merin, szerelmem!

Forrón, nyitott szájjal csókolt meg, mégsem éreztem semmit. Olyan volt, mintha lebénult volna a testem. Hátraléptem, és elhessegettem. Hátrasimította a haját, és könnybe lábadt zöld szemével rám bámult. Aztán a suhanó felemelkedett, megfordult, és elszáguldott dél felé a kora reggeli fényben.

Utána akartam kiáltani: csak egy pillanatot várj. Leültem egy sziklára, és a térdembe markoltam, ahogy kiszakadt belőlem a görcsös zokogás. Utána felálltam, és a lent háborgó tengerbe dobtam a lézertollat. Előráncigáltam a hátizsákot, és kiszórtam a tartalmát a földre.

A sárkányszőnyegnek nyoma veszett.

Visszaültem. Túlságosan kimerültem, ahhoz sem volt erőm, hogy nevessek, sírjak vagy elsétáljak. Addig ültem ott, amíg felkelt a nap. Még akkor is ott ültem, amikor három órával később a HajóSzolgálat hatalmas, fekete suhanója hang nélkül leszállt mellettem.

– Apám? Apám, későre jár.

Megfordulok, és a fiamat, Donelt látom állni mögöttem. A Hegemóniai Tanács kék és aranyszínű díszruháját viseli. Kopaszodó feje búbja elvörösödött, és izzadságtól gyöngyözik. Donel csak negyvenhárom éves, de sokkal idősebbnek tűnik nálam.

– Kérem, apám – noszogat. Bólintok, felállok, lesöpröm a nadrágomról a füvet és a sarat. Együtt sétálunk a síremlék bejáratához. A tömeg most már közelebb tolong. Kavicsok csikorognak a talpuk alatt, ahogy türelmetlenül topognak.

– Bemenjek önnel, apám? – kérdezi Donel.

Megfordulok, hogy szemügyre vegyem ezt az öregedő idegent, aki a gyermekem. Szinte semmiben nem hasonlít Sirire vagy rám. Arca barátságos, pirospozsgás, és feszülten izgatott a mai naptól. Érzem benne azt a nyílt őszinteséget, ami gyakran helyettesíti egyeseknél az intelligenciát. Nem tudom megállni, hogy ne hasonlítsam össze ezt a kopaszodó, kiskutyaszerű férfit Alónnal – a sötét, göndör hajú, hallgatag, kaján mosolyú Alónnal. Alón azonban már harminchárom éve halott; elesett egy ostoba csatában, amihez semmi köze nem volt.

– Nem – felelem. – Egyedül megyek be. Köszönöm, Donel.

A fiam bólint, és hátralép. A nyugtalan sokaság feje fölött csattognak a zászlók. A kriptára fókuszálok.

A bejáratot egy tenyérzárral pecsételték le. Csak meg kell érintenem.

Az elmúlt percekben kitaláltam egy mesét, ami meg fog menekíteni a szívemben növekvő bánattól és az általam elindított külső eseményektől. Siri nem halt meg. Betegsége utolsó stádiumában összehívta az orvosait és a gyarmaton maradt elenyésző számú technikust, akik újjáépítették neki az egyik ősi hibernációs kamrát, amit két évszázaddal korábban a csírahajójukon használtak. Siri csupán alszik. Sőt, az egyéves alvás valahogyan megfiatalította. Amikor felébresztem, az a Siri lesz, akire kapcsolatunk kezdetéről emlékszem. Együtt fogunk kisétálni a napfénybe, és amikor megnyílnak a távnyelőkapuk, mi lépünk át rajtuk először.

– Apám?

– Igen.

A kripta ajtajához megyek, és rátenyerelek a zárra. Elektromos motorok surrognak, majd a fehér kőlap hátracsúszik. Lehajtom a fejem, és belépek Siri sírjába.

– A pokolba, Merin, rögzítsd azt a kötelet, mielőtt lesodor a fedélzetről! Iparkodj! – Iparkodtam. A nedves kötelet nehéz volt feltekerni, és még nehezebb lekötözni. Siri undorodva rázta meg a fejét, és áthajolt, hogy fél kézzel megkössön egy csathurok csomót.

A Hatodik Viszontlátásunk volt. Én három hónappal lekéstem a születésnapját, de sokan mások – több mint ötezer ember – oda tudtak érni az ünnepségre. A Mindenség vezérigazgatója egy negyvenperces beszédben köszöntötte fel. Egy költő felolvasta legújabb verseit a Szerelmes szonettciklusából. A hegemóniai nagykövet egy tekerccsel és egy új hajóval ajándékozta meg, egy kis tengeralattjáróval, amit a Maui-Covenanton első ízben engedélyezett fúziós cellák működtettek.

Sirinek még tizennyolc másik hajója volt. Ezek közül tizenkét hajó a sebes katamaránokból álló kereskedelmi flottájához tartozott, melyek a vándorló szigetvilág és az anyaszigetek között bonyolították le ügyleteiket. Volt két gyönyörű versenyvitorlása, amiket évente mindössze kétszer bocsátottak vízre, hogy megnyerjék az Alapítók Regattáját és a Szövetség Kritériumát. A maradék négy bárka ósdi, igénytelen és esetlen halászhajó volt; Siri jól karbantartotta őket, ám ettől még lapos fenekű dereglyék maradtak.

Sirinek tizenkilenc hajója volt, mi mégis egy halászbárkával, a Ginnie Paullal hajóztunk ki. Az elmúlt nyolc napban az Egyenlítői-tenger sekély homokpadjain halásztunk; kétfős legénységként vetettük ki és húztuk be a halászhálót, térdig gázoltunk a bűzlő halakban, talpunk alatt szétreccsent a trilobiták páncélja, dagonyáztunk minden hullámban, kivetettük, bevontuk a halászhálót, őrködtünk, és úgy aludtuk végig rövid pihenőinket, akár a kimerült gyerekek. Még nem töltöttem be a huszonhármat. Azt hittem, megedződtem az L. A. fedélzetén végzett kemény munkában, és a szokásommá vált, hogy minden második műszakban lemenjek egy órára gyúrni az 1,3 gravitációs gubóba, erre most majd’ szétment a karom és a hátam a megerőltetéstől, a kezem pedig felhólyagosodott a bőrkeményedések között. Siri nemrég lett hetvenéves.

– Merin, menj előre, és reffeld az elővitorlát! Ismételd meg az orrvitorlánál is, aztán menj le, és készítsd el a szendvicseket. Ne sajnáld a mustárt!

Bólintottam, és munkához láttam. Már másfél napja bújócskáztunk egy viharral: előtte haladtunk, ha tudtunk, megfordultunk és tűrtük a büntetését, amikor nem maradt más választásunk. Eleinte még izgalmas is volt, örültünk, hogy egy kis időre megszabadulunk a hálóvetés és toldozás-foldozás vég nélküli monotóniájától. Ám az első néhány óra után az adrenalinlöket alábbhagyott, és a helyébe állandó hányinger, rosszullét és borzasztó fáradtság lépett. A tenger nem enyhült. A hullámok hat méter magasra tornyosultak, sőt, még annál is feljebb. A Ginnie Paul úgy hánykolódott, akár egy széles tomporú matróna, mert hogy az is volt. Minden csuromvizes lett. A bőröm még a háromrétegnyi esőkabát alatt is átázott. Siri élvezte rég várt vakációját.

– Ez bakfitty – közölte egy alkalommal, az éjszaka legsötétebb órájában, mialatt a hullámok átcsaptak a fedélzeten, és a kormányfülkét ostromolták. – Látnád a számumszezon alatt!

A sötét viharfelhők nem tágítottak az égről, s a távolban egybeolvadtak a szürke tajtékokkal, a tenger felszíne azonban barátságos, ötméteres hullámzássá szelídült. Rendesen megkentem mustárral a marhasültes szendvicseket, és kiöntöttem a gőzölgő kávét a vastag peremű, fehér bögrékbe. Még zéró gravitációban is könnyebb lett volna kilötykölés nélkül felvinni a kávét, mint a dülöngélő kabinlejáraton. Siri szó nélkül vette el félig üres bögréjét. Egy darabig csendben üldögéltünk, hálásan élvezve az ételt és a nyelvünket forrázó meleget. Amikor Siri lement a fedélközbe újratölteni a bögréinket, átvettem a kormányt. A szürke nappal alig észrevehetően fordult át éjszakába.

– Merin – szólított meg Siri, miután átnyújtotta a bögrémet, és helyet foglalt a kormányfülke fala mentén végigfutó, hosszú párnázott ülésen –, mi történik, ha megnyitják a távnyelőt?

Meghökkentett a kérdés. Szinte soha nem került szóba köztünk, hogy a Maui-Covenant hamarosan csatlakozik a Hegemóniához. A szemem sarkából Sirire pillantottam, és döbbenten konstatáltam, hirtelen milyen öregnek tűnik. Arcán ráncok és árnyak alkottak mozaikot. Gyönyörű zöld szeme sötét táskák mögé süllyedt, arcának csontjai pengeélként feszültek törékeny pergamenbőrének. Ősz haját most meghagyta rövidre, s tincsei nedves tüskékként meredeztek. Nyaka és csuklója inasan bújt elő formátlan pulóveréből.

– Hogy érted? – kérdeztem.

– Mi történik, miután megnyitják a távnyelőt?

– Te is tudod, mit mond a Tanács, Siri. – Hangosan beszéltem, mert Siri az egyik fülére rosszul hallott. – A kapu megnyílásával egy új kereskedelmi és technológiai korszak veszi kezdetét a Maui-Covenanton. Többé nem rekedtek egyetlen kicsiny bolygón. A polgárjog elnyerésével mindannyian használhatjátok majd a távnyelőkapukat.

– Igen – felelte Siri. Elcsigázottan csendült a hangja. – Ezt már mind hallottam, Merin. De mi fog történni? Kik érkeznek ide elsőként?

– Gondolom, újabb diplomaták – vontam vállat. – A kulturális kapcsolattartás szakértői. Antropológusok. Etnológusok. Tengerbiológusok.

– És utána?

Tétováztam. Besötétedett. A tenger már-már gyengéden duruzsolt. Menetfényeink vörösen és zölden izzottak az éjszakában. Ugyanaz a nyugtalanság fogott el, mint két napja, amikor a viharfelhők megjelentek a látóhatáron.

– Utána a misszionáriusok jönnek. Meg az olajgeológusok. A tengerművesek. A vállalkozók.

Siri belekortyolt a kávéjába.

– Azt hittem, a Hegemóniád már rég túllépett az olajgazdaságon.

Felnevettem, és rögzítettem a kormányt.

– Senki sem fog túllépni az olajgazdaságon. Addig biztos nem, amíg még van kitermelhető olaj. Nem égetjük el, ha erre gondolsz. De létfontosságú szerepet játszik a műanyag, a szintetikus termékek, az élelmiszer-alapanyagok és a keroidok előállításában. Kétszázmilliárd ember elég sok műanyagot használ el.

– És a Maui-Covenanton van olaj?

– Ó, de még mennyire – válaszoltam. Most már nem tudtam nevetni. – Csak az Egyenlítői-tenger alatt több milliárd hordónyi található.

– Hogyan fogják kitermelni, Merin? Fúrótornyokkal?

– Igen. Fúrótornyokkal. Tengeralattjárókkal. Elsüllyesztett kolóniákkal, ahol a Mare Infinitusról behozott, víz alatti körülményekhez átoperált munkások fognak dolgozni.

– És mi lesz a vándorszigetekkel? – kérdezte Siri. – Minden évben vissza kell jönniük a sekély tengerekhez, hogy az ottani kékhínárral táplálkozzanak, és szaporodjanak. Mi lesz a szigetek sorsa?

Megint vállat vontam. Túl sok kávét ittam, és keserű utóíz maradt tőle a számban.

– Nem tudom – válaszoltam. – Nem igazán avatták be a legénységet. De az első utunkon Mike azt hallotta, hogy a lehető legtöbb szigeten fejlesztéseket akarnak indítani, mert akkor néhányat meg tudnak védeni.

– Fejlesztéseket? – Siri hangja most először árulkodott meglepettségről. – Mégis hogy fejleszthetnének a szigeteken? Még az Első Családoknak is engedélyt kellett kérniük a Tenger Népétől a fatörzsházak építésére.

Siri delfinekre értett helyi kifejezése mosolyt csalt az arcomra. A Maui-Covenant telepesei szörnyen gyerekessé váltak, ha az istenverte delfinjeikről volt szó.

– Már mindent elterveztek – mondtam. – 128 573 vándorszigetet találtak elég nagynak a lakásépítéshez. Azokat a szigeteket már rég bérbe adták. A kisebbeket, gondolom, feldarabolják. Az anyaszigeteken üdülőközpontokat létesítenek.

– Üdülőközpontokat – visszhangozta Siri. – Hányan jönnek majd ide a Hegemóniából a távnyelőkkel... üdülni?

– Úgy érted, eleinte? – kérdeztem vissza. – Az első évben csak néhány ezren. Amíg az egyetlen kapu a 241. szigeten van... a Kereskedelmi Központon... korlátozott lesz a forgalom. A második évben, amikor Alapkő is megkapja a kapuját, talán felmegy ötvenezerre. Luxusutazásnak fog számítani, mint mindig, amikor először megnyitnak egy csíragyarmatot a Háló előtt.

– És később?

– Az ötéves próbaidő után? Természetesen ezerszámra fognak nyílni a kapuk. Úgy képzelem, a teljes jogú állampolgárság elnyerését követő első évben húsz-harminc millió új lakos fog áttávolni.

– Húsz-harminc millió – ismételte Siri. A tájolóállvány fénye alulról világította meg ráncos arcát. Még most is szép volt. De sem düh, sem döbbenet nem látszott rajta, pedig mind a kettőre számítottam.

– De akkor már ti is állampolgárok lesztek – győzködtem. – Bárhová elutazhattok a Világhálóban. Tizenhat új bolygó közül válogathattok majd. Sőt, addigra valószínűleg még többől.

– Igen – mondta Siri, és félrerakta üres bögréjét. Finoman szemerkélő esőcseppek tarkították a hátunk mögötti üveget. A kézzel faragott keretben lévő otromba radarernyő nem észlelt mozgást a tengeren, s a vihar is elvonult. – Igaz az, Merin, hogy a hegemóniaiaknak tucatnyi bolygón van az otthona? Úgy értem, egy ház, tucatnyi égre néző ablakokkal?

– Persze – vágtam rá. – De nem sok embernek. Csak a gazdagok engedhetnek meg maguknak ilyen több-bolygós rezidenciákat.

Siri elmosolyodott, és megfogta a térdem. Kézfejét májfoltok és kék erek hálózták be.

– Te viszont nagyon gazdag vagy, nincs igazam, matróz?

Elfordítottam a tekintetem.

– Nem, még nem.

– Á, de hamarosan az leszel, Merin. Hamarosan az leszel. Meddig is tart még, szerelmem? Alig két hetet töltesz itt, aztán jön a visszaút a Hegemóniádba. Még öt hónap a te időszámításod szerint, amíg elhozzátok az utolsó alkatrészeket, néhány hét, amíg befejezitek a kaput, és utána gazdag emberként mehetsz haza a távnyelőn. Elnyelsz kétszáz üres fényévnyi távolságot. Milyen furcsa gondolat... de hol is tartottam? Akkor ennyi idő kell még? Kevesebb mint egy szabványév.

– Tíz hónap – helyesbítettem. – Háromszázhat szabványnap. A te időszámításod szerint háromszáztizennégy. Kilencszáztizennyolc műszak.

– És véget ér a száműzetésed.

– Igen.

– Te pedig huszonnégy éves leszel, és dúsgazdag.

– Igen.

– Fáradt vagyok, Merin. Most aludni szeretnék.

Beprogramoztuk a kormányrudat, bekapcsoltuk az ütközésjelzőt, és lementünk a fedélközbe. Megélénkült a szél, és az öreg lélekvesztő vitustáncot járt a hullámhegyek és hullámvölgyek szakadatlan sorában. Levetkőztünk az imbolygó lámpa tompa fényében. Én feküdtem először az ágyba, a takarók alá. Most aludtam először együtt Sirivel. Eszembe jutott a legutóbbi Viszontlátás, Siri szemérmessége a villában, és arra számítottam, hogy eloltja a világítást. Ehhez képest egy percen át csak állt előttem, meztelenül a hűvös levegőben, vékony karját maga mellé engedve.

Az idő rajta hagyta vasfogát Sirin, de nem korhasztotta el. A gravitáció elkerülhetetlenül kezelésbe vette a mellét meg a fenekét, és jelentősen lefogyott. Végigmértem bordái és mellkasa sovány körvonalát, és felidéztem a tizenhat éves, pufók, meleg bársonybőrű lányt. A hideg, lengő lámpafényben beittam Siri megereszkedett testének látványát, és visszaemlékeztem a holdfényre bimbózó melleire. És mégis, valami furcsa, megmagyarázhatatlan oknál fogva ugyanaz a Siri állt most előttem.

– Csússz arrébb, Merin.

Bebújt mellém az ágyba. A lepedő hűvösen tapadt a bőrünkhöz, s hálásan húztuk magunkra a durva posztótakarót. Eloltottam a lámpát. A kis hajó a tenger lélegzésének szabályos ritmusára ringatózott. Hallottam az árbocok és a kötelek barátságos nyikorgását. Reggel majd megint kivetjük a hálót, bevonjuk a hálót, és toldozunk-foltozunk, de most az alvásnak jött el az ideje. A fát nyaldosó hullámok hangjára kezdtem elbóbiskolni.

– Merin?

– Tessék.

– Mi történne, ha a szeparatisták megtámadnák a hegemóniai turistákat vagy az új lakókat?

– Azt hittem, minden szeparatistát száműztek a szigetekre.

– Így is van. De mi lenne, ha ellenállnának?

– A Hegemónia bevetné a HAD csapatait, akik szétrúgnák a szeparatisták seggét.

– És ha magát a távnyelőt érné támadás... ha még a beüzemelése előtt megsemmisülne?

– Az lehetetlen.

– Igen, tudom, de tegyük fel.

– Akkor a Los Angeles kilenc hónappal később visszatérne a hegemóniai csapatokkal, akik módszeresen szétrúgnák a szeparatisták seggét... és mindenki másét, aki az útjukba áll.

– Kilenc hónap, a hajó ideje szerint – mondta Siri. – Ami nekünk tizenegy év.

– De így is, úgy is elkerülhetetlen – feleltem. – Váltsunk témát.

– Rendben – ment bele Siri, de nem beszéltünk semmi másról. Hallgattam a hajó reccsenéseit és sóhajait. Siri befészkelte magát a hónaljamba. A feje a vállamon nyugodott, és olyan mélyen, olyan egyenletesen vette a levegőt, hogy azt hittem, alszik. Már én is majdnem elaludtam, amikor meleg tenyere felkúszott a lábamon, és finoman tölcsérbe fogta a szerszámom. Meglepődtem, ám közben éledezni, merevedni kezdtem. Siri a fülembe suttogta kimondatlan kérdésem válaszát.

– Nem, Merin, ehhez soha nem lehet túl öreg az ember. Ahhoz legalábbis nem, hogy ne vágyna melegségre és közelségre. Tiéd a döntés, szerelmem. Elfogadom, bárhogy döntesz.

Döntöttem. Hajnaltájt aztán elaludtunk.

A kripta üresen tátong.

– Donel, gyere be!

Donel berobog, ruhája a padlót súrolja a kongó ürességben. A kripta tényleg üres. Nincs hibernációs kamra – úgy igazán nem is számítottam rá –, de szarkofágot vagy koporsót sem látok. Fényes villanykörte világítja meg a fehér helyiséget.

– Mi a fene folyik itt, Donel? Azt hittem, ez Siri sírboltja.

– Az, apám.

– Hová temették? A padló alá, az ég szerelmére?

Donel megtörli a homlokát. Eszembe jut, hogy az édesanyjáról beszélek. Az is eszembe jut, hogy neki csaknem két éve volt hozzászokni Siri halálának gondolatához.

– Senki sem mondta? – kérdezi.

– Mit? – Egyre duzzad bennem a düh és értetlenség árja. – A landolókomp-állomástól egyenesen idehoztak, és csak annyit mondtak, látogassak el Siri síremlékéhez, mielőtt megnyitnák a távnyelőt. Miről van szó?

– Anyát saját kérésére elhamvasztották. A hamvait a Nagy-Délitenger felett szórták szét a családi sziget legmagasabb teraszáról.

– Akkor mi célt szolgál ez a... kripta?

Vigyázok a szavaimra. Donel érzékeny lélek. Megint leitatgatja a homlokát, és az ajtó felé les. Innen nem látjuk a tömeget, de igencsak kifutottunk az időből. A Tanács többi tagjának már sietve távoznia is kellett a dombról, hogy csatlakozhassanak a díszpáholyban felsorakozott előkelőségekhez. Elnyújtott gyászom ezen a napon nem egyszerűen rosszul időzített – pocsék színjáték kerekedett belőle.

– Anya számos rendelkezést hagyott. Eleget tettünk nekik. – Megérint egy panelt a belső falon, mire az félrecsusszan, és egy fémdobozt tartalmazó mélyedést tár fel. A dobozon az én nevem szerepel.

– Az meg micsoda?

Donel a fejét ingatja.

– Néhány személyes tárgy, amit anya önre hagyott. Egyedül Magritte ismerte a részleteket, de ő tavaly télen magával vitte őket a sírba.

– Jól van – mondom. – Köszönöm. Mindjárt kimegyek.

Donel a kronométerére pislant.

– A ceremónia nyolc perc múlva kezdődik – emlékeztet. – Húsz percen belül aktiválják a távnyelőt.

– Tudom – válaszolom. Tényleg tudom. Énem egyik része másodpercre pontosan tudja, mennyi idő van még hátra. – Máris megyek.

Donel habozik, aztán kimegy a kriptából. Tenyeremmel becsukom mögötte az ajtót. A fémdoboz meglepően nehéz. Leteszem a kőpadlóra, és leguggolok mellé. Egy kisebb tenyérzárral tudom kinyitni. A fedél egy kattanással felemelkedik, és belenézek a kazettába.

– Megáll az eszem – suttogom. Nem tudom, mire számítottam. Talán régi emléktárgyakra, százhárom együtt töltött napunk nosztalgikus mementóira. Talán egy préselt virágra, mely feledésbe merült ajándék lett volna, vagy arra a vadászkürtkagylóra, amiért Fevarone partjainál merültünk a mélybe. De nem emléktárgyakat találok. Legalábbis nem nevezném annak őket.

A dobozból előkerül egy kis Steiner-Ginn kézi lézervető, minden idők egyik legpusztítóbb lőfegyvere. Az akkumulátort kábel köti össze egy apró fúziós cellával, amit Siri biztosan az új tengeralattjárójából szerelt ki. A fúziós cellához egy ősi komlogot is csatlakoztattak: egy szilárdtest-belsejű, folyadékkristály-tárcsával ellátott antik darabot. A töltöttség-jelző zölden világít.

Két másik tárgy is lapul a dobozban. Az egyik a tolmácsmedalion, amit oly régen együtt használtunk. Az utolsó tárgy láttán szó szerint leesik az állam a döbbenettől.

– Azt a mindenit, te kis cafka! – mondom. Összeáll a kép. Nem tudom visszafojtani a mosolyom. – Te drága, cselszövő kis cafka!

Nem más hever az orrom előtt, gondosan összetekerve, helyére illesztett kábellel, mint a sárkányszőnyeg, amit Mike Osho vásárolt harminc márkáért a carvneli piacon. A dobozban hagyom a sárkányszőnyeget, szétkapcsolom a komlogot, és kiveszem. Törökülésben leülök a hideg kőre, és benyomom a tárcsát. A kripta elsötétedik, és egyszer csak ott terem előttem Siri.

Mike halálakor nem penderítettek ki a hajóról. Megtehették volna, de nem tették. Nem szolgáltattak ki a Maui-Covenant provinciális igazságszolgáltatásának. Megtehették volna, de máshogy döntöttek. Két napig a biztonságiak zárkájába dugtak, és kikérdeztek – egy alkalommal maga Singh parancsnok hallgatott ki. Aztán visszatérhettem a szolgálatba. A hazaúton, a négy hónapos, hosszú ugrás alatt Mike gyilkosságának emlékével kínoztam magam. Tudtam, hogy a magam esetlenségével elősegítettem a megölését. Ledolgoztam a műszakjaimat, verejtékes rémálmokat álmodtam, és azon merengtem, vajon elbocsátanak-e, amikor elérjük a Hálót. Elmondhatták volna, de másként döntöttek.

Nem bocsátottak el. A Hálóban változatlanul elengedtek eltávra, ám amíg a Maui-Covenant rendszerében tartózkodtam, nem hagyhattam el a hajót. Azonkívül írásos megrovásban részesítettek, és ideiglenesen lefokoztak. Ennyit ért Mike élete: egy megrovást és egy lefokozást.

A legénység többi tagjával együtt én is elmentem a háromhetes eltávomra, ám velük ellentétben nem szándékoztam visszatérni. Eltávoltam az Esperance-ra, és elkövettem a matrózok klasszikus hibáját: meg akartam látogatni a családom. Két nap után elegem lett a zsúfolt lakógumóból. Átléptem a Lususra, és három napig élvezettel merültem el a Rue des Chats bordélyházainak örömeiben. Amikor komorabbra fordult a hangulatom, áttávoltam a Fujira, és az összes készpénzemet elvertem az ottani véres szamurájpárbajok bukmékereinél.

Végül azon kaptam magam, hogy az Anyarendszer Állomásra távolok, és felszállok a Hellas-medencéhez induló kétnapos zarándokjáratra. Azelőtt még soha nem jártam az Anyarendszerben vagy a Marson, és nem is tervezem, hogy valaha visszatérek, de az ott töltött tíz napnak – magányos kóborlásaimnak a Rendház porlepte, kísértetjárta folyosóin – köszönhetem, hogy mégis visszamentem a hajóra. Visszamentem Sirihez.

Időnként elhagytam a megalit vörös köves útvesztőjét. Egy szál, bőrhöz tapadó védőruhában és maszkban kiálltam a számtalan kőerkély egyikére, és felnéztem az égre, a sápadt, szürke csillagra, mely egykor a Régi Föld volt. Ilyenkor néha azokra a bátor és ostoba idealistákra gondoltam, akik lassú, szivárgó hajóikkal, ugyanolyan féltő gondoskodással óvott embrióik és ideológiáik rakományával útnak eredtek a nagy sötétségbe. A legtöbbször azonban igyekeztem nem gondolni semmire. A legtöbbször csak álltam a bíborszín éjszakában, és hagytam, hogy Siri meglátogasson. Ott, a Mester Sziklájában, ahol oly sok, nálam jóval érdemesebb zarándok kereste hiába a tökéletes megvilágosodást, nekem egy emlékkel sikerült elérnem, egy még nem egészen tizenhat éves, ám már nem egészen gyermeki kamaszlány mellettem fekvő testének emlékével, amelyre egy tamássólyom szárnyairól szóródnak rá a hold sugarai.

Amikor a Los Angeles visszaperdült a kvantumállapotba, én is a fedélzetén voltam. Négy hónappal később minden igényemet kielégítette, hogy lehúzom a műszakokat az építőbrigáddal, rákötöm magam a szokásos stimjeimre, és átalszom az eltávomat. Aztán felkeresett Singh parancsnok.

– Lemegy a bolygóra – jelentette ki. Nem értettem. – Az elmúlt tizenegy évben a talajnépség egy átkozott legendát kerekített az elcseszett Osho-féle fiaskójából – magyarázta Singh. – Egy egész kulturális mítoszt körítettek a köré, hogy maga a szénában hempergett azzal a kis telepeslánnyal.

– Sirinek hívják – mondtam.

– Szedje a cókmókját – parancsolta Singh. – A következő három hetet a bolygón tölti. A nagykövet szakértői azt mondják, odalent nagyobb hasznára válik a Hegemóniának, mint idefent. Hiszem, ha látom.

A bolygó várva várt. A tömeg ünnepelt. Siri integetett. Egy sárga katamaránon hagytuk el a kikötőt, és elhajóztunk dél-délkeletnek, a szigetvilág és Siri családi szigete felé.

– Szervusz, Merin. – Siri saját kriptájában lebeg a sötétben. A holó nem tökéletes; homályos a széle. De Siri az: Siri, ahogy legutoljára láttam, egyenetlenül lenyírt ősz hajával, emelt fővel, arcán éles árnyékokkal. – Szervusz, Merin, szerelmem.

– Szervusz, Siri – felelem. A kripta ajtaja zárva van.

– Sajnálom, hogy nem tölthetem veled a Hetedik Viszontlátásunkat, Merin. Már nagyon vártam. – Siri elhallgat, lenéz a kezére. A kép enyhén szétesik, ahogy a porszemek átúsznak a testén. – Gondosan elterveztem, mit fogok most mondani – folytatja. – Hogy hogyan fogom mondani. Begyakoroltam az érvelést. Az instrukciókat. De tudom, csak az időnket pocsékoltam volna vele. Vagy elmondtam már mindent, amit akartam, és te meghallottad, vagy nincs mit mondanom, és akkor a csend illik a legjobban a pillanathoz.

Siri hangja csak megszépült a korral. Olyan teljesség és nyugalom jellemzi, amit csak a fajdalom ismerete szülhet. Siri széttárja a kezét, és azok kikerülnek a kivetített kép keretéből.

– Merin, szerelmem, milyen furcsa volt az együtt és külön töltött időnk! Milyen gyönyörűen abszurd a mítosz, mely összeköt minket! Az én napjaim neked csupán szívverések voltak, s én gyűlöltelek érte. Tükör voltál, mely sosem hazudik. Bárcsak láttad volna, milyen arcot vágtál minden egyes Viszontlátásunk kezdetén! Az lett volna a legkevesebb, hogy leplezed a döbbeneted... legalább ennyit megtehettél volna értem.

– Ám suta naivitásod mögött mindig rejlett valami... mi is? Valami, Merin. Van benned valami, ami rácáfol éretlenséged és meggondolatlan önteltséged gúnyájára, amely annyira jól áll rajtad. Talán a törődés képessége. Vagy ha más nem is, a törődés tisztelete.

– Merin, ebben a naplóban több száz bejegyzés szerepel... attól tartok, több ezer is lehet... tizenhárom éves korom óta vezetem. Mire ezt látod, a most következőket kivéve már mindet kitöröltem. Ég veled, szerelmem. Ég veled.

Kikapcsolom a komlogot, és némán ülök egy percig. A tömeg nyüzsgéséből alig szűrődik be valami a kripta tömör falain. Nagy levegőt veszek, és benyomom a tárcsát.

Siri ölt alakot. A negyvenes évei végén jár. Rögtön tudom, melyik nap és hol készítette a felvételt. Emlékszem a köpönyegére, a nyakában lógó angolna formájú ékkőre, és a hajcsatja alól kibújó tincsre, ami még most is az arca elé hullik. Annak a napnak minden percére emlékszem. A Harmadik Viszontlátásunk utolsó napjához érkeztünk, és a barátainkkal felmásztunk a Dél-Tern feletti hegy csúcsára. Donel tízéves volt, és arra próbáltuk rávenni, hogy szánkózzon velünk a hómezőn. A fiú zokogott. Még le sem szállt a suhanó, és Siri már hátat is fordított nekünk. Amikor Magritte lépett ki a járműből, Siri arcát látva azonnal tudtuk, hogy valami baj van.

Most ugyanez az arc néz rám. Reflexszerűen hátrasöpri rakoncátlan hajtincsét. Szeme vörös, de uralkodik a hangján.

– Merin, ma megölték a fiunkat. Alón huszonegy éves volt, és megölték. Ma annyira össze voltál zavarodva, Merin. „Hogy követhettek el ekkora hibát?” Folyton csak ezt ismételgetted. Nem igazán ismerted a fiunkat, de láttam az arcodon, mennyire megrázott a veszteség, amikor meghallottuk a hírt. Nem baleset történt, Merin. Ha semmi más nem él túl, ha nem marad fenn más beszámoló, ha soha nem is érted meg, miért hagytam, hogy egy szentimentális mítosz vezérelje az életem, ezt az egyet tudnod kell: Alón nem balesetben halt meg. A szeparatistákkal volt, amikor a Tanács rendőrei megérkeztek. Még akkor is elmenekülhetett volna. Előre kitaláltunk közösen egy alibit. A rendőrség bevette volna a meséjét. De ő úgy döntött, hogy marad.

– Ma ámulatba ejtett téged, Merin, amit a tömegnek... a csőcseléknek mondtam... a követség előtt. Ne legyenek kétségeid, matróz. Amikor azt mondtam: „Ne most mutassátok ki a haragotokat és a gyűlöleteteket!”, azt pontosan így is értettem. Se több, se kevesebb. Ma még nincs itt az ideje. De el fog jönni. Elődeink nem vették félvállról a Szerződést azokon az utolsó napokon, Merin. Most sem fogjuk félvállról venni. Azok, akik elfeledték szavait, meg fognak lepődni, amikor elérkezik a nap, de nem kétség, hogy el fog jönni.

A holofelvétel áttűnik egy másikba, és egy másodperc törtrészéig – amíg átfedésbe kerül a két kép – a huszonhat éves Siri és az idősebb asszony arcvonásai egymásra vetülnek.

– Merin, terhes vagyok. Úgy örülök! Még csak öt hete mentél el, és máris hiányzol. Tíz évig leszel távol. Ráadásul, Merin, eszedbe sem jutott felajánlani, hogy magaddal viszel. Miért nem? Úgysem mehettem volna, viszont nagyon jólesett volna, ha felajánlod. De terhes vagyok, Merin. Az orvosok szerint kisfiút várok. Mesélni fogok neki rólad, szerelmem. Talán egy nap együtt hajókáztok majd a szigetvilágban, és ugyanúgy fogjátok hallgatni a Tenger Népének dalait, ahogy mi hallgattuk az elmúlt hetekben. Talán akkor már érteni is fogod őket. Merin, hiányzol. Kérlek, siess vissza!

A hologram vibrálva megváltozik. A tizenhat éves lány arca kipirult. Hosszú haja csupasz vállára és egy fehér hálóköntösre omlik. Hadar, a könnyeivel küszködik.

– Merin Aspic matróz, részvétem a barátod miatt... tényleg... de úgy mentél el, hogy annyit sem mondtál: viszlát. Már elterveztem, hogyan fogsz segíteni nekünk... és hogy mi ketten... még csak el sem köszöntél! Fütyülök rá, mi történik veled! Remélem, visszamész a büdös, túlzsúfolt hegemóniai kaptárodba, és ott is rohadsz meg, engem az sem érdekel. Igazából, Merin Aspic, soha többet nem akarlak látni, még akkor sem, ha fizetnének érte. Viszlát.

Hátat fordít, mielőtt elsötétülne a kép. A hangsáv azonban egy másodpercig még szól. Halk kuncogás hallatszik, majd Siri szólal meg – nem tudom megállapítani a korát – még egyszer, utoljára.

– Adieu, Merin. Adieu.

– Adieu – búcsúzom el, és kikapcsolom a tárcsát.

A tömeg szétválik előttem, ahogy pislogva kilépek a mauzóleumból. Pocsék időzítésemmel tönkrevágtam az esemény drámaiságát, és most dühös sutyorgás támad a mosolyom láttán. A hangszórók egészen a dombtetőig repítik a hivatalos ceremónia beszédét.

– ...az együttműködés új korszakának kezdete – dörög a nagykövet erőteljes hangja.

Leteszem a fűbe a dobozt, és kiveszem belőle a sárkányszőnyeget. A tömeg közelebb gyűlik, hogy lássa, mit csinálok, miközben kitekerem a szőnyeget. A kárpitszövet már kifakult, de a repülőszálak még most is vörösrézként csillognak. A szőnyeg közepére ülök, és a hátam mögé húzom a nehéz dobozt.

– ...és még annál is többen, míg végül leomlik a tér és az idő gátja.

A tömeg hátrahúzódik, ahogy ujjaim zongorázni kezdenek a repülési mintákon, és a sárkányszőnyeg négy méter magasra emelkedik. így most ellátok a síremlék teteje fölött. A szigetek hazafelé közelednek, hogy összeálljanak az Egyenlítői-szigetvilággá. Már látom is őket, százával sodródnak a lágy szellő hátán az éhes dél felől.

– Ezért hát nagy örömömre szolgál, hogy zárhatom ezt az áramkört, és üdvözölhetem önöket, Maui-Covenant gyarmatát az Ember Hegemóniájának közösségében!

Az ünnepi kommunikációs lézer vékony fonalának pulzálása eléri a tetőpontját. Szórványos taps hangzik, és játszani kezd a rezesbanda. Még épp időben hunyorgok az égre, hogy lássam egy új csillag megszületését. Énem egy része halálos pontossággal tudta, mi történt.

Néhány mikroszekundumig működött a távnyelő. Néhány mikroszekundumig tényleg leomlott a tér és az idő gátja. Aztán a mesterséges szingularitás masszív árapályvonzása élesítette a termit gyújtóbombát, amit a külső védőgömbön helyeztem el. Azt az apró robbanást még nem lehetett látni, de a terjeszkedő Schwarzschild-sugár egy másodpercre rá elkezdi felfalni a héját, elnyel harminchatezer tonna törékeny dodekaédert, és rohamosan növekedve, ezer kilométeres körzetben magába szippantja az űrt. Ez pedig már szabad szemmel is látható – káprázatosan látványos. A miniatűr nóva fehéren izzik fel a tiszta, kék égbolton.

A zenekar elhallgat. Az emberek sikoltoznak, és fedezékbe rohannak. Semmi okuk rá. Igaz, az összeomló távnyelőből kiszökik egy csokor röntgensugár, de sokkal több kellene ahhoz, hogy a Maui-Covenant nagylelkű légköre ne nyelje el őket, és bármiféle kárt okozzanak. Egy újabb plazmasáv hasítja át az eget, amint a Los Angeles távolabbra húzódik az egyre gyorsabban zsugorodó fekete lyuktól. Feltámad a szél, és magasabbra csapnak a hullámok. Ma este szokatlan lesz a tengerjárás.

Szeretnék valami mélyenszántót mondani, de semmi nem jut az eszembe. A tömeg most amúgy sem lenne hálás közönség. Azzal áltatom magam, hogy a sikolyok és kiáltozás közepette van, aki éljenez.

Megérintem a repülési mintákat, mire a sárkányszőnyeg elrepül a szirt és a kikötő fölött. Egy déli hőáramlaton lustálkodó tamássólyom riadt szárnycsapásokkal rebben arrébb közeledtemre.

– Jöjjenek csak! – kiáltok a menekülő sólyomra. – Hadd jöjjenek! Harmincöt éves leszek, és nem leszek egyedül, jöjjenek hát, ha mernek! – Leeresztem az öklöm, és felkacagok. A szél felborzolja a hajamat, s közben lehűti izzadt mellkasomat és karomat.

Miután lehiggadok, betájolom magam, és elindulok a legtávolabbi szigetek felé. Alig várom, hogy találkozzak a többiekkel, ám még annál is jobban várom, hogy beszélhessek a Tenger Népével, és elmondjam nekik: itt az idő, hogy a Cápa végre a Maui-Covenant vizeibe költözzön.

Később, ha majd megnyertük a csatákat, és az övék lesz az egész bolygó, mesélni fogok nekik róla. Énekelni fogok nekik Siriről.

A távoli űrcsata fényözöne nem akart szűnni. Egyedül a meredélyben zúgó szelet lehetett hallani. A zarándokok szorosan egymás mellett ültek, és előrehajolva, várakozón néztek az antik komlogra.

Nem volt folytatás. A Konzul leszedte a mikrolemezt, és zsebre vágta.

Sol Weintraub megdörzsölte az alvó csecsemő hátát, és így szólt a Konzulhoz:

– Maga nem lehet Merin Aspic.

– Nem – felelte a Konzul. – Merin Aspic elesett a felkelésben. A Siri-felkelésben.

– Hogyan került a birtokába ez a felvétel? – kérdezte Hoyt atya. A pap fajdalomtól eltorzult vonásai mögött látszott, hogy meghatotta a történet. – Ez a hihetetlen felvétel...

– Merin adta oda nekem – mondta a Konzul. – Néhány héttel azelőtt, hogy megölték a szigetvilági csatában. – A Konzul végignézett az értetlen arcokon. – Az unokájuk vagyok – árulta el. – Siri és Merin unokája. Apám... az Aspic által is emlegetett Donel lett az Önkormányzati Tanács első elnöke, amikor a Protektorátus a tagjai közé vette a Maui-Covenantot. Később megválasztották szenátornak, és egészen a haláláig hivatalban maradt. Kilencéves voltam azon a bizonyos napon, Siri síremlékénél a dombtetőn. Már betöltöttem a húszat – elég idős voltam, hogy felcsapjak felkelőnek, és harcoljak –, amikor Aspic az éjszaka leple alatt a szigetünkre érkezett, félrevont, és megtiltotta, hogy csatlakozzak a csapatukhoz.

– Különben harcolt volna? – kérdezte Brawne Lamia.

– Ó, igen. És meg is haltam volna. Mint a férfiak harmada és az asszonyok ötöde. Mint az összes delfin és rengeteg sziget, bár a Hegemónia mindent megtett, hogy ez utóbbiak közül minél több épen átvészelje a harcokat.

– Megindító dokumentum – mondta Sol Weintraub. – De miért jött ide? Miért zarándokol el a Shrike-hoz?

– Még nem fejeztem be – válaszolta a Konzul. – Figyeljenek!

Az apám ugyanolyan gyenge volt, mint amennyire erős a nagyanyám. A Hegemónia nem várta ki a tizenegy helyi évet, hamarabb visszatért – a HAD fáklyahajói öt év leforgása előtt bolygó körüli pályára álltak. Apa végignézte, ahogy a lázadók sebtében összetákolt hajóit lesöpörték a porondról. Rendíthetetlenül védelmébe vette a Hegemóniát, mialatt ostrom alá vették a bolygónkat. Emlékszem, amikor tizenöt évesen felmentünk a családommal a szigetünk legfelső fedélzetére, és onnan figyeltük, amint tucatnyi sziget lángol a távolban, s a Hegemónia suhanói mélyvízi bombákkal borítják fénybe a tengert. Reggelre a hullámokat szürkévé festették a halott delfinek tetemei,

A nővérem, Lira a lázadók oldalán harcolt a szigetvilági csatát követő reménytelen napokban. Több szemtanú látta meghalni, A holttestét soha nem találták meg. Apám soha többé nem ejtette ki a száján a nevét.

Három évvel a tűzszünet bejelentése és a Protektorátusba való felvétel után mi, az eredeti telepesek kisebbségbe kerültünk saját bolygónkon.

A szigeteket betörték, és eladták a turistáknak, pont ahogy Merin és Siri jósolta. Alapkő most már tizenegymillió lakost számlál, s a part menti tömbházak, felhőkarcolók és EM-városok az egész szigetet körbeölelik. Az alapkői kikötő megmosolyogtató nosztalgiabazárként él tovább, ahol az Első Családok leszármazottai kézműves termékeket és túlárazott művészeti alkotásokat árulnak.

Egy ideig a Tau Ceti Centeren éltünk, amikor apát először megválasztották szenátornak, és ott végeztem el az iskolát. Én voltam a szófogadó fiú, aki fennhangon magasztalja a hálóbeli élet erényeit, az Ember Hegemóniájának dicső történelmét tanulmányozza, és saját diplomáciai karrierjére készül.

És egész idő alatt vártam.

Miután lediplomáztam, egy rövid időre hazamentem a Maui-Covenantra, hogy a Központi Közigazgatási Sziget hivatalaiban dolgozzak. A munkakörömhöz tartozott a sekély tengereken épülő fúrótornyok százainak meglátogatása, jelentéseket tettem a robbanásszerűen szaporodó tenger alatti komplexumokról, valamint a TC^2-ről és a Sol Draconi Septemről érkező multicégek összekötője voltam. Nem élveztem a feladataimat. De hatékony voltam. És mosolyogtam. És vártam.

Rövid udvarlás után feleségül vettem az Első Családok egyikéből, Siri unokatestvérének, Bertolnak az oldalágáról származó lányt, majd miután – szinte példátlan módon – „kitűnő” eredményt értem el a diplomáciai testület vizsgáján, kérvényeztem a Hálón kívülre történő kihelyezésemet.

Ezzel kezdetét vette Greshával közös, személyes diaszpórám. Rátermett voltam. Született diplomata. Öt szabványéven belül alkonzul lett belőlem. Nyolc év sem telt el, és már saját jogon voltam konzul. A Határvidéken ennél feljebb nem juthattam a ranglétrán.

Én döntöttem így. A Hegemóniának dolgoztam. És vártam.

Eleinte az volt a feladatom, hogy a Hálóra jellemző találékonysággal segítsem a telepeseket abban, amihez a legjobban értenek: a valóban őshonos életformák kipusztításában. Nem véletlen, hogy a Hegemónia hat évszázados csillagközi terjeszkedése során egyetlen olyan fajjal sem találkozott, amelyet a Drake-Turing-Chen index intelligensnek tüntetett volna fel. A Régi Földön régóta elfogadott ténynek számított, hogy ha egy faj felveszi az emberiséget a táplálékláncról alkotott étlapjára, akkor rövid időn belül kihal. A Háló terjeszkedésével párhuzamosan aztán ha egy faj komoly konkurenciát jelentett az emberi értelemnek, akkor még azelőtt eltörölték őket a föld színéről, hogy megnyílt volna az első távnyelő a rendszerben.

Az Örvényen saját felhőtornyaikban cserkésztük be az illékony zepleneket. Lehet, hogy emberi vagy Mag mércével mérve nem számítottak értelmes lénynek, de gyönyörűek voltak. Amikor szivárványként fodrozódva elpusztultak, színpompás üzeneteik látványa, hangja nem jutott el menekülő fajtársaikhoz, haláltusájuk szépsége azonban leírhatatlan volt. Fotoreceptoros bőrüket a Háló multicégeinek adtuk el, húsukat a Mennyország Kapujához hasonló bolygóknak, porrá zúzott csontjaikat pedig afrodiziákumként árultuk húsz-harminc másik gyarmatbolygó impotens és babonás népének.

A Kerten az ökopoliszmérnökök tanácsadójaként segédkeztem a Nagy Lápvidék lecsapolásában, ami véget vetett a területen regnáló – és a hegemóniai fejlődést fenyegető – lápi kentaurok rövid uralkodásának. A vége felé megpróbáltak elvándorolni, de az északi vidék túlságosan száraz volt, és amikor évtizedekkel később, a Kert Hálóhoz való csatlakozásakor ellátogattam arra a térségre, a legészakabbra fekvő síkságokon itt-ott még látni lehetett a kentaurok összeaszalódott maradványait, akárha egy sokszínűbb korszak egzotikus növényeinek lehullott hüvelyei szóródtak volna szét.

A Hebronra éppen akkor érkeztem meg, amikor a zsidó telepesek pontot tettek a sénéchai aluitokkal folytatott hosszas ellenségeskedés végére. Az aluitok olyan törékenyek voltak, mint a bolygó vízben szegény ökológiája; ezekkel az empatikus teremtményekkel a félelmünk és fösvénységünk végzett – valamint áttörhetetlen idegenségünk. A Hebronon azonban mégsem az aluitok halála dermesztette kővé a szívem, hanem az, hogy szerepet játszottam maguknak a telepeseknek a végromlásában.

A Régi Földön létezett egy szó a hozzám hasonlókra: quisling. Mert igaz, hogy az én hazám nem a Hebron volt, de a bolygóra letelepedett menekülteket ugyanolyan egyértelmű okok vezérelték, mint őseimet, akik a Maui Régi Föld nevű szigetén aláírták a Létszerződést. Én viszont vártam. S míg vártam, játszottam a szerepem... a szó minden értelmében.

Megbíztak bennem. Szép lassan elhitték őszinte kinyilatkoztatásaimat, amikben arról regéltem, milyen csodálatos lenne, ha újra egyesülnének az emberiséggel... ha csatlakoznának a Hálóhoz. Ragaszkodtak hozzá, hogy csak egyetlen városba léphessenek be a külföldiek. Mosolyogtam, és beleegyeztem. Új-Jeruzsálemben most már hatvanmillióan élnek, a földrészen pedig tízmillió zsidó őslakos tengeti napjait, s szükségleteik beszerzésében szinte teljesen a Hálóhoz tartozó várostól függenek. Még egy évtizedük van hátra. Talán már annyi sem.

Egy kicsit megzuhantam, miután a Hebront megnyitották a Háló előtt. Rászoktam az alkoholra, a flashback és a bedrótozás áldott antitézisére. Gresha mellettem állt, amíg az ottani kórházban végigcsináltam az elvonókúrát. A zsidó bolygó klinikája furcsa módon katolikus volt. Emlékszem, ahogy éjszakánként a reverendák a folyosókon suhogtak.

Csendben és félreeső helyen roppantam össze. Az eset nem ejtett foltot a karrieremen. Teljes jogú konzulként költöztem Bressiára a feleségemmel és a fiammal.

Milyen kényes szerepet játszottunk ott! Milyen vékony bizánci pengeélen egyensúlyoztunk! Az InforMag erői, Kassad ezredes, akkor már évtizedek óta zaklatták a Számkivetett-hajórajokat. Nem számított, hová menekültek. A szenátus és az MI Tanácsadó Testület nagy hatalmú urai ezek után úgy határoztak, ideje magában a Határvidékben is próbára tenni a Számkivetettek erejét. Bressiára esett a választásuk. Nem tagadom, a bressiaiak már évtizedekkel az odaérkezésem előtt is a dublőreink voltak. A társadalmuk avíttan és elragadóan poroszos volt, a végletekig militarista szerveződésű, túlzottan a fejükbe szállt az ökonómiájuk, amitől arrogánssá váltak, és olyan mértékben eluralkodott rajtuk az idegengyűlölet, hogy önként és dalolva jelentkeztek a „Számkivetett fenyegetés” kiirtására. Eleinte csak néhány kölcsönbérleti fáklyahajót kaptak, amikkel elérhették a rajokat. Plazmafegyvereket. A becsapódás pillanatában tenyésztett vírussal fertőző szondákat.

Egy kicsit elszámoltuk magunkat, ezért még a Számkivetett hordák érkezésekor is a Bressián tartózkodtam. Néhány héten múlott. Már fel kellett volna váltania egy katonai-politikai elemzőcsoportnak.

Nem számított. A Hegemónia elérte célját. Annak rendje s módja szerint letesztelték a HAD elszántságát és gyors reagálásra való képességét, s közben nem érte valódi kár a Hegemónia érdekeltségeit. No persze, Gresha meghalt. Az első bombázásban. És tízéves fiam, Alón is. Mellettem volt... magát a háborút túlélte... hogy aztán a fővárosban, Buckminsterben veszítse életét, amikor a HAD valamelyik féleszű katonája a menekültek barakkjaihoz túl közel hozott működésbe egy taposóaknát vagy dinamitot.

A halálakor nem voltam mellette.

Bressia után előléptettek. Olyan nagy kihívást jelentő és kényes feladatot kaptam, amihez foghatót még soha nem bíztak egyszerű konzulra: nekem kellett levezényelnem a Számkivetettekkel folytatott közvetlen tárgyalásokat.

Először a Tau Ceti Centerre kellett távolnom, ahol is hosszú megbeszéléseken vettem részt Gladstone szenátor bizottságával és néhány MI-tanácsadóval. Magával Gladstone-nal is találkoztam. A terv rendkívül szövevényes volt. Lényegében ki kellett provokálnunk a Számkivetettek támadását, s e provokációban kulcsszerepet játszott a Hyperion bolygója.

A Számkivetettek a bressiai csata óta tartották szemmel a Hyperiont. A hírszerzésünk szerint megszállottan kutatták az Időkripták és a Shrike rejtélyét. A Kassad ezredest szállító hegemóniai kórházhajót – sok másikkal egyetemben – tévedésből támadták meg; a hajójuk kapitánya pánikba esett, amikor a kórházhajót tévesen katonai perdhajóként azonosították. A Számkivetettek szemszögéből tovább súlyosbította a helyzetet, hogy a landolókompok közvetlenül az Időkripták mellett szálltak el, s ezzel ugyanez a parancsnok felfedte, hogy képesek kivédeni az időáramlatok hatását. Miután a Shrike megtizedelte a kommandósokat, a Rajhoz hazatérő fáklyahajó kapitányát kivégezték.

A hírszerzésünk ugyanakkor arra jutott, hogy a Számkivetettek balfogása mégsem volt totális katasztrófa. Értékes információkat nyertek a Shrike-ról. Ettől kezdve még inkább a Hyperion megszállottjai lettek.

Gladstone kifejtette nekem, hogyan akar a Hegemónia tőkét kovácsolni ebből a megszállottságból.

Az volt a terv lényege, hogy ki kell provokálni a Számkivetettektől a Hegemónia megtámadását. A támadás fókuszában maga a Hyperion állna. Gladstone az értésemre adta, hogy a csatának nem is annyira a Számkivetettekhez, hanem sokkal inkább a Háló belpolitikájához van köze. Az InforMag bizonyos elemei évszázadokon át ellenezték a Hyperion Hegemóniába való felvételét. Gladstone elmagyarázta, hogy most már nem ez áll az emberiség érdekében, és hogy a Hyperion fegyveres annektálása révén – melyet a Háló megvédésének örve alatt hajtanának végre – nagyobb hatalomhoz segítenék a Magban a haladóbb szellemiségű MI-koalíciókat. A Magon belüli hatalmi egyensúly elmozdulása több szempontból is – amikbe nem avattak be ennél részletesebben – a szenátusnak és a Hálónak kedvezne. A Számkivetettek jelentette potenciális veszélyforrástól pedig egyszer és mindenkorra megszabadulnának. Kezdetét venné a Hegemónia új aranykora.

Gladstone elmagyarázta, hogy nem kötelező önként jelentkeznem, mert a küldetés rendkívüli veszélyt jelent – a karrieremre és az életemre is. Én így is vállaltam a megbízatást.

A Hegemónia a rendelkezésemre bocsátott egy magánűrhajót. Csupán egyetlen változtatást eszközöltem rajta: kértem egy antik Steinway-zongorát. Hónapokig utaztam magányosan a Hawking-hajtómű alatt. Hónapokig kóboroltam azokban a régiókban, ahol a Számkivetett rajok rendszeresen szoktak vándorolni. Végül aztán észlelték és elfoglalták a hajómat. Elfogadtak hírnökként, és tudták rólam, hogy kémkedni jöttem. Megvitatták, hogy kivégezzenek-e, s nem tették. Megvitatták, hogy tárgyaljanak-e velem, s végül úgy döntöttek, megteszik.

Meg sem próbálom lefesteni a Raj életének szépségeit – zérógravitációs gömbvárosaikat, üstökösfarmjaikat, rakétabolyaikat, mikro-orbitális erdőiket, vándorfolyóikat és a Találkozási Hét tízezer színben és mintában kavargó életvilágát. Legyen elég annyi, hogy véleményem szerint a Számkivetetteknek sikerült az, ami a Hálóban élő embereknek ezer év alatt sem: fejlődtek. Amíg mi származékkultúránkban csupán a Régi Föld életének halvány utánzatát éljük, addig a Számkivetettek az esztétika, az etika, a biotudományok, a művészet s mindazon területek új dimenzióit tárták fel, melyeknek az emberi lelket tükrözendő változnia és növekednie kell.

Barbároknak hívjuk őket, holott mi vagyunk azok, akik félénken, Róma megfakult dicsőségének romjai között kushadó vizigótokként a Hálónkba kapaszkodunk. És még mi nevezzük magunkat civilizáltnak.

Tíz szabványhónap alatt elárultam nekik a legnagyobb titkomat, s ők megosztották velem az övéket. A tőlem telhető legnagyobb részletességgel elmagyaráztam, hogyan tervezik kiirtani őket Gladstone emberei. Elmondtam nekik azt a keveset, amit a Háló tudósai megértettek az Időkripták anomáliájáról, és felfedtem az InforMag megmagyarázhatatlan, Hyperiontól való félelmét. Leírtam, hogy a Hyperion csapdája miként zárulna köréjük, ha meg mernék kockáztatni a megszállását, és hogyan vonnák a Hyperion rendszerébe a HAD teljes haderejét az eltiprásukra. Mindent felfedtem, amit tudtam, és ismételten arra vártam, hogy meghaljak.

Ahelyett, hogy megöltek volna, elmondtak nekem valamit. Elcsípett fénysürgönyöket, szűk hullámhosszú felvételeket és saját feljegyzéseket mutattak abból az időszakból – négy és fél évszázaddal korábbról –, amikor elmenekültek a Régi Föld rendszeréből. E dokumentumok borzalmas és egyszerű tényeket közöltek.

A ‘38-as Nagy Tévedés nem tévedés volt. A Régi Földet szándékosan végezték ki. Halálát az InforMag bizonyos elemei és emberi elvtársaik, a Hegemónia szárnybontogató kormánya tervelte ki. A Hidzsra tervét részletesen kidolgozták, évtizedekkel azelőtt, hogy az elszabadult fekete lyuk „véletlenül” a Régi Föld szívébe süllyedt volna.

A Világháló, a Mindenség, az Ember Hegemóniája – egytől egyig a legelvetemültebb apagyilkosság alapjaira épültek. Jelenleg pedig a testvérgyilkosság csendes és megfontolt elve tartja fenn őket – miszerint minden olyan fajt ki kell irtani, amelynél akár csak a legkisebb lehetőség is fennáll arra, hogy vetélytárssá válhat. És a kipusztítandók listáján most a Számkivetettek következnek: az egyetlen olyan emberi törzs rajtunk kívül, amely szabadon vándorol a csillagok között, és az egyetlen csoport, amely nem áll az InforMag uralma alatt.

Visszatértem a Hálóba. A Háló ideje szerint több mint harminc év telt el. Meina Gladstone vezérigazgató lett. A Siri-felkelés romantikus legendává, a hegemóniai történelem jelentéktelen lábjegyzetévé vált.

Találkoztam Gladstone-nal. Sok mindent elmondtam neki abból, amibe a Számkivetettek beavattak, de nem mindent. Elmondtam neki, hogy tudják, a Hyperionért vívott csatával kelepcébe sétálnak, de ez nem tartja vissza őket. Elmondtam neki, hogy a Számkivetettek azt szeretnék, ha én lennék a hyperioni konzul, mert akkor a kettős ügynökük lehetnék a háború kitörésekor.

Azt már nem mondtam el neki, hogy a Számkivetettek ígértek nekem egy szerkezetet, amely képes megnyitni az Időkriptákat, és szabadjára engedni a Shrike-ot.

Gladstone vezérigazgató sokáig faggatott. A HAD:hírszerzés ügynökei még annál is tovább: némelyik beszélgetés hónapokig húzódott. A legkülönbözőbb technológiák és drogok alkalmazásával próbáltak meggyőződni arról, hogy az igazat mondom-e, és nem titkolok-e el semmit. Csakhogy a Számkivetettek is otthonosan mozogtak a technológiák és drogok világában. Igazat mondtam. S egyúttal el is titkoltam valamit.

Végül aztán kihelyeztek a Hyperionra. Gladstone felajánlotta, hogy protektorátusi státusra emeli a Hyperiont, engem pedig nagykövetté nevez ki. Mindkét ajánlatot elutasítottam, ugyanakkor megkérdeztem, megtarthatnám-e a magánűrhajómat. Egy menetrend szerinti perdhajóval érkeztem a bolygóra, míg a hajóm hetekkel később, egy látogatóba jövő fáklyahajó gyomrában követett. Bolygó körüli parkolópályára állították, s a tudtomra adták, hogy bármikor magamhoz rendelhetem, és elmehetek vele, amikor csak akarok.

Egyedül maradtam a Hyperionon, s vártam. Évek teltek el. A határvidéki bolygó kormányzását ráhagytam a helyettesemre, mialatt én a Ciceróban ittam, és vártam.

A Számkivetettek privát fénysürgönnyel léptek kapcsolatba velem, ami után kivettem három hét szabadságot, lehívtam a hajómat egy Fűtengerhez közeli, elhagyatott helyre, az Oört-felhő mellett találkoztam a Számkivetettek felderítőhajójával, felvettem a fedélzetemre az ügynöküket – egy Andil nevű nőt – valamint három technikust, aztán a Kantár-hegységtől északra, néhány kilométerre maguktól a kriptáktól leszálltam.

A Számkivetettek nem rendelkeztek távnyelőkkel. Életük a csillagok közti hosszú menetelés jegyében telt; az ő szemükben a hálóbeli élet olyan sebességgel robog el mellettük, mint egy elsöprő tempóra felgyorsított film vagy holó. Az idő megszállottjai voltak. A Hegemónia készen kapta az InforMagtól a távnyelőt, és változatlanul az MI-k üzemeltetik őket. Az emberek közül egyetlen tudósnak vagy tudóscsoportnak sem sikerült közel kerülnie a működésük megfejtéséhez. A Számkivetettek is megpróbálták. Kudarcot vallottak. Ám már a kudarcaikból is megtanultak néhány dolgot a téridő befolyásolásáról.

Megértették az időáramlatok, a Kriptákat körülvevő antientropikus mezők mechanizmusát. Ők maguk nem tudtak ilyen mezőket létrehozni, de képesek lettek védekezni ellenük, és – elméletben – össze is tudták volna omlasztani őket. Ez esetben az Időkripták és a bennük foglaltak többé már nem öregednének visszafelé. A kripták megnyílnának. A Shrike lerázná pórázát, és már nem csak a kripták közvetlen környezetében garázdálkodhatna. Bármi is rejtőzött még a kripták mélyén, ezzel a világra szabadulna.

A Számkivetettek úgy vélték, hogy az Időkripták a jövőjükből származó ereklyék, a Shrike pedig a megváltás fegyvere, mely csak arra vár, hogy a megfelelő kezekbe kerüljön. Míg a Shrike-szekta bosszúálló angyalként tekintett a szörnyetegre, addig a Számkivetettek ember tervezte eszköznek hitték, amit azért küldtek vissza a jövőből, hogy megszabadítsa az emberiséget az InforMagtól. Andil és a technikusok kalibrációkat és kísérleteket jöttek elvégezni.

– Nem most fogják használni? – kérdeztem. A Szfinx nevű építmény árnyékában álltunk.

– Nem – válaszolta Andil. – Csak ha már a küszöbön áll az invázió.

– De azt mondták, hónapokig fog tartani, mire a készülék megnyitja a kriptákat – vetettem fel.

Andil bólintott. Sötétzöld szempár nézett vissza rám. Nagyon magas volt, és bőrhöz tapadó védőruháján felsejlettek a szervopáncél halvány csíkjai,

– Lehet, hogy egy évig, vagy még annál is tovább – felelte. – A készülék lassan apasztja el az antientropikus mezőket, ám ha egyszer elkezdődött a folyamat, már nem lehet visszafordítani. De egészen addig nem fogjuk aktiválni, amíg a Tízek Tanácsa elkerülhetetlennek nem ítéli a Háló megszállását.

– Miért, kétségek merültek fel? – kérdeztem.

– Erkölcsi viták folynak – mondta Andil. Néhány méterre tőlünk a három technikus egy kaméleonvászonnal és kódolt védőmezővel takarta le a készüléket. – Egy csillagközi háborúban milliók, sőt, tán milliárdok fognak meghalni. Beláthatatlan következményeket von maga után, ha rászabadítjuk a Shrike-ot a Hálóra. Rendkívül fontos, hogy csapást mérjünk a Magra, de egyelőre még vita tárgyát képezi, hogy mi erre a legjobb módszer.

Biccentettem, aztán a készülékre és a Kripták völgyére néztem.

– De ha egyszer aktiválták – morfondíroztam –, akkor már nincs visszaút, igaz? A Shrike elszabadul, maguknak pedig meg kell nyerniük a háborút, hogy képesek legyenek irányítani,

Andil halványan elmosolyodott.

– Így.

Ekkor ott helyben lelőttem őket, előbb őt, aztán a három technikust. Utána messze a sodródó dűnék közé hajítottam Siri nagymama Steiner-Ginn lézerét, leültem egy üres habpárnás ládára, és perceken át zokogtam. Aztán odamentem a védőmezőhöz, az egyik technikus komlogjával behatoltam mögé, lehúztam a kaméleonvászont, és bekapcsoltam a készüléket.

Nem érzékeltem azonnali változást. Ugyanaz a tömény, tél végi fény szikrázott. A Jáde-kripta finoman ragyogott, míg a Szfinx változatlanul a semmibe bámult. Csupán a ládákon és a holttesteken végigsöprő homok csikorgása hallatszott. Egyedül a Számkivetettek készülékén villogó fény jelezte, hogy működik... hogy már működésbe is lépett.

Komótos tempóban visszasétáltam a hajóhoz, félig-meddig arra számítva, s félig-meddig azt remélve, hogy felbukkan a Shrike. Több mint egy óra hosszat üldögéltem a hajóm balkonján, s figyeltem, ahogy az árnyékok megnyúlnak a völgyben, míg a homok belepi a távoli holttesteket. Nem jelent meg a Shrike. Nem jelent meg a tüskékkel borított fa. Kicsivel később eljátszottam egy Bach-prelúdiumot a Steinwayen, bezártam a hajót, és felszálltam az űrbe.

Felvettem a kapcsolatot a Számkivetettek hajójával, és azt mondtam, baleset történt. A Shrike elragadta a többieket; túl korán kapcsolták be a készüléket. A Számkivetettek teljesen összezavarodtak és pánikba estek, ám még így is menedéket ajánlottak. Nemet mondtam, és a Háló felé fordítottam a hajóm. A Számkivetettek nem vettek üldözőbe.

Küldtem egy fénysürgönyt Gladstone-nak, amiben közöltem vele, hogy kiiktattam a Számkivetettek ügynökeit. Elmondtam, hogy az inváziónak felettébb nagy a valószínűsége, és hogy az egérfogó a terveknek megfelelően fog csapódni. Nem szóltam neki a készülékről. Gladstone gratulált, és hazarendelt. Visszautasítottam a kérést. Azt mondtam, csendre és nyugalomra van szükségem. A Hyperion-rendszer legközelebbi határvidéki bolygója felé vettem az irányt, tudván, hogy maga az utazás is fel fog emészteni némi időt a következő felvonásig.

Később, amikor maga Gladstone kért fel fénysürgönyben a zarándoklatra, megértettem, milyen szerepet szántak nekem a Számkivetettek e végnapokban: a Számkivetettek, vagy a Mag, vagy Gladstone a maga mesterkedéseivel. Most már nem számít, melyikük képzeli azt magáról, hogy kézben tartja az eseményeket. Az események kicsúsztak mindegyikük kezéből.

Az általunk ismert világ véget ér, barátaim, bármi is történjék velünk. Ami engem illet, nem kérek semmit a Shrike-tól. Nem intézek utolsó szavakat hozzá vagy a világegyetemhez. Azért jöttem vissza, mert muszáj volt, mert ez a végzetem. Gyerekkorom óta tudom, mit kell tennem, azóta, hogy egyedül visszatértem Siri síremlékéhez, és bosszút esküdtem a Hegemónia ellen. Azóta tudom, milyen árat kell fizetnem érte életekben és a történelem porondján.

Ám ha majd összeül az utókor ítélőszéke, hogy értelmet keressen egy árulásban, melynek híre futótűzként fog terjedni a Hálóban, mely világokkal fog végezni, arra kérem önöket, hogy ne rám gondoljanak – az én nevemet még csak nem is vízre írták, hogy az ön elveszett költőlelkének szavaival éljek –, hanem inkább arra, hogy a Régi Föld minden ok nélkül veszett oda. Gondoljanak a delfinekre, napon aszalódó és rohadó szürke testükre, és lássák – ahogy én láttam – a vándor szigeteket, amiknek már nincs hol vándorolniuk, mivel a táplálékforrásaikat elpusztították, az egyenlítői sekély tengereket a fúrótornyok ragyái verik ki, magukat a szigeteket pedig lármás, UV-arcvíztől és marihuánától bűzlő turisták verik béklyóba.

Vagy még jobb, ha mindebből semmire sem gondolnak. Húzzák ki magukat, ahogy én tettem, miután elfordítottam a kapcsolót, gyilkosként, árulóként, mégis büszkén, a Hyperion futóhomokjában megvetett lábbal, emelt fővel, öklömet rázva az ég felé, s azt kiáltva: „Dögvész mindkét családra!”

Mert, tudják, én még emlékszem a nagyanyám álmára. Emlékszem a múltra, amely máshogy alakult volna.

Emlékszem Sirire.

– Maga a kém? – kérdezte Hoyt atya. – A Számkivetettek kémje?

A Konzul megdörzsölte az arcát, és nem válaszolt. Fáradtnak, kiégettnek tűnt.

– Ja – felelte helyette Martin Silenus. – Gladstone vezérigazgató figyelmeztetett is, amikor kiválasztottak a zarándoklatra. Mondta, hogy van köztünk egy kém.

– Mindegyikünknek elmondta – torkolta le Brawne Lamia. A Konzulra meredt. Tekintetében szomorúság csillogott.

– A barátunk egy kém – szólalt meg Sol Weintraub –, ám nem pusztán a Számkivetettek kémje. – A csecsemő időközben felébredt. Weintraub felemelte, hogy abbahagyja a sírást. – Ő az, akit a thrillerekben kettős ügynököknek szoktak hívni, illetve jelen esetben hármas ügynöknek, a végtelen regresszió ügynökének. Igazság szerint ő a megtorlás ügynöke.

A Konzul az öreg tudósra nézett.

– Attól még kém – vágta rá Silenus. – A kémeket pedig kivégzik, ugye?

Kassad ezredes kézbe vette a halálpálcáját. Nem szegezte senkire.

– Kapcsolatban áll a hajójával? – kérdezte a Konzult.

– Igen.

– Hogyan?

– Siri komlogjával. Átesett néhány... módosításon.

Kassad kurtán biccentett.

– A hajó fénysürgönyadójával pedig folyamatosan tartotta a kapcsolatot a Számkivetettekkel?

– Igen.

– A megbeszéltek szerint jelentéseket tett nekik a zarándoklatról?

– Igen.

– Válaszoltak?

– Nem.

– Hogyan hihetnénk neki? – kiáltott fel a költő. – Egy kibaszott kémmel van dolgunk.

– Kuss legyen – utasította rendre határozottan, véglegesen Kassad ezredes. Közben egy percre sem vette le a tekintetét a Konzulról. – Maga támadta meg Het Masteent?

– Nem – válaszolta a Konzul. – Ám amikor kigyulladt az Yggdrasill, rögtön tudtam, hogy valami baj van.

– Hogy érti? – kérdezte Kassad.

A Konzul megköszörülte a torkát.

– Eltöltöttem egy kevés időt a Fa Templomos Hangjai között. Már-már telepatikus kapcsolatban állnak a bárkafáikkal. Masteen túlságosan enyhén reagált. Vagy nem az volt, akinek mondta magát, vagy előre tudta, hogy a hajó meg fog semmisülni, és megszakította vele a kapcsolatot. Amikor átvettem az őrséget, lementem a kabinjába, hogy szembesítsem a gyanúmmal. Nyomtalanul eltűnt. A kabin már akkor úgy nézett ki, ahogy később megtaláltuk, leszámítva, hogy a Möbius-kocka semleges állapotban volt. Az erg akár meg is szökhetett. Lezártam a kockát, és felmentem a fedélzetre.

– Tehát nem bántotta Het Masteent? – tette fel újra a kérdését Kassad.

– Nem.

– Megismétlem, mi a faszért kellene hinnünk magának? – makacskodott Silenus. A költő scotchot ivott az utolsó magával hozott üvegből.

A Konzul az üvegre nézve válaszolt.

– Semmi okuk hinni nekem. Lényegtelen.

Kassad ezredes hosszú ujjai szórakozottan topogtak a halálpálca tompa tokján.

– Most mihez kezd a fénysürgöny kommlinkjével?

A Konzul fáradtan sóhajtott.

– Jelentem, ha megnyílnak az Időkripták. Már ha akkor még életben leszek.

– Elpusztíthatnánk – mutatott Brawne Lamia az antik komlogra.

A Konzul vállat vont.

– Még a hasznát vehetjük – érvelt az ezredes. – Lehallgathatjuk a kódolatlan katonai és civil kommunikációs csatornákat. Ha kell, még a Konzul hajóját is lehívhatjuk.

– Ne! – kiáltott fel a Konzul. Percek óta most először mutatott ki érzelmeket. – Most már nem fordulhatunk vissza!

– Azt hiszem, egyikünknek sem áll szándékában visszafordulni – nyugtatta meg Kassad ezredes. Körbenézett a sápadt arcokon. Egy pillanatig senki sem beszélt.

– Döntenünk kell – szólalt meg Sol Weintraub. Kislányát a karjában ringatva a Konzul felé bökött a fejével.

Martin Silenus az üres scotchos üvegen nyugtatta a homlokát. Felnézett.

– Az árulásért halál jár. – Felkuncogott. – Néhány órán belül úgyis mind meghalunk. Miért is ne legyen az utolsó cselekedetünk egy kivégzés?

Hoyt atya arca eltorzult a belé karmoló fajdalomhullámtól. Reszketeg ujjával hozzáért kicserepesedett szájához.

– Nem bíróság vagyunk.

– De igen – felelte Kassad ezredes –, azok vagyunk.

A Konzul felhúzta a lábát, a térdére támasztotta alkarját, és összefonta ujjait.

– Akkor döntsenek. – Semmilyen érzelem nem csendült a hangjában.

Brawne Lamia időközben előhúzta apja automata pisztolyát. Most lerakta a padlóra a lába mellé. Tekintete a Konzul és Kassad között cikázott.

– Hazaárulásról beszélünk? – kérdezte. – Milyen hazát is árult el? Közülünk talán csak az ezredes nevezhető mintapolgárnak. Mindegyikünket irányíthatatlan külső erők rángatnak ide-oda.

Sol Weintraub közvetlenül a Konzulhoz intézte szavait.

– Csak azt hagyta figyelmen kívül, barátom, hogy ha Meina Gladstone és a Mag bizonyos elemei magát választották ki a Számkivetettek kapcsolattartójának, akkor pontosan tudták, hogy mit fog tenni. Talán azt nem sejthették, hogy a Számkivetettek képesek megnyitni a kriptákat, noha a Mag MI-jeinél soha nem lehet tudni, hányadán állunk... de arra egész biztosan számítottak, hogy maga el fogja árulni mindkét társadalmat, mindkét tábort, amely ártott a családjának. Ez az egész valamiféle bizarr terv része. Magának sem volt több beleszólása saját sorsának alakításába, mint... – s azzal felemelte a csecsemőt – ennek a gyermeknek.

Ez mintha összezavarta volna a Konzult. Mondani akart valamit, aztán inkább megrázta a fejét.

– Ebben igaza lehet – ismerte el Fedmahn Kassad ezredes –, de attól még, hogy gyalogokként akarnak mozgatni minket a sakkjátszmájukban, nekünk meg kell próbálnunk saját felelősségre cselekedni. – Felpillantott a falra, ahol a messzi űrcsata pulzáló fénye vérvörösre festette a gipszvakolatot. – Mert ebben a háborúban ezrek fognak meghalni. Az is lehet, hogy milliók. Ha a Számkivetettek vagy a Shrike hozzáférnek a Háló távnyelőrendszeréhez, több száz bolygó milliárdnyi lakójának élete kerül veszélybe.

A Konzul figyelte, ahogy Kassad felemeli a halálpálcát.

– Mindannyiunknak gyorsabb lenne így – mondta Kassad. – A Shrike nem ismer könyörületet.

Senki sem szólalt meg. A Konzul tekintete mintha a távolba veszett volna.

Kassad bebiztosította a halálpálcát, és visszadugta az övébe.

– Ha már eddig eljutottunk – közölte –, akkor együtt tesszük meg a hátralévő utat.

Brawne Lamia eltette apja pisztolyát, felállt, átszelte az apró szobát, letérdelt a Konzul mellé, és átölelte. A Konzul meglepetésében felemelte egyik karját. A hátuk mögötti falon táncot lejtett a fény.

Egy másodperccel később Sol Weintraub is odalépett hozzájuk, és bal karjával átfogta a vállukat. A csecsemő boldogan viháncolt a testek hirtelen támadt melegében. A Konzul beszívta a kislány zsírkő-és újszülöttillatát.

– Tévedtem – mondta a Konzul. – Kívánni fogok valamit a Shrike-tól. Az ő nevében. – S azzal gyengéden megérintette Rachel ívelt tarkóját.

Martin Silenus nevetésnek induló, ám sírásként elhaló hangot hallatott.

– Utolsó kéréseink – szólalt meg. – Vajh’ teljesíti a múzsa a kívánságainkat? Nekem nincs kívánságom. Én csak be akarom fejezni a versemet.

– Az olyan fontos? – fordult a költő felé Hoyt atya.

– Ó, igen, igen, igen, igen – zihálta Silenus. Leejtette az üres scotchos üveget, belenyúlt a zsákjába, és előhúzott egy maréknyi papírfecnit. Felemelte őket a magasba, mintha áldozatul mutatná be őket a csoport előtt. – Szeretnék, ha felolvasnám? Szeretnék, ha én olvasnám fel önöknek? Megint árad a vers. Olvassák el a régi versszakokat. Olvassák el az Énekeket, amit háromszáz éve írtam, és amit soha nem adtak ki. Minden benne van. Mi mind benne vagyunk. Az én nevem, a maguké, ez az utazás. Hát nem értik...? Én nem verset írok, én a jövőt írom meg! – Hagyta, hogy a papírfecnik a padlóra hulljanak, felemelte az üres üveget, összeráncolta a homlokát, aztán serlegként tartotta maga elé a tárgyat. – A jövőt írom meg – ismételte anélkül, hogy felnézett volna –, de a múlt az, amit meg kell változtatni. Egyetlen pillanatot. Egyetlen döntést.

Martin Silenus felemelte a fejét. Kivörösödtek a szemei.

– Ez az izé, ami holnap végezni fog velünk... a múzsám, a teremtőnk vagy a pusztítónk... visszafelé utazott az időben. Utazzon hát vissza! Ezúttal engem ragadjon el, és hagyja békén Vilit! – Magasabbra emelte az üveget, lehunyta a szemét, és teljes erőből a túlsó falhoz vágta. Az üvegcserepek visszatükrözték a néma robbanások narancsszínű fényét.

Kassad ezredes közelebb lépett a költőhöz, és hosszú ujjait a vállára helyezte.

Néhány másodpercig úgy tűnt, mintha a szoba az emberi érintkezés puszta tényétől felmelegedne. Lenar Hoyt atya ellépett a faltól, aminek addig dőlt, majd a hüvelyk-és a kisujját összeérintve, másik három ujját kinyújtva felemelte a jobb kezét. A mozdulatba valahogyan az előtte állókat és saját magát is beleértette.

– Ego te absolvo – mondta halkan.

A szél megcsikordult a külső falakon, átfütyült a vízköpőkön, és végigsüvített az erkélyek mentén. A százmillió kilométerre dúló csata fénye vérszínbe vonta a csoportot.

Kassad ezredes az ajtóhoz sétált. A csoport szétszéledt.

– Próbáljunk meg aludni egy kicsit – javasolta Brawne Lamia.

Később, amikor a Konzul egyedül maradt a hálózsákjában, a sikító és üvöltő szélvihart hallgatva a csomagjára fektette arcát, és a nyakáig húzta a durva takarót. Évek óta rossz alvó volt, nehezen tudott elaludni.

A Konzul az arcához nyomta ökölbe szorított kezét, lehunyta a szemét, és már aludt is.

EPILÓGUS

A Konzul balalajkaszóra ébredt; olyan halkan pendültek a húrok, hogy először azt hitte, csak álmának rejtett áramlását hallja.

A Konzul felkelt, a hideg levegőben vacogva maga köré tekerte a takaróját, és kicsoszogott a hosszú erkélyre. Még nem pirkadt. Az ég továbbra is a csata fényében lángolt.

– Bocsánat – szabadkozott a hangszeréről felnézve Lenar Hoyt. A pap alig látszott ki a köpenyéből.

– Semmi baj – legyintett a Konzul. – Már úgyis ébredeztem. – Igazat mondott. Emberemlékezet óta nem érezte magát ilyen kipihentnek. – Kérem, folytassa! – mondta. Élesen, tisztán zengtek a hangjegyek, de alig lehetett hallani őket a szél zúgásától. Olyan volt, mintha Hoyt duettet játszott volna a fenti hegycsúcsokból lezúduló fagyos széllel. Szinte fájdalmasan hasított a Konzulba a zene tisztasága.

Brawne Lamia és Kassad ezredes lépett ki az erkélyre. Egy perccel később Sol Weintraub is csatlakozott hozzájuk. Rachel a karjában tekergett, és úgy nyúlkált az éjszakai égbolt felé, mintha meg tudná ragadni az odafent virágba boruló fényeket.

Hoyt tovább játszott. A hajnal előtti órában megélénkült a szél, amitől a vízköpők és a meredély rézfúvósok gyanánt kísérték az erőd hűvös fagottját.

– Hát itt senki nincs tekintettel a macskajajra, csessze meg? – bukkant fel a fejét fogva Martin Silenus. A széles korlátnak dőlt. – Ha ilyen magasról kidobom a taccsot, fél óra lesz, mire a hányás földet ér.

Hoyt atya nem pillantott fel. Ujjai a kisméretű hangszer húrjain siklottak. Az északnyugati szél feltámadt és lehűlt, míg a balalajka meleg és életteli hangjegyekkel játszotta hozzá a kíséretet. A Konzul és a többiek a takaróikba meg a köpenyeikbe burkolóztak, ahogy a szél orkánná dagadt. A cím nélküli zene tartotta vele a ritmust. A Konzul soha életében nem hallott még ilyen különös és gyönyörű szimfóniát.

A szél rohamot indított, süvöltött, tetőzött, majd alábbhagyott. Hoyt dala is véget ért.

– Mindjárt itt a hajnal – nézett körül Brawne Lamia.

– Még van egy óránk – felelte Kassad ezredes.

– Mire várjunk? – vont vállat Lamia.

– Igaza van. Mire? – mondta Sol Weintraub. Kelet felé nézett, ahol egyedül a csillagképek árnyalatnyi halványodása árulkodott a napfelkeltéről. – Úgy fest, szép napunk lesz.

– Akkor készülődjünk – javasolta Hoyt. – Kellenek a csomagjaink?

A zarándokok egymásra néztek.

– Nem, nem hiszem – felelte a Konzul. – Az ezredes elhozza a fénysürgöny-kommunikátorral ellátott komlogot. Hozzanak el mindent, amire szükségük lehet a Shrike színe előtt. A többi holminkat itt hagyjuk.

– Rendben – fordult vissza a sötét küszöbről Brawne Lamia, majd intett a többieknek. – Akkor hát rajta!

Hatszázhatvanegy lépcsőfok vezetett le az erőd északkeleti kapujától a lápvidékig. Korlát sehol. A csoport óvatosan, a lábuk elé nézve lépdelt le a bizonytalan fényben.

A völgy szintjére leérve visszanéztek a föléjük magasodó sziklatömbre. Úgy tűnt, mintha a Kronosz-erőd a hegy része lenne, ahol az erkélyek és a külső lépcsők csak a sziklafal kitüremkedései. Néha egy-egy fényesebb robbanás megvilágította az egyik ablakot, vagy árnyékot rajzolt valamelyik vízköpő alá, ám ezt a néhány alkalmat leszámítva olyan érzésük támadt, hogy az erőd köddé vált mögöttük.

Átszelték az erőd alatti alacsony dombságot, s a fűben maradva kerülgették a karomszerű tövisekkel fenyegető éles bokrokat. Tíz perc sem telt el, és már a homokdűnéken ereszkedtek le a völgy felé.

Brawne Lamia haladt a csoport élén. A legszebb köpönyegét vette fel, míg alatta fekete szegélyű vörös selyemruhát viselt. A csuklójára húzott komlogon megcsillant a napfény. Utána Kassad ezredes következett. Teljes harci páncélba öltözött, de a polimerálcát még nem kapcsolta be, ezért a ruha matt feketének látszott, és még a fenti fényt is elnyelte. Kassad egy HAD kincstári gépkarabéllyal fegyverkezett fel. Vizorja fekete tükörként csillogott.

Hoyt atya fekete köpenyét, fekete ruháját és papi gallérját viselte. A balalajkát úgy tartotta a karjában, akár egy gyermeket. Még most is kimérten haladt, mint akinek minden egyes lépés fájdalmat okoz. Öt a Konzul követte. Hivatalos diplomáciai öltözék volt rajta: kikeményített ujjas mellény, fekete ünneplőnadrág és félkabát, bársonyköpeny, valamint az az aranyszínű háromszögletű kalap, amit az első nap hordott a bárkafán. A fejébe kellett nyomnia a kalapot az újonnan felerősödő szélben, amely homokszemcséket fújt az arcába, és kígyóként tekergőzött végig a dűnéken. A szélborzolta bundájába bújt Martin Silenus szorosan a sarkában gyalogolt.

Sol Weintraub volt a sereghajtó. Rachel a hordozóban, apja mellkasához befészkelve, a köpeny és a kabát rejtekében utazott. Weintraub mély hangon dúdolt neki, de a dallamot elfújta a szél.

Negyven perc gyaloglás után egy vonalba kerültek a halott várossal. Márvány és gránit szikrázott a lila fényben. A hegycsúcsok felragyogtak mögöttük, az erőd egybeolvadt a környező hegyoldalakkal. A csapat átvágott egy fövenyes lankán, megmászott egy alacsony dűnét, és hirtelen, az utazás során először a szemük elé tárult az Időkripták völgye. A Konzul még a Szfinx szárnyainak kiszögellését és valamiféle jádezöld vibrálást is ki tudott venni.

A hátuk mögül, a távolból felhangzó dördülés és csattanás hallatán a Konzul riadtan, zakatoló szívvel pördült meg.

– Elkezdődött? – kérdezte Lamia. – Már a bombázás.

– Nem, nézze csak! – mutatott Kassad a hegyvonulat fölé, ahol feketeség oltotta ki a csillagok fényét. Egy villám robbant fel a talmi látóhatáron, s megvilágította a jégmezőket és a gleccsereket. – Csak egy vihar – állapította meg.

Folytatták útjukat a cinóbervörös homokban. A Konzul azon kapta magát, hogy hunyorogva próbálja kivenni a kripták közelében vagy a völgy tetején álló figura körvonalait. Teljes bizonyossággal tudta, hogy ott vár rájuk valami... hogy az a valami vár rájuk.

– Azt nézzék! – szólalt meg Brawne Lamia. A suttogását alig lehetett hallani a szélben.

Az Időkripták izzottak. A Konzul először azt hitte, fentről vetül le a fény, de tévedett. Mindegyik kripta más-más árnyalatban ragyogott, és most már az összeset látni lehetett, amint egyre vakítóbb fénnyel húzódnak vissza a völgy sötétségébe. A levegő ózonszaggal telt meg.

– Ez gyakori jelenség? – kérdezte elvékonyodott hangon Hoyt atya.

– Soha nem hallottam még róla – rázta meg a fejét a Konzul.

– Akkor sem jelentettek ilyet, amikor Rachel a kriptákat tanulmányozta – tette hozzá Sol Weintraub. Amikor a csapat megindult a futóhomokon, újra dúdolni kezdte a dalocskáját.

A völgy bejáratánál megtorpantak. A lágy homokdűnék sziklás tereppé változtak, és tintafekete árnyak kúsztak végig az izzó kriptákhoz vezető teknőben. Senki nem akart először elindulni. Senki nem szólalt meg. A Konzul érezte, hogy a szíve majd’ kiugrik a mellkasából. Még a völgytől való félelemnél vagy az ott lesben álló dolgok ismereténél is rosszabb volt, hogy a szél hátán feketeség ülte meg a kedélyét, amitől kirázta a hideg, és sikítozva vissza akart szaladni a dombokhoz.

– Mi az a dal, amit Rachelnek énekel? – fordult a Konzul Sol Weintraubhoz.

A tudós kényszeredetten elvigyorodott, és megvakarta rövid szakállát.

– Egy ősrégi síkfilmből való. Hidzsra előtti. Fenéket, minden előtti.

– Hadd halljuk! – biztatta Brawne Lamia, aki megértette, mit akar a Konzul. Nagyon sápadt volt az arca.

Weintraub elénekelte nekik a dalt. Eleinte alig lehetett hallani erőtlen hangját, a dallam azonban energikusnak és meglepően izgalmasnak bizonyult. Hoyt atya elővette a balalajkáját, és eleinte bátortalanul, aztán egyre magabiztosabban kísérni kezdte.

Brawne Lamia elnevette magát.

– Édes istenem, én még a gyerekkoromban énekelgettem ezt a dalt – ámuldozott Martin Silenus. – Tényleg ősrégi.

– De ki a varázsló? – kérdezte Kassad ezredes. A sisakjából érkező felerősített hang ebben a kontextusban furcsamód mulatságosan hatott.

– És mi az az Óz? – kíváncsiskodott Lamia.

– És pontosan kikre is vár ez a varázsló? – toldotta meg a Konzul, s közben érezte, hogy a fekete pánik egy hangyányit csillapodott.

Sol Weintraub megállt, és kísérletet tett arra, hogy válaszoljon a kérdéseikre, és elmagyarázza egy évszázadokkal korábban elporladt síkfilm cselekményét.

– Inkább hagyjuk – szakította félbe Brawne Lamia. – Később majd elmesélheti a sztorit. Most csak énekelje el még egyszer!

Mögöttük sötétbe borultak a hegyek, ahogy a vihar lecsapott a mocsaras vidékre, és feléjük robogott. Az égről továbbra is vérszínű fény szivárgott, ám a keleti látóhatár most már egy kicsit világosabban derengett, mint az ég többi része. Balra nézve a halott város kőfogsorként tündökölt.

Ismételten Brawne Lamia vezette a menetet. Sol Weintraub most már bátrabban kieresztette a hangját éneklés közben, Rachel pedig boldogan fickándozott. Lenar Hoyt hátravetette a köpenyét, hogy jobban tudjon játszani a balalajkán. Martin Silenus belehajított egy üres üveget a homoksivatagba, majd ő is rázendített. Öblös hangja meglepő erővel és kellemmel harsogta túl a szelet.

Fedmahn Kassad feltolta a vizorját, a vállára vette a fegyverét, és beszállt a kórusba. A Konzul is énekelni kezdett, belegondolt az abszurd dalszövegbe, hangosan felkacagott, és újra nekifutott.

A fény és a sötétség határán kiszélesedett az ösvény. A Konzul jobbra húzódott, Kassad követte példáját, Sol Weintraub pedig betöltötte az így keletkezett rést, így a hat felnőtt nem libasorban vonult, hanem egymás mellett lépdelt. Brawne Lamia kézen fogta Silenust, másik oldalán pedig Sol kezét ragadta meg.

Fennhangon énekelve, hátra sem nézve, egyszerre lépve ereszkedtek le a völgybe.

JEGYZETEK

[1] Tandori Dezső fordítása

[2] Vas István fordítása

[3]Vas István fordítása

[4]Tandori Dezső fordítása

[5]Tandori Dezső fordítása

[6]Orbán Ottó fordítása

[7]Tóth Árpád fordítása

[8]Rakovszky Zsuzsa fordítása

[9]Kígyótestű kísértet Hadész alvilági birodalmából; a római babona szerint éjnek idején elrabolja az anyák gyermekeit, megöli őket, és iszik a vérükből.

[10]Péter Ágnes fordítása

[11]Tandori Dezső fordítása

[12] Kálnoky László f ordításai

TARTALOM

Prológus

EGY

A PAP TÖRTÉNETE: „AZ EMBER, AKI ISTENT KIÁLTOTT”

PAUL DURÉ ATYA NAPLÓJÁBÓL:

KETTŐ

A KATONA TÖRTÉNETE: A HÁBORÚ SZERELMESEI

HÁROM

A KÖLTŐ TÖRTÉNETE: HYPERIONI ÉNEKEK

NÉGY

A TUDÓS TÖRTÉNETE: A LÉTHÉ FOLYÓ VIZE KESERŰ

ÖT

A NYOMOZÓ TÖRTÉNETE: ELKÉSTÉL, JOHNNY

HAT

A KONZUL TÖRTÉNETE: SIRI EMLÉKÉRE

EPILÓGUS

JEGYZETEK

Table of Contents

Prológus

EGY

A PAP TÖRTÉNETE: „AZ EMBER, AKI ISTENT KIÁLTOTT”

PAUL DURÉ ATYA NAPLÓJÁBÓL:

KETTŐ

A KATONA TÖRTÉNETE: A HÁBORÚ SZERELMESEI

HÁROM

A KÖLTŐ TÖRTÉNETE: HYPERIONI ÉNEKEK

NÉGY

A TUDÓS TÖRTÉNETE: A LÉTHÉ FOLYÓ VIZE KESERŰ

ÖT

A NYOMOZÓ TÖRTÉNETE: ELKÉSTÉL, JOHNNY

HAT

A KONZUL TÖRTÉNETE: SIRI EMLÉKÉRE

EPILÓGUS

JEGYZETEK