Dan Simmons

HYPERION BUKÁSA

Dan Simmons: The Fall of Hyperion

Copyright© Dan Simmons, 1990

Fordította: Huszár András

John Keatsnek

Kinek nevét az

örökkévalóságba írták

„Vajon játszhat Isten nagy jelentőséggel bíró játékot a saját teremtményével? Játszhat-e bármilyen teremtő, még ha korlátok közé van is szorítva, nagy jelentőségű játékot a saját teremtményével?”

– Norbert Wiener, Isten és Gólem Rt.

„Nem elképzelhető, hogy valamely felsőbb lények nagy gyönyörűséggel figyelik, amint gondolataim mozgás közben ösztönösen ugyan, de kecsesen öltik magukra véletlen sugallta formáikat? – miképp engem is elgyönyörködtet a menyét éber moccanatlansága, vagy, ahogy az őz ijedtében hirtelen megmered? Ocsmány dolog ugyan egy utcai verekedés, mégis lenyűgöz az az erő, mi megnyilvánul benne. Egy fensőbb lény talán épp így tekint elmélkedéseinkre, jóllehet a balga gondolat tévútra fut, mégis van tán benne valami, amiben ő a nagy távolból gyönyörűségét leli. Ez a költészet lényege.”

– John Keats levele a fivéréhez

„A képzeletet Ádám álmához lehet hasonlítani – mikor felébredt, megtalálta, mit álmában látott.”[1]

– John Keats levele egy barátjához

ELSŐ RÉSZ

EGY

Aznap, amikor az armada elment a háborúba, az általunk ismert élet utolsó napján meghívást kaptam egy estélyre. Aznap este mindenhol estélyeket tartottak a Háló több mint százötven bolygóján, de ez volt az egyetlen estély, ami számított.

Az adatszférán keresztül elfogadtam a meghívást, meggyőződtem róla, hogy a legelegánsabb öltönyöm tiszta, szép kényelmesen letusoltam és megborotválkoztam, aprólékos gondossággal felöltöztem, és a meghívócsipben lévő, egyszeri utazásra feljogosító tárcsával a megadott időpontban áttávoltam Esperance-ról a Tau Ceti Centerre.

Este volt a TC^2-nek ezen a féltekéjén, és tompa, de élénk fény világította meg a Szarvas-park dimbes-dombos vidékét, a Kormányzati Központ szürke tornyait messze délen, a Tethys folyópartját szegélyező szomorúfüzeket és sugárzó páfránytüzeket, valamint a Kormányzati Palota fehér kolonnádjait. A vendégek ezresével érkeztek, de a biztonságiak egyenként fogadtak minket, összevetették a meghívókódunkat a DNS-mintánkkal, majd egy kecses kar-és kézmozdulattal mutatták, merre van a bár és a svédasztal.

– M. Joseph Severn? – kérdezte udvariasan a jegyszedő.

– Igen – hazudtam. Most így hívtak, de soha nem ez volt az identitásom.

– Gladstone vezérigazgató változatlanul látni szeretné önt később az este folyamán. Értesíteni fogják, amikor fogadni tudja.

– Pompás.

– Ha a vendégek számára elérhető frissítőkön és programokon túl is kívánna valamit, nincs más dolga, mint hangosan kimondani, mire vágyik, és a kiszolgáló személyzet elintézi, hogy a rendelkezésére bocsássa.

Bólintottam, mosolyogtam, és otthagytam a jegyszedőt. Még le sem ballagtam egy tucat lépcsőfokon, ő már a terminexemelvényről kiszálló újabb vendégek felé fordult.

Megálltam egy alacsony dombtetőn, ahonnan ráláttam a több száz holdnyi gondozott gyepen nyüzsgő vendégek ezreire; sokan közülük növényszobrok erdeiben barangoltak. A füves terület felett, ahol álltam, s melynek szélesen hullámzó ívére már árnyékot vetettek a part menti fák, a díszkertek húzódtak, azon túl pedig a Kormányzati Palota impozáns épülete emelkedett ki. Egy zenekar játszott a messzi udvaron, és rejtett hangszórók vezették el a hangot a Szarvas-park legtávolabbi csücskeibe. EMJ-k megszakítatlan sora szállt le csigavonalban egy magasan felettünk lévő távnyelőkapuból. Néhány másodpercig figyeltem, amint harsány ruhakölteményekbe öltözött utasaik kiszállnak a gyalogosok terminexéhez közeli platformon. Lenyűgözött, hogy mennyiféle légi járművet lehetett látni; az esti fények nem csupán a szokásos Vikkenek, Altzok és Sumatsók burkolatán csillantak meg, hanem levitációs uszályok rokokó fedélzetén és antik suhanók fémvázán is, melyek már akkor is csodabogárnak számítottak, amikor a Régi Föld még létezett.

Lesétáltam a Tethys folyóhoz vezető hosszú, fokozatos lejtőn, elhaladva a kikötő mellett, ahol válogatott vízi járművek elképesztő mennyisége árasztotta utasait a szárazföldre. A Tethys volt az egyetlen egész Hálóra kiterjedő folyó, amely az állandó távnyelői által közrezárt szakaszokban kétszáznál is több bolygón és holdon hömpölygött, és a partján élők a Hegemónia leggazdagabb polgárai közé tartoztak. A folyón közlekedő járművekben ez meg is mutatkozott: hatalmas, csipkézett cirkálók, csupa vitorla barkok és ötemeletes bárkák, s közülük jó páron látszott, hogy fel vannak szerelve levitációs berendezéssel; csicsás, szemmel láthatóan saját, különbejáratú távnyelővel ellátott lakóhajók; a Maui-Covenant óceánjairól importált, kicsi úszó szigetek; sportos, Hidzsra előtti motorcsónakok és tengeralattjárók; kézzel faragott tengeri EMJ-k széles választéka a Reneszánsz Vektorról; és néhány modern világjáró jacht, melyek körvonalait a védőmezők összefüggő, fényvisszaverő, tojásdad felületei rejtették el.

A hajókról leszálló vendégek legalább olyan hivalkodók és káprázatosak voltak, mint járműveik: az egyedi stílusú öltözékek a Poulsen – kezelésektől szemlátomást mentes testekre húzott, Hidzsra előtti konzervatív estélyiktől a TC^2 e heti divatjának megfelelő luxuskollekcióiig terjedt, amiket a Háló leghíresebb génszobrászai által megformázott alakokra aggattak. Aztán továbbmentem, csak annyi időre megállva a hosszú asztalnál, hogy megpúpozzam a tányéromat roston sült marhahússal, salátával, égitintahal-filével, parvatii curryvel és frissen sütött kenyérrel.

Az este tompa fénye alkonyivá fakult, mire a kertek mellett találtam egy helyet, ahová leülhetek, és feltűntek a csillagok. A közeli város és a Kormányzati Központ kivilágítását lejjebb vették az armada ma esti megtekintéséhez, és a Tau Ceti Center éjszakai égboltja évszázadok óta nem volt ilyen tiszta.

Nem messze tőlem egy nő rám pillantott, és elmosolyodott.

– Biztosra veszem, hogy már találkoztunk valahol.

Visszamosolyogtam rá, biztosra véve, hogy nem találkoztunk. Nagyon vonzó hölgy volt, talán kétszer olyan idős, mint én, szabványidőben mérve az ötvenes évei végén járhatott, de a pénznek és a Poulsennek köszönhetően fiatalabbnak tűnt nálam a magam huszonhat évével. Olyan fehér volt a bőre, hogy szinte már átlátszott. Frizuráját fonott haj költeményben tűzte fel. Mellei, amiket inkább fel-, mintsem elfedett a háncsruha, hibátlanok voltak, a szemei pedig kegyetlenek.

– Meglehet – válaszoltam –, habár nem tartom túl valószínűnek. A nevem Joseph Severn.

– Hát persze – mondta a nő. – Maga egy művész!

Nem voltam művész. Költő voltam... egyszer régen. De a Severn – identitás, amit a valódi személyiségem egy évvel ezelőtti halála és születése óta foglaltam el, azt állította: művész vagyok. Benne volt az aktámban a Mindenségnél.

– Csak eszembe jutott! – kacagott a hölgy. Hazudott. A méregdrága komlogimplantátumaival rácsatlakozott az adatszférára.

Nekem nem volt szükségem hozzáférésre... antik volta ellenére gyűlöltem ezt a botcsinálta, redundáns szót. Lelki szemeimet lehunyva már az adatszférába is kerültem, elslisszantam a Mindenség felületes sorompói mellett, a felszíni adatok hullámai alá buktam, és a nő fénylő hozzáférési köldökzsinórját követve a „védett” információáramlás sötét mélyére hatoltam.

– Engem Diana Philomelnek hívnak – mutatkozott be a nő. – A férjem a Sol Draconi Septem szektorok közti közlekedésért felelős vezetője.

Bólintottam, és kezet fogtam vele. Arról nem mondott semmit, hogy a férje a penészsúrolók szakszervezetének fő verőlegénye volt a Mennyország Kapuján, mielőtt a politikai kapcsolatai révén előléptették volna a Sol Draconira... sem arról, hogy Dianát régebben Dinee Teats néven ismerték mint bordélyházi szajhát és a Vízgyűjtő-puszta tüdőcsövi melósainak házrajáró hoszteszét... vagy hogy kétszer letartóztatták flashbackhasználatért, s a második alkalommal súlyosan megsebesítette a rehabilitációs otthon egyik orvosát... vagy hogy kilencévesen megmérgezte a féltestvérét, miután az megfenyegette, hogy megmondja a mostohaapjának, hogy egy Vízgyűjtőben élő bányásszal jár, akit úgy hívnak...

– Nagyon örvendek, M. Philomel – mondtam. Meleg keze volt. Egy pillanattal tovább szorongatta a kezem a kelleténél.

– Hát nem izgalmas? – lelkendezett.

– Micsoda?

Széles mozdulattal körbemutatott az éjszakán, az éppen felgyulladó parázsgömbökön, a kerteken és a tömegen.

– Ó, az estély, a háború, az egész – mondta.

Mosolyogtam, bólintottam, és megkóstoltam a rostélyost. Véresen készítették el, és egész finom volt, de érződött benne a lususi klónhúsok sós íze. A tintahal valódinak tűnt. Felszolgálók jártak körbe pezsgővel; elvettem egyet, és belekortyoltam. Gyatra volt. Minőségi bor, scotch és kávé: a három pótolhatatlan árucikk a Régi Föld halála óta.

– Mit gondol, szükség van erre a háborúra? – kérdeztem.

– Még jó, hogy szükség van rá, az isten verje meg. – Diana Philomel szóra nyitotta a száját, de a férje válaszolt helyette. A hátunk mögül érkezett, és most leült mellénk arra a mű farönkre, ahol a vacsoránkat költöttük el. Nagydarab férfi volt, legalább fél méterrel magasabb nálam. Igaz, én meg alacsony vagyok. Emlékeim szerint egyszer gúnyosan versbe szedtem magam, mondván „Mr. John Keats, a maga öt láb magasságával”, bár öt láb és egy hüvelyk vagyok, ami kicsit alacsonynak számított Napóleon és Wellington korában, amikor a férfiak átlagmagassága öt láb hat hüvelykre rúgott, és röhejesen alacsony most, hogy az átlagos gravitációjú bolygókról származó férfiak magassága hat lábtól indul, és majdnem eléri a hetet. Az izomzatom és a testalkatom nyilván megfelelt annak, hogy azt állíthassam, egy magas gravitációjú bolygóról jöttem, így mások szemében pusztán csak alacsony voltam. (Fentebbi gondolataimat azokkal a mértékegységekkel közlöm, amikben gondolkozom... a Hálóban történt újjászületésem óta lezajlott mentális változások közül messze a méterrendszerben való gondolkodás a legnehezebb. Néha meg sem próbálom.)

– Miért van szükség a háborúra? – kérdeztem Hermund Philomelt, Diana férjét.

– Mert maguknak akarták a bajt, az isten verje meg őket – morrant a nagydarab férfi. A fogcsikorgató és arcizomrángató típusba tartozott. A nyaka nagyjából egybenőtt a vállával, és bőr alatti szakálla szemmel láthatólag visszaverte a szőrtelenítő, kézi-és villanyborotva támadásait. Keze másfélszer akkora volt, mint az enyém, és sokkalta erősebb.

– Értem – feleltem.

– Az istenverte Számkivetettek maguknak akarták a bajt, az isten verje meg – ismételte, kiemelvén a kedvemért érvelése lényegi pontjait.

– Baszakodtak velünk a Bressián, most meg a... izé... hogyishívjákban...

– Hyperion-rendszerben – segítette ki a felesége, végig a szemembe nézve.

– Ott – mondta a férjura. – A Hyperion-rendszerben baszakodnak. Kikezdtek velünk, ezért nekünk most oda kell mennünk, megmutatni, hogy a Hegemónia nem tűri az ilyesmit. Érti?

Az emlékeim szerint kisfiúként John Clarke enfieldi iskolájába küldtek tanulni, ahol nem egy ehhez a férfihoz hasonló korlátolt, tohonya tahóval találkoztam. Az érkezésemet követő első időszakban nem vettem róluk tudomást, vagy lefizettem őket, hogy ne bántsanak. Anyám halála után, azután, hogy megváltozott a világ, kis markomban köveket szorongatva vettem üldözőbe őket, és a földről feltápászkodva újra meg újra feléjük lendítettem az öklömet, még ha addigra már pépesre verték is az orrom és ki is lazították ütéseikkel a fogaimat.

– Értem – mondtam halkan. Kiürült a tányérom. Felemeltem rossz pezsgőm maradékát, hogy koccintsak Diana Philomellel.

– Rajzoljon le! – kérte.

– Parancsol?

– Rajzoljon le, M. Severn! Maga művész.

– Festő vagyok – mondtam, és gyámoltalanul intettem üres kezemmel. – Attól tartok, nincs nálam íróvessző.

Diana Philomel a férje ingzsebébe nyúlt, és átnyújtott egy fényceruzát.

– Rajzoljon le. Kérem.

Lerajzoltam. A portré a levegőben öltött alakot kettőnk között, vonalak emelkedtek, hullottak le és kanyarodtak vissza önmagukba, mint neonszálak egy drótszoborban. Kisebb nézősereg gyűlt körénk. Néhányan tapsoltak, amikor végeztem. A rajz nem sikerült rosszul. Elkapta a hölgy nyakának hosszúkás, érzéki ívét, magas hajfonatát, kiugró járomcsontját... sőt, még a szemében felcsillanó halvány, ellentmondásos fényt is. Kihoztam magamból a legjobbat azok után, hogy az RNS-gyógyszerek és -leckék felkészítettek a személyiségre. A valódi Joseph Severn jobbat rajzolt volna ennél... jobban is rajzolt. Emlékszem, ahogy leskiccelt a halálos ágyamon.

M. Diana Philomelből sugárzott az elégedettség. M. Hermund Philomel csak morgott.

Kiáltás harsant.

– Itt vannak!

A tömeg zsibongott, levegő után kapkodott, és elcsendesedett. A parázsgömbök és kerti lámpák fénye egyre sötétebb lett, majd kialudt. Vendégek ezrei emelték tekintetüket az égre. Leradíroztam a rajzot, és visszadugtam a fényceruzát Hermund tunikájába.

– Az armada lesz az – közölte egy disztingvált, fekete HAD – egyenruhába öltözött idősebb férfi. Felemelte a poharát, hogy megmutasson valamit fiatal hölgypartnerének. – Most nyitották meg a kaput. Először a felderítőhajók fognak áthaladni, aztán az őket kísérő fáklyahajók.

A HAD katonai távnyelőjét nem lehetett látni onnan, ahol mi álltunk; valószínűleg még az űrből sem látszana belőle több egy négyszögletes zavarnál a csillagmezőben. A felderítők fúziós csóvái azonban tisztán látszottak – eleinte szentjánosbogarak vagy sugárzó ökörnyálak rajának tűntek, majd üstökösként szárnyaló rakétáknak, ahogy begyújtották fő hajtóműveiket, és szétszóródtak a Tau Ceti Center rendszerének ciszlunáris közlekedőterében. Újabb sóhaj szakadt fel egyöntetűen a társaságból, amint megjelentek az áttávolt fáklyahajók százszor hosszabb lángcsóvákkal, mint a felderítőké. A TC^2 éjszakai egét zenittől horizontig arany-vörös sávok szántották fel.

Valaki tapsolni kezdett, és a Kormányzati Palota Szarvas-parkjának tisztásain, gyepszőnyegén és díszkertjeiben pillanatok alatt lármás tapsvihar és rikoltozó ujjongás kerekedett, ahogy a milliárdosok, kormányhivatalnokok és bolygók százain lévő nemesi házak tagjainak jól öltözött tömege minden másról megfeledkezve kiélte több mint másfél évszázada szunnyadó sovinizmusát és háborús vérszomját.

Nem tapsoltam. A körülöttem lévők rám sem hederítettek, ahogy befejeztem a megkezdett pohárköszöntőt – most már nem Lady Philomelnek, hanem fajom szűnni nem akaró ostobaságának intézve –, és ledöntöttem a maradék pezsgőt. Íztelen volt.

Odafent megérkeztek a rendszerbe a flottilla fontosabb hajói. Futólag érintve az adatszférát – aminek felszínét úgy felkavarták az információhullámok, hogy viharos tengerre emlékeztetett – megtudtam, hogy a HAD:űr armada fő tengelyét száznál is több perdcsatahajó alkotta: leszorított indítóállásaikkal elhajított lándzsáknak kinéző matt fekete anyahajók; KVP parancsnoki hajók, gyönyörűek és furcsák, akárha fekete kristálymeteorok volnának; hagymakupolás rombolók, amik túlnőtt fáklyahajókra emlékeztettek, merthogy azok is voltak; az űrflotta határait biztosító, inkább energiából, semmint anyagból álló őrjáratok, teljes tükröződésre állított masszív védőpajzsaikkal – ragyogó tükrökként adták vissza a Tau Cetit és a bolygót övező lángsugarak százainak képét; sebes cirkálók, amik cápákként cikáztak a lassúbb hajóosztályok között; vánszorgó csapatszállítók, fedélzetükön több ezer HAD:tengerészgyalogos várakozott nullgravitációs kamrájában; valamint segédhajók tucatszám – fregattok, gyors vadászok; torpedóhordozók; fénysürgöny átjátszó előőrsök; illetve maguk a távnyelő Ugró Hajók, masszív dodekaéderek mesebeli antenna-és szondaerdővel.

A flotta körül, a közlekedésirányítók által betartatott biztos távolságban ott röpködtek a jachtok, napvitorlások és rendszeren belüli magánűrhajók, vitorláikon megcsillant a napfény, visszatükröződött róluk a dicső armada.

A vendégek a Kormányzati Palota parkjában ujjongtak és tapsoltak. A HAD feketéjét viselő úriember némán pityergett. A közelből rejtett kamerák és szélessávú képezőgépek közvetítették a pillanatot a Háló összes bolygójának és – fénysürgönnyel – a Hálón kívüli bolygók tucatjainak.

A fejemet csóváltam, és ülve maradtam.

– M. Severn? – Egy biztonsági őr állt felettem.

– Igen?

A nő az elnöki rezidencia felé biccentett.

– Gladstone vezérigazgató asszony most fogadja.

KETTŐ

Minden konfliktusokkal és veszélyekkel terhelt korszak ki szokott termelni egy csakis arra a korszakra termett vezetőt, egy politikai óriást, aki nélkül utólag visszatekintve, amikor megíratik a története, elképzelhetetlen az a bizonyos időszak. Meina Gladstone pontosan ilyen vezetője volt végnapjainknak, noha akkor még álmában sem gondolta volna senki, hogy végül nem marad más, aki megírja Gladstone és korának igaz történetét, csak én.

Gladstone-t olyan gyakran hasonlították Abraham Lincoln klasszikus alakjához, hogy amikor végre bevezettek hozzá aznap este az armada estélyén, félig-meddig meglepődtem, hogy nem fekete szalonkabátban és cilinderben fogadott. A szenátus vezérigazgatója és a százharminc-milliárd embert szolgáló kormány elnöke szürke, puha gyapjúkosztümöt, nadrágot és tunikát viselt, melynek szegélyét és kézelőjét egészen halvány vörös zsinór díszítette. Nem úgy nézett ki, mint Abraham Lincoln... és nem is úgy, mint Alvarez-Temp, az ókor második olyan hőse, akit a leggyakrabban a hasonmásaként emlegetett fel a sajtó. Arra gondoltam, úgy néz ki, mint egy idős hölgy.

Meina Gladstone magas volt és vékony, ám arckifejezése inkább egy sasra, sem pedig Lincolnra emlékeztetett horgas orrával, éles járomcsontjával, széles, érzéki szájával és vékony ajkaival, valamint tépetten levágott ősz hajával, ami tényleges tollazatra hasonlított. Ám véleményem szerint Meina Gladstone megjelenésének legemlékezetesebb aspektusa a szeme volt: a nagy, barna, végtelenül szomorú szeme.

Nem voltunk egyedül. Egy hosszú, diszkréten megvilágított szobába vezettek, amit fából épült, sok száz nyomtatott könyvet tartó polcok szegélyeztek. Egy ablakot szimuláló hosszúkás holoképernyőből a kertekre nyílt kilátás. A szobában megbeszélés folyt, amit éppen érkezésemkor rekesztettek be, és egy tucatnyi férfi és nő állt vagy ült hevenyészett félkörben, Gladstone asztalával a karéjban. A vezérigazgató lezserül az asztalának támaszkodott, testsúlyát a bútoron nyugtatva, karba font kézzel. Felpillantott, ahogy beléptem.

– M. Severn?

– Igen.

– Köszönöm, hogy eljött. – Hangja ismerős volt a Mindenségben folytatott ezernyi vitából; a kortól érdesen csengett, selymes hangszíne, akár egy márkás ital. Híres volt az akcentusáról – a hajszálpontos szintaxist a Hidzsra előtti angol egy, már-már elfeledett hanglejtésével vegyítette, amit a jelek szerint most már csak szülőföldje, a Patawpha deltavidékén beszéltek. – Uraim és hölgyeim, hadd mutassam be M. Joseph Severnt.

A társaságból többen biccentettek, szemlátomást fogalmuk sem volt, mit keresek itt. Gladstone nem mutatta be a többieket, ám az adatszférával érintkezve megtudtam, ki kicsoda: három kormánytag, köztük a védelmi miniszter; a HAD két vezérkari főnöke; Gladstone két titkára; négy szenátor, köztük a befolyásos Kolcsev szenátor; valamint egy Albedo néven ismert InforMag – tanácsos hologramja.

– M. Severnt azért hívtuk meg ide, hogy egy művész szemszögéből járuljon hozzá a megbeszélésekhez – magyarázta Gladstone vezérigazgató.

Morpurgo HAD:gyalogsági tábornok felhorkantott.

– Egy művész szemszögéből? Minden tisztelettel, vezérigazgató asszony, de mi az ördögöt akar ez jelenteni?

Gladstone elmosolyodott. Ahelyett, hogy válaszolt volna a tábornoknak, visszafordult hozzám.

– Mit gondol az armada átvonulásáról, M. Severn?

– Szép – feleltem.

Morpurgo ismét nemtetszésének adott hangot.

– Szép?

Az űrbéli tűzerők legnagyszabásúbb csapatösszevonásának lehet szemtanúja a galaxis történetében, és annyit mond rá: szép? – Egy másik katona felé fordult, és a fejét csóválta.

Gladstone mosolya meg sem rezdült.

– És a háborúról? – kérdezte tőlem. – Van arról valami véleménye, hogy megkíséreljük megmenteni a Hyperiont a Számkivetett barbároktól?

– Ostobaság – válaszoltam.

A teremben síri csend támadt. A Mindenség jelenlegi valós idejű közvélemény-kutatásai szerint Gladstone döntése, mellyel a küzdelmet választotta a Hyperion gyarmatbolygó feladása helyett, 98 százalékos támogatást élvez. Gladstone politikusi jövője a konfliktus pozitív végkimenetelétől függött. A teremben lévő emberek kulcsszerepet játszottak az irányelvek megfogalmazásában, az invázió melletti döntés meghozatalában és a logisztikai teendők kivitelezésében. Hosszúra nyúlt a csend.

– Miért ostobaság? – kérdezte halkan Gladstone.

Legyintettem a jobb kezemmel.

– A Hegemónia a hétszáz évvel ezelőtti megalapítása óta nem háborúzott – feleltem. – Botorság ily módon próbára tenni az alapszintű stabilitását.

– Még hogy nem háborúzott! – kiáltotta Morpurgo tábornok. Hatalmas kezével megszorította a térdét. – Mi a fészkes fenének nevezi akkor a Glennon-Height-felkelést?

– Felkelésnek – feleltem. – Lázadásnak. Rendőri fellépésnek.

Kolcsev szenátor kivillantotta fogsorát, de a mosolyában nyoma sem volt jókedvnek. A Lususról származott, és izomzata szinte átvette a férfi helyét.

– A flotta bevetése – mondta félmillió halálos áldozat, a HAD két hadosztálya több mint egy évig állóháborúban. Ezt nevezem én rendőri fellépésnek, fiam.

Nem reagáltam semmit.

Leigh Hunt, egy idősebb, tüdőbajos kinézetű férfi, akiről úgy tartották, hogy Gladstone legbizalmasabb tanácsadója, megköszörülte a torkát.

– Pedig érdekes, amit M. Severn mond. Miben látja különbözőnek ezt a... öhm... konfliktust és a Glennon-Height-háborút, uram?

– Glennon-Height a HAD hajdani tisztje volt – válaszoltam, bár tisztában voltam vele, hogy ezzel nem mondok újat. – A Számkivetettekről évszázadok óta nem tudjuk, hányan vannak. A lázadók seregéről pontos információkkal rendelkeztünk, könnyen fel lehetett becsülni az ütőerejüket; a Számkivetett rajok a Hidzsra óta a Hálón kívül élnek.

Glennon-Height a Protektorátuson belül maradt, és olyan bolygókat fosztogatott, amelyek a Hálótól csupán két hónapos időcsúszásra voltak; a Hyperiont három év választja el a Parvatitól, a Háló legközelebbi állomáshelyétől.

– Azt hiszi, mindezt nem gondoltuk végig? – kérdezte Morpurgo tábornok. – Na és a bressiai csata? Ott már megütköztünk a Számkivetettekkel. Az nem... felkelés volt.

– Csendet, ha kérhetném – szólalt meg Leigh Hunt. – Folytassa, M. Severn!

Megint vállat vontam.

– A fő különbség, hogy ezúttal a Hyperionnal van dolgunk – mondtam.

Richeau szenátor, az egyik nő a jelenlévők közül úgy bólintott, mintha teljes egészében kifejtettem volna a véleményemet.

– Fél a Shrike-tól – mondta. – Ön a Végső Engesztelés Egyházának híve?

– Nem – feleltem. – Nem tartozom a Shrike-szektához.

– Akkor meg micsoda maga? – követelt választ Morpurgo.

– Egy művész – hazudtam.

Leigh Hunt mosolyogva Gladstone-hoz fordult.

– Belátom, szükségünk volt erre a kijózanító nézőpontra, vezérigazgató asszony – mondta az ablak és a még mindig tapsoló tömeg holofelvételei felé intve –, ám noha művész barátunk szükséges kérdéseket vetett fel, már alaposan megvizsgáltuk és mérlegeltük az összeset.

Kolcsev szenátor a torkát köszörülte.

– Nem szívesen hozok fel olyasmit, ami ugyan nyilvánvaló, de úgy tűnik, mind igyekszünk tudomást sem venni róla, viszont... átesett ez az... úriember... azon a biztonsági ellenőrzésen, ami ahhoz kell, hogy részt vehessen egy effajta ülésen?

Gladstone bólintott, és ott bujkált a szája sarkában a mosoly, amit annyi karikaturista próbált már megragadni.

– M. Severn a Művészeti Minisztérium megbízásából érkezett, hogy egy rajzokból álló sorozatot készítsen rólam a következő napokban vagy hetekben. Ha jól tudom, az az elképzelés, hogy ezek a rajzok történelmi jelentőségűek lesznek, és egy későbbi hivatalos portré alapjául szolgálhatnak. Mindenesetre M. Severn T-szintű arany biztonsági fokozatot kapott, és nyíltan beszélhetünk előtte. Emellett értékelem a szókimondását is. Érkezése talán azt hivatott sugallni, hogy a megbeszélésünk a végére ért. Holnap reggel 8:00-kor találkozunk a válságteremben, közvetlen mielőtt a flotta átlépne a Hyperion térségébe.

A jelenlévők ennek hallatán azonnal szétszéledtek. Morpurgo tábornok távozás közben rám mordult. Kolcsev némileg kíváncsian bámult meg, ahogy elhaladt mellettem. Albedo tanácsos egész egyszerűen eltűnt a semmibe. Gladstone-on és rajtam kívül csak Leigh Hunt maradt a teremben. A férfi kényelembe helyezte magát: átvetette az egyik lábát a felbecsülhetetlen értékű Hidzsra előtti fotel karfáján, amiben ült.

– Foglaljon helyet! – intett Hunt.

A vezérigazgatóra lestem. Mostanra elhelyezkedett hatalmas íróasztala mögött, és bólintott. Leültem Morpurgo tábornok egyenes háttámlájú székére.

– Tényleg úgy véli, hogy a Hyperion megvédése ostobaság? – szólalt meg Gladstone.

– Igen.

Gladstone piramist formált ujjaiból, és megveregette alsó ajkát. A háta mögötti ablakból rálátásom nyílt a némán zsibongva tovább folyó armadaünneplő estélyre.

– Ha még abban reménykedik, hogy újra egyesülhet a... hmm... hasonmásával – mondta –, akkor önnek is az állna érdekében, hogy végrehajtsuk a hyperioni hadjáratot.

Nem válaszoltam semmit. Az ablakból eltolódott a kilátás a fúziós csóvák fényében úszó éjszakai égbolt felé.

– Magával hozta a rajzeszközeit? – kérdezte Gladstone.

Elővettem a ceruzát és a kis rajzfüzetet, amiről azt mondtam Diana Philomelnek, hogy nincs nálam.

– Rajzoljon, amíg beszélgetünk – kérte Meina Gladstone.

Nekiálltam leskiccelni, nagy vonalakban felvázolni ellazult, szinte görnyedt testtartását, aztán az arcvonásain kezdtem dolgozni. A szemei nagyon izgattak.

Tudat alatt éreztem, hogy Leigh Hunt meredten bámul.

– Joseph Severn – mondta. – Érdekes névválasztás.

Gyors, erőteljes vonalakkal érzékeltettem Gladstone magas homlokát és hangsúlyos orrát.

– Tudja, miért olyan bizalmatlanok az emberek a kibridekkel? – kérdezte Hunt.

– Igen – feleltem. – Frankenstein szörnyetegének szindrómája. Rettegnek minden olyan emberszabásútól, ami nem teljesen emberi. Felteszem, ez a valódi oka, hogy betiltották az androidokat.

– Aha – értett egyet Hunt. – De a kibridek teljesen emberiek, nem?

– Genetikailag azok – mondtam. Azon kaptam magam, hogy az anyámra gondolok, visszaemlékszem, hányszor olvastam fel neki a betegsége alatt. Öcsémre, Tomra gondoltam. – Viszont egyúttal a Mag részét is képezik, s ezáltal vonatkozik rájuk a „nem teljesen emberi” definíciója.

– Ön is része a Magnak? – kérdezte Meina Gladstone szembefordulva velem. Új vázlatba fogtam.

– Nem igazán – válaszoltam. – Szabadon közlekedhetek azokban a régiókban, ahová beengednek, de inkább ahhoz tudnám hasonlítani, mint amikor valaki rákapcsolódik az adatszférára, szemben egy valódi Mag-személyiség képességeivel. – Az arca izgalmasabb volt háromnegyedes profilból, a szeme azonban szemtől szemben erősebb hatást keltett. A szeme sarkából szétágazó ráncok szövevényét vettem kezelésbe. Meina Gladstone láthatóan soha nem vett igénybe Poulsen-kezeléseket.

– Ha el lehetne titkolni dolgokat a Mag elől – mondta Gladstone –, oktalanság volna hagyni, hogy szabad bejárása legyen a kormány tanácskozásaira. Így viszont... – Az ölébe ejtette a kezét, és felállt. Lapoztam.

– Az a helyzet – folytatta Gladstone hogy olyan információk birtokában van, amikre igényt tartok. Igaz, hogy képes olvasni a hasonmása, az első visszanyert személyiség gondolataiban?

– Nem – feleltem. Nehéz volt hűen visszaadni a szája csücskében lévő ráncok és izmok bonyolult összjátékát. Vázlatosan megpróbáltam, majd áttértem a markáns állra, és beárnyékoltam az alsó ajka alatti területet.

Hunt összevonta a szemöldökét, és a vezérigazgatóra pislantott. M. Gladstone újfent egymásnak támasztotta az ujjhegyeit.

– Magyarázza meg! – mondta.

Felpillantottam a rajzról.

– Álmodom – válaszoltam. – Az álmaim témái egybevágni látszanak az előző Keats-személyiség implantját hordozó illető körül zajló eseményekkel.

– Egy bizonyos Brawne Lamia nevű nőre gondol – mondta Leigh Hunt.

– Igen.

Gladstone bólintott.

– Szóval az eredeti Keats-személyiség, akiről mindenki úgy tudta, hogy meggyilkolták a Lususon, életben van?

Haboztam.

– A személyiség... ő... még öntudatánál van – mondtam. – Tudják, hogy az elsődleges személyiség szubsztrátumot valaki, feltehetően maga a kibrid, kiemelte a Magból, és beültette egy Schrön-hurkot tartalmazó biosöntbe, amit M. Lamia hordoz.

– Igen, igen – vágott közbe Leigh Hunt. – De tény, ami tény, hogy kapcsolatban áll a Keats-személyiséggel, illetve rajta keresztül a zarándokokkal.

Gyors, sötét vonalakkal sötét hátteret vittem fel a papírra, hogy mélységet adjak Gladstone skiccének.

– Nem állok vele tényleges kapcsolatban – magyaráztam. – Álmokat álmodom a Hyperionról, amelyekről a fénysürgönykapcsolatuk megerősítette, hogy valós idejű eseményekkel esnek egybe. Nem tudok kommunikálni a passzív Keats-személyiséggel, sem gazdatestével vagy a többi zarándokkal.

Gladstone vezérigazgató meglepetten pislogott.

– Honnan tud a fény sürgönykapcsolatról?

– A Konzul beszélt a többi zarándoknak arról, hogy a komlogja üzeneteket képes továbbítani a hajóján lévő fénysürgönyadón keresztül. Közvetlenül azelőtt mondta el nekik, hogy leereszkedtek a völgybe.

Gladstone hangszínéből hallani lehetett, hogy mielőtt politikai pályára lépett volna, évekig ügyvédként praktizált.

– És hogyan reagáltak a többiek a Konzul meglepő kijelentésére?

Visszatettem a zsebembe a ceruzát.

– Tudták, hogy kém férkőzött közéjük – válaszoltam. – Ön mondta el mindegyiküknek.

Gladstone vetett egy pillantást a tanácsadójára. Hunt arckifejezéséből semmit nem lehetett kiolvasni.

– Ha összeköttetésben áll velük – szólalt meg Gladstone –, biztos tudja, hogy nem érkezett újabb üzenet, amióta elhagyták a Kronosz-erődöt, hogy levonuljanak az Időkriptákhoz.

Megráztam a fejem.

– A tegnap esti álom akkor ért véget, amikor a völgy közelébe értek.

Meina Gladstone felállt, az ablakhoz vonult, és felemelte a kezét, mire a kép elsötétedett.

– Vagyis nem tudja, életben van-e még bármelyikük?

– Nem.

– Hogy álltak, amikor utoljára... álmodott róluk?

Hunt minden eddiginél feszültebben figyelt. Meina Gladstone a sötét képernyőt bámulta, háttal mindkettőnknek.

– Mindegyik zarándok életben volt – feleltem –, Hét Masteen, a Fa Igaz Hangja esetleges kivételével.

– Meghalt? – kérdezte Hunt.

– Eltűnt a szélvagonról a Fűtenger felett, két nappal korábban, mindössze órákkal azután, hogy a Számkivetett felderítők megsemmisítették az Yggdrasill bárkafát. Ám nem sokkal azelőtt, hogy a zarándokok leereszkedtek volna a Kronosz-erődből, észrevettek egy csuhába burkolózó figurát, amint a sivatagon átkelve a Kripták felé halad.

– Hét Masteen? – kérdezte Gladstone.

Széttártam a kezem.

– Szerintük ő volt. Nem voltak biztosak benne.

– Meséljen a többiekről – nógatta a vezérigazgató.

Nagy levegőt vettem. Az álmokból tudtam, hogy Gladstone legalább két zarándokot ismert a Shrike-hoz igyekvő utolsó csoportból; Brawne Lamia apja együtt dolgozott vele szenátorként, a hegemóniái Konzul pedig Gladstone személyes képviselőjeként tárgyalt titokban a Számkivetettekkel.

– Hoyt atya komoly kínokat áll ki – mondtam. – Elmesélte a keresztségről szóló történetet. A Konzul felfedezte, hogy Hoyt is visel egyet... sőt, kettőt, Duré atyáét és a sajátját.

– Szóval még mindig hordozza a feltámadásparazitát? – bólintott Gladstone.

– Igen.

– És egyre nagyobb terhet jelent neki, ahogy a Shrike barlangjához közeledik?

– Úgy hiszem – feleltem.

– Folytassa.

– A költő, Silenus az idő nagy részében részeg volt. Meggyőződése, hogy a befejezetlen költeménye előre megjósolta és meghatározza az események alakulását.

– A Hyperionon? – kérdezte még mindig háttal Gladstone.

– Mindenhol.

Hunt az elnökre pillantott, aztán megint rám.

– Silenus megőrült? – kérdezte.

Álltam a pillantását, de nem válaszoltam semmit. Igazából magam sem tudtam.

– Folytassa – mondta újra Gladstone.

– Kassad ezredes továbbra is megszállottan keresi a Moneta nevű nőt, és ugyanilyen megszállottan akar végezni a Shrike-kal. Tisztában van vele, hogy a kettő talán egy és ugyanaz.

– Fel van fegyverezve? – Gladstone hangja nagyon puhán szólt.

– Igen.

– Folytassa.

– Sol Weintraub, a tudós a Barnard Világáról azt reméli, hogy beléphet a Szfinxnek nevezett Kriptába, amikor...

– Bocsásson meg – szólt közbe Gladstone –, de még vele van a lánya?

– Igen.

– És hány éves most Rachel?

– Ötnapos, ha nem tévedek. – Lehunytam a szemem, hogy részletesebben is felidézzem az előző éjszakai álmot. – Igen, ötnapos.

– És továbbra is visszafelé öregszik az időben?

– Igen.

– Folytassa, M. Severn. Meséljen, kérem, Brawne Lamiáról és a Konzulról!

– M. Lamia a korábbi ügyfele... és szeretője kívánságának tesz eleget – mondtam. – A Keats-személyiség feltétlenül szükségesnek ítélte, hogy szembenézzen a Shrike-kal. Most M. Lamia teszi meg helyette.

– M. Severn – szólalt meg Leigh Hunt –, úgy beszél „a Keats-személyiségről”, mintha semmi köze vagy kapcsolata nem lenne az ön...

– Később, Leigh, ha kérhetem – fojtotta belé a szót Meina Gladstone. Felém fordult. – Engem a Konzul érdekelne. Rákerült a sor? Elmondta, miért vállalkozott a zarándoklatra?

– Igen – válaszoltam.

Gladstone és Hunt várt.

– A Konzul mesélt nekik a nagyanyjáról – mondtam. – A Siri nevű nőről, aki több mint fél évszázaddal ezelőtt kirobbantotta a felkelést a Maui-Covenanton. Mesélt nekik a saját családja haláláról a bressiai ostrom idején, és felfedte a Számkivetettekkel folytatott titkos találkáit.

– Ez minden? – kérdezte Gladstone. Barna szemei szinte izzottak.

– Nem – feleltem. – A Konzul azt is elmondta nekik, hogy ő indította be azt a Számkivetett szerkezetet, amely felgyorsította az Időkripták megnyílását.

Hunt kihúzta magát, lába lecsúszott a karfáról. Gladstone láthatóan mély levegőt vett.

– Ez minden?

– Igen.

– Hogy reagáltak a többiek erre a napvilágot látott... árulásra? – érdeklődött.

Ez megakasztott egy pillanatra; megpróbáltam lineárisabban elrendezni az álomképeket, mint ahogy az emlékeimben éltek.

– Néhányan felháborodtak – mondtam. – De jelen pillanatban egyikük sem érez tűzön-vízen át tartó hűséget a Hegemónia iránt. Úgy döntöttek, továbbmennek. Azt hiszem, mindegyik zarándok úgy érzi, hogy büntetésüket a Shrike fogja kimérni rájuk, nem pedig emberi hatalom.

Hunt rácsapott az öklével a fotel karfájára.

– Ha a Konzul itt lenne – csattant fel –, hamar rájönne, mekkorát téved.

– Csendet, Leigh. – Gladstone visszament az asztalához, és elrendezgetett néhány papírt. A kommjelzők egytől egyig türelmetlenül villogtak. Ledöbbentett, hogy egy ilyen időszakban ennyi időt tud szakítani arra, hogy velem beszéljen. – Köszönöm, M. Severn. Azt szeretném, ha velünk tartana az elkövetkező néhány napban. Valaki megmutatja majd a lakosztályát a Kormányzati Palota lakószárnyában.

Felálltam.

– Hazamegyek az Esperance-ra a holmimért – mondtam.

– Nem szükséges – felelte Gladstone. – Már azelőtt idehozták őket, hogy lelépett volna a terminexplatformról. Leigh kikíséri.

Bólintottam, és követtem a magasabb férfit az ajtó felé.

– Ó, és M. Severn...! – szólt utánam Meina Gladstone.

– Igen?

A vezérigazgató elmosolyodott.

– Tényleg hálás vagyok a korábbi szókimondásáért – mondta. – Mostantól azonban vegyük úgy, hogy ön egy udvari rajzoló, és csakis egy udvari rajzoló: nincs véleménye, a háttérbe húzódik, és nem nyitja ki a száját. Érthető?

– Érthető, vezérigazgató asszony – biztosítottam.

Gladstone biccentett, és a figyelmét már a telefon villogó fényei kötötték le.

– Remek. Kérem, hozza el a rajzfüzetét a válságteremben 8:00-kor tartandó megbeszélésre.

Egy biztonsági őr fogadott minket az előcsarnokban, és a folyosók és ellenőrző pontok labirintusa felé kezdett terelni. Hunt utána kiáltott, hogy álljunk meg, és sietve, kopogó léptekkel átvágott a széles csarnok mozaikpadlóján. Megérintette a karomat.

– Nehogy azt higgye – közölte –, hogy nem tudjuk... hogy a vezérigazgató asszony nem tudja... ki maga, mi maga, és kiket képvisel.

A szemébe néztem, és higgadtan kiszabadítottam a karom.

– Az jó – mondtam –, mert pillanatnyilag elég nagy bizonyossággal ki merem jelenteni, hogy nekem fogalmam sincs róla.

HÁROM

Hat felnőtt és egy csecsemő egy barátságtalan vidéken. Tábortüzük eltörpül a leszálló sötétség előtt. Felettük és mögöttük a völgy dűlői falakként emelkednek, míg közelebb, maga a völgy feketeségének leple alatt a Kripták hatalmas tömegei egy vízözön előtti kor gyíkszerű élőlényeiként kúsztak közelebb.

Brawne Lamia fáradt, mindene fáj, és nagyon ingerlékeny. Sol Weintraub kisbabájának sírása az idegeire megy. Tudja, hogy a többiek is kimerültek; senki sem aludt néhány óránál többet az elmúlt három éjszaka során, és az imént véget érő nap feszültségtől és feloldatlan rettegéstől volt terhes. Rárakja az utolsó fát a tűzre.

– Nincs több, ez volt az utolsó – ripakodik rá Martin Silenus. A tűz alulról világítja meg a költő szatírvonásait.

– Én is tudom – mondja Brawne Lamia, túl fáradt lévén ahhoz, hogy haragot vagy más indulatot csempésszen a hangjába. A tűzifa egy, a hosszú évek zarándokcsoportjai által felhalmozott készletből való. Három kis sátrukat azon a táborhelyen verték fel, amit a hagyomány szerint a zarándokok utolsó éjszakájukon használtak, mielőtt a Shrike színe elé járultak volna. A Szfinx nevű Időkripta közelében táboroztak le, és egy fekete sáv – talán egy szárny? – kitakarja az ég egy részét.

– Majd világítunk a lámpással, ha kialszik – közli a Konzul. A diplomata még a többieknél is elcsigázottabbnak látszik. A táncoló fény vörösre festi szomorú arcát. A mai nap tiszteletére teljes diplomáciai díszbe öltözött, ám mostanra a köpönyeg és a háromszögletű kalap ugyanolyan piszkos és kókadt, mint a Konzul maga.

Kassad ezredes visszatér a tűzhöz, és felcsapja az éjszakai vizort a sisakja tetejére. Kassad teljes harci páncélt visel, és a bekapcsolt polimer álca miatt csak az arca látszik, két méterrel a föld fölött lebegve.

– Sehol semmi – újságolja. – Nincs mozgás. Nincsenek hőjelek. A szélen kívül nem hallani semmit. – Kassad egy sziklának támasztja a HAD többfunkciós gépkarabélyt, és leül a többiek mellé; külső páncélzatának szálai deaktiválódnak, ám így, matt feketévé válva se sokkal többet látni belőle.

– Gondolják, hogy a Shrike eljön ma este? – kérdi Hoyt atya. A pap fekete köpenyébe burkolózik, és legalább annyira eggyé válik az éjszakával, mint Kassad ezredes. A sovány férfi hangjában feszültség bujkál.

Kassad előrehajol, és felpiszkálja a tüzet a marsallbotjával.

– Nem lehet megmondani. A biztonság kedvéért fennmaradok őrködni.

Hirtelen mind a hatan felkapják a fejüket, ahogy a csillagokkal teli égbolton színek villódznak fel, narancssárga és vörös szirmok nyílnak ki némán, fényárba borítva a csillagos eget.

– Az utóbbi néhány órában már nemigen volt részünk ilyesmiben – jegyzi meg a csecsemőt ringató Sol Weintraub. Rachel abbahagyta a sírást, és most megpróbál belecsimpaszkodni az édesapja rövid szakállába. Weintraub csókot nyom apró kezecskéjére.

– Megint a Hegemónia védelmét kóstolgatják – állapítja meg Kassad. Szikrák csapnak fel a felpiszkált tűzből, parázs száll fel az ég felé, mintha csatlakozni vágyna az ottani élénkebb lángokhoz.

– Ki győzött? – kérdi Lamia a néma űrcsatára célozva, amely egész előző éjjel és a nap nagy részében vadul villódzott az égen.

– Ki a faszt érdekel? – vágja rá Martin Silenus. Végignézi bundája összes zsebét, mint aki arra számít, hogy teli üveget talál valamelyikben. Nem talál. – Ki a faszt érdekel – motyogja el újra.

– Engem – feleli fáradtan a Konzul. – Ha a Számkivetetteknek sikerül áttörni, lehet, hogy elpusztítják a Hyperiont, mielőtt még megtalálnánk a Shrike-ot.

Silenus gúnyosan felnevet.

– Ó, az lenne csak borzasztó, nem igaz? Halálunkat lelni, mielőtt meglelnénk a halált. Ha nem a menetrend szerint gyilkolnának meg. Ha gyors, fájdalommentes halált halnánk, ahelyett hogy a Shrike tüskéjén vonaglanánk az idők végezetéig. Ó, mily rettentő gondolat!

– Pofa be – szól rá Brawne Lamia, és hangjában ezúttal sincs nyoma érzelemnek, ám fenyegetésnek annál inkább. A Konzulra pillant. – Szóval hol van a Shrike? Miért nem találtunk még rá?

A diplomata a tűzbe bámul.

– Nem tudom. Honnan kellene tudnom?

– Talán eltűnt – veti fel Hoyt atya. – Talán az antientropikus mezők összeomlasztásával örökre kiszabadította. Talán már más tájakat sanyargat.

A Konzul a fejét rázza, és nem mond semmit.

– Nem – feleli Sol Weintraub. A csecsemő a vállán alszik. – Itt lesz. Érzem.

– Én is – bólint Brawne Lamia. – Várja az alkalmat. – Magával hozott néhány fejadagot a csomagjából, most pedig lehúzza róluk a melegítőfüleket, és körbekínálja a fejadagokat.

– Tudom én, hogy a csalódást okozó végkifejletektől forog a világ – mondja Silenus –, de ez kurvára nevetséges. Kirittyentettük magunkat, erre nincs hol meghalnunk.

Brawne Lamia sötét pillantást vet rá, de nem szól semmit, és egy ideig csendben falatoznak. A lángok kialszanak az égen, és visszatérnek a sűrűn elhintett csillagok, de a parázs továbbra is felfelé szálldos, mintha menekülőre fogná.

Brawne Lamia kétszeres áttételű gondolatainak álomködös kuszaságába gabalyodva megpróbálok rendet rakni az utolsó, életükről szóló álmom óta történtekben.

A zarándokok hajnal előtt ereszkedtek le a völgybe énekelve, árnyékuk, amit az egymilliárd kilométerrel felettük zajló csata fényei vetettek, megelőzte őket. Az egész napot az Időkripták átfésülésével töltötték. Arra számítottak, hogy bármelyik percben meghalnak. Néhány óra elteltével, ahogy felkelt a nap, és a sivatagi hideg forrósággá hevült, félelmük és diadalmámoruk alábbhagyott.

A hosszú nap csendesen telt, csak a homok csikorgott, néha felharsant egy kiáltás, és a szél fütyült folyamatosan, alig hallhatóan a sziklák és a Kripták között. Kassad és a Konzul egyaránt hoztak egy műszert, ami felmérte az antientropikus mezők erősségét, de Lamia vette észre elsőként, hogy nem lesz rájuk szükség, mert az időáramlatok hullámait szűnni nem akaró déjà vu érzéssel súlyosbított enyhe hányinger formájában érezni is lehetett.

A völgy szájához a Szfinx állt a legközelebb; utána jött a Jáde-kripta, aminek csak hajnali és szürkületi fényben váltak áttetszővé a falai; azután – kevesebb mint száz méterrel beljebb – az Obeliszk nevet viselő Kripta magasodott; ezt követően a zarándokösvény a kiszélesedő folyóágy mentén felvitt a legnagyobb Kriptához mind közül, a központi helyet elfoglaló Kristálymonolithoz, melynek formátlan felszínén nem látszott nyílás, lapos teteje pedig egy szinten húzódott a völgyet övező hegyek tetejével; majd következett a három Barlangkripta, bejárataikat csak azért lehetett észrevenni, mert kitaposott ösvények vezettek hozzájuk; és végezetül – közel egy kilométerre a völgyben – az úgynevezett Shrike Palota gubbasztott, mely hegyes kiszögelléseivel és kiálló csúcsaival a völgyet állítólag kísértő teremtmény tüskéire emlékeztetett.

Egész nap egyik Kriptától vonultak át a másikhoz, egyikük sem kóborolt el a csoporttól, és mindig megálltak, mielőtt beléptek volna azokba a műemlékekbe, ahová bebocsátást nyertek. Sol Weintraubot megrohanták az érzelmek, amikor meglátta a Szfinxet, és bement az épületbe, ugyanabba a Kriptába, ahol a lánya huszonhat évvel korábban megfertőződött a Merlin-kórral. Az egyetemi kutatócsapat műszerei még most is ott álltak háromlábú állványaikon a Kripta előtt, bár azt egyikük sem tudta megállapítani, hogy működnek-e még, ellátják-e ellenőrző feladatukat. A Szfinx folyosói olyan szűkek és labirintusszerűek voltak, amilyennek Rachel komlogbejegyzései lefestették őket; a különböző kutatócsoportok által hátrahagyott parázsgömbök és villanykörték most sötéten, kiégve lógtak füzéreiken. Elemlámpákkal és Kassad éjjellátó vizorjával járták végig a helyet. Nyomát sem találták annak a teremnek, ahol Rachel tartózkodott, amikor a falak összezárultak körülötte, és elkapta a betegséget. Az egykor erőteljes időáramlatoknak már csak csökevényes nyomai maradtak. A Shrike sehol.

Néhány pillanatig mindegyik Kripta rettegést, reményteli, rettenetes várakozást váltott ki, hogy aztán a következő egynéhány órában felváltsa egyfajta kiüresedett érzés, ahogy sorra feltárultak előttük a poros, üres szobák, mint tették ezt az elmúlt évszázadok turistái és zarándokai előtt is.

Végül aztán csalódottan és kimerülten zárták a napot, amikor a keleti hegyek árnyai eltakarták a Kriptákat és a völgyet, mintha leengedték volna a függönyt egy sikertelen színdarab végén. A nappali forróság elenyészett, és egykettőre visszatért a sivatagi fagy, a hó és a húsz kilométerre délnyugatra húzódó Kantárhegység érceinek illatát hordozó szél hátán lovagolva. Kassad javaslatára tábort vertek. A Konzul odavezette őket arra a tradicionális területre, ahol a zarándokok utolsó éjszakájukat töltötték várakozással, mielőtt találkoztak volna a teremtménnyel, akit felkerestek. A Szfinx melletti sík terep – ahol nyomokban még látszott a kutatócsapatok meg a zarándokok által eldobált szemét – elnyerte Sol Weintraub tetszését, mert úgy képzelte, korábban ott táborozott le a lánya is. Senkinek nem volt ellenvetése.

Most, hogy teljesen besötétedett, és lassan végigégett az utolsó tűzifa, éreztem, ahogy közelebb húzódnak... nemcsak a tűz melegéhez, hanem egymáshoz... összefűzik őket a közösen átélt élmények törékeny, de kézzelfogható szálai, amik útközben szövődtek, amíg felhajóztak a folyón a Benares levitációs uszályon, és átkeltek a hegyeken a Kronosz-erődig. Sőt, megéreztem még egy, az érzelmi kötelékeknél is tapinthatóbb egységet; beletelt egy percbe, mire rájöttem, hogy a csoport megosztott adatokból és érzékhálózatból álló mikroszférában kapcsolódik össze. Egy bolygón, ahol a primitív, regionális közvetítőállomásokat a harc első jeleire apró darabokra szedték szét, ebben a csoportban rákapcsolódtak egymás komlogjaira és biomonitoraira, hogy megosszák az információkat, és vigyázzanak egymásra, amennyire csak tudnak.

A belépési tűzfalak ugyan láthatóak és erősek voltak, nem okozott gondot átslisszanni mellettük, közöttük és alattuk, és észlelni a véges, de nagyszámú jeleket – pulzus, testhőmérséklet, agyhullám-tevékenység, meghívókódok és adatleltárak –, amelyeknek segítségével némi betekintést nyertem a zarándokok gondolataiba, érzelmeibe és cselekedeteibe. Kassadnak, Hoytnak és Lamiának implantjai is voltak, ezért az ő gondolathullámaikat érzékeltem a legkönnyebben. Ebben a másodpercben Brawne Lamia azon rágódott, nem követett-e el hibát a Shrike felkeresésével; valami nem hagyta nyugodni, a felszín alól, de kérlelhetetlenül hallatni akarta a hangját. Úgy érezte, mintha elsiklana a figyelme egy borzasztóan lényeges nyom mellett, ami megoldást nyújtana... mire is?

Brawne Lamia világéletében ki nem állhatta a rejtélyeket; ez volt az egyik oka, hogy maga mögött hagyott egy kényelmes, dologtalan életet, és felcsapott magánnyomozónak. De mi lehet ez a rejtély? Többé-kevésbé megoldotta kibrid ügyfele... és szeretője... meggyilkolását, és azért jött a Hyperionra, hogy teljesítse utolsó kívánságát. És mégis, úgy érezte, hogy ennek a motoszkáló kételynek nem sok köze van a Shrike-hoz. Akkor viszont mihez?

Lamia megrázta a fejét, és megkotorta a kialvó félben lévő tüzet. Nagy teherbírású volt, a Lusus 1.3-as szabvány gravitációjában nevelkedett, és még annál is jobban kigyúrta magát, ám már napok óta nem aludt, és nagyon-nagyon fáradt volt. Valahonnan a távolból meghallotta, hogy valaki beszél.

– ...csak azért, hogy megfürödjünk, és együnk valamit – mondja Martin Silenus. – Esetleg használhatjuk a kommunikációs egységét és fénysürgönylinkjét, hogy kiderítsük, ki áll nyerésre a háborúban.

A Konzul a fejét rázza.

– Még nem. A hajót csak vészhelyzetre tartogatjuk.

Silenus az éjszakára, a Szfinxre és a feltámadó szélre mutat.

– Ez nem számít vészhelyzetnek?

Brawne Lamia rájön, hogy arról beszélnek, hívja-e ide a Konzul az űrhajóját Keats városából.

– Biztos, nem az alkohol hiányát érti vészhelyzet alatt? – kérdi.

Silenus mogorván bámul rá.

– Olyan nagy baj lenne, ha innánk egy pohárral?

– Nem – feleli a Konzul. Megdörzsöli a szemét, és Lamiának eszébe jut, hogy a férfi is alkoholista. Ennek ellenére nemmel válaszolt a hajó elhívására. – Várunk, amíg nem lesz más választásunk.

– Mi van a fénysürgönyadóval? – érdeklődik Kassad.

A Konzul bólint, és előhúzza kis málhájából az antik komlogot. A készülék a nagyanyja, Siri tulajdona volt, előtte meg az ő nagyszüleié. A Konzul megérinti a tárcsát.

– Tudok vele üzenetet küldeni, de fogadni nem.

Sol Weintraub letette alvó gyermekét a legközelebbi sátor nyílásán belülre. Most a tűz felé fordul.

– És akkor küldött utoljára üzenetet vele, amikor megérkeztünk az erődbe?

– Igen.

Martin Silenus hangjából süt a szarkazmus:

– És ezt el is kéne hinnünk... miután beismerte, hogy áruló?

– Igen. – A Konzul hangja a színtiszta kimerültség esszenciája.

Kassad keskeny arca a sötétben lebeg. Teste, karja és lába alig vehető ki feketén az eleve sötét háttér előtt.

– De arra megfelel, hogy idehívjuk a hajót, ha szükségünk lesz rá?

– Igen.

Hoyt atya összébb húzta maga körül a köpönyegét, hogy ne csapkodjon a megerősödő szélben. Homok karistolódott gyapjúhoz és sátorponyvához.

– Nem fél attól, hogy a HAD kikötői hatósága elviszi a hajót, vagy megbolygatja? – kérdi a Konzultól.

– Nem. – A Konzul feje alig mozdul, mint aki túl fáradt ahhoz, hogy rendesen megrázza. – Az engedélypecsétünk magától Gladstone-tól származik. Továbbá a főkormányzó a barátom... vagyis az volt.

A többiek nem sokkal földet érés után találkoztak a nemrég kinevezett hegemóniái kormányzóval; Brawne Lamia szemében Theo Lane olyan embernek tűnt, aki az események közepébe csöppent, és meghaladják a képességeit.

– Kezd feltámadni a szél – jegyzi meg Sol Weintraub. Úgy fordul, hogy testével védelmezze a csecsemőt a homokvihartól. A viharos széllel szemben pislogva folytatja: – Vajon Hét Masteen itt van valahol?

– Átfésültük a környéket – feleli Hoyt atya. Hangja fojtottan szól, mert lehorgasztotta fejét a köpönyege redői közé.

Martin Silenus felkacag.

– Már ne haragudjon, tiszteletes – mondja –, de baromságokat beszél. – A költő feláll, és a tűz szolgáltatta fény pereméhez sétál. A szél felborzolja a bundáját, kitépi a szájából a szavakat, és az éjszakába fújja. – A sziklafalak ezernyi búvóhelyet rejtenek. A Kristálymonolit eltitkolja előlünk a bejáratát... de vajon egy templomos elől is? Ráadásul maguk is látták a labirintusba vezető lépcsősort a Jáde-kripta legbelső termében.

Hoyt felnéz, hunyorognia kell a süvítő homok tűszúrásaitól.

– Maga szerint ott van? A labirintusban?

Silenus felnevet, és a magasba lendíti a karját. Bő selyeminge fodrozódik és lobog a szélben.

– Honnan a faszból tudjam, atyám? Én csak annyit tudok, hogy Hét Masteen akár a közelben is lehet, talán figyel minket, és csak arra vár, hogy visszakövetelje a csomagját. – A költő a poggyászhalom közepén lévő Möbius-kockára mutat. – Vagy az is lehet, hogy már halott. Vagy még rosszabb.

– Rosszabb? – rökönyödik meg Hoyt. A pap arca megöregedett az elmúlt órákban. Beesett szeméből fájdalom tükröződik, mosolya inkább vicsorgás.

Martin Silenus öles léptekkel visszamegy a kialvóban lévő tűzhöz.

– Rosszabb – mondja. – Akár a Shrike acélfáján is tekereghet. Ott leszünk mellette mi is néhány...

Brawne Lamia hirtelen felpattan, és megragadja a költő grabancát. Felemeli a földről, megrázza, és leengedi, amíg egy szintre nem kerül az arcuk.

– Még egy ilyen – közli halkan –, és nagy fájdalmakban fogom részesíteni. Nem hal bele, de azt fogja kívánni, bárcsak megöltem volna.

A költő felvillantja szatírmosolyát. Lamia elengedi, és hátat fordít neki.

– Elfáradtunk – mondja Kassad. – Mindenki feküdjön le. Én majd őrködök.

Lamiáról szóló álmaim összekeveredtek Lamia álmaival. Nem épp kellemetlen egy nő álmain, egy nő gondolatain osztozni, még ha azt a nőt el is választja tőlem egy időbeli és kulturális szakadék, mely meghalad minden elképzelhető nemek közti rést. Furcsa, bizarr tükröződő hatást keltett, hogy Lamia halott szeretőjéről, Johnnyról álmodott, túl kicsi orráról és túl makacs álláról, gallérjára göndörödő, túl hosszú hajáról, és a szeméről – arról a túlontúl kifejező, túl sokat felfedő szempárról, amely túláradó élénkséget kölcsönzött az arcának, ami, ha nem lettek volna a szemek, csak egy lett volna a Londontól egynapi járóföldre élő parasztok ezreinek arca közül.

Az arc, amiről álmodott, az enyém volt. A hang, amit álmaiban hallott, az én hangom volt. De a szeretkezésnek, ami álmaiban visszatért – amire most emlékszik vissza –, nem voltam részese. Meg akartam szökni az álmából, ha másért nem, hogy megtaláljam a sajátomat. Ha már kukkoló leszek, akkor legalább az álmaimat jelenteni hivatott, mesterségesen előállított emlékek zűrzavarából tegyem.

Ám nem szabadott a saját álmaimat álmodnom. Még nem. Ha jól sejtem, pusztán azért születtem meg – és születtem újjá a halálos ágyamon –, hogy halott és távoli ikertestvérem álmait álmodjam.

Beletörődtem, feladtam az ébredésért folytatott küzdelmet, és álmodtam.

Brawne Lamia hirtelen, remegve riad fel, valami hang vagy mozdulat szakítja ki kellemes álmából. Egy hosszú másodpercig azt sem tudja, hol van; sötét van, zajt hall – nem gép adja ki –, amely túltesz otthona, a lususi kaptár zajain; hullafáradt, de tudja, hogy alig aludt valamit; egyedül van egy szűk, zárt térben, ami kicsit emlékeztet egy túlméretezett hálózsákra.

A bolygón, ahol felnőtt, a zárt helyek védelmet jelentettek az ártalmas levegőtől, szelektől és állatoktól, és sok embert elfogott az agorafóbia, amikor a kevés szabad ég alatti terület valamelyikével szembesültek, ugyanakkor kevesen tudták, mit jelent klausztrofóbiásnak lenni; Brawne Lamia mindezek ellenére úgy viselkedik, mint egy klausztrofóbiás: levegő után kapkod, pánikban úszva, kapkodó mozdulatokkal rángatja le magáról a takarót és tárja szét a sátor bejáratát, hogy kimeneküljön a plasztikgyapot gubóból, kezén, karján és könyökén csúszik-mászik, mígnem homok kerül a tenyere alá és égbolt a feje fölé.

Nem is égbolt, ébred rá, majd egy csapásra meglátja és eszébe jut, hol is van. Homok. Süvítő, tomboló, örvénylő homokvihar, a szemcsék tűszúrásokként érik az arcát. A tábortűz kialudt, belepte a homok. Mindhárom sátor szélirány felőli oldalán feltornyosult a homok, oldaluk csapkod, csattogásuk, akár puskalövések a szélben, és újonnan idefújt homokdűnék magasodnak a tábor körül, csapásokat, barázdákat és zátonyokat hagyva a sátorok és felszerelések szélvédett területén. A többi sátorból nem szűrődik ki mozgás. Sátra, amin Hoyt atyával osztozott, már félig összeroskadt, jóformán betemetik a terebélyesedő dűnék.

Hoyt.

Az ébresztette fel, hogy nincs mellette a pap. Még álmában is észlelte valahol tudat alatt a kínok közt gyötrődő, alvó egyházfi halk szuszogását és szinte kivehetetlen nyögéseit. Valamikor az elmúlt fél órában kiment a sátorból. Valószínűleg percekkel ezelőtt történhetett; Brawne Lamia emlékezett, hogy eljutott a tudatáig egy matató és csoszogó hang a homok csikorgása és a szél süvöltése felett, még úgy is, hogy közben Johnnyval álmodott.

Lamia lábra áll, és megvédi a szemét a homokvihartól. Vaksötét van, a csillagokat eltorlaszolja a gomolyfelhőréteg és a talaj menti vihar, ám halvány, már-már elektromos ragyogás tölti be az eget és verődik vissza a sziklák és dűnék felületéről. Lamia rájön, hogy tényleg elektromos, hogy a levegő elektrosztatikus töltéssel telítődött, amitől égnek állnak és Medúzaként tekeregnek a hajszálai. A töltés végigkúszik az ingujján, és a sátrak felett reszket, mint a Szent Elmo tüze. Ahogy szeme hozzászokik a sötétséghez, Lamia észreveszi, hogy a vándorló dűnék sápadt tűzben égnek. Negyven méterre északra, a Szfinx nevű Kripta szikrázó, pulzáló sziluett az éjszakában. Hullámokban fut végig az áram a gyakran szárnyaknak hívott kiszögellő nyúlványokon.

Brawne Lamia körbenéz, sehol sem látja Hoyt atyát, és fontolóra veszi, hogy segítségért kiált. Rájön, hogy az üvöltő orkán el fogja nyomni a hangját. Egy pillanatig eljátszik a gondolattal, hogy a pap talán csak átment egy másik sátorba vagy a húsz méterre-nyugatra ásott kezdetleges latrinához, de valami azt súgja, hogy nem ez a helyzet. A Szfinxre néz, és – a másodperc törtrészéig – mintha kivehető volna egy férfi alakja: fekete köpenye csapdos, akár egy lehulló lobogó, a nyakát behúzza a szél ellen, sziluettje kirajzolódik a sztatikusan sugárzó Kripta előtt.

Egy kéz telepedik a vállára.

Brawne Lamia elrántja magát, harcra készen összekuporodik, bal kezét ökölbe szorítva kinyújtja, jobb kezét megfeszíti. A mögötte álló valakiben felismeri Kassadot. Az ezredes másfélszer magasabb Lamiánál – és széltében feleakkora –, és miniatűr villámok cikáznak át karcsú törzsén, ahogy közelebb hajol, és azt kiabálja Lamia fülébe:

– Arra ment!

Hosszú, fekete madárijesztőkarját kinyújtja a Szfinx felé.

Lamia bólint, és visszaordít, alig hallván saját hangját a dübörgésben.

– Felébresszük a többieket? – Meg is feledkezett róla, hogy Kassad őrt állt. Szokott egyáltalán aludni?

Fedmahn Kassad a fejét rázza. Felcsapta a vizorját, és a sisakja csuklyává alakult át páncélozott harci kezeslábasa hátulján. Kassad arca nagyon sápadtnak tűnik az egyenruhájából áradó ragyogásban. A Szfinxre mutat. Többfunkciós HAD-puskáját a könyökhajlatához támasztja. Gránátok, egy távcső tokja és más rejtélyes tárgyak lifegnek a külső páncéljából kiálló kampókról és övekről. Megint a Szfinxre mutat.

Lamia odahajol hozzá.

– A Shrike vitte el? – kiabálja.

Kassad nemet int.

– Látja innen? – A férfi éjjellátó vizorjára és távcsövére bök.

– Nem – feleli Kassad. – A vihar. Megzavarja a hőjeleket.

Brawne Lamia hátat fordít a szélnek; a homokszemcsék úgy szurkálják a tarkóját, mint holmi nyíllövedékek. Adatokat hív le a komlogjáról, de csupán annyit tud meg, hogy Hoyt életben van, és mozog; más információ nem érkezik a közös csatornán. Kassad mellé lép, hátuk falként állja a szélvihar útját.

– Utánamegyünk? – ordítja.

Kassad megrázza a fejét.

– Nem hagyhatjuk őrizetlenül a tábor peremét. Elhelyeztem néhány jelzőműszert, de... – A viharra mutat.

Brawne Lamia visszabújik a sátrába, felhúzza a csizmáját, és szélálló kabátban, apja automata pisztolyával lép ki. Egy szokványosabb fegyvert, egy Gier sokkolót a kabát mellényzsebébe dugott.

– Akkor megyek én – közli.

Először azt hiszi, az ezredes nem is hallotta, amit mondott, de aztán megpillant valamit fakó szemében, amiből tudja, hogy hallotta. Megveregeti a katonai komlogot a csuklóján.

Lamia bólint, és ellenőrzi, hogy a legnagyobb sávszélességre legyen állítva az implantja és a komlogja.

– Majd jövök – mondja, azzal vergődve felkaptat a duzzadó dűnén. Nadrágszára sugárzik a sztatikus kisülésektől, és a homok szinte önálló életre kel a tarka felszínen végigfutó ezüstfehér áramlökésektől.

Húsz méterre a tábortól már semmit nem lát belőle. Megtesz tíz métert, és fölé tornyosul a Szfinx. Nyoma sincs Hoyt atyának; a lábnyomok tíz másodpercig nem maradnak meg a viharban.

A Szfinx széles bejárata nyitva áll, amióta csak az emberiség tudomást szerzett erről a helyről. Most fekete négyszöget képez a halványan izzó falon. A logika azt diktálná, hogy Hoyt ebbe a Kriptába ment be, ha másért nem, hogy bemeneküljön a vihar elől, de valami logikán túli megérzés azt súgja, hogy a pap nem ide tartott.

Brawne Lamia elvonszolja magát a Szfinx mellett, tart néhány másodperc pihenőt a szélárnyékban, hogy letörölje az arcáról a homokot, és tiszta levegőt vegyen, aztán folytatja útját a dűnék közt alig kivehető, letaposott ösvényen. Szemben vele a Jáde-kripta opálos zöld fénnyel lüktet az éjszakában, baljós, síkos ragyogás vonja be sima homorulatait és éleit.

Lamia a szemét erőlteti, és egy röpke pillanatra megint észreveszi valakinek vagy valaminek a körvonalait a ragyogásban. Aztán a sziluett eltűnik vagy a Kriptában, vagy a bejárat fekete félkörébe olvadva.

Lamia lehajtja a fejét, és megindul előre; a szél úgy tolja és cibálja, mintha valami létfontosságú dolog felé ösztökélné.

NÉGY

A monoton katonai eligazítás a délelőttbe nyúlt. Gyanítom, ezek a megbeszélések évszázadok óta mindig ugyanolyanok: háttérzajként csobogó, egyhangú, pattogós beszámolók, a túlzásba vitt kávézás állott utóíze, a levegőben gomolygó dohányfüst, papírok tömkelege és az implanthozzáférés agykéregre rárakódó hányingere. Arra gyanakszom, kisfiú koromban még egyszerűbben ment az ilyesmi; Wellington maga köré gyűjtötte az embereit, azokat, akiket szenvedélytől mentesen és helytállóan „a Föld söpredékének” nevezett, nem mondott nekik semmit, és a halálba küldte őket.

Figyelmemet ismét a társaság felé irányítottam. Egy nagy teremben voltunk, szürke falait fehér lámpák tagolták, szőnyege szürke, ezüst-metál, patkó alakú asztalán fekete tárcsák és egy-két kósza vizeskancsó. Meina Gladstone vezérigazgató az asztal félkörének közepén ült, közelében rangidős szenátorokkal és miniszterekkel, míg a katonatisztek és a másodrangúbb döntéshozók távolabb helyezkedtek el a kanyarulatban. Mögöttük – nem az asztalnál – foglalt helyet a tanácsadók kötelező sereglete, az ezredesi rang alatti HAD-tisztek, még hátrébb pedig – kevésbé kényelmesnek tűnő székeken – a tanácsadók tanácsadói.

Nekem nem jutott szék. Egy csapat másik, szemlátomást céltalan meghívottal egyetemben egy padon ültem a terem hátsó sarkában, húsz méterre a vezérigazgatótól és még messzebb az eligazító tiszttől, egy fiatal, pálcával mutogató ezredestől, akinek hangjában nyomát sem lehetett hallani bizonytalanságnak. Az ezredes háta mögött a képlenysablon arany-szürke tömbje tömörlött, előtte pedig az a fajta, kissé megemelt összgömb, ami minden holoárokban megtalálható. A képleny időnként elsötétedett és életre kelt; máskor meg komplex holoképek homályosították el a levegőt. E diagramok miniatűr változatai villogtak az összes tárcsaképernyőn és lebegtek egyes komlogok felett.

Ültem a padon, figyeltem Gladstone-t, és időről időre leskicceltem egy rajzot.

Aznap reggel, amikor felkeltem a Kormányzati Palota vendégszobájában – a Tau Ceti fényes napsugarai átszűrődtek a barackszínű függönyökön, amik automatikusan széthúzódtak a 6:30-as ébresztőmkor –, volt egy másodperc, amíg nem találtam a helyem, mert még mindig Lenar Hoytot üldöztem, és a Shrike-tól meg Hét Masteentól tartottam. Aztán, mintha egy ismeretlen hatalom valóra váltotta volna kívánságomat, és hagyott volna a saját álmaimat álmodni, egy percig még zavarosabbá vált minden, én pedig levegő után kapkodva felültem, rémülten forgatva a fejem, arra számítva, hogy a citromsárga szőnyeg és a barackszínű fény elillan, bebizonyosodik róla, hogy csak egy lázálom, s nem marad más, csupán a fájdalom, a váladék és a borzalmas vérzések, vér az ágyneműn, mialatt a fényben úszó szoba szertefoszlik, s bekúsznak a helyébe a Piazza di Spagnán lévő sötét lakás árnyai, mind e fölött pedig ott lebeg Joseph Severn együtt érző arca, ahogy fölébe hajol, és várja, csak várja, hogy meghaljak.

Kétszer letusoltam, először vízzel, aztán szonikus zuhannyal, felvettem egy új szürke öltönyt, amit kikészítettek nekem a frissen bevetett ágyra, mire kiléptem a fürdőszobából, és elindultam a keleti udvar keresésére, ahol – mint azt az új ruháim mellett hagyott udvariassági pecsétből megtudtam – a Kormányzati Palota vendégeinek szolgálták fel a reggelit.

A narancslét frissen facsarták. A szalonna igazi volt és ropogós. Az újságból kiderült, hogy Gladstone vezérigazgató a Mindenségen és a médián keresztül szabványidő szerint 10:30-kor beszédet intéz a Hálóhoz. Az oldalakat ellepték a háborús hírek. Az armadáról készített síkfényképek színesen pompáztak. Morpurgo tábornok zordan bámult a harmadik oldalról; az újság „a második Height-felkelés hősének” nevezte. Diana Philomel vetett rám egy pillantást az egyik közeli asztaltól, ahol neandervölgyi férjével étkezett. Ezen a reggelen elegánsabban öltözött, egy sötétkék és jóval kevésbé kivágott ruhába, de egy oldalsó kivágás azért sejtetni engedte az előző esti magánszámot. Rajtam tartotta a szemét, miközben felemelt egy szalonnacsíkot lakkozott körmeivel, és apró harapást ejtett rajta. Hermund Philomel dörmögve fejezte ki egyetértését egy cikket olvasva az összehajtott gazdasági rovatban.

– A Számkivetett vándorboly... közismertebb nevén raj... jeleit kicsivel több, mint három szabványévvel ezelőtt fogták a Camn-rendszerben a Hawking okozta tértorzulást észlelő műszerek – magyarázta a fiatal eligazító tiszt. – A felfedezést követően a HAD 42-es hadműveleti egysége, amit eredetileg a Hyperion-rendszer evakuálására szerveztek, azonnal C-plusz készenléti szintre ugrott a Parvatiról, azzal a titkos utasítással, hogy teremtsék meg a távolás lehetőségét a Hyperiontól egykapunyi távolságra. Ezzel egy időben a 87.2-es hadműveleti egységet útnak indították a Camn III. körüli Szolkov-Tikata Állomáspontról azzal a paranccsal, hogy a Hyperion-rendszerben egyesüljenek az evakuációs csapatokkal, keressék meg a Számkivetett bolyt, lépjenek támadásba, és semmisítsék meg a katonai alkotórészeket... – Az armada képei jelentek meg a képlenysablonon és a fiatal ezredes előtt. Intett a pálcájával, mire rubinvörös fénycsík húzódott végig a nagyobbik holón, megvilágítandó a kötelék három KVP-hajójának egyikét. – A 87.2-es hadműveleti egység a HS Hebridák fedélzetén tartózkodó Nashita admirális parancsnoksága alatt...

– Igen, igen – dörmögte Morpurgo tábornok –, ezt mind már tudjuk, Yani. Térjünk a lényegre.

A fiatal ezredes mosolyt tettetett, szinte észre sem vehetően biccentett a tábornok és Gladstone vezérigazgató felé, és folytatta, bár a hangja egy hajszálnyival kevésbé volt már magabiztos.

– A 42-es HE-ről az elmúlt hetvenkét szabványidő szerinti órában érkezett kódolt fénysürgönyök ádáz harcokról tesznek jelentést az evakuációs különítmény felderítő előőrsei és a Számkivetett vándorboly előretolt...

– Vagyis a raj – szakította félbe Leigh Hunt.

– Igen – hagyta rá Yani. A képleny felé fordult, és ötméternyi fagyott üveg gyúlt életre. A kijelző az én szememben misztikus szimbólumok, színes vektorok, forráskódok és HAD-betűszavak összefüggéstelen katyvasza volt, amely értelmetlen zagyvaságot eredményezett. Lehet, hogy a szobában lévő fejesek és rangidős politikusok sem értettek belőle egy büdös kukkot sem, de ha így is volt, mindenki leplezte. Új rajzba kezdtem Gladstone-ról, a háttérben Morpurgo buldogprofiljával.

– Bár az első jelentések nagyságrendileg négyezer hajtómű Hawking-sodráról szóltak, a becslés csalóka – folytatta a Yani nevű ezredes. Eltűnődtem, vajon a vezeték-vagy a keresztneve-e. – Mint azt önök is tudják, a Számkivetett... öhm... rajok felső határa akár a tízezer önálló hajtóműegységet is elérheti, ám ezek túlnyomó többsége kisméretű, és vagy nincsenek felfegyverezve, vagy elhanyagolható katonai jelentőséggel bírnak. A mikrohullámok, fénysürgönyök és egyéb kibocsátott jelek azonosítóinak kielemzése arra enged következtetni...

– Már megbocsásson – szólt közbe Meina Gladstone, akinek törődött hangja szöges ellentétben állt az eligazító tiszt szirupos ömlengésével –, de meg tudná mondani, hány Számkivetett hajó bír katonai jelentőséggel?

– Hát... – Az ezredes a feletteseire sandított.

Morpurgo tábornok megköszörülte a torkát.

– Úgy véljük, hat... maximum hétszáz – válaszolta. – Aggodalomra semmi ok.

Gladstone vezérigazgató felvonta a szemöldökét.

– És a mi harcképes alakulataink mérete?

Morpurgo pihenjt intett a fiatal ezredesnek. Ő válaszolt.

– A 42-es hadműveleti egység nagyjából hatvan hajót számlál, vezérigazgató asszony. A 87.2-es...

– A 42-es hadműveleti egység az evakuációs különítmény? – vágott közbe Gladstone.

Morpurgo tábornok biccentett, és a mosolyában mintha egy árnyalatnyi leereszkedés bujkált volna.

– Igen, asszonyom. A 87.2-es hadműveleti egység a támadóalakulatunk, amely körülbelül egy órával ezelőtt lépett át a rendszerbe...

– Elegendő lesz hatvan hajó hat-vagy hétszázzal szemben? – kérdezte Gladstone.

Morpurgo úgy lesett az egyik katonatársára, mintha türelemre intené.

– Igen – felelte –, több mint elegendő. Meg kell értenie, vezérigazgató asszony, hogy hatszáz Hawking-hajtómű soknak tűnhet ugyan, de nem kell aggódni miattuk, hogyha csak magánhajókat, felderítőket vagy egy olyan ötfős, dárdának hívott kicsike csatahajót hajtanak. A 42-es hadműveleti egység csaknem két tucat zászlóshajóból állt, köztük az Olümposz Árnyéka és a Neptunusz Állomás anyahajókkal. Ezek fejenként száznál is több vadászgépet vagy torpedót tudnak indítani. – Morpurgo a zsebében kotorászott, előhúzott egy szivar nagyságú rekombinálatlan dohányrudat, majd a jelek szerint eszébe jutott, hogy Gladstone helyteleníti a dohányzást, és visszadugta a kabátjába. Elfintorodott. – Amikor a 87.2-es hadműveleti egység csatasorba áll, bőven elég tűzerő fog a rendelkezésünkre állni, hogy akár egy tucatnyi rajjal is elbánhassunk. – Fintorogva biccentett Yaninak, hogy folytassa.

Az ezredes megköszörülte a torkát, és a pálcájával a képleny kijelzője felé suhintott.

– Mint láthatják, a 42-es egység gond nélkül szabaddá tette a távnyelőépítés megkezdéséhez szükséges területet. Nevezett építkezés szabványidő szerint hat héttel ezelőtt megkezdődött, és tegnap 16:24-kor befejeződött. A Számkivetettek kezdeti zavaró támadásait veszteség nélkül visszaverte a 42-es, az elmúlt negyvennyolc órában pedig egy jelentősebb ütközet folyt a hadműveleti egység előőrse és a Számkivetettek főserege között. Az összecsapás erre a helyre összpontosult...

– Yani ismét intett, mire a képleny egyik része kéken pulzálni kezdett a pálca hegye mögött. – Huszonkilenc fokkal az ekliptikus sík fölött, harminc CSE-re a Hyperion napjától, hozzávetőleg 0,35 CSE-re a rendszer Oört-felhőjének feltételezett peremétől.

– Veszteségek? – kérdezte Leigh Hunt.

– Bőven az elfogadható határértéken belül a tűzharc időtartamához viszonyítva – válaszolta a fiatal ezredes, aki ránézésre soha nem került egy fényévnél közelebb ellenséges tűzhöz. Szőke haja gondosan oldalra volt fésülve, és csillogott az élénken világító pontok alatt. – Huszonhat hegemóniai gyors vadász semmisült meg vagy tűnt el, valamint tizenkét torpedóhordozó, három fáklyahajó, az Asquith Büszkesége üzemanyag-szállító és a Draconi III cirkáló.

– Hány ember esett áldozatul? – kérdezte Gladstone vezérigazgató. Nagyon halk volt a hangja.

Yani vetett egy gyors pillantást Morpurgóra, de ő válaszolt.

– Nagyjából kétezer-háromszáz – felelte. – De jelenleg is zajlanak a mentőakciók, és látunk némi reményt arra, hogy túlélőket találunk a Draconin. – Meghúzkodta a zubbonyát, és gyorsan folytatta. – Ezt érdemes szembeállítani azzal, hogy legalább százötven Számkivetett hadihajó elpusztítása került megerősítésre. Mi magunk is rajtaütöttünk a vándorbolyon... a rajon, amely további, harminc és hatvan hajó közötti ellenséges erő megsemmisítését eredményezte, beleértve üstökösfarmokat, ércfeldolgozó hajókat és legalább egy parancsnoki bolyt.

Meina Gladstone egymáshoz dörzsölte göcsörtös ujjait.

– Beleszámolták a becsült veszteségekbe – a mi veszteségeinkbe – a felrobbant Yggdrasill bárkafa utasait és legénységét is, amelyet az evakuációhoz vettünk bérbe?

– Nem, asszonyom – felelte kurtán Yani. – Bár abban az időben folyamatban volt egy Számkivetett támadás, az elemzéseink azt mutatják, hogy az Yggdrasill nem ellenséges akció során semmisült meg.

Gladstone megint felvonta az egyik szemöldökét.

– Hanem?

– A jelenleg rendelkezésünkre álló adatok alapján szabotázs következtében – mondta az ezredes. Egy újabb diagramot hívott le a képlenyre a Hyperion-rendszerről.

Morpurgo tábornok a komlogjára lesett, és azt mondta:

– Ugorjunk a szárazföldi védelemhez, Yani. A vezérigazgató asszonynak fél óra múlva beszédet kell mondania.

Befejeztem a skiccet Gladstone-ról és Morpurgóról, nyújtózkodtam, és körbenéztem másik téma után. Leigh Hunt kihívásnak tűnt jellegtelen, szinte nyúzott arcával. Amikor visszafordultam, a Hyperion hologömbje megszűnt forogni, és síkban megjelenített vetületek sorozatává bomlott ki – ferde gömbpanoráma, Bonne-féle, ortografikus rozetta, Van der Grinten, narancshéjszerű térképek, felszabdalt Goode-féle homologikus vetület, gnomonikus, szinusz íves, azimutális ekvidisztáns, polikónikus, hiperkorrigált Kuwatsi, számítógép-escherizált, Briesemeister-féle, Fuller-féle, Miller-féle hengeres, multikoligrafikus és szatellitszabvány –, mielőtt a Hyperion szabvány Robinson-Baird-féle térképévé merevedett volna ki.

Elmosolyodtam. Ez volt a legélvezetesebb dolog, amit az eligazítás kezdete óta láttam. Gladstone stábjából többen türelmetlenül fészkelődtek. Szerettek volna legalább tíz percet kapni Gladstone-nal, mielőtt megkezdődne a közvetítés.

– Mint tudják – fogott bele az ezredes –, a Hyperion a Régi Föld szabványába tartozik, 9.89-es a Thuron-Laumier skálán...

– Ó, a jó ég szerelmére – morrant fel Morpurgo –, térjen rá a csapatok elrendezésére, és legyünk túl rajta.

– Igenis, uram. – Yani nagyot nyelt, és felemelte a pálcáját. Már nem volt magabiztos a hangja. – Mint azt tudják... úgy értem... – A legészakabbra fekvő földrészre mutatott, amely egy ló fejét és nyakát ábrázoló, összecsapott rajzként lebegett, ott érve véget recés vonalban, ahol az állat szügye és hátizmai találkoztak volna. – Ez az Equus. Hivatalosan máshogy hívják, de mindenki csak így nevezi, amióta csak... ez az Equus. Az ettől délkeletre fekvő szigetek... itt és itt... a Macska és Kilenc Farok névre hallgatnak. Igazából egy szigettengert alkotnak, több mint száz... nem fontos, szóval a második legnagyobb kontinenst Aquilának hívják, és talán onnan is látni, hogy egy kicsit olyan alakja van, mint egy régi földi sasnak, itt indul a csőre... az északnyugati parton... itt, délnyugaton pedig a karmait ereszti ki... és legalább egy szárnyát széttárja, így megy végig az északkeleti part mentén. Ez a rész az úgynevezett Farktoll-fennsík, és szinte megközelíthetetlen a lángerdők miatt, de itt... és itt... délnyugaton találhatóak a legjelentősebb plasztikgyapot-ültetvények...

– A csapatok elrendezése – dörmögte Morpurgo.

Leskicceltem Yanit. Kiderült, hogy nem lehet grafittal élethűen visszaadni a gyöngyöző verejtéket.

– Igenis, uram. A harmadik földrész az Ursus... picit egy medvére hasonlít... de oda nem szálltak le HAD-csapatok, mert déli-sarki, lényegében lakhatatlan terület, bár az is igaz, hogy a hyperioni Önvédelmi Különítmény fenntart arrafelé egy lehallgató bázist... – Yani észrevette, hogy összevissza beszél. Kihúzta magát, letörölte a szájáról az izzadságot a kézfejével, és egy kicsit összeszedettebben folytatta. – Elsődleges HAD:gyalogsági hídfőállások itt... itt... és itt. – Pálcájával különböző térségeket világított meg a főváros, Keats környékén, az Equus nyakának tetején. – HAD:űr egységek biztosították a főváros első számú űrkikötőjét, továbbá másodlagos helyszíneket itt... és itt. – Megérintette Endymion és Port Romance városát, mindkettőt az aquilai kontinensen. – HAD:gyalogsági csapatok alakítottak ki védelmi állásokat itt... – Két tucat vörös pont gyulladt fel; nagy részük az Equus nyakán és sörényén, de jutott néhány az Aquila csőrére és Port Romance környékére is. – Ezekbe beleértendők tengerészgyalogos-alakulatok, légvédelmi egységek, föld-levegő és föld-űr komponensek is. A főparancsnokság úgy kalkulál, hogy magán a bolygón nem kerül sor összecsapásokra, nem úgy, mint a Bressián, ám ha mégis megkísérelnének egy inváziót, készen fogunk állni rá.

Meina Gladstone ránézett a komlogjára. Tizenhét perc volt hátra az élő közvetítésig.

– Mi a helyzet az evakuációs tervekkel?

Yani visszanyert lélekjelenléte darabokra hullott. Némiképp kétségbeesetten nézett a feletteseire.

– Nem lesz evakuálás – válaszolta Singh admirális. – Csupán félrevezetésnek szántuk, hogy tőrbe csaljuk vele a Számkivetetteket.

Gladstone egymáshoz veregette az ujjait.

– Több millió ember él a Hyperionon, admirális.

– Igen – mondta Singh –, és meg fogjuk védeni őket, de még a hatezer-egynéhány hegemóniai állampolgár kimenekítése is ki van zárva. Az pedig káoszhoz vezetne, ha mind a hárommillió lakost befogadnánk a Hálóba. Azonkívül biztonsági okokból nem is lehetséges.

– A Shrike miatt? – találgatott Leigh Hunt.

– Biztonsági okokból – ismételte Morpurgo tábornok. Felállt, és elvette a pálcát Yanitól. A fiatalember még ott téblábolt egy másodpercig, nem talált magának sem álló-, sem ülőhelyet, aztán átvonult a terem hátsó részébe, nem messze tőlem, pihenőállást vett fel, és meredten bámult valamire a mennyezet közelében... valószínűleg a katonai karrierje végére.

– A87.2-es hadműveleti egység a rendszerben van – mondta Morpurgo.

– A Számkivetettek visszavonultak a rajuk belsejébe, nagyjából hatvan CSE-re a Hyperiontól. Akárhogy is nézzük, a rendszert biztosítottuk.

A Hyperiont biztosítottuk. Számítunk egy ellentámadásra, de fel tudjuk tartóztatni. Mint mondtam, akárhogy is nézzük, a Hyperion most már a Háló részét képezi. Kérdés?

Nem volt egy sem. Gladstone Leigh Hunttal, egy sereg szenátorral és a tanácsadóival együtt távozott. A katonai fejesek kisebb csoportokba verődtek, méghozzá, úgy tűnt, rangfokozatok szerint. Az a néhány riporter, akit beengedtek a terembe, az odakint várakozó képező stábokhoz szaladt. A fiatal ezredes, Yani változatlanul pihenjben állt, s halottfehér arccal, üveges szemmel nézett a semmibe.

Még ülve maradtam egy kicsit, és a Hyperion előhívott térképét néztem. Az Equus nevű kontinens ebből a távolságból még jobban hasonlított egy lóra. Onnan, ahol ültem, még éppen ki tudtam venni a Kantár-hegységet és a narancssárgára színezett sivatagot a ló „szeme” alatt. A hegységtől északra nem látszott egyetlen, a HAD védelmi állásait jelző pont sem, sőt, semmiféle szimbólum, csak egy aprócska vörös pötty, ami lehetett akár a kihalt Költők Városa is. Az Időkriptákat egyáltalán nem is jelölték, mintha a Kriptáknak semmiféle katonai jelentősége nem volna, semmilyen szerepet nem játszanának az aznap történtekben. De valahogyan tudtam, hogy nem így van. Valahogyan sejtettem, hogy az egész háború, ezrek hadmozdulata, milliók – talán milliárdok – sorsa azon fog múlni, mit tesz hat ember azon a jelöletlen, narancssárga folton.

Becsuktam a rajzfüzetemet, a zsebembe mélyesztettem a ceruzáimat, kerestem egy kijáratot, és használtam.

Leigh Hunt a főbejárathoz vezető hosszú folyosók egyikén várt rám.

– Már megy is?

Mély levegőt vettem.

– Miért, nem mehetek el?

Hunt elmosolyodott, már ha mosolynak lehet nevezni a vékony ajkak felfelé kunkorodását.

– Dehogynem, M. Severn. De Gladstone vezérigazgató asszony megkért, hogy tolmácsoljam az üzenetét, miszerint ma délután is szeretne beszélni önnel.

– Mikor?

– Bármikor a beszéde után – vont vállat Hunt. – Amikor önnek megfelel.

Bólintottam. Szó szerint milliók – lobbisták, álláskeresők, önjelölt életrajzírók, üzletemberek, rajongók és lehetséges merénylők – adnának meg bármit, csak hogy válthassanak néhány szót a Hegemónia legismertebb vezetőjével, eltölthessenek néhány másodpercet Gladstone vezérigazgatóval, én pedig akkor találkozhatok vele, „amikor nekem megfelel”. Soha nem állította senki, hogy a világegyetem épelméjű volna.

Elsiettem Leigh Hunt mellett, és a kijárat felé igyekeztem.

Régi hagyomány volt, hogy a Kormányzati Palota falain belül nincsenek nyilvános távnyelők. Rövid sétát kellett tenni a főbejárat beléptető kapujától a parkon át a sajtóközpontként és terminexként funkcionáló alacsony, fehér épületig. A hírhajhászok egy belső vetítőárok köré sereglettek, ahol Llewelyn Drake-nek, „a Mindenség hangjának” ismerős arca és hangja vezette fel éppen Gladstone vezérigazgató „Hegemónia számára létfontosságú” beszédét. Biccentettem neki, találtam egy kaput, amit senki nem használ, felmutattam a világkártyámat, és elmentem kocsmanézőbe.

A Nagycsomópont volt az egyetlen olyan hely a Hálóban – már ha egyszer odaért az ember –, ahol ingyen lehetett távolni. A Háló összes bolygója elérhetővé tett legalább egy puccos városrészt – a TC^2 rögtön huszonhárom háztömböt – a vásárolni, szórakozni, elegáns éttermekben vacsorázni vagy kocsmázni vágyóknak. Főleg utóbbi.

A Tethys folyóhoz hasonlóan a Nagycsomópont is katonai méretű, kétszáz méter magas távnyelőkapuk között terpeszkedett. Kanyarulataival olyan hatást keltett, mint egy végtelen főutca, anyagi élvezetek ezer kilométeres tórusza. Az idelátogatók – mint ma délután jómagam – a Tau Ceti tűző napja alatt állva a Csomópont másik végén a Deneb Drei neonfényes, holóktól hemzsegő éjszakai útszakaszára láthat rá, és futólag megpillanthatja a Lusus százemeletes bevásárlóközpontját, tudván, hogy mögötte ott húzódik Úrliget árnyfoltos butiksora a tégla csomóponttal és a Háló legdrágább étkezdéjéhez, a Lombkoronához vezető felvonókkal.

Magasról tojtam az összesre. Csak egy csendes kocsmát kerestem.

A TC^2 kocsmáiban csak úgy nyüzsögtek a hivatalnokok, hajhászok és öltönyösök, így hát felpattantam a Csomóponton ingázó kompok egyikére, és leszálltam a Sol Draconi Septem főutcáján. A gravitáció sokakat elijesztett – még engem is –, ám ez azt jelentette, hogy nem voltak annyira tömve a kocsmák, és akik oda jártak, inni mentek.

Egy talajszinti kocsmára esett a választásom, ami szinte teljesen elbújt a fő bevásárlólugas tartóoszlopai és szervizaknái mögött. Odabent minden sötét volt: sötét falak, sötét fabútorok, sötét vendégek – bőrük olyan fekete, amilyen fehér az enyém. Ideális hely volt az ivásra, ezért hát ittam: egy dupla whiskyvel nyitottam, aztán menet közben belehúztam.

Még itt sem szabadulhattam Gladstone-tól. A helyiség másik végében egy síkképernyős tévé a vezérigazgató arcát mutatta a hivatalos közvetítésekhez használt kék-sárga háttérrel. Az iszogatók közül többen a tévé köré gyűltek. Elcsíptem néhány szót a beszédből:

– ...a hegemóniai polgárok védelmének érdekében... nem engedhetjük, hogy veszélyeztesse a Háló vagy a szövetségeseink biztonságát a... éppen ezért jóváhagytam a teljes körű katonai válaszcsapást...

– Halkítsák le azt a szart! – Legnagyobb döbbenetemre rájöttem, hogy én ordibálok. A vendégek morogtak egy sort a válluk felett, de lehalkították. Néztem egy percig Gladstone mozgó száját, aztán integettem a csaposnak, hogy hozzon még egy duplát.

Valamivel később – órák is eltelhettek – felpillantottam a poharamból, és észrevettem, hogy ül valaki velem szemben a sötét bokszban. Beletelt egy másodpercbe, hogy a tompa fényben hunyorogva felismerjem. Egy pillanatig heves szívdobogás jött rám, ahogy azt gondoltam, Fanny, de aztán pislogtam egyet, s így szóltam:

– Lady Philomel.

Ugyanazt a sötétkék ruhát viselte, amit a reggelinél. Most valahogy úgy tűnt, mintha még mélyebben lenne kivágva. Arca és válla szinte ragyogott a félhomályban.

– M. Severn – lehelte majdhogynem suttogva azért jöttem, hogy behajtsam az ígéretét.

– Az ígéretem? – Odahívtam a csapost, de az nem vett észre. Összeráncoltam a homlokom, és Diana Philomelre néztem. – Miféle ígéretet?

– Hát hogy lerajzoljon, mi mást? Vagy már megfeledkezett az estélyen tett ígéretéről?

Csettintettem, de az arcátlan csapos továbbra sem méltóztatott felém nézni.

– Már lerajzoltam – mondtam.

– Igen – felelte Lady Philomel –, de nem teljes alakban.

Felsóhajtottam, és lehajtottam a whiskym maradékát.

– Iszom – közöltem.

– Azt látom – somolygott Lady Philomel.

Fel akartam állni, hogy üldözőbe vegyem a csapost, aztán meggondoltam magam, és szép lassan visszaültem a viharvert fapadra.

– Armageddon – mondtam. – Az armageddonnal játszadoznak. – A nőre összpontosítottam, hunyorogva próbáltam fókuszálni. – Ismeri ezt a szót, hölgyem?

– Azt hiszem, itt már nem fogják kiszolgálni alkohollal – közölte. – Megihatnánk valamit nálam. Iszogathat, amíg lerajzol.

Megint összehúztam a szemem, ám ezúttal már fondorlatból. Lehet, hogy egy kicsit túl sok whiskyt ittam, de nem romlott tőlük a felfogóképességem.

– Férj – mondtam.

Diana Philomel újfent elmosolyodott, és a mosolya is sugárzott.

– Napokig a Kormányzati Palotában van – búgta, most már tényleg suttogva. – Egy ilyen fontos időszakban muszáj a hatalom forrásának közelében maradnia. Gyere, kint vár a járgányom.

Nem emlékszem, hogy fizettem volna, de gondolom, megtettem. Vagy Lady Philomel fizetett helyettem. Nem emlékszem, hogy kitámogatott volna, de gondolom, valaki megtette. Talán egy sofőr. Emlékszem egy szürke zubbonyos és nadrágos férfira, emlékszem, ahogy belekapaszkodtam.

Az EMJ-nek hólyag formájú teteje volt, kívülről polarizált, ám bentről, a süppedős vánkosokról nézve nagyon is átlátszó. Egy, majd még egy kaput számoltam, és azzal már el is hagytuk a Csomópontot, hogy kék mezők fölött, sárga ég alatt emelkedjünk egyre magasabbra. Formatervezett, valami ébenfaféléből épített házak álltak pipacsos mezők és bronztavak övezte dombtetőkön. A Reneszánsz Vektor? Ezt a rejtélyt akkor túlságosan nehezemre esett kibogozni, ezért a hólyagnak dőltem a fejemmel, és úgy döntöttem, pihenek néhány percet. Kipihentnek kell lennem Lady Philomel portréjához... hehe.

Alattunk elsuhant a vidéki táj.

ÖT

Fedmahn Kassad ezredes követi Brawne Lamiát és Hoyt atyát a homokviharban a Jáde-kripta felé. Hazudott Lamiának; éjjellátó vizorja és szenzorai jól működtek a körülöttük kavargó elektromos kisülések dacára. Úgy volt a legnagyobb esélye megtalálni a Shrike-ot, ha kettejük után megy. Kassadnak eszébe jutottak a hebroni kövioroszlánvadászatok – az ember kikötött egy kecskét, és várt.

A táborhely köré telepített jelzőműszerek adatai Kassad taktikai kijelzőjén villognak és az implantjában suttognak. Tudatos kockázatot jelent magára hagyni Weintraubot és lányát, Martin Silenust és a Konzult alvás közben, az automatikát és egy riasztót leszámítva védtelenül. Ugyanakkor Kassad őszintén kétli, hogy egyáltalán meg tudná-e állítani a Shrike-ot. Mindannyian kipányvázott, várakozó kecskék. A nő, a Moneta nevű fantom az, akit Kassad meg akar találni, még mielőtt meghal.

A szél egyre jobban feltámadt, és most már tombol Kassad körül, nullára csökkentve a normál látási viszonyokat, miközben külső páncéljára záporozik. A dűnék ragyognak az elektromos kisülésektől, és miniatűr villámok csattognak a csizmája és lába körül, ahogy öles léptekkel halad előre, nehogy elveszítse Lamia hőjeleit. Információ áramlik be hozzá a nő nyílt komlogjából. Hoyt védett csatornáiból csak annyi derül ki, hogy életben van, és mozog.

Kassad elhalad a Szfinx kiterjesztett szárnya alatt, érzi a láthatatlan súlyt, mely hatalmas csizmasarokként lebeg fölötte. Aztán a völgy mélye felé fordul, megpillantván a Jáde-kriptát, egy üres foltot, hideg sziluettet az infravörös fényben. Hoyt ebben a pillanatban lép be a félgömb alakú bejáraton; Lamia húsz méterrel mögötte jár. Semmi más nem mozdul a völgyben. A tábori jelzőműszerek, amiket az éjszaka és a vihar eltakar Kassad mögött, arról számolnak be, hogy Sol és a csecsemő alszik, a Konzul éberen, de mozdulatlanul fekszik, és nincs más a tábor területén.

Kassad kibiztosítja a fegyverét, és megszaporázza lépteit. Akkor és ott bármit megadna azért, hogy hozzáférhessen egy kémműholdhoz, ezáltal az összes taktikai csatornáját kihasználhassa, és ne kelljen egy töredékes és részleges helyzetképre hagyatkoznia. Vállat von a páncéljában, és megy tovább.

Brawne Lamia kis híján nem tudja megtenni a Jáde-kriptához vezető utolsó tizenöt métert. A szél minden eddiginél viharosabbá fokozódik, úgy taszigálja, hogy kétszer elveszti az egyensúlyát, és fejjel előre a homokba zuhan. Most már valódi villámok cikáznak, nagy villanásokkal kettéhasítva az eget, és megvilágítva a szemközti izzó Kriptát. Kétszer is megpróbál Hoyt, Kassad vagy a többiek után kiáltani, mert meggyőződése, hogy senki nem lenne képes a táborban átaludni ezt a tombolást, ám a komlogja és az implantja csak statikus zajt közvetít, a szélessávon pedig érthetetlen zagyvaságokat hall. Miután másodszor is elesik, Lamia feltérdel, és előrenéz; azóta, hogy futólag megpillantott valakit a bejárat felé haladni, semmi nyomát nem látta Hoytnak.

Lamia szorosan megmarkolja apja automata pisztolyát, és feltápászkodik, majd hagyja, hogy a szél az utolsó métereken a bejárathoz fújja. A félgömbajtó előtt megtorpan.

Hogy a vihar és az elektromosság vagy valami más miatt, azt nem tudja, de a Jáde-kriptából fényes, epezöld szín sugárzik, amely befesti a dűnéket, és síron túli kinézetet kölcsönöz a bőrnek a csuklóján és a kezén. Lamia tesz még egy utolsó kísérletet, hogy elérjen valakit a komlogján, aztán belép a Kriptába.

Lenar Hoyt atya, a kétszáz éves Jézus Társaságának tagja, a pacemi Új-Vatikán lakosa és őszentsége XVI. Orbán pápa engedelmes szolgája üvöltve szitkozódik.

Hoyt eltévedt, és óriási fájdalmai vannak. A Jáde-kripta bejáratához közeli széles termek beszűkültek, és a folyosó annyiszor tért vissza önmagába, hogy Hoyt atya most már azt sem tudja, hol jár a katakombák sorában, zölden világító falak között kóborol, egy labirintusban, amire nem emlékszik a napközbeni felfedezőutakról vagy a hátrahagyott térképekről. A fájdalom – a fájdalom, amely évek óta elkísérte, a fájdalom, amely útitársául szegődött, amióta a bikurák törzse beleültette a két keresztséget, a sajátját és Paul Duréét – most azzal fenyegeti, hogy újonnan támadt hevességével az őrületbe kergeti.

A folyosó ismét elkeskenyedik. Lenar Hoyt felordít, már észre sem veszi, mit csinál, fel sem fogja, milyen szavakat kiabál – gyerekkora óta nem használt szavakat. Enyhülésre vágyik. Arra, hogy megszabaduljon a fájdalomtól. Hogy ne kelljen tovább cipelnie Duré atya DNS-ének és személyiségének... Duré lelkének terhét... a hátán lévő, kereszt formájú parazitában. Csakúgy, mint saját, tisztátalan feltámadásának iszonyú átkát a mellkasán lévő keresztségben.

Ám Hoyt még üvöltés közben is tudja, hogy nem a mostanra már halott bikurák kárhoztatták ekkora fájdalomra; a telepesek elveszett törzse, akiket olyan sokszor támasztottak fel keresztségeik, hogy gyengeelméjűekké váltak, a paraziták DNS-ének és a sajátjuknak puszta hordozójává, s egyben papokká... a Shrike papjaivá.

Hoyt atya a Jézus Társaságából hozott magával egy üvegcse szenteltvizet, amit Őszentsége áldott meg, egy ünnepi misén megszentelt oltáriszentséget és egy példányt az egyház ősi ördögűző szertartáskönyvéből. Ezek a tárgyak most eszébe sem jutnak, a köpönyege zsebében vannak egy plexiüveg buborékba zárva.

Hoyt megtántorodik, a falnak dől, és megint felüvölt. Leírhatatlan erővel ront rá a fájdalom, semmit nem hat ellene az alig negyedórája beadott, teli ampulla ultramorfium. Hoyt atya ordítva megragadja a ruháját, letépi magáról a nehéz köpenyt, a fekete tunikát és gallért, a nadrágot, az inget és fehérneműt, míg végül meztelenül vacog a fájdalomtól és a hidegtől a Jáde-kripta tündöklő folyosóján, és szitokszavakat kiabál az éjszakába.

Újra megindul előrebotorkálva, talál egy ajtót, és bemegy egy olyan nagy terembe, amihez foghatóra nem emlékszik a nappali átkutatás idejéről. Csupasz, áttetsző falak nyúlnak harminc méter magasra egy üres tér mindegyik oldalán. Hoyt négykézláb veti magát, lenéz, és rájön, hogy a padló szinte teljesen átlátszóvá vált. Egy függőleges aknába bámul le a hártyavékony padló alatt; egy kilométeres mélységű, lángokban végződő aknába. A termet a tűz mélyből jövő, vörösesen-narancsosan pulzáló fénye árasztja el.

Hoyt az oldalára gördül, és felkacag. Ha az ő kedvéért idézték meg ezt a pokolbéli látomást, nem jártak sikerrel. Hoyt számára kézzelfogható a pokol; a fájdalom az, amely az erein és belein áthúzott szögesdrótként iramlik benne. A poklot emellett az Armaghast nyomornegyedeiben éhező gyerekek emléke jelenti, meg a politikusok mosolya, miközben kisfiúkat küldenek meghalni a gyarmatháborúkba. A pokol az a gondolat, hogy az egyház még az ő életében, Duré életében kihal, amikor az utolsó hívek, egy maréknyi öregember és öregasszony már csak néhány padsort tudnak megtölteni Pacem hatalmas katedrálisaiban. A pokol nem más, mint képmutatón reggeli szentmisét mondani, mialatt az ember szíve fölött a gonosz keresztség melegen, obszcén módon lüktet.

Forró légáram kerekedik, és Hoyt szeme láttára hátracsúszik a padló része, a lenti aknába vezető csapóajtóvá alakulva. A termet kénkő bűze önti el. Hoytnak nevethetnékje támad a közhely láttán, ám a nevetés másodpercek múlva zokogásba fordul. Most már térdel, véres körmökkel próbálja kikaparni a mellkasán és hátán lévő keresztségeket. A feszület alakú duzzanatok izzani látszanak a vörös fényben. Hoyt hallja a mélyből a lángok hangját.

– Hoyt!

Könnyek között fordul meg, és a nő – Lamia – alakját látja meg az ajtóban. Lamia elnéz mellette, a háta mögé, és felemel egy antik pisztolyt. Tágra nyílik a szeme.

Hoyt atya forróságot érez a háta mögül, hallja a dübörgést – akár egy távoli kohót ám ezeken túl hirtelen megcsapja a fülét a kövön végigcsúszó és csikorgó fém hangja. Léptek zaja. Hoyt a mellkasán lévő véres duzzanatot karmolva megfordul, térdéről lehorzsolja a bőrt a padló.

Először az árnyékot látja meg: tízméternyi, tövis és penge... acélcsőszerű lábak, handzsárrozettákkal a térdnél és a bokánál. Aztán a perzselő fény és fekete árnyék villódzásán keresztül megpillantja a szemeket. Száz fazetta... ezer... vörösen izzanak, ikerrubinok szűrőjén áthatoló lézerfény az acél tövisgallér és a higany mellkas felett, amikről lángok és árnyak tükröződnek...

Brawne Lamia elsüti az apja pisztolyát. A lövések csattanása magasan és tompán visszhangzik a kohó morajában.

Lenar Hoyt atya a lány felé pördül, felemeli egyik kezét.

– Ne, hagyja abba! – ordítja. – Teljesíti egyikőnk kívánságát! Ki kell mondanom a...

A Shrike, amely eddig ott volt – öt méterrel arrébb –, most hirtelen itt terem, karnyújtásnyira Hoyttól. Lamia tüzet szüntet. Hoyt felnéz, meglátja a saját tükörképét a lény tűz csiszolta krómpáncélján... abban a pillanatban valami mást is meglát a Shrike szemében... és azzal már el is tűnt, hűlt helye a Shrike-nak, Hoyt pedig lassan felemeli a kezét, már-már töprengő arckifejezéssel a torkához nyúl, egy pillanatig rámered a vörös buzgárra, ami beteríti a kezét, a mellkasát, a keresztséget, a hasát...

Az ajtó felé fordul, és látja, amint Lamia halálra váltan, döbbenten bámul, most már nem a Shrike-ra, hanem őrá, a Jézus Társaságából való Lenar Hoyt atyára, és abban a pillanatban ráeszmél, hogy elmúlt a fájdalom, és szóra nyitja a száját, de csak vörösség jön ki rajta, még több vörösség, vörös gejzír. Hoyt ismét lepillant, most először észreveszi, hogy meztelen, látja az álláról és mellkasáról csöpögő vért, cseppekben hulló, patakokban folyó vért a most már sötét padlón, látja, hogy úgy ömlik a vér, mintha valaki felfordított volna egy vödör vörös festéket, aztán pedig már nem lát semmit, ahogy arccal a padlóra bukik, messze... oly nagyon messze... a mélyben.

HAT

Diana Philomel teste olyan tökéletes volt, amilyen tökéletesre a plasztikai sebészet és egy génszobrász kézügyessége formálni tudta. Percekig heverésztem az ágyban ébredés után, hogy a testét csodáljam elfordultában: hátának, csípőjének és lágyékának klasszikus görbületét, mely szebb és hatásosabb geometriával szolgált, mint bármi, amit Euklidész felfedezett, a deréktájnál látható két gödröcskét, közvetlenül a tejfehér hátsók öblös kiszélesedése felett, amitől eláll a szívverés, a lágy, egymást keresztező szögeket és a telt combokat, melyek valami oknál fogva érzékibbek és tömörebbek voltak, mint amire egy férfi anatómiájának bármely aspektusa ácsingózhatna.

Lady Diana az igazak álmát aludta, vagy legalábbis úgy tett. Ruháink szanaszét hevertek a szélesen elterülő zöld szőnyegen. Sűrű, magenta és kék árnyalatban játszó fény árasztotta el a nagy ablakokat, ahonnan szürke és arany lombkoronákra lehetett rálátni. Hatalmas rajzlapok terítettek be minden helyet szétdobált ruháink körül, alatt és felett. Balra nyújtóztam, felvettem egy papírlapot, és szemügyre vettem a sebtében lefirkantott melleket és combokat, egy kapkodva átdolgozott kart és egy vonások nélküli arcot. Részegen aktot rajzolni, miközben éppen elcsavarják a fejed: az ilyesmi sosem szokott művészi értéket szavatolni.

Felnyögtem, a hátamra fordultam, és a faragott, csigavonalas intarziát tanulmányoztam a tizenkét láb magas mennyezeten. Ha a mellettem fekvő nő Fanny lett volna, talán soha nem akartam volna megmozdulni. Így viszont kibújtam a takarók alól, megkerestem a komlogom, konstatáltam, hogy a Tau Ceti Centeren kora reggel van – tizennégy órával a vezérigazgatóval megbeszélt időpont után –, és a fürdőszobába caplattam másnaposság elleni gyógyszerért.

A legkülönbözőbb gyógyszerkészítményekből lehetett válogatni Lady Diana drogériájában. A szokásos aszpirin és endorfin mellett stimeket, nyugtatókat, flashbackes tubusokat, orgazmuskenőcsöt, söntvillanyozókat, kannabiszinhalátort, rekombinálatlan dohányból sodort cigarettákat és még száz másik, nehezebben azonosítható gyógyszert láttam. Találtam egy poharat, legyűrtem két Másnap Fortét, és a hányinger és a fejfájás pedig másodpercek múlva már enyhülni is kezdett.

Lady Diana ébren – és változatlanul pucéran – ült az ágyon, amikor kijöttem a fürdőszobából. Mosolyra húzódott a szám, ám ekkor két férfit vettem észre a keleti ajtónál. Egyikük sem a férje volt, bár mindketten magasra nőttek, és hasonló bikanyakú, lapátkezű, feszült állkapcsú stílust képviseltek, mint amit Hermund Philomel fejlesztett tökélyre.

Az emberiség történetének hosszú parádéja során biztosan élt olyan férfiember, aki képes volt meglepetten, meztelenül, két felöltözött és potenciálisan ellenséges szándékú idegen – mondhatni: hímnemű rivális – előtt állni anélkül, hogy összekuporodott volna, anélkül, hogy ösztönösen oda ne kapott volna a nemi szervéhez, és behúzta volna a nyakát, és anélkül, hogy abszolút sebezhetőnek érezte volna magát. Én azonban nem tartoztam ezen férfiemberek közé.

Összehúztam magam, eltakartam a kezemmel az ágyékomat, a fürdőszoba felé hátráltam, és annyit nyögtem ki:

– Mi a... kik...?

Segítségkérő pillantást vetettem Diana Philomelre, és láttam, ahogy mosolyog... mosolya méltó párja volt az első találkozásunkkor a tekintetében tapasztalt kegyetlenségnek.

– Kapjátok el! Gyorsan! – követelte hajdani szeretőm.

Eljutottam a fürdőszobáig, és a kapcsoló után nyúltam, hogy becsukjam a tágulós ajtót, amikor a közelebbi férfi a párosból elkapott, megragadott, visszapenderített a hálószobába, és odalökött a társához. Mindkét fickó a Lususról származott, vagy egy hasonlóan magas gravitációjú bolygóról, vagy ha nem, akkor kizárólag szteroid-és Sámson-sejt-diétán éltek, mert különösebb erőfeszítés nélkül dobáltak egyik helyről a másikra. Nem azon múlt, hogy milyen nagydarabok. Azt leszámítva, hogy egy rövid ideig közelharcos karrieremet építettem az iskolaudvaron, az életem... az életem emlékei... nem sok példával szolgáltak az erőszakra, és még kevesebbel arra, hogy én kerüljek ki győztesen a verekedésből. Elég volt egyetlen pillantást vetnem a velem szórakozó két fickóra, hogy tudjam, olyan emberek, akikről, még ha olvasunk, sem nagyon hisszük el, hogy léteznek – akik képesek csontokat törni, orrokat belapítani és térkalácsokat roncsolni, közben pedig csak annyira éreznek bűntudatot, mint amikor én eldobok egy tönkrement íróvesszőt.

– Igyekezzetek! – sziszegte újra Diana.

Feltérképeztem az adatszférát, a ház memóriáját, Diana komlogköldökzsinórját, a két verőlegény információs világgal való vékony kapcsolatát... és noha most már tudtam, hol vagyok: a Philomelek vidéki birtokán, hatszáz kilométerre Pirre fővárostól, a terraformált Reneszánsz Ifjú agrárövezetében... és pontosan tudtam, kicsodák a verőlegények: Debin Farrus és Hemmit Gorma, üzemi biztonsági őrök a Mennyország Kapuja súroló-szakszervezetében... fogalmam sem volt, miért ül rajtam az egyikük, térdét a tarkómba mélyesztve, miközben a másik rátapos a komlogomra, és átbújtat egy ozmózismaszkot a csuklómon, fel a karomon...

Meghallottam a sziszegést, és elernyedtem.

Ki vagy te?

Joseph Severn.

Ez a valódi neved?

– Nem. – Éreztem az igazmondó hatását, és tudtam, hogy kicselezhetném, ha eltűnnék, az adatszférába hátrálnék, vagy teljes egészében visszavonulnék a Magba. Ám ez azzal járna, hogy kiszolgáltatnám a testemet a kérdezősködő idegenek kénye-kedvére. Maradtam. A szemem csukva volt, de a következő hangot felismertem.

– Ki vagy te? – faggatott Diana Philomel.

Sóhajtottam. Erre a kérdésre nehezen tudtam őszintén válaszolni.

– John Keats – feleltem végül. Hallgatásuk arról árulkodott, hogy a név nem mondott nekik semmit. Miért is mondana bármit? kérdeztem magamtól. Egyszer azt jósoltam, hogy ezt a nevet „a vízre írják”. Arra ugyan képtelen voltam, hogy megmozduljak, vagy kinyissam a szemem, az adatszférában viszont minden gond nélkül követni tudtam a hozzáférési vektoraikat. A nyilvános fájl nyolcszáz John Keatset dobott ki nekik, és a költő neve is köztük volt, de nem különösebben izgatta őket egy kilencszáz éve halott személy.

– Kinek dolgozol? – Hermund Philomel hangját hallottam. Magam sem tudom, miért, de ezen egy kicsit meglepődtem.

– Senkinek.

A hangok halk Doppler-effektusa megváltozott, amikor kupaktanácsot tartottak.

– Létezik, hogy ellenálló a szérummal szemben?

– Senki sem tud ellenállni – mondta Diana. – Olyan előfordulhat, hogy meghalnak, miután beadták nekik, de ellenállást nem lehet kifejteni vele szemben.

– Akkor meg mi folyik itt? – kérdezte Hermund. – Minek visz be Gladstone egy ilyen jöttmentet a tanácsülésekre a háború előestéjén?

– Ugye tudja, hogy a pasas hall minket? – szólalt meg egy másik férfi. Az egyik nehézfiú lehetett.

– Nem oszt, nem szoroz – vágta rá Diana. – Úgyis belehal a vallatásba. – Megint felerősödött a hangja, hozzám intézte szavait. – Miért hívott meg a vezérigazgató a tanácsba... John?

– Magam sem vagyok biztos benne. Valószínűleg azért, hogy halljon a zarándokok felől.

– Milyen zarándokok felől, John?

– A Shrike-hoz igyekvő zarándokok felől.

Valaki felhorkantott.

– Csend legyen! – pisszegte le Diana Philomel. Tőlem azt kérdezte: – A Hyperionon lévő zarándokokról van szó, John?

– Igen.

– Most is folyamatban van egy zarándoklat?

– Igen.

– És miért tőled kérdezősködik erről Gladstone, John?

– Álmodom róluk.

Valaki hangosan kifejezte az undorát.

– Ez egy őrült – mondta Hermund. – Még az igazmondó hatása alatt sem tudja megmondani, kicsoda, most meg ezzel a baromsággal jön. Intézzük el gyorsan, és...

– Hallgass – torkolta le Lady Diana. – Gladstone-nak nem ment el az esze. Valamiért meghívta, vagy ezt már elfelejtetted? John, hogy érted azt, hogy álmodsz róluk?

– Az első visszanyert Keats-személyiség benyomásairól álmodom – magyaráztam. Kásás hangom volt, mintha félálomban beszélnék. – Rákötötte magát az egyik zarándokra, amikor megölték a testét, és most a mikroszférájukban bolyong. Nem tudom, miért, de minden, amit észlel, megjelenik az álmaimban. Lehet, hogy ő meg az én tetteimről álmodik, nem tudom.

– Őrület – morogta Hermund.

– Nem, nem – mondta Diana feszülten, már-már döbbenten. – John, te egy kibrid vagy?

– Igen.

– Ó, Jézusom, Allahra – szaladt ki Lady Diana száján.

– Mi az a kibrid? – kérdezte az egyik nehézfiú. Sipító, szinte nőies hangon beszélt.

Egy percre csend támadt, amit aztán Diana tört meg.

– Hülye. A kibridek távirányítású emberek, akiket a Mag gyártott. Még a Tanácsadó Testületbe is bekerült néhány, egészen a múlt századig, amikor betiltották őket.

– Szóval olyan, mint egy android? – kérdezte a verőlegény.

Kuss – ugatta le Hermund.

– Nem – válaszolta Diana. – A kibridek tökéletes génállománnyal rendelkeznek, a Régi Földre datálható DNS-ekből formálták újra őket. Nem kellett más hozzá, csak egy csont... egy hajszál... John, hallasz engem? John?

– Igen.

– John, te egy kibrid vagy... Tudod, hogy kiről mintázták a személyiségedet?

– John Keatsről.

Hallottam, amint mély levegőt vesz.

– Ki... volt... John Keats?

– Egy költő.

– Mikor élt, John?

– 1795-től 1821-ig – feleltem.

– Melyik időszámítás szerint?

– Régi Föld, Krisztus után – válaszoltam. – A Hidzsra előtt. Újkori...

Hermund zaklatott hangja szakított félbe.

– John, te most... most is kapcsolatban vagy az InforMaggal?

– Igen.

– Képes vagy... tudsz velük szabadon kommunikálni az igazmondó ellenére?

– Igen.

– Ó, bassza meg – káromkodott a sipító hangú verőlegény.

– El kell húznunk innen a csíkot – csattant fel Hermund.

– Csak még egy perc – mondta Diana. – Meg kell tudnunk...

– Nem vihetnénk magunkkal? – kérdezte a mély hangú verőlegény.

– Marha – válaszolta Hermund. – Ha él, és kapcsolatban van az adatszférával meg a Maggal... a fenéket, ő konkrétan a Magban él, ott tárolják a tudatát... figyelmeztetheti Gladstone-t, az Elnöki Testőrséget, a HAD-at, akit csak akar!

– Fogd már be – mondta Lady Diana. – Ha befejeztem, azonnal végzünk vele. Még néhány kérdés. John?

– Tessék.

– Miért akar Gladstone tudni arról, hogy mi történik a Shrike-zarándokokkal? Van valami köze a Számkivetett háborúhoz?

– Nem biztos.

– Picsába – suttogta Philomel. – Menjünk már!

– Hallgass. John, honnan származol?

– Az elmúlt tíz hónapot az Esperance-on töltöttem.

– És azelőtt?

– Azelőtt a Földön éltem.

– Melyik Földön? – sürgetett Hermund. – Új-Földön? Föld Kettőn? Földvárosban? Melyiken?

– A Földön – válaszoltam. Aztán eszembe jutott. – A Régi Földön.

– A Régi Földön? – szólalt meg az egyik nehézfiú. – Ez így kurvára nem oké. Én léptem.

Egy lézerfegyver sülő szalonnára emlékeztető sercegése hallatszott. Megcsapta a szag az orrom, édesebb, mint a szalonnáé, aztán valami nagyot döndült.

– John – mondta Diana Philomel –, most a személyiségmintád régi földi életéről beszélsz?

– Nem.

– Te magad... kibrid valódban... jártál a Régi Földön?

– Igen – feleltem. – Ott ébredtem fel a halálomból. Ugyanabban a szobában a Piazza di Spagnán, ahol meghaltam. Severn nem volt ott, de Clark doktor és mások igen...

– Ez tényleg elmebeteg – bizonygatta Hermund. – A Régi Föld több mint négy évszázada elpusztult... Hacsak a kibridek nem élnek négyszáz éven át...

– Dehogy – ripakodott rá Lady Diana. – Fogd be, és hagyd, hogy befejezzem, amit elkezdtem. John, miért... hozott vissza a Mag?

– Nem tudom biztosan.

– Van valami köze az MI-k belső polgárháborújához?

– Talán – válaszoltam. – Valószínűleg. – Érdekes kérdéseket tett fel.

– Melyik frakció hozott létre? A Mérsékeltek? A Veszettek? A Végsők?

– Nem tudom.

Türelmetlen sóhajt hallatott.

– John, értesítettél arról valakit, hogy hol vagy, és mi történik veled?

– Nem – mondtam. Nem vallott valami nagy értelmi képességekre, hogy ilyen sokáig várt ezzel a kérdéssel.

Hermund szintén fújtatott egy nagyot.

– Nagyszerű – mondta. – Most pedig tűnjünk el innen, mielőtt...

– John – szólalt meg Diana –, tudod, miért koholta ki Gladstone ezt a háborút a Számkivetettekkel?

– Nem – válaszoltam. – Vagyis inkább, számos oka lehet. A legvalószínűbb az, hogy ezzel a húzással akart előnyt kovácsolni a Maggal való alkudozásban.

– Miért?

– Vannak a Mag ROM-vezetőségében olyanok, akik félnek a Hyperiontól – feleltem. – A Hyperion ismeretlen változó egy olyan galaxisban, ahol minden változót meghatároztak.

– Kik félnek, John? A Mérsékeltek, a Veszettek vagy a Végsők? Melyik MI-csoport fél a Hyperiontól?

– Mind a három – válaszoltam.

– Bassza meg – suttogta Hermund. – Figyelj ide... John... van valami köze mindennek az Időkriptákhoz meg a Shrike-hoz?

– Nagyon is.

– Hogyan? – vette vissza a szót Diana.

– Nem tudom. Senki sem tudja.

Hermund vagy valaki más keményen, durván mellkason ütött.

– Úgy érted, hogy a Mag kibaszott Tanácsadó Testülete nem jósolta meg, mi lesz a vége ennek a háborúnak, ennek az egésznek? – Hermund mordult egyet. – Azt várod, hogy elhiggyem, hogy Gladstone és a szenátus valószínűségi előrejelzés kikérése nélkül vágott bele a háborúba?

– Nem – feleltem. – Már évszázadokkal ezelőtt megjósolták a háborút.

Diana Philomel olyan hangot adott ki, mint egy kisgyerek, aki egy nagy halom cukorkára bukkan.

– Mit jósoltak, John? Mondj el mindent!

Kiszáradt a szám. Az igazmondó szérum felszívta a nyálam.

– Előre jelezték a háborút – mondtam. – A Shrike elé járuló zarándokok kilétét. A hegemóniai Konzul árulását, azáltal, hogy aktivál egy szerkezetet, amely megnyitja... megnyitotta... az Időkriptákat. A Shrike-veszedelem felbukkanását. A háború végkimenetelét és a veszedelem...

– Mi lesz a végkimenetele, John? – suttogta a nő, akivel alig pár órája szeretkeztem.

– A Hegemónia vége – mondtam. – A Világháló elpusztítása. – Megpróbáltam megnyalni a számat, de száraz volt a nyelvem. – Az emberi faj vége.

– Ó, Jézusom, Allahra – lehelte Diana. – Van bármi esélyünk arra, hogy a jóslat téves?

– Nincs. Illetve csak annyiban, hogy a Hyperion miként fogja befolyásolni az eredményt. A többi változót számításba vették.

– Öld meg! – kiabálta Hermund Philomel. – Öld meg ezt az izét... aztán végre eltűnhetünk innen, és tájékoztathatjuk Harbritot és a többieket.

– Jól van – ment bele Lady Diana. Majd egy másodpercre rá: – Ne, te hülye, ne a lézerrel! Beadjuk neki a halálos dózisú alkoholt, ahogy elterveztük. Gyere, és tartsd az ozmózismandzsettát, hogy ráköthessem a cseppinfúziót.

Szorítást éreztem a jobb karomon. A következő pillanatban robbanások ráztak meg, és valaki felkiáltott. Füstöt és ionokkal telítődött levegő szagát éreztem. Egy nő felsikított.

– Vegyék le róla azt a mandzsettát! – parancsolta Leigh Hunt. Láttam, ahogy ott áll, a szokásos konzervatív szürke öltönyében, az Elnöki Testőrség tetőtől talpig páncélba és polimerálcába öltözött kommandósaival körülvéve. Egy Huntnál két fejjel magasabb kommandós biccentett, átvetette a vállán a pokolkorbácsát, és sietve teljesítette a parancsot.

Az egyik taktikai csatornán, amit egy ideje már nyomon követtem, saját magamat láttam a felvételeken... meztelenül, kezem-lábam szétvetve feküdtem az ágyon; a karomon ozmózismandzsetta, a bordáim tájékán növekvő zúzódás. Diana Philomel, a férje és az egyik verőlegény eszméletlenül hevert a törmelékkel és törött üvegcserepekkel borított szobában, de életben voltak. A másik végrehajtó kettészakadva torlaszolta el az ajtót, testének felső darabja egy túlsütött rostélyos színét és formáját vette fel.

– Minden rendben, M. Severn? – kérdezte Leigh Hunt, miközben felemelte a fejem, és egy hártyavékony oxigénmaszkot nyomott a szám és az orrom elé.

– Hrrrmmmgh – feleltem. – Rembem. – Úgy jöttem a saját érzékeim felszínére, mint egy búvár, aki túl gyorsan úszik fel a mélységből. Hasogatott a fejem. A bordáim pokolian sajogtak. A szemem még nem jött teljesen rendbe, de a taktikai csatornán láttam, amint Leigh Hunt vékony szája felfelé kunkorodik. Nála ez volt a mosoly.

– Segítünk felöltözni – mondta Hunt. – Kap egy kis kávét a hazaúton. Aztán irány a Kormányzati Palota, M. Severn. Már ott kéne lennie egy találkozón a vezérigazgató asszonnyal.

HÉT

A filmekben és a holókban mindig untattak az űrcsaták, ám az, hogy egy valódi ütközetet követhettem figyelemmel, bizonyos fokig lenyűgözően hatott: valahogy úgy, mint amikor közúti balesetekről nézünk élő közvetítést. Ami azt illeti, a valóság kivitelezése meg sem közelítette egy közepes költségvetésű holodrámáét – és ez minden bizonnyal évszázadok óta mit sem változott. Annak ellenére, hogy hatalmas energiákat feccöltek bele, az emberben az a lehangoló érzés támadt egy valódi űrcsata láttán, hogy az űr gigantikus, az emberiség flottái, csatahajói és egyebei pedig aprócskák.

Bennem mindenesetre ezek fogalmazódtak meg, mialatt a Taktikai Információs Központban, vagyis az úgynevezett válságteremben ülve, Gladstone és a katonai bugrisok társaságában figyeltem, ahogy a falakból a végtelenbe nyíló húszméteres lyukak lettek: négy masszív holoképernyő vett körbe minket nagy felbontású felvételekkel, és a hangszórókból fénysürgönyadások ricsaja töltötte meg a szobát: vadászpilóták közti rádiókommunikáció, megállás nélküli locsogás a taktikai parancsnoki csatornákból, hajók közti üzenetváltások a szélessávon, lézercsatornák és védett fénysürgönyök, no meg a kiabálások, ordítások, csatakiáltások és káromkodások, egyszóval a harcok hangzavara, amely megelőz minden médiumot a levegőn és az emberi hangon kívül.

A totális káosz dramatizálása, a fejetlenség funkcionális definíciója, a szomorú erőszak koreográfia nélküli tánca volt ez. Háború volt.

Gladstone és néhány embere a zajok és fények kellős közepén ült – a válságterem szürke szőnyeggel borított téglalapként lebegett a csillagok és robbanások között; a Hyperion korongjának széle lazúrkék ragyogással töltötte be az északi holofal felét; a haldokló férfiak és nők sikolyai áradtak minden csatornából mindenki fülébe. Egyike voltam Gladstone maroknyi kiválasztottjának, akiket az a megtiszteltetés és átok ért, hogy itt lehetett.

A vezérigazgató elfordult magas háttámlájú forgószékében, alsó ajkát piramist formázó ujjaihoz nyomta, és a katonai csapatához fordult.

– Mit gondolnak?

A kitüntetésekkel teletűzdelt hét férfi egymásra pillantott, aztán hatan közülük Morpurgo tábornokra néztek. A tábornok egy meggyújtatlan szivart rágcsált.

– Nem valami rózsás a helyzet – szólalt meg. – Távol tartjuk őket a távnyelő térségétől... a védelmi állásaink rendben kitartanak körülötte... de túl mélyen benyomultak a rendszerbe.

– Admirális? – kérdezte Gladstone a magas, vékony, HAD:űr feketébe öltözött férfitól, egy apró fejmozdulat kíséretében.

Singh admirális megvakarta rövidre nyírt szakállát.

– Morpurgo tábornoknak igaza van. A hadjárat nem a tervek szerint halad. – A negyedik fal irányába biccentett, ahol különböző geometrikus ábrák – elsősorban ellipszoidok, oválisok és ívek – vetültek rá a Hyperion-rendszer állóképére. Az ívek némelyike a szemünk láttára hosszabbodott meg. A világoskék csíkok a hegemóniaiak röppályáit jelezték. A vörös sávok a Számkivetettekét. Sokkal több vörös vonal volt, mint kék.

– A 42-es hadműveleti egységhez beosztott mindkét anyahajót kivonták a forgalomból – mondta Singh admirális. – Az Olümposz Árnyéka teljes legénységével együtt odaveszett, míg a Neptunusz Állomás súlyos károkat szenvedett, de öt fáklyahajó kíséretében visszatér a ciszlunáris dokkterületre.

Gladstone vezérigazgató kimérten bólintott, ajkát lecsúsztatta a piramis tetejére.

– Hányan voltak az Olümposz Árnyéka fedélzetén, admirális?

Singh barna szeme ugyanolyan kerek volt, mint a vezérigazgatóé, de nem érződött belőle az a mély szomorúság. Másodpercekig néztek farkasszemet.

– Négyezer-kétszáz – hangzott a válasz. – Plusz a hatszáz fős tengerészgyalogos-osztag. Néhányukat kitették a Hyperion Távnyelő Állomáson, ezért nem tudunk pontos információval szolgálni, hányan maradtak a hajón.

Gladstone biccentett. Visszafordult Morpurgóhoz.

– Mire fel ez a hirtelen támadt nehézség, tábornok?

Morpurgo arca nyugodt volt, ám már szinte teljesen átharapta a fogai közé szorított szivart.

– Több harcolóegységük van, mint vártuk, vezérigazgató asszony – foglalta össze. – Nem beszélve a dárdáikról... ötfős űrhajók, lényegében miniatűr fáklyahajók, gyorsabbak és sokkal nagyobb a nehézfegyverzetük, mint a mi távolsági vadászainknak... kis lódarazsak, halálos fullánkkal. Százasával irtottuk őket, de ha csak egy is átjut a védelmi vonalon, lerohanhatja a belső védőflottát, és komoly pusztítást tud véghezvinni. – Vállat vont. – Nem egy átjutott a védelmi vonalon.

Kolcsev szenátor az asztal másik végében ült nyolc kollégájával. Kolcsev úgy fordult, hogy rálásson a taktikai térképre.

– Ez alapján úgy tűnik, mintha már a Hyperion közelében lennének – állapította meg. Ismert hangja rekedten szólt.

– Ne tévessze szem elől az arányokat, szenátor úr – szólalt fel Singh.

– Az az igazság, hogy még most is ellenőrzésünk alatt tartjuk a rendszer nagy részét. A Hyperion csillagjának tíz CSE-s körzetében minden a miénk. A csata az Oört-felhőn túl zajlott, és átcsoportosítjuk az erőinket.

– Hát azok a vörös... pacák... az ekliptikus sík fölött? – kérdezte Richeau szenátor. Ő maga is piros színű ruhát viselt; a védjegyévé vált a szenátusban.

Singh bólintott.

– Egy érdekes hadicsel – mondta. – A raj útnak indított egy körülbelül háromezer dárdából álló támadóerőt, hogy átkaroló hadműveletet hajtsanak végre a 87.2-es hadműveleti egység elektronikus határánál. A támadást visszavertük, de el kell ismerni, milyen csodálatra méltón ravasz...

– Háromezer dárda? – szakította félbe halkan Gladstone.

– Igen, asszonyom.

Gladstone elmosolyodott. Félbehagytam a vázlatot, amin dolgoztam, és magamban arra gondoltam, örülök, hogy nem engem részesít ebben a mosolyban.

– Nem az hangzott el a tegnapi eligazításon, hogy a Számkivetettek hat... legfeljebb hétszáz harci egységet tudnak kiállítani? Maximum? – Morpurgótól idézett. Gladstone vezérigazgató szembefordult Morpurgóval. Jobb szemöldöke felkúszott.

Morpurgo tábornok kivette a szájából a szivart, bosszúsan ránézett, majd kibányászott az alsó fogsorából egy kisebb darabkát.

– Ezt állította a hírszerzésünk. Tévedtek.

Gladstone bólintott.

– Kikérték az MI-k Tanácsadó Testületének véleményét is a hírszerzési adatok kiértékelésében?

Minden szempár Albedo tanácsos felé fordult. Tökéletes hologram volt; ott ült a székén a többiek között, kezét a karfán nyugtatta; nála nem jelentkezett a mobil hologramoknál gyakori homályosság vagy átlátszóság. Arca hosszúkás volt, kiugró járomcsontokkal és mozgékony szájjal, amelyen mintha még a legkomolyabb pillanatokban is gúnyos mosoly játszadozott volna. Ez pedig nagyon komoly pillanat volt.

– Nem, vezérigazgató asszony – válaszolta Albedo tanácsos –, nem kérték ki a tanácsadó csoport véleményét a Számkivetettek haderejének felbecsléséről.

Gladstone bólintott.

– Feltételeztem – folytatta Gladstone, továbbra is Morpurgóhoz intézve szavait –, hogy amikor befutottak a HAD hírszerzésének értékeléséi, azokba belevették a tanács előrejelzéseit is.

A HAD:gyalogsági tábornok haragosan nézett Albedóra.

– Nem, asszonyom – felelte. – Mivel a Mag tagadja, hogy bármiféle kapcsolata lenne a Számkivetettekkel, úgy éreztük, vannak olyan jók a mi előrejelzéseink is, mint az övék. Az elemzést ugyanakkor az OPI:TTH összekapcsolt MI-hálózatán futtattuk le. – Visszadugta a megrövidült szivart a szájába. Állkapcsa előreugrott. Amikor újra megszólalt, a szivar mögül szűrte ki a szavait. – A tanács talán jobb munkát végzett volna?

Gladstone Albedóra nézett.

A tanácsos apró mozdulatot tett jobb kezének hosszúkás ujjaival.

– Mi úgy számoltuk, hogy... a szóban forgó raj... négy-hatezer harcolóegységből fog állni.

– Te... – gerjedt haragra Morpurgo elvörösödő arccal.

– Ezt nem említette az eligazításkor – jegyezte meg Gladstone vezérigazgató. – Sem a korábbi tanácskozásaink alatt.

Albedo tanácsos vállat vont.

– A tábornoknak igaza van – mondta. – Nem állunk kapcsolatban a Számkivetettekkel. A mi becsléseink sem pontosabbak a HAD-énál, mindössze... más alapokon nyugszanak. Az Olümposz Parancsnoki Iskola Történelmi Taktikai Hálózata kiváló munkát végez. Ha az ottani MI-k egy intelligenciaszinttel feljebb lépnének a Turing – Demmler – skálán, akkor befogadnánk őket a Magba. – Újabb kecses kézmozdulat. – Jelen helyzetben a tanács jóslatai hasznosak lehetnek a jövőbeli tervekre nézve. Természetesen a társaság rendelkezésére bocsátjuk az előrejelzéseinket, amikor csak kívánják.

– Tegyék meg késlekedés nélkül – bólintott Gladstone.

Visszafordult a térképhez, mire a többiek is így tettek. A szoba monitorai a csendet észlelve feltekerték a hangszórókat, mire ismét fültanúi lehettünk a diadalordításoknak, segélykiáltásoknak, higgadt helymeghatározásoknak, tűzparancsoknak és utasításoknak.

A legközelebbi fal élő adást közvetített a HS N’Djamenáról, a fáklyahajó túlélők után kutatott a B.5 támadóalakulat forgó roncsai között. A sérült fáklyahajó, amelyik felé közeledett, úgy nézett ki az ezerszeres nagyításban, mint egy belülről kidurrant gránátalma: magjai és vörös héja lassított felvételben fröccsentek szét, majd egyetlen felhővé álltak össze, melyben részecskék, gázok és fagyott illóanyagok kavarogtak milliónyi, helyéről kiszakadt mikroelektronikai alkatrésszel, élelemtartállyal, összegabalyodott berendezéssel, valamint rengeteg, rengeteg holttesttel együtt, amiket karjuk-lábuk marionettszerű rándulásaiból lehetett időről időre felismerni. A N’Djamena fényszórója – miután húszezer mérföldes koherens ugrást tett – tízméteres szélességben siklott végig a csillagfény dermesztette roncsokon, éles megvilágításba helyezve az egyes tárgyakat, éleket és arcokat. Felettébb gyönyörű volt a maga borzalmas módján. A visszavert fényben Gladstone arca sokkal vénebbnek tetszett.

– Admirális – szólalt meg – véletlen, hogy a raj kivárta, amíg a 87.2-es hadműveleti egység a rendszerbe érkezik?

Sing megvakarta a szakállát.

– Azt kérdezi, csapdába csaltak-e, vezérigazgató asszony?

– Igen.

Az admirális a kollégáira lesett, majd Gladstone-ra.

– Nem hiszem. Úgy véljük... úgy vélem... hogy amikor a Számkivetettek meglátták, milyen nagy erőkkel vonulunk fel, hasonlóképp cselekedtek. Azt viszont ezzel világossá tették, hogy semmi sem tántoríthatja el őket a Hyperion-rendszer elfoglalásától.

– Képesek rá? – kérdezte Gladstone. Nem vette le a szemét a felette kavargó roncstömegről. Egy fiatalember holtteste, amit már csak félig fedett űrruha, a kamera felé bucskázott. Tisztán ki lehetett venni szétpattant szemeit és tüdejét.

Nem – vágta rá Singh admirális. – Vérengzést csaphatnak a sorainkban. Még az is előfordulhat, hogy vissza kell vonulnunk, és védőgyűrűt alkotnunk a Hyperion körül. De nem győzhetnek le és nem futamíthatnak meg minket.

– És a távnyelőt sem rombolhatják le? – Richeau szenátor hangjában feszültség csendült.

És a távnyelőt sem rombolhatják le – biztosította Singh.

– Jól mondja – erősítette meg Morpurgo tábornok. – Feltenném rá a katonai karrierem.

Gladstone mosolyogva felállt. A többiekkel együtt sietve én is felpattantam.

– Fel is tette – mondta Gladstone halkan Morpurgónak. – Fel is tette. – Körülhordozta a tekintetét a társaságon. – Ha az események úgy hozzák, újra összeülünk. M. Hunt lesz önökkel az összekötőm. Addig is, uraim és hölgyeim, folytatódjék a kormányzás. További szép napot!

Mialatt a többiek elszállingóztak, én visszaültem a helyemre. Végül egyedül maradtam a szobában. A hangszórók teljes hangerővel szóltak. Az egyik csatornán egy férfi zokogott. Mániákus kacagás tört át a statikus zajon. Felettem, mögöttem és kétoldalt a csillagok lassan vánszorogtak a feketeség előtt, és fényük hidegen csillant meg a roncsokon és törmelékeken.

A Kormányzati Palotát Dávid-csillag alakúra tervezték, a csillag közepén pedig alacsony falak és stratégiai pontokon elültetett fák árnyékában egy kert bújt meg: kisebb, mint a Szarvas-park díszes, többholdas virágoskertjei, de nem kevésbé gyönyörű. Ezen a helyen sétálgattam, miközben leszállt az este, és a Tau Ceti szikrázó kékesfehér színei aranysárgává fakultak, amikor Meina Gladstone felkeresett.

Egy darabig csendben lépdeltünk egymás mellett. Észrevettem, hogy átöltözött egy hosszú köntösbe, amihez hasonlót a Patawpha matrónái szoktak hordani; bő, hullámzó köntös volt, bonyolult, sötétkék-arany berakással, amely szinte pontosan ugyanúgy nézett ki, mint a besötétedő ég. Gladstone keze eltűnt valamelyik rejtett zsebben; a köntös bő ujja fodrozódott a szellőben; alsó szegélye az ösvény tejfehér kövein siklott végig.

– Hagyta, hogy kivallassanak – szólaltam meg. – Kíváncsi lennék, miért.

– Nem sugároztak adást – válaszolta fáradt hangon Gladstone. – Nem állt fenn annak a veszélye, hogy továbbítják az információkat.

Elmosolyodtam.

– Mégis hagyta, hogy vallatás alá vegyenek.

– A testőrség minél többet meg akart tudni róluk, bízva abban, hogy sok mindent kifecsegnek.

– Még akkor is, ha ez nekem... kellemetlenségeket... okoz.

– Igen.

– Na és, tudja már a testőrség, hogy kinek dolgoztak?

– A férfi említett egy bizonyos Harbritot – mondta a vezérigazgató.

– A testőrség meglehetősen biztos benne, hogy Emlem Harbritról van szó.

– Az asquithi árutőzsdésről?

– Igen. Őt és Diana Philomelt szoros szálak fűzik a régi Glennon – Height-mozgalom királypárti frakciójához.

Eszembe jutott, ahogy Hermund elejtette Harbrit nevét, meg az is, hogy Diana teljesen összevissza tette fel a kérdéseit.

– Amatőrök voltak – állapítottam meg.

– Teljesen egyértelmű.

– A royalisták kötődnek valamelyik komolyabb csoporthoz?

– Csak a Shrike Egyházához – mondta Gladstone. Elérkeztünk egy kis patakhoz; az ösvény egy kőhídban folytatódva haladt át fölötte. A vezérigazgató megállt, összefogta a köntösét, és leült egy kovácsoltvas padra.

Tudja, eddig még egyik püspök sem bújt elő a rejtekhelyéről.

– A forrongásokat és a rájuk zúduló népharagot látva nem is csodálom – mondtam. Állva maradtam. Nem láttam egyetlen testőrt vagy monitort sem a közelben, de tudtam: ha fenyegető mozdulatot tennék Gladstone felé, az Elnöki Testőrség fogdájában térnék magamhoz. Az égen a felhőkről lehámlott az aranyfény, és a TC^2 számtalan felhőkarcoló-városának ezüstös visszfényében kezdtek tündökölni. – Mit csinált a testőrség Diana Philomellel és a férjével?

Alaposan kivallatták őket. Jelenleg... elzárás alatt vannak.

Bólintottam. Az alapos kivallatás azt jelentette, hogy mostanra az agyuk egy sönttartályban lebeg. Testüket kriogén tárolóban tartják, amíg egy titkos tárgyaláson el nem dől, árulásnak minősülnek-e a tetteik. A tárgyalás után a testüket megsemmisítik, Diana és Hermund pedig „elzárás” alatt marad, vagyis minden érzékelési és kommunikációs csatornát lekapcsolnak. A Hegemónia évszázadok óta nem alkalmazza a halálbüntetést, de az alternatívák sem voltak valami kellemesek. Leültem a hosszú padra, hat lábra Gladstone-tól.

Szokott még verseket írni?

Meglepett a kérdése. Lesütöttem a szemem a kerti ösvényre, ahol éppen akkor gyulladtak fel a lebegő japán lampionok és a rejtett parázsgömbök.

Nem igazán – feleltem. – Néha versben álmodom. Illetve, álmodtam...

Meina Gladstone összefonta a kezét az ölében, és hosszasan tanulmányozta.

Ha a most kibontakozó eseményeket írná meg – mondta –, milyen versformát választana?

Felnevettem.

– Eddig már kétszer fogtam bele és hagytam félbe.... jobban mondva, mindez nem rám, hanem rá igaz. Az istenek haláláról szólt, és arról, milyen nehezen törődnek bele letaszíttatásukba. Átváltozásról, szenvedésről és igazságtalanságról szólt. És a költőről... aki őszerinte a legjobban szenvedett az efféle méltánytalanságtól.

Gladstone rám nézett. Arcát ráncok és árnyas foltok hálózták be a szürkületi fényben.

– És ezúttal kik azok az istenek, akiket kiszorítanak az újak, M. Severn? Az emberiség, vagy a hamis istenek, akiket azért hoztunk létre, hogy letaszítsanak minket a trónunkról?

– Honnan a francból tudjam? – csattantam fel. Hátat fordítottam neki, és a patakot bámultam.

– Ön egyszerre tartozik mindkét világhoz, nem igaz? Az emberiséghez és az InforMaghoz.

Megint felnevettem.

– Én egyik világhoz sem tartozom. Az egyik helyen kibrid szörnyeteg, a másikon kutatási projekt vagyok.

– Jó, de kicsodák a kutatók? És mi a céljuk?

Vállat vontam.

Gladstone felállt, én pedig követtem. Átkeltünk a patakon, és hallgattuk a köveken csobogó víz hangját. Az ösvény lámpafényben úszó, finom zuzmó borította magas sziklák között kanyargott.

Felmásztunk egy rövid kőlépcsőn, és Gladstone megállt a tetején.

– Gondolja, hogy a Végsőknek sikerülni fog a Végső Intelligencia megalkotása, M. Severn?

– Hogy megépítik-e Istent? – kérdeztem. – Vannak olyan MI-k, akik nem akarják megépíteni Istent. Tanultak az emberi tapasztalatból, és tudják, hogy ha megépítik a tudatosság következő fokozatát, azzal felhívást is intéznek, hogy döntsék csak őket rabszolgaságba, vagy akár irtsák ki őket.

– De egy igaz Isten vajon eltörölné a teremtményeit?

– A Mag és a hipotetikus VI esetében Isten nem a teremtő, hanem a teremtmény. Lehet, hogy nem megy másként, csak ha egy isten nálánál alacsonyabb rendű élőlényeket teremt, mert csak akkor fog felelősséget érezni irántuk.

– Mégis úgy tűnik, hogy az MI – elszakadás óta eltelt évszázadokban a Mag felelősséget vállalt az emberi lényekért – vetette ellen Gladstone.

Feszült figyelemmel meredt rám, mintha latolgatna valamit, amire a tekintetemből olvashatja ki a választ.

Elnéztem a kert másik végébe. Az ösvény már-már kísértetiesen fehérlett a sötétben.

– A Mag csak a saját érdekeit nézi – mondtam, és ki se kellett mondanom a szavakat ahhoz, hogy tudjam, ezzel egyetlen ember sincs annyira tisztában, mint Meina Gladstone vezérigazgató.

– És úgy érzi, hogy mi már nem számítunk eszköznek a céljaik elérésében?

Erre csak legyintettem egyet a jobb kezemmel.

– Egyik kultúrához sem tartozom – ismételtem meg. – Nem vagyok megáldva a teremtők naivitásával, akik nem is akartak teremteni, de a teremtményeik borzalmas öntudatával sem vagyok megátkozva.

– Genetikailag ön teljes egészében ember – jelentette ki Gladstone. Mivel nem kérdésnek szánta, nem is válaszoltam.

– Jézus Krisztusról is úgy tartották, hogy teljes egészében ember – folytatta. – Ugyanakkor teljes egészében isten is. Ember és Isten metszőpontja.

Ledöbbentem azon, hogy erre a réges-régi vallásra utalt. A kereszténységet először a zen kereszténység, aztán a zen gnoszticizmus, végül száz másik, életképesebb teológia és filozófia váltotta fel. Gladstone szülőbolygója sosem volt a selejtes vallások gyűjtőhelye, és feltételeztem – meg reméltem –, hogy a vezérigazgató asszony sem az.

– Ha ember is, és isten is volt – mondtam –, akkor én a negatívja vagyok.

Nem – felelte Gladstone. – Úgy képzelem, hogy az a Shrike, akivel a zarándok barátai néznek szembe.

Elkerekedett a szemem. Gladstone most először említette nekem a Shrike-ot, annak ellenére, hogy tudtam – és ő is tudta, hogy tudom –, az ő terve vezetett el oda, hogy a Konzul megnyitotta az Időkriptákat, és szabadon engedte a rémet.

– Talán önnek is részt kellett volna vennie azon a zarándoklaton, M. Severn – mondta a vezérigazgató.

– Bizonyos értelemben részt is veszek.

Gladstone intett, mire kinyílt egy ajtó, ami a magánlakrészébe vezetett.

– Igen, bizonyos értelemben így van – bólintott. – De ha a nőt, aki a hasonmását hordozza, feltűzik a Shrike legendás tövisfájára, vajon ön is szenvedni fog álmaiban az idők végezetéig?

Erre nem tudtam válaszolni, ezért csak álltam, és nem mondtam semmit.

– Reggel majd beszélünk az értekezlet után – közölte Meina Gladstone. – Jó éjszakát, M. Severn. Szép álmokat.

NYOLC

Martin Silenus, Sol Weintraub és a Konzul a dűnéken kapaszkodik a Szfinx felé, amikor Brawne Lamia és Fedmahn Kassad visszatér Hoyt atya testével. Weintraub szorosan maga köré tekeri a köpenyét, próbálja megóvni a csecsemőt a homokvihar és a recsegő-ropogó fények tombolásától. Nézi, ahogy Kassad leereszkedik a dűnén: hosszú, fekete lábaival úgy szeli az elektromossággal telítődött homokot, mint egy rajzfilmfigura, Hoyt karja és keze ernyedten lifeg, minden lépésnél és csúszásnál kileng egy kicsit.

Silenus kiabál valamit, de a szél elfújja a szavakat. Brawne Lamia az egyetlen még most is álló sátorra mutogat; a vihar összedöntötte vagy magával ragadta a többit. Bezsúfolódnak Silenus sátrába; Kassad az utolsó, óvatosan emeli be a holttestet. Odabent a plasztikgyapot vászon csapkodása és a villámok papírszaggató reccsenése már nem tudja elnyomni a kiáltásaikat.

– Meghalt? – kiabálja a Konzul. Félrehajtja a köpönyeget, amit Kassad Hoyt csupasz teste köré tekert. A keresztség rózsaszínesen világít.

Az ezredes a pap mellkasára tapasztott kincstári egészségügyi pakk felszínén villogó jelzésekre mutat. A fények vörösen villognak, egyedül a létfenntartó fűtőszálak és csomók pislognak sárgán. Hoyt feje hátracsuklik, és Weintraub most látja csak meg a százlábúszerű varratokat, amik összefogják az elvágott torok két szélét.

Sol Weintraub megpróbálja kitapintani a pulzusát, sikertelenül. Lehajol, és fülét a pap mellkasára helyezi. Nem hall szívverést, de a keresztség duzzanata égeti Sol arcát. Brawne Lamiára pillant.

– A Shrike?

Igen... azt hiszem... nem tudom. – Megmutatja az antik pisztolyt, amit még most is a kezében szorongat. – Kiürítettem a tárat. Tizenkét lövést adtam le arra az... akármire.

– Maga is látta? – kérdi a Konzul az ezredestől.

– Nem. Tíz másodperccel Brawne után értem a terembe, de nem láttam semmit.

– És mi van a kibaszott katonai mütyürjeivel? – kérdi Martin Silenus. A költő a sátor hátsó részében rekedt, és magzatpózban kuporog. – Nem mutatott semmit az a sok HAD-biszbasz?

– Nem.

Halk riasztó kezd pittyegni az egészségügyis pakkból, mire Kassad leakaszt az övéről egy újabb plazmatöltényt, behelyezi a pakk tokjába, majd visszaguggol, és lecsapja a vizorját, hogy szemmel tartsa a sátor bejáratát. A hangját eltorzítja a sisak hangszórója.

– Több vért vesztett, mint amit itt pótolni tudunk. Hozott még valaki magával elsősegélykészletet?

Weintraub belekotor a zsákjába.

– Van egy alapkészletem, de az nem lesz elég ehhez. Bármi hasította is fel a torkát, mindent átvágott.

– A Shrike – suttogja Martin Silenus.

– Nem mindegy? – mondja Lamia. Átkarolja magát, mert minden ízében remeg. – Segítséget kell szereznünk neki! – A Konzulra néz.

– Hoyt halott – feleli a Konzul. – Még egy hajó műtőjében sem hozhatjuk vissza a halálból.

– Legalább meg kell próbálnunk! – kiált Lamia, és előrehajol, hogy megragadja a Konzul gallérját. – Nem szolgáltathatjuk ki azoknak az... izéknek... – A bőr alatt világító keresztségre mutat a halott férfi mellkasán.

A Konzul megdörzsöli a szemét.

– Megsemmisíthetjük a testet. Az ezredes puskájával...

– Mi fogunk meghalni, ha nem húzódunk be valahova ebből az istenverte viharból! – siránkozik Silenus. A sátor rázkódik, a plasztikgyapot minden széllökésnél a költő fejét verdesi. A vászonnak súrlódó homok hangja olyan, mintha odakint egy rakéta szállna fel éppen. – Hívja ide azt a rohadt hajót! Hívja már!

A Konzul közelebb húzza magához a csomagját, mintha csak a benne lévő antik komlogot védené. Verejték csillog az arcán és a homlokán.

– Az egyik Kriptában kivárhatjuk, amíg elül a vihar – javasolja Sol Weintraub. – Mondjuk a Szfinxben.

– Faszt – vágja rá Martin Silenus.

A tudós fészkelődik egy sort a szűk helyen, és a költőre bámul.

– Hosszú utat tett meg idáig, hogy a Shrike elé járuljon. Azt akarja mondani, hogy hirtelen meggondolta magát, mert úgy néz ki, hogy fel is bukkant?

Silenus szeme dühösen csillan a homlokába húzott svájcisapka alatt.

– Csak azt mondom, hogy hozza ide azt az átkozott hajót, mégpedig most azonnal!

– Lehet, hogy nem is olyan rossz ötlet – szólalt meg Kassad ezredes.

A Konzul rámered.

– Ha esélyünk nyílik megmenteni Hoyt életét, meg kellene ragadnunk.

A Konzul is kínok között hánykolódik.

– Nem mehetünk el – nyögi. – Most nem.

– Valóban nem – ért egyet Kassad. – Nem fogjuk arra használni a hajót, hogy elmenjünk. A műtét viszont segíthet Hoyton. Mi pedig kivárhatjuk bent a vihar végét.

– És talán még azt is megtudhatjuk, mi folyik odafent – bök a sátortető irányába Brawne Lamia.

A kisbaba, Rachel fülsértően felsír. Weintraub ringatja, széles kezével tartva a fejét.

– Egyetértek – mondja. – Ha a Shrike meg akar találni minket, a hajón sem lesz nehezebb dolga, mint idekint. Ügyelünk rá, hogy senki se meneküljön el. – Megérinti Hoyt mellkasát. – Lehet, hogy ez most szörnyen fog hangozni, de a műtétből sok olyat megtudhatunk a parazita működéséről, ami felbecsülhetetlen értékű lehet a Hálóban.

– Legyen – mondja a Konzul. Előhúzza az ősi komlogot a zsákjából, a tárcsára tenyerei, és mondatokat suttog.

– Jön már? – faggatja Martin Silenus.

– Vette az utasítást. Össze kell szednünk a holminkat, hogy felvihessük a hajóra. Azt mondtam neki, hogy a völgy szája előtt szálljon le.

Lamia meglepve veszi észre, hogy egy ideje már sír. Letörli a könnyeket az arcáról, és elmosolyodik.

– Mi olyan vicces? – kérdi a Konzul.

– Itt van ez az egész – dörzsöli a kézfejével az arcát –, én meg csak arra tudok gondolni, milyen jól fog esni egy zuhany.

– Egy ital – mondja Silenus.

– Menedék a vihar elől – teszi hozzá Weintraub. A csecsemő tejet iszik egy cumispakkból.

Kassad előrehajol, fejét és vállát kidugja a sátorból. Felemeli a fegyverét, és kibiztosítja.

– Jelzések – közli. – Valami mozog a dűne túloldalán. – A vizor feléjük fordul, visszatükröződik róla a sápadt, összepréselődő csapat és Lenar Hoyt még annál is sápadtabb teste. – Kimegyek megnézni, mi az. Várjanak itt, amíg meg nem érkezik a hajó.

– Ne menjen el! – mondja Silenus. – Ez pont olyan, mint azokban a kurva régi horrorholókban, amikor a szereplők egyenként leszakadnak a csapatról, és... hé! – A költő elhallgat. A sátor háromszögletű bejáratán fény és zaj tódul be. Fedmahn Kassad elment.

A sátor kezd roskadozni, a cövekek és a karabinerek sorra adják meg magukat a körülöttük kavargó homoknak. A Konzul és Lamia egymásnak veti a vállát, és az üvöltő szelet túlkiabálva betekerik Hoyt holttestét a köpönyegébe. Az egészségügyi pakk kijelzője továbbra is vörösen villog. Már nem folyik vér a rögtönzött varratból.

Sol Weintraub a mellkasán átvetett hordozóba emeli négynapos gyermekét, beburkolja a köpenyével, és a bejárathoz guggol.

– Sehol sem látom az ezredest! – kiabálja. Miközben a környéket pásztázza, villám csap a Szfinx kiterjesztett szárnyába.

Brawne Lamia a bejárathoz megy, és felemeli a pap testét. Meglepi, mennyire nincs súlya.

– Vigyük Hoyt atyát a hajóhoz, aztán a műtőbe. Utána páran visszajöhetünk Kassad keresésére.

A Konzul a fejébe húzza a háromszögletű kalapot, és felhajtja a gallérját.

– A hajón van mélyradar és mozgásérzékelő szenzor. Abból majd kiderül, hová tűnt az ezredes.

– Meg a Shrike – teszi hozzá Silenus. – Ne feledkezzünk meg a házigazdánkról sem!

Induljunk! – mondja Lamia, és feláll. Bele kell hajolnia a szélbe, hogy haladni tudjon. Hoyt köpönyegének szabadon lévő végei körben csapkodnak és csattognak, míg a sajátja a háta mögött lobog. Az időközönként felvillanó villámok segítségével megtalálja az ösvényt, és a völgy teteje felé indul. Csak egyszer les hátra, hogy a többiek követik-e.

Martin Silenus eltávolodik a sátortól, felemeli Masteen Möbius-kockáját, és ekkor a szél leröpíti a fejéről bíborvörös svájci sapkáját. Silenus egy helyben állva, sűrűn káromkodva nézi, ahogy tovaszáll a fejfedője, és csak akkor hagyja abba, amikor telemegy a szája homokkal.

Jöjjön! – kiabálja Weintraub, kezét a költő vállára téve. Sol érzi, ahogy a homok az arcába vágódik, és megül rövid szakállában. Másik kezével eltakarja a mellét, mint aki valami hatalmas értéket őriz. – Elveszítjük szem elől Brawne-t, ha nem sietünk. – A két férfi egymást támogatva halad előre a széllel szemben. Silenus bundája vadul fodrozódik, miközben tesz egy kerülőt, hogy visszaszerezze a sapkáját, ami egy dűne szélárnyékos részén állapodott meg.

A Konzul hagyja el utoljára az apró menedéket, saját zsákja mellett az ezredesét is ő cipeli. Egy percre rá megadják magukat a sátorcövekek, szétszakad a vászon, és az elektrosztatikus fényudvarral övezett sátor elrepül az éjszakába. Felkecmereg a háromszáz méteres kaptatón, a csapást követve; néha-néha futólag megpillantja az előtte haladó két férfit, ám még gyakrabban tér le az ösvényről, s ilyenkor körbe-körbe kell járnia, amíg vissza nem talál. Az Időkripták feltűnnek mögötte, amikor a homokvihar egy kis időre alábbhagy, és a villámok sűrű egymásutánban követik egymást. A Konzul rálát a Szfinxre – még mindig parázslik a sorozatosan belecsapó elektromos villámoktól –, mögötte a Jáde-kriptára a maga foszforeszkáló falaival, amögött pedig az Obeliszkre, ami nem ragyog, de nem ám, koromfekete, vízszintes monokliként áll a sziklafalak előtt. Utánuk pedig ott a Kristálymonolit. Kassadot sehol sem látni, bár az is igaz, hogy a vándorló dűnéktől, a homokfúvástól és a villámoktól úgy tűnik, mintha egy csomó minden mozgolódna.

A Konzul felnéz, és most már látja a völgy széles száját, meg a felette vonuló gomolyfelhőket. Félig-meddig arra számít, hogy mindjárt feltűnik a hajója kék fúziós fénye, ahogy áttör a felhőrétegen. Rettenetes a vihar, de a hajó ennél rosszabb körülmények között is landolt már. Felmerül benne, hogy esetleg már le is szállt, a többiek pedig az aljánál várják, hogy befusson.

Amikor azonban megérkezik a sziklafalak közti nyereghez a völgy szájánál, a szél újult erővel támad neki, és megpillantja négy társát, amint egy kupacban toporognak a széles, lapos síkság határán. Hajó meg sehol.

– Nem kellene már itt lennie? – kiabálja Lamia, amikor a Konzul odaér a csoporthoz.

Bólint, és leguggol, hogy előbányássza a csomagjából a komlogot. Weintraub és Silenus mögé állnak, hogy valamicskét védve legyen a homokvihartól. A Konzul előveszi a komlogot, aztán habozva körbenéz. A vihartól olyan, mintha egy őrült szobában lennének, ahol a falak és a mennyezet egyik másodpercről a másikra változtatja a helyét: az egyik pillanatban még összezárulnak körülöttük, alig egy méterre tőlük, a következőben pedig már a távolba vesznek, és a mennyezet felszáll a levegőbe, mint Csajkovszkij Diótörőjének abban a jelenetében, amikor a szoba és a karácsonyfa óriásira nő Clara előtt.

A Konzul megérinti a tárcsát, lehajol, és a mikrofonba suttog. Az ősi készülék suttogással válaszol, a szavakat alig hallani a homokcsikorgástól. A Konzul kihúzza magát, és szembefordul a többiekkel.

– A hajót nem engedték elmenni.

Mindenki egyszerre kezd el méltatlankodni.

– Mi az, hogy „nem engedték el”? – kérdi Lamia, miután a többiek elhallgatnak.

A Konzul vállat von, és felnéz az égre, mintha továbbra is azt várná, hogy egy kék lángcsóva tűnik majd fel, a hajó közeledtét jelezve.

– Nem kapott felszállási engedélyt a keatsi űrkikötőben.

– Nem azt mondta, hogy őbaszottságától, a királynőtől kapott engedélyt? – ordítja Martin Silenus. – Magától a Vén Galádstone-tól?

– Gladstone engedélypecsétje benne van a hajó memóriájában – feleli a Konzul. – Ezt a HAD és a kikötői hatóságok is tudták.

– Akkor meg mi az isten történt? – Lamia megtörli az arcát. A sátorban hullajtott könnyek cérnavékony sárpatakokat hagytak az arcára rakódott homokrétegen.

A Konzulnak csak a válla rándul.

– Gladstone felülírta az eredeti pecsétet. Kaptam tőle egy üzenetet. Szeretnék hallani?

Egy percig senki nem válaszol. Az előző egyhetes utazással a hátuk mögött a gondolat, hogy kapcsolatba léphetnek valakivel a csoporton kívül, annyira képtelenül hangzik, hogy először le sem csapódik bennük; eddig olyan volt, mintha a zarándoklaton kívüli világ megszűnt volna létezni, kivéve a robbanásokat az éjszakai égen.

– Igen – mondja Sol Weintraub –, hadd halljuk. – A hirtelen támadt szélcsendben nagyon hangosan csattannak a szavak.

Az ősi komlog köré gyűlnek, és lekuporodnak elé; Hoyt atyát a kör közepére teszik le. Abban a percben, hogy őrizetlenül hagyják, egy kis dűne kezdi betemetni a holttestet. Most már az összes jelzőfény pirosra váltott, csak a radikális létfenntartó monitorok világítanak borostyán-sárgán. Lamia egy újabb plazmatöltényt táraz be, és ellenőrzi, hogy a tiszta oxigént átszűrő és homokot felfogó ozmózismaszk rendesen fedi e Hoyt száját és orrát.

– Jól van – mondja.

A Konzul bekapcsolja a tárcsát.

Az üzenet fénysürgöny formájában érkezik, mintegy tíz perce rögzítette a hajó. A levegőt elhomályosítják a Hidzsra idejéből való komlogokra jellemző adatoszlopok és egységgömb kolloidok. Gladstone képe vibrál, az arca eltorzul; eleinte még csak bizarr, aztán már-már mulattató, ahogy a szél korbácsolta homokszemcsék milliói átsüvítenek a képen. Hiába szól teljes hangerővel, alig hallani a hangját a viharban.

– Sajnálom – mondja az ismerős arc, de nem hagyhatom, hogy az űrhajója megközelítse a Kriptákat. Még nem. Túl nagy volna a kísértés, hogy otthagyjanak mindent, a küldetésük fontossága pedig az összes többi tényezőt felülírja. Kérem, értsék meg: lehet, hogy az egész világ sorsa az önök vállán nyugszik. Biztosíthatom, hogy imádkozom önökért. Gladstone vége.

A kép bezárul, és fokozatosan eltűnik. A Konzul, Weintraub és Lamia néma csendben mered maga elé. Martin Silenus felpattan, egy marék homokot dob oda, ahol másodpercekkel korábban még Gladstone arca látszott, majd elüvölti magát:

– A mocskos kurva apját ennek a seggfej, erkölcsileg rokkant politikus-szarrágó fürdőskurvának! – Homokot rúg a levegőbe. Magára vonja társai figyelmét.

– Hát, ezzel sokat segített – jegyzi meg halkan Brawne Lamia.

Silenus undorodva legyint egy nagyot, és elsétál, minden lépésnél a homokba rúgva.

– Ez minden? – kérdi Weintraub a Konzultól.

– Igen.

Brawne Lamia karba fonja a kezét, és a homlokát ráncolva a komlogra néz.

– Elfelejtettem, mit is mondott... Hogy működik ez a szar? Hogy juttatja át az üzenetet az interferencián?

– Szűk hullámhosszon küldöm el egy miniatűr távközlési műholdnak, amit még akkor telepítettem, amikor leszálltunk a bolygóra az Yggdrasillról – feleli a Konzul.

Lamia bólint.

– Szóval amikor jelentést tett, akkor csak rövid üzeneteket küldött a hajónak, ami fénysürgöny formájában továbbította Gladstone-nak... és a Számkivetett kapcsolatainak.

– Igen.

– Van arra mód, hogy a hajó engedély nélkül szálljon fel? – kérdi Weintraub. Az idős férfi a földön ül, és a teljes kimerültség tipikus testtartását felvéve átkarolja felhúzott térdét. Még a hangja is fáradt. – Nem tudja hatástalanítani Gladstone vesztegzárát?

Nem – válaszolja a Konzul. – Amikor Gladstone nemet mondott, a HAD hármas fokozatú védőmezőt vont a köré a siló köré, ahol letettük a hajót.

Vegye fel vele a kapcsolatot! – ösztökélte Brawne Lamia. – Magyarázza meg neki, milyen helyzetbe kerültünk!

Próbáltam. – A Konzul fogja a komlogot, és visszateszi a zsákjába.

Nem kaptam választ. Az első üzenetemben még azt is megemlítettem, hogy Hoyt súlyosan sérült, és orvosi ellátásra szorul. Azt akartam, hogy a hajó már előkészítse a fogadásunkra a műtőt.

– Sérült – ismétli a kis csoporthoz visszatérő Martin Silenus. – Basszus. A drága jó atyánk olyan halott, mint Glennon-Height ölebe. – A köpönyegbe csavart testre bök; az összes kijelző vörös.

Brawne Lamia odahajol, és megérinti Hoyt arcát. Hideg. A komlog biomonitorja és az egészségügyi pakk egyszerre kezd agyhalálra utaló vészjeleket csipogni. Az ozmózismaszk még most is pumpálja a tiszta oxigént a tüdejébe, az egészségügyi pakk szimulátorai pedig tovább masszírozzák a tüdejét és a szívét, de a csipogás egyre fülsiketítőbbé válik, míg végül egyenletes, borzongató sípszóban állapodik meg.

Túl sok vért vesztett – állapítja meg Sol Weintraub. Lehunyt szemmel, lehajtott fejjel érinti meg a halott pap arcát.

Remek – mondja Silenus. – Hát ez kurva jó. És ha hiszünk a történetének, Hoyt most majd szétbomlik, aztán újra összeáll, hála annak a rohadt keresztségnek... sőt, rögtön kettőnek, a fickó jól bebiztosította magának a feltámadást... hogy utána tántorogva visszatérjen, mint Hamlet apjának szelleme, csak valami agyhalott kiadásban. Na és akkor mit csinálunk?

– Fogja be – szól rá Brawne Lamia. Hoyt holttestét egy vászondarabba csavarja be, amit a sátorból hozott magával.

– Fogja be maga – rivall rá Silenus. – Itt ólálkodik a környéken egy szörnyeteg. Maga az öreg Grendel feni a karmait a következő vacsorájára. Tényleg azt szeretné, ha a zombi Hoyt csatlakozna vidám Kompániánkhoz? Emlékszik, hogyan festette le a bikurákat? Hagylak, hogy a keresztség évszázadokon keresztül feltámassza őket, és nagyjából annyira lehetett beszélni hozzájuk, mint egy két lábon járó szivacshoz. Tényleg azt szeretné, ha együtt csatangolnánk Hoyt hullájával?

– Kettő – mondja a Konzul.

– Micsoda? – Martin Silenus megpördül, elveszti az egyensúlyát, és térdre esik a holttest mellett. Közelebb hajol hozzá. – Mit mondott?

– Két keresztség – fejti ki a Konzul. – Az övé és Paul Duré atyáé. Ha igazat beszélt a bikurákról, akkor mindketten... fel fognak támadni.

– Ó, szentséges Szűz Máriám – sóhajtotta Silenus, és lehuppant a homokba.

Brawne Lamia időközben végzett a pap holttestének bebugyolálásával. Lenéz a csomagra.

– Emlékszem erre Duré atya történetéből, amikor az Alfa nevű bikuráról mesélt – idézi fel. – De még most sem értem. Valahol be kell jönnie a képbe a tömegmegmaradás törvényének.

– Alacsony zombik lesznek – mondja Martin Silenus. Összébb húzza a bundáját, és a homokot püföli az öklével.

– Olyan sok mindent megtudhattunk volna, ha a hajó idejön! – bosszankodik a Konzul. – Az autodiagnosztikával... – Elhallgat, és legyint egyet.

– Nézzék. Kevesebb homok kavarog a levegőben. Lehet, hogy a vihar...

Villám hasít át az égen, és elered az eső. A fagyos cseppek ádázabbul záporoznak az arcukra, mint a homokvihar idején.

Martin Silenust elfogja a nevetés.

– Egy kibaszott sivatagban vagyunk! – rikoltja az ég felé. – Alighanem árvízben fogunk megfulladni.

– Fedett helyre kell húzódnunk – mondja Sol Weintraub. A csecsemő arca kilátszik a kabátja mögül. Rachel sír, erősen kipirult. Már nem látszik idősebbnek egy újszülöttnél.

– Kronosz-erőd? – veti fel Lamia. – Néhány órára van innen...

– Túl messze van – veti el a Konzul. – Költözzünk be az egyik Kriptába.

Silenus megint felkacag, és így szól:

Mily áldozatra gyűl emitt a nép?

A zöld oltár elé szent pap vonat

szelíd üszőt, amely bődülve lép

s borítja lágy szőrét virágfonat.[2]

Ez most akkor igen? – kérdi Lamia.

– Ez most akkor „miért is ne”, bassza meg – nevet Silenus. – Miért nehezítsük meg hűvös múzsánk dolgát? Így legalább könnyen megtalál. Várakozás közben nézhetjük, ahogy elrohad a barátunk. Hogy is volt Duré történetében? Mennyi időbe telt, míg egy bikura visszatérhetett a nyájhoz, miután a halál félbeszakította a legelészést?

– Három napba – válaszolja a Konzul.

Martin Silenus a homlokára csap.

Hát persze! Hogy is felejthettem el? Milyen találó, már Újszövetség módra! Egyébként meg, hátha közben a Shrike-farkas elragad néhányat a nyájunkból. Mit gondolnak, zavarná a lelkész urat, ha kölcsönvenném az egyik keresztséget? Csak a biztonság kedvéért. Úgyis van neki egy fölösben...

– Induljunk – vág közbe a Konzul. Folyik az eső a háromszögletű kalapjáról. – Reggelig a Szfinxben húzzuk meg magunkat. Én majd viszem Kassad pluszmálháját és a Möbius-kockát. Brawne, ön hozza Hoyt holmiját és Sol zsákját. Sol, maga csak tartsa melegen és szárazon a kicsit.

Mi lesz az atyával? – mutat hüvelykujjával a holttestre Silenus.

– Hoyt atyát maga fogja cipelni – közli halkan Brawne Lamia, s azzal megfordul.

Martin Silenus kinyitja a száját, meglátja Lamia kezében a pisztolyt, vállat von, és a vállára emeli a holttestet.

– És ki fogja cipelni Kassadot, ha majd rátalálunk? – kérdi. – Persze az is lehet, hogy egy csomó darabban lesz, és akkor fejenként...

Kérem, hallgasson el – nyögi Brawne Lamia fáradtan. – Ha le kell lőnöm, azzal csak eggyel több lesz a cipelnivalónk. Menjen szépen.

A csapat, elöl a Konzullal, szorosan mögötte Weintraubbal, hátrébb a botladozó Martin Silenusszal és sereghajtóként Brawne Lamiával még egyszer alászállt a Kripták Völgyének mély katlanába.

KILENC

Gladstone vezérigazgató aznap reggel sűrű programnak nézett elébe. A Tau Ceti Center napjai huszonhárom órából állnak, ami kapóra jön a kormánynak, mert így a Hegemóniai Szabványidőnek megfelelően tudnak dolgozni, anélkül hogy felborítanák a helyi napi életritmust. 5:45-kor Gladstone összeült a katonai tanácsadóival. 6:30-kor együtt reggelizett két tucat befolyásos szenátorral és a Mindenség meg az InforMag képviselőivel. 7:15-kor a vezérigazgató áttávolt a Reneszánsz Vektorra, ahol este volt, hogy hivatalosan is átadja a Hermész Kórházat Caduában. 7:40-kor visszatávolt a Kormányzati Palotába megbeszélést folytatni a legszűkebb tanácsadói körével, köztük Leigh Hunttal, hogy átnézzék a beszédet, amit pontban tíz órakor mond majd el a szenátus és a Mindenség előtt. 8:30-kor Gladstone megint találkozott Morpurgo tábornokkal és Singh admirálissal, hogy helyzetjelentést kérjen a Hyperion-rendszerből. 8:45-kor fogadott engem.

– Jó reggelt, M. Severn – köszönt a vezérigazgató. Az asztala mögött ült abban az irodában, ahol három éjszakával ezelőtt először találkoztam vele. A tálalóra mutatott, amit a falhoz toltak, és amin ezüstötvözetű kannákban forró kávé, tea és kaffta sorakozott, hogy szolgáljam ki magam.

Egy fejrázással jeleztem, hogy nem kérek, és leültem. A holografikus ablakok közül hármon fehér fény ömlött be, de a tőlem balra lévőn egy háromdimenziós térkép látszott a Hyperion-rendszerről, az, amelyiket a válságteremben próbáltam dekódolni. Olybá tűnt, hogy a Számkivetetteket jelző vörös vonalak mostanra beszivárogtak a rendszerbe, és mindent elleptek, mint amikor a festőanyag feloldódik és leülepszik a kék színezőfürdőben.

– Hallani szeretném, mit álmodott – közölte a vezérigazgató.

– Én meg, hogy miért hagyta magukra őket – feleltem színtelen hangon. – Miért hagyta meghalni Hoyt atyát?

Gladstone biztos nem szokott hozzá, hogy ilyen hangnemben beszéljenek vele, azok után főleg nem, hogy negyvennyolc évet töltött a szenátusban, és másfél évtizede kormányozta a Hegemóniát, ám ennek nem mutatta jelét, csupán az egyik szemöldökét vonta fel egy hüvelyk töredékéig.

Ezek szerint tényleg a valós eseményeket álmodja meg.

– Kételkedett benne?

Letette az asztalra a táblagépet, amin dolgozott, kikapcsolta, és megrázta a fejét.

– Igazából nem, ám attól még megdöbbentő olyasmit hallani, amiről senki más nem tud a Hegemóniában.

– Miért tagadta meg tőlük a Konzul hajójának használatát?

Gladstone megfordult, és felnézett az ablakra, ahol a taktikai kijelzőn minden új adat beérkeztével átalakult és megváltozott a kép, módosult a vörös sáv terjedése, a kék visszavonulása, a bolygók és a holdak mozgása, de ha az volt a szándéka, hogy a katonai helyzettel indokolja meg a döntését, végül elvetette ezt a megközelítést.

– Miért kellene megmagyaráznom magának a határozataimat, M. Severn? Kik a választói? Kiket képvisel?

– Azt az öt felnőttet és egy csecsemőt képviselem, akiket cserbenhagyott a Hyperionon – válaszoltam. – Hoyt életét még meg lehetett volna menteni.

Gladstone ökölbe szorította a kezét, és begörbített mutatóujját az alsó ajkához veregette.

– Talán igen – mondta. – Talán addigra már meghalt. De itt nem is ez a lényeg, nem igaz?

Hátradőltem. Lusta voltam rajzfüzetet hozni magammal, és majd megvadultak az ujjaim azért, hogy valamit foghassanak.

– Hanem, micsoda?

– Emlékszik még Hoyt atya történetére... arra a történetre, amit a Kripták felé menet mesélt el nekik? – kérdezte Gladstone.

– Igen.

Minden egyes zarándok a Shrike elébe járulhat egy kéréssel. A hagyomány úgy tartja, hogy a teremtmény egyvalakinek teljesíti a kívánságát, a többiekét azonban elutasítja, és megöli azokat, akiket elutasított. Emlékszik még Hoyt kívánságára?

Ez megakasztott. A zarándokok múltjában történt eseményekre visszaemlékezni olyan volt, mintha az előző heti álmaim részleteit próbálnám felidézni.

– Meg akart szabadulni a keresztségtől – mondtam. – Azt akarta, hogy Duré atya... lelke, DNS-e, akármije... és ő maga is szabad legyen.

– Nem egészen – mondta Gladstone. – Hoyt atya meg akart halni.

Olyan lendülettel álltam fel, hogy kis híján feldöntöttem a széket, és a villódzó térképhez lépdeltem.

– Ez úgy baromság, ahogy van – háborogtam. – Még ha így is van, a többieknek akkor is kötelességük lett volna megmenteni... és önnek is. Hagyta meghalni.

– Igen.

– Ugyanígy hagyja majd meghalni a többieket is?

– Nem feltétlenül – válaszolta Meina Gladstone vezérigazgató. – Az csak rajtuk múlik... és a Shrike-on, már ha tényleg létezik ez a teremtmény. Jelenleg csak annyit tudok, hogy a zarándoklatuk túlságosan fontos, ezért nem engedhetem, hogy a döntés pillanatában lehetőségük legyen... meghátrálni.

– Kinek a döntéséről beszél? Az övékéről? Hogyan befolyásolhatná hat vagy hét ember élete... meg egy csecsemőé... egy százötvenmilliárdos nagyságrendű társadalom sorsát? – Persze, tudtam erre a kérdésre a választ. Az MI Tanácsadó Testülete és a Hegemónia alacsonyabb rendű öntudattal bíró jövendőmondói egyaránt gondos odafigyeléssel választották ki a zarándokokat. De miért is? A kiszámíthatatlanságuk miatt. Rejtjelek voltak, amelyeket össze lehetett párosítani a Hyperion-egyenlet egészének végső talányával. Vajon Gladstone tudott erről, vagy csak annyit tudott, amennyit Albedo tanácsos és a saját kémei elárultak neki? Sóhajtva visszaültem a székbe.

– Kiderült az álmából, mi lett Kassad ezredessel? – kérdezte a vezérigazgató.

– Nem. Még azelőtt felébredtem, hogy visszatértek volna a Szfinxhez fedezékbe vonulni a vihar elől.

Gladstone halványan elmosolyodott.

– Ugye tisztában van vele, M. Severn, hogy a mi szempontunkból kényelmesebb volna, ha benyugtatóznánk önt, beadnánk ugyanazt az igazmondó szérumot, amit barátai, a Philomelek, és szubvokalizátorra kötnénk? Ily módon kevesebb megszakítással kapnánk beszámolót a hyperioni eseményekről.

– Igen – viszonoztam a mosolyt –, az úgy kényelmesebb volna. Ám korántsem lenne olyan kényelmes, ha az adatszférán keresztül elszöknék a Magba, és hátrahagynám a testem. Márpedig pontosan ezt fogom tenni, ha még egyszer erőszakos vallatás alá vetnek.

– Ez csak természetes – mondta Gladstone. – Magam is pontosan ugyanezt tenném hasonló helyzetben. Árulja el nekem, M. Severn, milyen érzés a Magban lenni? Milyen azon a távoli helyen, a tudata valódi otthonában?

– Nyüzsgő – feleltem. – Kívánt ma még valami másért is látni?

Gladstone újfent elmosolyodott, és úgy éreztem, ez most valódi mosoly, és nem csak a politikai fegyver, amit olyan jól tudott bevetni.

– Igen – mondta –, volna még egy ötletem. Lenne kedve ellátogatni a Hyperionra? Az igazi Hyperionra?

– Az igazi Hyperionra? – visszhangoztam bután. Bizseregni kezdtek az ujjaim és a lábujjaim, különös izgatottság lett úrrá rajtam. Attól még, hogy a tudatom ténylegesen a Magban található, a testem és az agyam nagyon is emberi, nagyon is ki van téve az adrenalin és más vegyi anyagok hatásának.

– Milliók akarnak odautazni – bólintott Gladstone. – Új helyre távolni. Közvetlen közelről látni a háborút. – Felsóhajtott, és arrébb tolta a táblagépét. – A barmok. – Felnézett rám, barna szeme komolyan csillogott.

– De kell valaki, aki odamegy, és utána személyesen tesz nekem jelentést. Leigh ma reggel megy át az egyik új katonai távnyelőterminálon, és arra gondoltam, csatlakozhatna hozzá. Az, hogy magára a Hyperionra is leszálljanak, nem biztos, hogy bele fog férni az idejükbe, de ott lesz a rendszerben.

Rengeteg kérdés jutott egyszerre az eszembe, és elszégyelltem magam, amikor elsőnek azt tettem fel:

– Veszélyes lesz?

Gladstone-nak sem az arckifejezése, sem a hangszíne nem változott meg.

– Elképzelhető. Ámbár jóval a harcvonal mögött lesznek, és világos utasítást adtam Leighnek, hogy ne tegye ki magát... vagy önt... nyilvánvaló veszélynek.

Nyilvánvaló veszélynek, gondoltam. De hányféle „kevésbé nyilvánvaló” veszélyforrás lehet egy háborús övezetben, közel egy bolygóhoz, ahol egy olyan teremtmény, mint a Shrike, szabadon garázdálkodik?

– Rendben – mondtam –, elmegyek. De lenne valami...

– Igen?

– Tudnom kell, miért szeretné, hogy menjek. Ha csak a zarándokokkal való kapcsolatom miatt, akkor felesleges kockázatot vállal az elküldésemmel, nekem legalábbis úgy tűnik.

Gladstone biccentett.

– M. Severn, igaz, hogy a zarándokokkal való kapcsolata... bár némileg illékony... fontos a számomra. De az is igaz, hogy érdekelnek az észrevételei és elemzései. A maga észrevételei.

– De hát velem nem megy semmire – csodálkoztam. – Nem tudhatja, ki másnak jelentek még, akár szándékosan, akár nem. Az InforMag teremtménye vagyok.

– Igen – mondta Gladstone –, de az is lehet, hogy jelenleg ön kötelezte el magát a legkevésbé más csoportok felé a Tau Ceti Centeren vagy talán az egész Hálóban. Továbbá az észrevételei egy képzett költőtől származnak, olyasvalakitől, akinek a zsenialitása előtt meghajlok.

Ugató nevetést hallattam.

– Ő volt a zseni – mondtam. – Én csak egy szimulákrum vagyok. Drón. Karikatúra.

– Biztos ebben? – kérdezte Meina Gladstone.

Feltartottam üres kezeimet.

– Az alatt a tíz hónap alatt, amióta ebben a furcsa túlvilágban élek és észlelek, egyetlen verssort sem írtam le – magyaráztam. – Nem gondolkodom versben. Kell még más bizonyíték arra, hogy ez a személyiség-visszanyerő Mag-projekt egy hatalmas átverés? Még az álnevem is sértő arra az emberre nézve, aki sokkal tehetségesebb volt, mint én valaha lehetek... Joseph Severn a nyomába sem érhetett a valódi Keatsnek, de beszennyezem a nevét azzal, hogy használom.

– Talán igaza van – merengett Gladstone. – Talán nincs. Bárhogy is legyen, megkértem önt, hogy kísérje el M. Huntot erre a hyperioni villámlátogatásra. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem... kötelező... elmennie. Számos tekintetben ön nem is a Hegemónia polgára. De hálás lennék, ha megtenné.

– Elmegyek – bólintottam rá még egyszer. A saját hangom mintha a távolból szólt volna.

– Nagyszerű. Melegen kell öltöznie. Ne vegyen fel olyasmit, ami kioldódhat, vagy kellemetlen helyzetbe hozhatja szabadesésnél, bár valószínűtlen, hogy sor kerülne rá. Találkozzon M. Hunttal a Kormányzati Palota fő távnyelőnexusánál... – A komlogjára pillantott. – Tizenkét perc múlva.

Bólintottam, és elindultam kifelé.

– Ó, és M. Severn...!

Megálltam az ajtóban. Az idős asszony az asztal mögött egyszeriben aprónak és nagyon fáradtnak tűnt.

– Köszönöm, M. Severn – mondta.

Valóban milliók akartak a háborús övezetbe távolni. A Mindenség hangos volt a petícióktól, mások amellett érveltek, miért kellene megengedni, hogy a civilek a Hyperionra távolhassanak, luxushajókat működtető utazási irodák kérvényezték, hogy rövid túrákat hirdethessenek meg, és bolygókon székelő politikusok meg a Hegemónia képviselői követelték, hogy „tényfeltáró küldetések” keretében bejárhassák a rendszert. Az összes ilyen kérvényt elutasították. A Háló polgárai – különösképpen a hatalommal és befolyással bírók – nem szoktak hozzá ahhoz, hogy megtagadják tőlük az új kalandokat, márpedig a Hegemónia számára kevés olyan szűz terület maradt, mint a totális háború élménye.

A vezérigazgató hivatala és a HAD hatóságai azonban hajthatatlanok voltak: a Hyperion-rendszerbe nem távolhattak civilek, nem mehetett senki engedély nélkül, a hírhajhászok tudósításait pedig cenzúrázták.

Egy olyan korban, amikor nem létezett elérhetetlen információ, és az ember oda utazott, ahová csak akart, az efféle korlátozás sokaknál kiverte a biztosítékot.

Az elnöki távnyelőnexusnál találkoztam M. Hunttal, miután kerek egy tucat biztonsági ellenőrző ponton mutattam fel az engedélypecsétemet. Hunt fekete gyapjúruhát öltött, dísztelenségével együtt a Kormányzati Palotának ezen a szárnyán mindenütt látható HAD-egyenruhákra hajazott. Nekem nem volt sok időm átöltözni, a szobámba visszatérve csak magamra kaptam egy sokzsebes, bő mellényt, amibe belefértek a rajzeszközeim meg egy 35 mm-es képezőgép.

– Mehetünk? – kérdezte Hunt. Csüngő kutyaábrázatán nem látszott, hogy különösebben örülne nekem. Egy hétköznapi, fekete táskát fogott a kezében.

Bólintottam.

Hunt intett egy átkelési technikusnak a HAD-ból, mire villogva életre kelt egy egyszer használatos kapu. Tudtam, hogy a szerkezetet a mi DNS-ünkre hangolták, és senki mást nem enged át. Hunt nagy levegőt vett, és átlépett a kapun. Figyeltem, ahogy a nyomában a kapu higanyszerű felülete hullámokat vet, majd lecsillapodik, mint a lágy szellőtől felborzolt patak vize, és aztán magam is átléptem rajta.

Úgy hírlett, hogy azok, akik a távnyelő eredeti prototípusán léptek át, semmit nem éreztek, az MI és emberi tervezők azonban átkalibrálták a készüléket, és beépítették ezt a halvány, ózondús bizsergést, mert így az utazók át is érezték, hogy utaznak. Nem tudom, mennyi igaz ebből, de a bőröm még azután is sistergett az elektromosságtól, hogy átérve a kapun tettem néhány lépést, megálltam, és körülnéztem.

Furcsa, de igaz, hogy a háborúban bevetett űrhajók fikciós, filmes, holós és stimszimes ábrázolása nyolcszáz évnél is messzebbre nyúlik vissza; az emberiség még csak repülőgépekből átalakított, atmoszférát súroló űrhajókban hagyta a Régi Földet, amikor a síkfilmjeikben már nagyszabású űrcsatákat lehetett látni, hatalmas csillagközi rombolókat lélegzetelállító fegyverzettel, amint áramvonalas városokként vonulnak végig az űrben. Még a közelmúltban, a bressiai csatát követő háborús holók dömpingjében is óriásflották ütköztek meg olyan közelről, amit két gyalogos katona már klausztrofóbnak érezne, hajók rohantak egymásnak, lőttek sortüzet vagy gyulladtak fel, akár az Artemiszion-foki szorosba bezsúfolódott görög evezős gályák.

Nem csoda hát, hogy dörömbölt a szívem és kissé izzadt a tenyerem, amikor kiléptem a flotta zászlóshajójára, arra számítva, hogy a hadihajók holókban látott széles hídjára érkezem majd, ahol hatalmas képernyők mutatják az ellenséget, riadót fújnak a szirénák, és viharedzett parancsnokok görnyednek a taktikai panelek fölé, miközben a hajó először jobbra dől, aztán balra.

Hunttal egy szűk folyosón álltunk, ami beillett volna egy atomrektorba is. Színkódos csövek kanyarogtak mindenfelé, szabályos időközönként elhelyezett fogantyúk és légmentes zsilipkapuk jelezték, hogy tényleg egy űrhajón vagyunk, a legmodernebb tárcsák és interaktív panelek arra utaltak, hogy a folyosónak volt más funkciója is a közlekedésen kívül, de klausztrofób és primitív technológiai összbenyomást tett ránk. Azon sem lepődtem volna meg, ha kábelek kígyóznak kifelé a csomópontokból. Egy függőleges szerelőakna keresztezte a folyosónkat; a zsilipkapuk mögül további keskeny, zsúfolt átjárókra láttunk rá.

Hunt rám nézett, és megvonta a vállát. Azon tanakodtam, nem távoltunk-e véletlenül rossz helyre.

Mielőtt bármelyikünk megszólalhatott volna, egy fekete egyenruhás, fiatal HAD:űr zászlós toppant elénk az egyik oldalfolyosóról, és tisztelgett Huntnak.

– Üdvözlöm önöket a HS Hebridák fedélzetén, uraim! Nashita admirális arra kért, hogy tolmácsoljam az üdvözletét, és egyben meghívását a harci vezérlőbe. Kérem, kövessenek! – Azzal a fiatal zászlós sarkon fordult, megragadott egy létrafokot, és bemászott egy szűk aknába.

Követtük, ahogy tőlünk telt, Hunt a táskájával bajlódott, nehogy elejtse, én meg arra próbáltam ügyelni, nehogy mászás közben rátaposson a kezemre. Eltartott néhány yardig, mire észrevettem, hogy az itteni gravitáció jóval alacsonyabb a szabvány egynél, sőt, igazából nem is gravitáció volt, hanem mintha egy csomó kicsi, de kitartó kéz nyomott volna „lefelé”. Hallottam már olyan űrhajókról, amik gravitációt szimulálandó burkolaton belül generáltak egyes fokozatú védőmezőt, ám első kézből most tapasztalhattam meg először. Nem volt egy igazán kellemes élmény; az állandó nyomástól mintha folyamatosan széllel szemben kellett volna haladnom, és ettől csak még inkább fokozódott a szűk folyosók, apró zsilipek és szerelvényektől hemzsegő rekeszfalak okozta bezártságérzet.

A Hebridák KVP-hajó volt, Kommunikáció-Vezérlés-Parancsnokság, és a harci vezérlő volt a szíve-lelke – ám mint ilyen, nem éppen lenyűgöző. A fiatal zászlós három légmentes zsilipen kísért át minket, végig még egy utolsó folyosón, három tengerészgyalogos őr mellett, tisztelgett, és magunkra hagyott egy nagyjából húsz négyzetméteres teremben, ahol akkora volt a zaj, a nyüzsgés és a műszerek tömege, hogy az ember ösztönösen ki akart menekülni a zsilipkapun, mert nem kapott levegőt.

Nem találtam hatalmas képernyőket, ehelyett tucatnyi fiatal HAD:űr tiszt gubbasztott rejtélyes ábrákat mutató kijelzők felett, ült stimszimberendezések labirintusában, vagy állt a ránézésre mind a hat rekeszfalat betöltő, villódzó képlenyek előtt. Férfiak és nők feküdtek székekbe és szenzorágyakba szíjazva, néhány főtiszt kivételével – java részük inkább zaklatott hivatalnokra emlékeztetett, mintsem viharedzett harcosra, akik a keskeny folyosókat járták, megveregették az embereik hátát, új információkért vakkantottak, és konzolokba dugták saját implantcsatlakozóikat. Egyikük odasietett hozzánk, felmérte mindkettőnket, tisztelgett nekem, és azt kérdezte:

– M. Hunt?

A társamra biccentettem.

– M. Hunt – fordult hozzá a fiatal, túlsúlyos parancsnok –, Nashita admirális most fogadja önöket.

A Hyperion-rendszerben lévő hegemóniai sereg főparancsnoka alacsony férfi volt rövid ősz hajjal, sokkal kevesebb ránccal, mint az a korából adódna, és bosszús ábrázattal, amit mintha kőbe véstek volna az arcán. Nashita admirális magas nyakú, fekete, rangjelzés nélküli egyenruhát hordott, csupán egy vörös törpe díszelgett a gallérján. A tenyere kérges volt, és felettébb erősnek tűnt, a körmeit viszont nemrég manikűrözte. Az admirális egy kis emelvényen ült, amit műszerek és néma képlenyek vettek körbe. A sürgés-forgás és a hatékony őrület úgy örvénylett körülötte, mint sebes patak az érzéketlen szikla körül.

Maga Gladstone küldönce – mondta Huntnak. – És ez ki?

– A segédem – közölte Leigh Hunt.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy felvonjam a szemöldököm.

– Mit akar? – kérdezte Nashita. – Mint látja, ezer dolgunk van.

Leigh Hunt bólintott, és körülnézett.

– Hoztam magának néhány anyagot, admirális. Nem vonulhatnánk el valami nyugalmasabb helyre?

Nashita admirális felhorkantott, és elhúzta a tenyerét egy reo-szenzor fölött, mire besűrűsödött mögöttem a levegő, ahogy a megtestesülő védőmező félig szilárd ködburkot képzett. A harci vezérlő zaja egy csapásra elhalt. Mindhárman a csend kicsiny iglujában találtuk magunkat.

– Fogja rövidre! – sürgetett Nashita admirális.

Hunt kinyitotta a táskáját, és egy kis borítékot húzott elő, hátoldalán a Kormányzati Palota szimbólumával.

– Magánüzenet a vezérigazgatótól – mondta Hunt. – Ráér elolvasni, majd ha ideje engedi. – Nashita horkantott, és félrerakta a borítékot.

Hunt most egy nagyobb borítékot helyezett az asztalra.

– Ez pedig a jelen... öhm... katonai hadművelet végrehajtására vonatkozó szenátusi határozat nyomtatott példánya. Mint tudja, a szenátus gyors katonai csapásmérést vár meghatározott célok eléréséért, minimális veszteségekkel, végül a szokott módon segítséget és védelmet kínálva új... gyarmatbirtokunknak.

Nashita bosszús ábrázata megrándult egy kissé. Hozzá sem ért a szenátusi határozatot tartalmazó borítékhoz.

– Ez minden?

Hunt ráérősen válaszolt.

– Ez minden, hacsak nem kíván rajtam keresztül személyesen üzenni valamit a vezérigazgató asszonynak, admirális.

Nashita rezzenéstelenül bámult. Fekete gombszeméből nem éreztem ki kifejezett rosszindulatot, csupán türelmetlenséget, ami sejtésem szerint addig fog lobogni benne, amíg a halál ki nem oltja.

– Különbejáratú fénysürgönycsatornám van a vezérigazgató asszonnyal – mondta az admirális. – Nagyon szépen köszönöm, M. Hunt. Ezúttal nem üzenek semmit. Most pedig, ha lesznek szívesek, térjenek vissza a hajó közepén lévő távnyelőnexushoz, és hagyják, hogy folytassam ennek a katonai hadműveletnek a végrehajtását.

A védőmező összeomlott körülöttünk, és úgy özönlött be a zaj, mint víz az olvadt jéggáton.

– Volna még egy dolog – jegyezte meg Leigh Hunt. Halk hangját szinte elnyomta a harci vezérlő technoblablája.

Nashita admirális felénk fordult a székével, és várt.

– Szeretnénk lemenni a bolygóra – közölte Hunt. – A Hyperionra. Az admirális ábrázata, ha lehetséges, még az eddiginél is bosszúsabbá vált.

– Gladstone vezérigazgató emberei egy szóval sem mondták, hogy landolókompot kellene a rendelkezésükre bocsátanom.

Hunt még csak nem is pislogott.

– Lane főkormányzó tud a lehetséges jövetelünkről.

Nashita az egyik képlenyre lesett, csettintett, és vakkantott valamit az odasiető tengerészgyalogosnak.

– Igyekezniük kell! – vetette oda Huntnak az admirális. – A húszas dokkból éppen indulni készül egy futárhajó. Inverness őrnagy mutatja az utat. A fő Ugró Hajónkkal térnek majd vissza. A Hebridák huszonhárom perc múlva elhagyja jelenlegi pozícióját.

Hunt biccentett, és megfordult, hogy kövesse az őrnagyot. Koloncként szedtem a lábam utánuk. Az admirális hangjára torpantunk meg.

– M. Hunt – mondta –, kérem, adja át Gladstone vezérigazgatónak, hogy a zászlóshajó mostantól nem fog ráérni politikai látogatók fogadására. – Nashita visszafordult a villogó képlenyek és sorban álló alárendeltek felé.

Hunt és az őrnagy után mentem, vissza a labirintusba.

– Ablakoknak kellene lenniük.

– Tessék? – Elgondolkoztam valamin, ezért nem figyeltem.

Leigh Hunt hozzám fordult.

– Soha nem jártam még olyan landolókompban, aminek ne lett volna ablaka vagy képernyője. Különös.

Bólintottam, és körülnéztem. Eddig még nem is vettem szemügyre a szűkös, tömött belső teret. Tényleg nem láttam mást, csak sima rekesz falakat, halomba rakott ellátmányokat, meg egy fiatal hadnagyot a landolókomp utasterében. Illett a parancsnoki hajó klausztrofób légköréhez.

Elfordultam, és visszatértem a gondolataimhoz, amik a Nashitával való találkozásunk óta foglalkoztattak. Miközben a másik két férfit követtem a húszas dokkhoz, egyszer csak rájöttem, hogy volt valami, amiről azt hittem, hiányozni fog, de nem így történt. Részben azért voltam ideges az utazás miatt, mert el kellett hagynom az adatszférát; olyan voltam, mint egy hal, ami azt fontolgatja, hogy kijön a tengerből. A tudatom egy része a tenger mélyén hevert valahol, kétszáz bolygó és a Mag adatainak és kommlinkjeinek óceánjában, amiket a hajdanán adatsíknak elkeresztelt, ma már csak megaszféraként ismert, láthatatlan médium köt össze.

Akkor döbbentem rá, amikor eljöttünk Nashitától, hogy még mindig hallom ennek a tengernek a lüktetését – távolról, de folyamatosan, akár a hullámok hangját fél mérföldre a parttól –, és azon törtem a fejem, mit is jelent ez az egész, mialatt a landolókomphoz rohantunk, beszíjaztuk magunkat, leváltunk a hajóról, majd tíz percen át a ciszlunáris pályán száguldottunk a hyperioni atmoszféra pereméig.

A HAD szeretett azzal hencegni, hogy a saját mesterséges intelligenciáit, a saját adatszféráit és számítógépes forrásait használja. Látszólag azért, mert a Hálóhoz tartozó bolygók közé eső, kiterjedt térben kellett dolgozniuk, a csillagok közti sötét, néma vidékeken, túl a Háló megaszféráján, de a valódi okok máshol rejlettek: a HAD évszázadok óta mindenáron függetleníteni akarta magát az InforMagtól. És mégis, itt volt a HAD egyik hajója a HAD armadájának kellős közepén, egy Hálón kívüli, Protektorátuson kívüli rendszerben, én pedig ugyanazt a megnyugtató, adatokból és energiából összeálló háttérzajt fogtam, amit a Hálóban máshol is találtam volna. Érdekes.

Eszembe jutottak azok a linkek, amiket a távnyelő hozott el a Hyperion-rendszerbe: nemcsak az UgróHajókra és a távnyelő ragyogó új holdként a Hyperion L3-as pontja körül lebegő védőburkára gondoltam, hanem az UgróHajók végleges távnyelőkapuin keresztül sok-sok mérföld hosszan kígyózó gigacsatornás, száloptikás vezetékekre, a mikrohullámú jelerősítőkre, amelyek mechanikusan és közel valós időben ismételték üzeneteiket a parancsnoki hajók megszelídített MI-jeire, amik új linkeket kértek – és kaptak – a marsi Olümposzi Parancsnoki Iskolába és máshová. Az adatszféra pedig valahol beszivárgott, talán a HAD gépeinek, azok kezelőinek és szövetségeseiknek tudta nélkül. A Mag MI-jei mindenről tudtak, ami itt, a Hyperion-rendszerben történt. Ha a testem itt és most meghalna, mint mindig, most is meglenne a menekülési útvonalam, végigfuthatnék a pulzáló linkeken, amik titkos folyosókként nyúlnak a Hálón túlra, ahol az emberiség már az adatsík nyomait sem tudja felfedezni, az adatlinkek alagútjain egészen magáig az InforMagig. Igazából nem is a Magig, gondoltam, hiszen a Mag körülvesz, körülölel minden mást, akár egy óceán, számos különálló áramlattal, hatalmas Golf-áramlatokkal, amik önálló tengereknek képzelik magukat.

– Csak azt kívánom, bár lenne egy ablak – sóhajtott Leigh Hunt.

– Igen – feleltem. – Én is.

A landolókomp döccent egyet, és remegni kezdett, ahogy behatoltunk a Hyperion felső légkörébe. Hyperion, gondoltam. A Shrike. Nedvesen tapadt rám nehéz ingem és mellényem. Halk sistergés szűrődött be kívülről, jelezve, hogy a hangsebesség többszörösével repülünk, süvítünk a lazúrkék égen.

A fiatal hadnagy áthajolt az ülések között.

– Első landolás, urak?

Hunt bólintott.

A hadnagy rágózott, fitogtatta, mennyire nyugodt.

– Mik maguk, civil technikusok a Hebridákról?

– Onnan jövünk, igen – felelte Hunt.

– Rögtön gondoltam – vigyorgott a hadnagy. – Ami engem illet, futárcsomagot viszek le a Keats melletti tengerészgyalogos-bázisra. Az ötödik utam.

Beleborzongtam egy kicsit, hogy megint emlékeztettek a főváros nevére; a Hyperiont Bús Vili király népesítette be újra költőkből, művészekből és egyéb antiszociális egyénekből álló telepes csoportjával, akik a szülőbolygójukat fenyegető, Horace Glennon-Height vezette invázió elől menekültek el – egy invázió elől, amely sosem következett be. Bús Vili király a jelenlegi Shrike-zarándoklaton részt vevő költő, Martin Silenus tanácsára nevezte el a fővárost csaknem kétszáz éve. Keats. A helyiek Jacktownnak hívták az óvárosi részt.

Nagyon durva lesz ez a hely, úgy készüljenek – mondta a hadnagy.

A semmi valóságos segglyuka. Mármint se adatszféra, se EMJ-k, se távnyelők, se stimszimbárok, semmi. Nem csoda, hogy azok a kurva bennszülöttek ezrével vertek tábort az űrkikötő körül, és a kerítéseket ledöntve akarják elhagyni a bolygót.

Tényleg támadás alá veszik az űrkikötőt? – kérdezte Hunt.

– Á! – felelte a hadnagy, és kipukkasztotta felfújt rágógumiját. – De készek rá, ha érti, hogy értem. Ezért vont kordont köré a Második Tengerészgyalogos Zászlóalj, biztosítva a városba vezető utakat. Meg aztán, a bugrisok azt hiszik, már csak idő kérdése, hogy felállítsunk egy rakat távnyelőt, és aztán hagyjuk, hogy kimásszanak a szarból, amit maguknak köszönhetnek.

Az ő hibájuk? – kérdeztem.

A hadnagy vállat vont.

Biztos csináltak valamit, amiért így fújnak rájuk a Számkivetettek, nem? Mi csak azért vagyunk itt, hogy kikaparjuk nekik az osztrigát.

– Gesztenyét – javította ki Hunt.

Pukkant a rágógumi.

– Tőlem.

A szél fütyülése most már süvítéssé erősödött, tisztán behallatszott a burkolaton. A landolókomp kétszer egymás után megrándult, aztán simán – baljósan simán – siklott tovább, mintha a földfelszín felett tíz mérfölddel rátalált volna egy jégcsúszdára.

– Bárcsak lenne ablakunk! – suttogta Leigh Hunt.

Meleg és fülledt volt a landolókompban. A hirtelen rándulásoktól meglepő módon ellazultam, akár egy kis vitorláson, amely a békésen hömpölygő tengeren ringatózik. Lehunytam néhány percre a szemem.

TÍZ

Sol, Brawne, Martin Silenus és a Konzul végigcipeli a holmikat, Het Masteen Möbius-kockáját és Lenar Hoyt holttestét a Szfinx bejáratához vezető hosszú emelkedőn. Most már sűrűn hull a hó, szélfútta részecskék komplex táncában kavarog a már amúgy is felkorbácsolt dűnéken. Ugyan a komlogjaik azt állítják, hogy közeleg a pirkadat, keleten nyoma sincs a napfelkeltének. Hiába szólongatják a komlog rádiólinkjén Kassad ezredest, nem érkezik válasz.

Sol Weintraub megáll a Szfinx nevű Időkripta bejárata előtt. Lánya teste a mellkasát melegíti a köpeny alatt, érzi a nyakán a csecsemő meleg szuszogását. Egyik kezét felemeli, megérinti a kis kupacot, és megpróbálja maga elé képzelni a huszonhat éves, fiatal Rachelt, a kutatót, aki ugyanennél a bejáratnál állt, mielőtt bement volna tesztelni az Időkripta antientropikus rejtélyét. Sol a fejét rázza. Huszonhat hosszú év és egy emberöltő telt el az óta a pillanat óta. Négy nap múlva lesz a lánya születésnapja. Hacsak Sol nem tesz valamit, nem találja meg a Shrike-ot, nem köt valamiféle alkut a teremtménnyel, ha nem tesz valamit, Rachel négy nap múlva meghal.

– Nem jön, Sol? – hívja Brawne Lamia. A többiek behordták a csomagokat az első terembe, ami hat méterrel lejjebb nyílt a keskeny folyosóról a kőtömbben.

– Megyek – kiált, és belép a Kriptába. Parázsgömbök és villanykörték szegélyezik az alagutat, de egyik sem világít, megül rajtuk a por. Egyedül Sol zseblámpája és Kassad egyik kisméretű lámpásának fénye mutatja az utat.

Az első terem aprócska, négy méter széles, hat méter hosszú sincsen. A másik három zarándok a hátsó falhoz pakolta le a holmikat, a hideg padló közepére pedig ponyvákat és hálózsákokat terítettek le. Két lámpás serceg hűvös fényt vetve. Sol megáll, és körbenéz.

– Hoyt atya holtteste a szomszédos teremben van – válaszol kimondatlan kérdésére Brawne Lamia. – Ott még ennél is hűvösebb van.

Sol leül a többiek mellé. Még itt, az épület belsejében is hallani a homok csikorgását és a köveken súrlódó hó hangját.

A Konzul később még egyszer megpróbálkozik a komloggal – újságolja Brawne. – Hogy elmagyarázza a helyzetet Gladstone-nak.

Martin Silenus felnevet.

Semmi értelme. Kurvára semmi értelme. A banya tudja, mit csinál, soha nem fog minket elengedni innen.

– Közvetlenül napfelkelte előtt teszek majd egy próbát – mondja a Konzul. Nagyon fáradt a hangja.

– Vállalom az őrséget – ajánlkozik Sol. Rachel mocorog, és erőtlenül sírdogál. – Úgyis meg kell etetnem.

A többieknek még válaszolni sincs erejük. Brawne az egyik csomagnak dől, lehunyja a szemét, és pillanatok múlva már mélyen alszik. A Konzul a szemébe húzza háromszögletű kalapját. Martin Silenus összefonja a karját, és várakozón bámulja a bejáratot.

Sol Weintraub elbíbelődik a cumispakkal, átfázott és reumás ujjai nehezen találnak fogást a melegítőfülön. A zsákjába néz, és rájön, hogy már csak tíz pakkja maradt, meg egy maréknyi pelenka.

A csecsemő szopik, Solnak le-lecsuklik a feje, már-már elbóbiskol, amikor felriadnak egy zajra.

Mi volt az? – kiáltja Brawne, miközben az apja fegyvere után matat.

– Cssst! – pisszegi le a költő feltartott kézzel.

Valahol a Kriptán kívül megint hallatszik a csattanás. Kurta és végleges, áthatol a szél üvöltésén és a homok csikorgásán.

Kassad puskája – mondja Brawne Lamia.

Vagy valaki másé – suttogja Martin Silenus.

Csendben ülnek, hegyezik a fülüket. Egy hosszúra nyúló pillanatig semmit sem hallani. Aztán egyik pillanatról a másikra irtóztató hangzavar robban az éjszakába... hangzavar, amitől mindannyian nyöszörögve fogják be a fülüket. Rachel páni félelemmel sír fel, de a Kriptán túli robbanások és dörrenések elnyomják a sikítását.

TIZENEGY

Pontosan akkor ébredtem fel, amikor a landolókomp földet ért. Hyperion, gondoltam, miközben még a gondolataimat próbáltam elválasztani az álomfoszlányoktól.

A fiatal hadnagy sok szerencsét kívánt, és ő lépett ki elsőnek a nyitott ajtón, ahogy a hűvös, ritkás levegő a kabin légkörének légnyomásos töménysége helyébe lépett. Követtem Huntot, lementünk egy szabvány dokkolórámpán, át a pajzsfalon, és az aszfaltra léptünk.

Éjszaka volt, és nem tudtam, mennyi lehet a helyi idő, hogy a terminátor pont most haladt-e át a bolygónak ezen a pontján, vagy még csak közeleg, de érzésre és a levegőbe szippantva kései időpont lehetett. Szemerkélt az eső, a finom permetet a tenger sós zamata és az ázott növényekről felszálló friss pára illatosította. Jelzőfények villogtak a kifutópálya messzi szegélye mentén, és kivilágított tornyok tucatjai vetettek fényudvart a gomolygó felhők alatt. Fél tucat tengerészgyalogos-egyenruhás fiatalember látott neki serényen a landolókomp kipakolásának, és láttam útitársunkat, az ifjú hadnagyot, amint katonásan válaszolgat egy tisztnek tőlünk harminc méterre. A kis űrkikötő úgy nézett ki, mintha egy történelemkönyvből lépett volna ki, akár egy gyarmati kikötő a Hidzsra legelejéről. A primitív silók és landolómezők sora mérföld hosszan nyúlt el az északi hegyek sötét tömege felé, darupályák és szerviztornyok látták el a körülöttünk lévő temérdek katonai siklót és kisebb harci járműveket, a kifutópálya pedig előre gyártott elemekből felhúzott, antennaerdőkkel, lila védőmezőkkel és egy rakás suhanóval kérkedő katonai épületek gyűrűjében húzódott.

Követtem Hunt tekintetét, és egy suhanót láttam meg felénk közeledni. A Hegemónia kék és arany színű geodéziai jelképe jól látszott az egyik szárnyán, az irányfényei által megvilágítva; az esővíz patakokban folyt le az elülső hólyagon, majd kavargó ködfelhővé fújták szét a légcsavarok. A suhanó leereszkedett, a plexiüveg szétvált, majd egy férfi lépett ki a járműből, és sietett felénk az aszfalton.

Kezet nyújtott Huntnak.

M. Hunt? Theo Lane vagyok.

Hunt kezet rázott, majd felém intett.

Nagyon örvendek, főkormányzó úr. Ez itt Joseph Severn.

Ahogy megszorítottam a kezét, az érintéstől belém villant a felismerés. A Konzul emlékeinek ködös déjà vu-jén át felrémlett előttem Theo Lane, eszembe jutottak azok az évek, amikor a fiatalember alkonzul volt, s egyúttal az egy héttel ezelőtti, rövidre fogott találkozó, amikor a zarándokokat fogadta, mielőtt azok a Benares nevű levitációs hajóval elindultak volna felfelé a folyón. Öregebbnek tűnt, mint hat nappal korábban, de rakoncátlan hajtincsei ugyanúgy hullottak a homlokába, és nem változott archaikus szemüvege, sem pedig élénk, határozott kézrázása.

– Örülök, hogy belefért az idejükbe lejönni a bolygóra – mondta Lane főkormányzó Huntnak. – Sok mindent szeretnék üzenni a vezérigazgató asszonynak.

– Ezért vagyunk itt – felelte Hunt. Hunyorogva felnézett az esőbe. – Nagyjából egy óránk van. Be tudunk menni valami száraz helyre?

A főkormányzó szája kisfiús mosolyra húzódott.

A kikötő területe kész őrültekháza még 5:20-kor is, a konzulátust pedig ostrom alá vették. De ismerek egy helyet. – Azzal intett a suhanó felé.

Felszállás közben észrevettem a kíséretünkül szegődő két tengerészgyalogos-suhanót, de még így is meglepett, hogy egy protektorátusi bolygó főkormányzója maga vezette a járművét, és nem vették körül éjjel nappal testőrök. Aztán eszembe jutott, mit mondott a Konzul zarándoktársainak Theo Lane-ről – a fiatalember hatékonyságáról és szerény jelleméről –, és rájöttem, hogy a feltűnésmentesség összhangban van a diplomata stílusával.

Velünk együtt kelt fel a nap, ahogy elemelkedtünk az űrkikötőtől, és a város felé kanyarodtunk. A gomolyfelhők csak úgy ragyogtak, mintha alulról világítanák meg őket, az északi hegyek világoszöld, lila és rozsdabarna színekben sziporkáztak, és a keleti látóhatár felhők alatti sávja az álmaimból rémlő, lélegzetelállítóan zöld és lazúrkék árnyalat volt.

Hyperion, gondoltam, és gombóc nőtt a torkomban az izgalomtól.

Fejemet az eső tarkította tetőnek támasztottam, és egyszeriben hányingerszerű érzés fogott el. Hamar rájöttem, mi okozza zavarodottságomat: beszűkült a kapcsolatom az adatszférával. Az összeköttetés még megvolt, most már elsősorban mikrohullámon és fénysürgöny csatornákon keresztül, de soha nem éreztem még ennyire cérnavékonynak – ha az adatszféra volt a tenger, amiben úsztam, akkor most bizony sekély vizeket tapostam. De talán az apály jobb hasonlat lenne, és a vízszint még inkább leapadt, ahogy elhagytuk az űrkikötő és otromba mikroszférájának burkát. Erőt vettem magamon, és megpróbáltam odafigyelni, miről társalog Hunt és Lane főkormányzó.

– Innen jól látni a putrikat és a viskókat – mondta Lane, kissé megdöntve a suhanót, hogy jobb rálátásunk legyen az űrkikötőt a főváros külső kerületeitől elválasztó hegyekre és mély kanyonokra.

A putrik és viskók enyhe kifejezés volt a plasztikgyapot panelek, sátorponyvák, csomagolóládák és habszivacsfoltok hegyet-völgyet beterítő, nyomorúságos rengetegére. Míg valaha szemmel láthatólag festői vidéken, erdős hegyeken vitt át a városból az űrkikötőbe vezető, hét vagy nyolc mérföldes útvonal, addig mostanra az összes fát kivágták tüzelőnek vagy menedéknek, a réteket letaposták, mígnem iszapos sártenger maradt utánuk, és egy hét-nyolcszázezer menekültnek otthont adó város terült szét a környék összes sík területén, ameddig csak a szem ellátott. Készült a reggeli, tábortüzek füstje szállt fel a felhőkig, és mindenütt alakokat láttam mozogni: gyerekek rohangásztak mezítláb, asszonyok hordtak vizet minden bizonnyal iszonyúan szennyezett patakokból, férfiak guggoltak a nyílt mezőkön vagy álltak sorba az összetákolt árnyékszékek előtt. Feltűnt, hogy magas, borotvaéles drótkerítést és lila védőmezőt emeltek korlát gyanánt az autópálya mindkét oldalán, és fél mérföldenként katonai ellenőrző pontok tűntek fel. A HAD polimerálcájával takart szárazföldi járművek és suhanók hosszú sorokban vonultak az autópályán és az alacsony légifolyosókon.

– ...a legtöbb menekült helyi őslakos – magyarázta éppen Lane főkormányzó –, bár ezrével vannak hajléktalanná vált földbirtokosok a déli városokból és a hatalmas aquilai plasztikgyapot-ültetvényekről.

– Azért vannak itt, mert azt hiszik, hogy a Számkivetettek megszállók a bolygót? – kérdezte Hunt.

Theo Lane Gladstone tanácsadójára sandított.

Eredetileg az Időkripták megnyílásának gondolatára tört ki a pánik mondta. – Az emberek meg voltak róla győződve, hogy eljön értük a Shrike.

– És eljött? – kérdeztem.

A fiatalember hátrafordult.

Az Önvédelmi Különítmény Harmadik Légiója hét hónapja északra vonult – válaszolta. – Sosem tértek vissza.

– Az előbb azt mondta, hogy csak eleinte menekültek a Shrike elől – vette vissza a szót Hunt. – A többiek miért jöttek ide?

– Az evakuálásra várnak – felelte Lane. – Mindenki tudja, mit tettek a Számkivetettek... és a hegemóniai csapatok... a Bressián. Nem szeretnének itt lenni, amikor a Hyperionnal is megismétlődik ugyanez.

– Tisztában van vele, hogy a HAD csak a legvégső esetre tartogatja az evakuálást? – kérdezte Hunt.

– Igen. De ezt nem hozzuk a menekültek tudomására. Már így is szörnyű zavargások robbantak ki. A Shrike-templomot lerombolták... a feldühödött csőcselék ostromolta meg, és valaki az ursusi bányakitermelésről lopott alakformált plazmatölteteket vetett be ellenük. Múlt héten támadások érték a konzulátust és az űrkikötőt, illetve éhséglázadások törtek ki Jacktownban.

Hunt bólintott, és figyelte az egyre közelebb érő várost. Az épületek laposak voltak, nem sok haladta meg az öt emeletet, a fehér és pasztellárnyalatú falaik gazdagon csillogtak a reggeli napfény rézsútos sugaraiban. Átlestem Hunt válla felett, és megláttam az alacsony hegyet, ahonnan Bús Vili király faragott képmása nézett le gyászosan a völgybe. A Hoolie folyó kanyarogva szelte át az óváros központját, ahonnan nyílegyenesen vágott északnyugat és a látóhatár mögé vesző Kantárhegység felé, míg délkeleti nyúlványa a varsafamocsárba veszett, ahol tudtam, deltatorkolattá szélesedik ki a Felső-Sörénynél. A város néptelennek és békésnek tetszett a menekülttáborok lehangoló kavalkádja után, de már a folyó felé ereszkedve katonai járműveket vettem észre, az útkereszteződéseknél és parkokban álló tankokat, páncélozott szállító harcjárműveket és GJ-ket, amelyeknek szándékosan kikapcsolták a polimerálcáját, hogy a gépezetek még fenyegetőbb látványt nyújtsanak. Aztán megláttam a városi menekülteket is: a tereken és sikátorokban emelt kezdetleges sátrakat és a járdán alvó alakok ezreit, mint megannyi fakó színű, tisztításra váró szennyeskupacot.

– Keatsben két évvel ezelőtt kétszázezren éltek – mondta Lane főkormányzó. – Ma, a putrivárosokat is beleértve, alulról súroljuk a három és fél milliót.

– Azt hittem, a bolygó összlakossága az ötmilliót sem éri el – lepődött meg Hunt. – Az őslakosokkal együtt.

– Pontosak az adatai – erősítette meg Lane. – Most már érti, miért mond csődöt az infrastruktúra. A legtöbb menekült, aki nem itt van, a másik két nagyvárosba, Port Romance-be és Endymionba vackolta be magát. Az aquilai plasztikgyapot-ültetvények kihaltak, visszahódítja őket a dzsungel és a lángerdő, a Sörény és a Kilenc Farok menti agrárövezeteken nem folyik gazdálkodás, vagy ha mégis, akkor meg a gazdák nem tudják kivinni a piacra az élelmiszereket, mivel a lakossági tömegközlekedés összeomlott.

Hunt a közeledő folyót figyelte.

– És mit tesz a kormány?

Theo Lane elmosolyodott.

– Úgy érti, én mit teszek? Hát, ez a válság már csaknem három éve fortyog. Első lépésként megszüntettem az Önkormányzati Tanácsot, és hivatalosan is a Protektorátus alá vontam a Hyperiont. Miután megszereztem a végrehajtó hatalmat, azonnal államosítottam a még működő utasszállító cégeket és léghajó-üzemeltetőket – most már csak a hadsereg közlekedik suhanókkal –, valamint feloszlattam az Önvédelmi Különítményt.

– Feloszlatta? – csodálkozott Hunt. – Az ember azt hinné, inkább fel akarja használni őket.

Lane főkormányzó megrázta a fejét. Finoman, de határozottan megérintette az omnivezérlőt, mire a suhanó csigavonalban ereszkedni kezdett Keats óvárosának központja felé.

Nemcsak hogy semmi hasznukat nem vettem, de még veszélyt is jelentettek – felelte. – Nem lettek álmatlan éjszakáim, amikor a „Harmadik Légió” északra ment, és nyoma veszett. Amint földet értek a HAD:gyalogsági csapatok és tengerészgyalogosok, az utolsó ÖVK-s brigantit is leszereltem. A legtöbb fosztogatás az ő lelkükön szárad. Meg is érkeztünk, itt megreggelizhetünk és folytathatjuk a beszélgetést.

A suhanó alacsonyabbra ereszkedett a folyó fölött, tett még egy utolsó kört, aztán puhán leszállt egy ősi, kőből, támfából és élénk képzelőerővel megtervezett ablakokból álló épület udvarára. Már azelőtt felismertem a helyet, mielőtt Lane elárulta volna a nevét Leigh Huntnak, mert emlékeztem rá a zarándokok útjáról. A Cicero. A réges-régi étterem/kocsma/fogadó Jacktown szívében volt, és négy épületet foglalt el kilenc szinten; erkélyei, mólói és árnyas varsafasétányai egyik oldalon a lassan hömpölygő Hoolie, a másikon Jacktown szűk utcácskái és sikátorai fölé nyúltak ki. A Cicero vénebb volt Bús Vili király sziklaábrázatánál, és a Konzulnak a hely félhomályos fülkéi és mély borospincéi jelentették az igazi otthont itteni száműzetése alatt.

Stan Leweski az udvarról nyíló bejáratnál fogadott minket. A magas, testes Leweski egy volt a Ciceróval, ahogy előtte az apja, a nagyapja és a dédapja is, arca a hosszú évek alatt éppoly repedezetté és árkossá vált, mint fogadójának kőfalai.

– A jóságát neki! – kürtölte világgá az óriás, és olyan erővel csapott rá a bolygó főkormányzójának/de facto diktátorának vállára, hogy Theo megtántorodott. – A változatosság kedvéért most korán kelt fel, mi? Elhozta a barátait egy reggelire? Isten hozta önöket a Ciceróban! – Előbb Hunt keze, aztán az enyém tűnt el Stan Leweski lapáttenyerében, utána végig kellett vennem, nem roppantotta-e szét az ujjaimat és az ízületeimet. – Vagy ez már kései órának számít hálóidőben mérve? – zengte.

Talán inkább italra vagy ebédre vágyik!

Leigh Hunt a kocsmárosra hunyorgott.

– Honnan tudta, hogy a Hálóból jöttünk?

Leweski öblös hahotában tört ki, ami megpörgette a tetőn sorakozó szélkakasokat.

– Hah! Nagy logika kell hozzá, igaz? Napkeltekor idejönnek Theóval... Azt képzelik, akárkit elhoz ide?... Azután gyapjúruhát hordanak, nekünk meg nincsenek birkáink. Nem szolgálnak a HAD-ban, nem a plasztikgyapot-ültetvények fejesei... azokat ismerem, mint a rossz pénzt! Ipso fact toto, a Hálóból távolnak ide hajókra, és lejönnek enni egy jót. Na szóval, mit kérnek: reggelit, vagy verjem csapra a hordót?

Theo Lane felsóhajtott.

– Keressen nekünk egy csendes sarkot, Stan. Szalonnát, tojást és füstölt heringet rendelnék. Önök, uraim?

– Csak kávét kérek – mondta Hunt.

– Én is – tettem hozzá. Követtük a bártulajdonost, folyosókon gyalogoltunk végig, néhány lépcsőfok felfelé, kovácsoltvas rámpákon lefelé, újabb folyosók. A hely alacsonyabb, sötétebb, füstösebb és izgalmasabb volt, mint az álmaimból emlékeztem. Néhány törzsvendég megbámult, ahogy elhaladtunk mellettük, de messze nem volt olyan zsúfoltság, mint az emlékeimben. Lane nyilván leküldött néhány osztagot, hogy kipenderítsék a még idebent tanyázó ÖVK-s vadembereket. Elsétáltunk egy magas, keskeny ablak mellett, és beigazolódott a feltevésem: kint, a sikátorban egy HAD:gyalogsági páncélozott szállító harcjárművet pillantottam meg, körülötte és rajta katonák lebzseltek, szemmel láthatóan töltött fegyverekkel.

– Parancsoljanak! – Leweski a Hoolie folyó fölé kiugró, Jacktown csúcsos háztetőire és kőtornyaira néző kis teraszra tessékelt minket. – Két perc, és Dommy kihozza a reggelit és a kávékat. – Gyorsan eltűnt... óriás létére.

Hunt a komlogjára lesett.

– Körülbelül negyvenöt percünk van, mielőtt vissza kellene mennünk a landolókomppal. Térjünk a lényegre.

Lane bólintott, levette a szemüvegét, és megvakarta a szemét. Most jöttem rá, hogy egész éjjel fent volt... és talán már napok óta nem aludt.

– Rendben – csíptette vissza a szemüveget az orrára. – Mit szeretne tudni a vezérigazgató?

Hunt kivárta, amíg egy kis növésű, krétafehér arcú és sárgás szemű emberke nagy, vastag falú bögrékben kihozta a kávét, és letette egy tányéron Theo Lane ennivalóját.

– A vezérigazgató tudni szeretné, hogy miket tart a prioritásainak – felelte Hunt. – És tudnia kell, hogy képes lesz-e kitartani, ha elhúzódnak a harcok.

Lane néhány másodpercig csak evett, és válasz nélkül hagyta a kérdést. Ivott egy hosszú kortyot a kávéjából, majd feszülten Huntra meredt. Az íze alapján valódi kávé volt, jobb, mint a Hálóban termesztettek többsége.

– Kezdjük az utolsó kérdéssel – szólalt meg Lane. – Mit ért elhúzódás alatt?

– Heteket.

– Néhány hétig talán menni fog. Hónapokig már ki van zárva. – A főkormányzó megkóstolta a füstölt heringet. – Önök is látják, milyen állapotban van a gazdaságunk. Ha nem dobna le ellátmányokat a HAD, nem hetente, hanem naponta törne ki éhséglázadás. A karantén miatt megszűnt az export. A menekültek egyik fele meg akarja keresni a Shrike-templom papjait, hogy végezzenek velük, a másik fele meg akar térni, mielőtt a Shrike rájuk találna.

– És megtalálták a papokat? – kérdezte Hunt.

– Nem. Abban biztosak vagyunk, hogy megúszták a templom lebombázását, de a hatóságok nem akadnak a nyomukra. Az a szóbeszéd járja, hogy északra mentek a Kronosz-erődbe, egy kőből épült várba az Időkripták sztyeppéje felett.

Én tudtam, hogy nem így van. Vagy legalábbis tudtam, hogy a zarándokok nem látták a Shrike-templom papjait az erődben való rövid tartózkodásuk alatt. Ellenben mészárlás jeleit igen.

Ami a prioritásokat illeti – folytatta Theo Lane első és legfontosabb az evakuáció. Utána a második a Számkivetett veszély megszűntetése. A harmadik a Shrike-riadalom megfékezéséhez kért segítség.

Leigh Hunt hátradőlt az olajos fának. A kezében fogott nehéz bögre gőzölgött.

– Az evakuálás e pillanatban nem megoldható...

– Miért nem? – Lane kérdése úgy csattant, mint egy pokolkorbács sugara.

– Gladstone vezérigazgatónak nincs meg az a politikai ereje... jelenleg... amivel meggyőzhetné a szenátust, a Hálót és a Mindenséget, hogy fogadjanak be ötmillió menekültet...

– Baromság – vágott közbe a főkormányzó. – Kétszer annyi turista özönlötte el a Maui-Covenantot a protektorátusi kinevezés első évében. Ami tönkretette a bolygó egyedi ökológiáját. Tegyenek ki az Armaghastra vagy egy sivatagbolygóra, amíg a háborús veszély elmúlik.

Hunt a fejét rázta. Kutyaszemei szomorúbbnak tűntek a szokásosnál.

– Ez nem csak logisztikai kérdés – felelte. – Vagy politikai. Hanem...

– A Shrike – mondta Lane. Letört egy szelet szalonnát. – A Shrike a valódi ok.

– Igen. Egyúttal attól is félnek, hogy a Számkivetettek beszivárognak a Hálóba.

A főkormányzó felnevetett.

– Vagyis attól félnek, hogy ha felállítanak itt egy távnyelőkaput, és átengednek minket rajta, akkor lejön egy rakás háromméteres Számkivetett is, és észrevétlenül beáll a sorba?

– Nem – kortyolt a kávéjába Hunt. – De valóban van esélye egy Számkivetett inváziónak. Minden távnyelőkapu ajtót nyit a Hálóba. A Tanácsadó Testület óva int tőle.

– Rendben – mondta a fiatalember félig teli szájjal. – Akkor evakuáljanak hajóval. Nem ezért küldték ide eredetileg a hadműveleti egységet?

– Látszólag igen – felelte Hunt. – A valódi célunk most már a Számkivetettek legyőzése, és hogy utána véglegesen a Hálóhoz csatoljuk a Hyperiont.

– És akkor mi lesz a Shrike jelentette veszéllyel?

– Azt... semlegesíteni fogják – hangzott Hunt válasza. Elhallgatott, amíg férfiak és nők egy kis csoportja elhaladt a teraszunk mellett.

Felpillantottam, aztán már félig visszafordultam az asztal felé, amikor a csoport után kaptam a fejem. Időközben eltűntek a folyosó végén.

Az ott nem Merio Arundez volt? – szakítottam félbe Lane főkormányzót.

Hogy? Ó, dr. Arundez. De igen. Ismeri őt, M. Severn?

Leigh Hunt haragosan bámult rám, de nem vettem róla tudomást.

– Igen – válaszoltam, noha valójában sosem találkoztam Arundezzel.

Mit csinál a Hyperionon?

– A csapata hat helyi hónapja szállt le, egy kutatási tervet nyújtottak be a freeholmi Reichs Egyetemről az Időkripták további vizsgálatára.

– De a Kriptákat lezárták a kutatók és a turisták előtt – mondtam.

– Úgy van. A műszereik azonban, mivel engedélyeztük, hogy a konzulátus fénysürgönyadóján hetente adatokat továbbítsanak, már kimutatták a Kriptákat körülvevő antientropikus mezőkben bekövetkezett változásokat. A Reichs Egyetem tudta, hogy a Kripták megnyílnak... már ha tényleg ezt jelenti a változás... és elküldték a Háló legjobb kutatóit tanulmányozni.

– Ön viszont nem adott nekik engedélyt? – kérdeztem.

Theo Lane mosolyából hiányzott a melegség.

– Gladstone vezérigazgató tagadta meg tőlük az engedélyt. A Kripták lezárására közvetlenül a TC^2-ről kaptunk utasítást. Ha rajtam múlna, nem engedtem volna oda a zarándokokat, és külön bejárást tettem volna lehetővé dr. Arundez csapatának. – Azzal visszafordult Hunthoz.

Bocsássanak meg – mondtam, és kicsusszantam a bokszból.

Arundezre és társaira – három nőre és két férfira, kiknek ruhái és fizikuma arra utalt, hogy a Háló különböző bolygóiról érkeztek – két terasszal odébb találtam rá. A reggelijük és tudományos komlogjaik fölé hajoltak, és olyan érthetetlen szakzsargonban vitatkoztak, amit még egy Talmud-kutató is megirigyelt volna.

– Dr. Arundez? – szólítottam meg.

– Igen? – nézett fel. Két évtizeddel idősebb volt, mint emlékeztem, a hatvanas évei elején járva már középkorúnak számított, de feltűnően vonzó arcéle nem változott: ugyanaz a bronzbarna bőr, erős állkapocs, hullámos fekete haj, amibe csak a halántékánál vegyültek ősz hajszálak, és átható mogyorószínű szemek. Érthető volt, hogyan eshetett villámgyorsan szerelembe vele egy fiatal egyetemista lány.

– A nevem Joseph Severn – mutatkoztam be. – Maga nem ismer engem, de én ismertem egy barátját... Rachel Weintraubot.

Arundez egy szempillantás alatt talpon termett, kimentette magát a társainál, majd a karomnál fogva egy üres bokszhoz vezetett egy vörös cseréptetőkre néző kerek ablak alatt. Elengedte a könyököm, és gondosan szemügyre vett, különös tekintettel a hálóbeli viseletemre. Megforgatta a csuklómat, a Poulsen-kezelésekre utaló kékséget keresve.

– Túl fiatal – mondta. – Hacsak nem gyerekkorában ismerte Rachelt.

– Igazából az édesapját ismerem jobban – válaszoltam.

Dr. Arundez nagyot fújtatott, és bólintott.

– Hát persze – mondta. – Hol van Sol? Hónapok óta próbálok a nyomára akadni a konzulátuson keresztül. A hebroni hatóságok csak annyit hajlandóak elárulni, hogy elköltözött. – Megint kutató pillantást vetett rám. – Ön tud Rachel... betegségéről?

– Igen – feleltem. A Merlin-kór miatt öregedett visszafelé, valamint veszített el napról napra és óráról órára egyre több emléket. Melio Arundez egyike volt ezeknek az emlékeknek. – Tudom, hogy tizenöt szabványéve meglátogatta a Barnard Világán.

Arundez arca eltorzult.

– Nem lett volna szabad. Úgy gondoltam, hogy majd Sollal és Saraijal beszélek. Amikor megláttam Rachelt... – Megrázta a fejét. – Ki maga? Tudja, hol van most Sol és Rachel? Három nap van már csak a születése napjáig.

– Első és utolsó születésnapjáig – bólintottam. Körbenéztem. A folyosó csendes volt és kihalt, csak az egyik alsóbb szintről szűrődött fel nevetés hangja. – Egy tényfeltáró úton vagyok itt a vezérigazgató hivatalának megbízásából. Biztos információim vannak, hogy Sol Weintraub és a lánya az Időkriptákhoz utazott.

Arundez úgy elsápadt, mintha a meggyomroztam volna.

– Itt? A Hyperionon? – Egy pillanatra kibámult az ablakon a tetőkre.

– Magamtól is rájöhettem volna... Habár Sol sosem akart idejönni... de most, hogy Sarai már nincs... – Rám nézett. – Kapcsolatban van vele? Jól vannak... mindketten?

Megráztam a fejem.

– Jelenleg nincs velük rádió-vagy adatszféra-kapcsolat – mondtam.

– Tudom, hogy épségben odaértek. A kérdés az, hogy ön mit tud? Ön és a csapata. Az Időkriptáknál zajló folyamatok adatai nagyon fontos szerepet játszhatnak a túlélésükben.

Melio Arundez beletúrt a hajába.

– Legalább ha engednének odamenni! Átkozott, ostoba, bürokratikus csőlátás... Azt mondta, Gladstone irodájából jött. El tudná magyarázni neki, miért olyan fontos, hogy odamenjünk?

– Én csak egy küldönc vagyok – szabadkoztam. – De árulja el, miért olyan fontos, és megpróbálom továbbítani valakinek az üzenetet.

Arundez nagy kezei egy láthatatlan tárgyat szorongattak a levegőben. Sütött belőle a feszültség és a düh.

– Három évig távméréssel érkeztek az adatok a sürgönyökben, amiket a konzulátus hetente egyszer hagyott elküldeni a becses fénysürgönyadóján. Ezek alapján lassan, de rendületlenül apadt az antientropikus burok... az időáramlat... a Kriptákban és körülöttük. Rendszertelen volt, illogikus, de folyamatos. A csapatunk nem sokkal az apadás kezdete után kapott engedélyt az ideutazásra. Hat hónapja érkeztünk meg, az adatokból láttuk, hogy az Időkripták megnyílnak... azonos fázisba kerülnek a jelennel... erre négy nappal az érkezésünk után a műszerek adatközlése leállt. Mindegyiké. Könyörögve kérleltük azt az átokfajzat Lane-t, hadd menjünk oda, csak azért, hogy újrakalibráljuk őket, és új szenzorokat telepítsünk, ha már személyesen nem engednek kutatni.

– Semmi. Nem kaptunk átutazási engedélyt. Megszűnt minden kapcsolatunk az egyetemmel... pedig az érkező HAD:hajók elvileg megkönnyítették volna. Megkíséreltünk önerőből, engedély nélkül felhajózni, de Lane tyúkeszű tengerészgyalogosai elkaptak a Karla-zsilipeknél, és bilincsbe verve vittek vissza. Négy hetet töltöttem fogdában. Most már hagynak szabadon mászkálni Keatsben, de végleg börtönbe zárnak, ha még egyszer elhagyjuk a várost. – Arundez előrehajolt. – Képes segíteni?

– Nem tudom – válaszoltam. – Szeretnék segíteni a Weintraubokon. Talán az volna a legjobb, ha kivihetné a helyszínre a csapatát. Tudja már, mikor fognak megnyílni a Kripták?

Az időfizikus mérgesen legyintett.

– Ha lennének új adataink...! – Felsóhajtott. – Nem, nem tudjuk. Lehet, hogy már megnyíltak, de az is lehet, hogy még hat hónapot kell várni.

– Amikor azt mondja, „megnyílnak”, ugye nem úgy érti, hogy fizikailag megnyílnak?

– Természetesen nem. Az Időkripták fizikailag a négyszáz évvel ezelőtti felfedezésük óta nyitva állnak az érdeklődők előtt. Úgy értettem, felgördül az időfüggöny, ami eddig eltakarta bizonyos részeit, és az egész komplexum szinkronba kerül az idő helyi menetével.

– „Helyi”, úgymint...

– Ebben az univerzumban.

– És biztos benne, hogy a Kripták visszafelé mozognak az időben... a jövőnkből? – kérdeztem.

– Visszafelé az időben, igen – felelte Arundez. – Hogy a mi jövőnkből-e, azt már nem tudjuk megmondani. Még az sem egyértelmű, mit jelent a „jövő” időbeli/fizikai értelemben. Lehet valószínűségek szinusz hullámgörbéje, vagy egy megaverzum elágazó döntésekkel, vagy...

– De bármi legyen is, az Időkripták és a Shrike onnan származik?

– Az Időkripták egész biztosan – mondta a fizikus. – A Shrike-ról nem tudok semmit. Én arra tippelek, hogy csak egy mítosz, amit a babonás igazságok iránti mohóságunk táplál, mint az összes többi vallásnál.

– Még azok után is, ami Rachellel történt? – kérdeztem. – Még most sem hisz a Shrike-ban?

Melio Arundez komoran nézett rám.

– Rachel megfertőződött a Merlin-kórral – válaszolta –, ami egy antientropikus öregedési betegség, nem pedig egy mitikus rém harapása.

– Az idő harapása sosem volt mitikus – közöltem, még magamat is meglepve ezzel az ócska konyhafilozófiával. – A kérdés az, vajon a Shrike vagy az Időkriptákban lakó ismeretlen hatalom vissza fogja-e hozni Rachelt az idő „helyi” menetébe?

Arundez biccentett, és a tekintetét újfent a háztetőkre emelte. A nap elbújt a felhők mögött, a reggel szomorkás volt, a vörös cserepek színtelenek. Megint rákezdett az eső.

– És az a kérdés – folytattam meglepetésemre –, hogy még mindig szerelmese belé.

A fizikus lassan felém fordult, és dühösen szegezte rám a szemét. Éreztem, ahogy a – valószínűleg fizikai – retorzió felgyülemlik, tetőzik, majd elhalványul benne. A kabátzsebébe nyúlt, és elővett egy pillanatholót, rajta egy csinos, őszülő hajú nővel és két nagykamasz gyerekkel.

A feleségem és a gyerekeim – mondta Melio Arundez. – A Reneszánsz Vektoron várnak. – Tompa ujjával rám bökött. – Ha Rachel ma... meggyógyulna, nyolcvankét szabványéves lennék, mire ő újra abba a korba érne, mint amikor először találkoztunk. – Leengedte az ujját, visszatette a képet a zsebébe. – És igen – tette hozzá –, még mindig szerelmes vagyok belé.

Mehetünk? – A hang egy pillanattal később törte meg a csendet.

Felnézve Huntot és Theo Lane-t láttam meg az ajtóban. – A landolókomp tíz perc múlva felszáll – mondta Hunt.

Felálltam, és kezet fogtam Melio Arundezzel.

Megpróbálom – mondtam.

Lane főkormányzó a kikötőbe vitetett minket az egyik suhanóval a kíséretéből, mialatt ő visszament a konzulátusba. A katonai suhanó semmivel sem volt kényelmesebb, mint a konzulátusi párja, viszont gyorsabban haladt. A landolókomp fedélzetén beszíjaztak minket a hálószékünkbe, és már az erőteret is körénk vonták, amikor Hunt rákérdezett:

– Mi volt ez az egész a fizikussal?

– Csak felelevenítettem régi ismeretségem egy idegennel.

Hunt összevonta a szemöldökét.

Mit ígért meg neki? Mit próbál meg?

A landolókomp zötykölődni kezdett, aztán kilőtt, ahogy a katapultmező az ég felé repítette.

Azt mondtam neki, megpróbálom elintézni, hogy meglátogathassa egy beteg barátját.

Hunt még összébb húzta a szemöldökét, én viszont elővettem egy noteszt, és a Cicerót rajzolgattam, amíg az UgróHajón nem dokkoltunk tizenöt perccel később.

Megdöbbentő volt átlépni a távnyelőkapun a Kormányzati Palota elnöki távnyelőnexusára. Egy újabb lépés után a szenátus karzatán találtuk magunkat, ahol Meina Gladstone még most is a telt ház előtt szónokolt. Képezők és mikrofonok közvetítették beszédét a Mindenségnek és százmilliárd várakozó polgárnak.

A kronométeremre pillantottam. 10:38 volt. Csupán másfél óráig voltunk távol.

TIZENKETTŐ

Az Ember Hegemóniája szenátusának otthont adó épületet az Egyesült Államok nyolc évszázaddal ezelőtti szenátusi épületeiről mintázták, nem pedig az Észak-amerikai Köztársaság vagy az Első Világ Tanácsa méltóságteljesebb építményeiről. A fő ülésterem hatalmas volt, körben karzatokkal, elfért benne mind a háromszáz szenátor a Háló bolygóiról és a protektorátusi gyarmatok hetvennél is több, szavazattal nem rendelkező képviselője. A díszes, borvörös szőnyegek a központi emelvénytől ágaztak szét, ahol a szenátus ideiglenes elnöke, a Mindenség szóvivője, valamint a mai napon a Hegemónia vezérigazgatója foglalt helyet. A szenátorok asztalait muirfából faragták – az Úrliget templomosai adományozták őket, akik szentnek tartották az efféle termékeket és a polírozott fa csillogása és illata még a mai zsúfoltságban is betöltötte a termet.

Leigh Hunt és én pontosan akkor léptünk a terembe, amikor Gladstone befejezte a beszédét. A komlogomról lehívtam egy zanzásított változatot. Mint a legtöbbször, most is rövid, viszonylag érthető beszédet mondott, leereszkedő hangnem vagy dagályosság nélkül, ám egyedi szóhasználata és szóképei nagyon hatásos, jellegzetes lejtést kölcsönöztek neki. Gladstone végigvette a jelenlegi háborús állapothoz vezető incidenseket és konfliktusokat, kinyilvánította a hosszú múlttal bíró békevágyat, ami még mindig a hegemóniai politika alfája és ómegája volt, és összefogást hirdetett a Hálóban és a Protektorátusban, amíg véget nem ér a jelenlegi krízis. Meghallgattam az összegzését.

– ...ezért aztán elérkeztünk odáig, polgártársaim, amikor is több mint százévnyi békeidő után ismét harcba kell bocsátkozzunk, hogy megvédjük azon jogainkat, amelyekre társadalmunk felesküdött Földanyánk pusztulása óta. Több mint százévnyi békeidő után most ismét fel kell öltenünk, bármennyire nem akaródzik, bármennyire viszolygunk tőle, a pajzsot és a kardot, amellyel újra meg újra megóvtuk születésnél szerzett jogainkat, és biztosítottuk a közjót, hogy utána beköszönthessen a béke.

– Nem szabad... és nem is fogjuk engedni... hogy tévútra vezessen a trombiták harsogása vagy az a már-már felvillanyozó érzés, ami a fegyverbe hívás elkerülhetetlen hozadéka. Azok, akik nem tanulnak a történelemből, nem pusztán újraélik majd a legnagyobb háborús tévedéseket... az is lehet, hogy a halálukkal fizetnek értük. Lehet, hogy nagy áldozatokat kell hoznunk. Lehet, hogy sokunk számára gyászterhes idők jönnek. Ám bármily sikereket vagy akadályokat hoz a sors, most azt mondom, mindenekfelett két dolgot kell az eszünkbe vésnünk: Először is, hogy a békéért harcolunk, és tudjuk, hogy a háború sosem egy tartós állapot, hanem inkább egy átmeneti megpróbáltatás, amit el kell szenvednünk, ahogy egy gyermek is szenved a láztól, tudván, hogy a fájdalom hosszú éjszakáját gyógyulás követi, az a gyógyulás pedig nem más, mint a béke. Másodszor pedig, hogy sosem szabad feladnunk a harcot... Nem adhatjuk fel, nem inoghatunk meg, nem adhatjuk be a derekunkat a félmegoldásokat hangoztatóknak vagy a kényelmesebb késztetéseinknek... Nem inoghatunk meg, amíg a kezünkben nincs a győzelem, le nem törtünk minden agressziót, és el nem hoztuk a békét. Köszönöm.

Leigh Hunt előrehajolt, és feszülten figyelte, ahogy a szenátorok többsége felállva tapsolta Gladstone-t, a dörgő tapsvihar visszaverődött a kupoláról, és megrázta a karzatot. A szenátorok többsége. Láttam, hogy Hunt megszámolja az ülve maradtakat: némelyikük karba fonta kezét, sokuk láthatóan a homlokát ráncolta. A háború még két napja sem tört ki, és máris alakult az ellenzék... először a gyarmatbolygók felől, akik a saját biztonságukért aggódtak, mivel a HAD csapatait elvonták a Hyperionra, aztán Gladstone vetélytársaitól – akik szép számmal voltak, elvégre senki sem maradhat hatalmon olyan sokáig, mint ő, anélkül hogy egy sor ellenséget szerezne, s végezetül saját koalíciójának tagjai, akik a háborúban a korábban példa nélküli jólét ostoba elherdálását látták.

Néztem, ahogy Gladstone elhagyja az emelvényt, kezet ráz az öregedő elnökkel és a fiatal szóvivővel, majd végighalad a főfolyosón – ezt megérinti, ahhoz intéz néhány szót, és jól ismert mosolyát mutatja. A Mindenség képezői a nyomába eredtek, és érezni lehetett a vitafórum duzzadó nyomását, ahogy milliárdok adtak hangot véleményüknek a megaszféra interaktív szintjein.

Most beszélnem kell vele – közölte Hunt. – Tud róla, hogy meghívást kapott egy díszfogadásra ma este a Lombkoronában?

– Igen.

Hunt a fejét ingatta, mint aki képtelen felfogni, miért akar a vezérigazgató a környezetében tudni engem.

– Sokáig el fog nyúlni, és egy megbeszélés követi a HAD:parancsnoksággal. Szeretné, ha mindkettőn részt venne.

Szabaddá teszem magam – biztosítottam.

Hunt megállt az ajtóban.

Van valami dolga a Kormányzati Palotában vacsoráig?

A portrévázlataimon dolgozom – mosolyogtam rá. – Aztán valószínűleg teszek egy sétát a Szarvas-parkban. Azután pedig... nem tudom... talán szundítok egyet.

Hunt erre is csak a fejét rázta, és elsietett.

TIZENHÁROM

Az első lövés alig egy méterrel elhibázza Fedmahn Kassadot; kettészel egy sziklát, ami előtt elhalad, és mozgás közben éri a robbanás hulláma; teljesen aktivált polimerálcával, merev külső páncéllal, gépkarabéllyal a kézben, célzásra beállított vizorral fedezékbe gurul. Kassad egy hosszú másodpercig a fedezékben hever, érzi, ahogy dörömböl a szíve, és a hegyeket, a völgyet és a Kriptákat pásztázza, a hő vagy mozgás legapróbb jelét keresve. Semmi. Szája vigyorra húzódik a vizor fekete tükre mögött.

Bárki tüzelt is rá, szándékosan lőtt mellé, ebben biztos volt. Egy 18mm-es töltényhüvelyből kilőtt, szabvány-impulzussugarat használtak, és hacsak a lövész nem lőtt tíz kilométernél messzebbről... el sem lehetett hibázni.

Kassad feláll, hogy a Jáde-kripta biztonságot jelentő falai mögé fusson, ám a második lövés a mellkasát találja el, amitől hátratántorodik.

Ezúttal felmordul, és arrébb gördül, majd a Jáde-kripta bejárata felé robog. Az összes szenzora aktív. A második lövés egy puskagolyó volt. Nem tudja, ki szórakozik vele, de az övéhez hasonló többfunkciós HAD-karabélyt használ. Arra tippel, a támadó tudja, hogy páncélt visel, ahogy azt is tudja, hogy a puskagolyó hatástalan lesz, mindegy, milyen közelről adja le a lövést. A többfunkciós fegyvernek azonban vannak másféle beállításai is, és ha a játszma következő szintjén gyilkos lézert vetnek be ellene, Kassad megáshatja a sírját. Bevetődik a Kripta kapuján.

A szenzorain továbbra sem lát hőjeleket vagy mozgást, csak zarándoktársainak vörösessárgán világító, rohamosan hűlő lábnyomai jelennek meg ott, ahol néhány perccel korábban behatoltak a Szfinxbe.

Kassad a taktikai komlogjával egyik kivetített képről a másikra vált, gyorsan végigpörgeti a VHF és az optikai kommunikációs csatornákat. Semmi. Százszorosra nagyítja a völgyet, belekalkulálja a szelet és a homokot, majd bekapcsol egy mozgásérzékelőt. Nem mozog rovarnál nagyobb élőlény. Radarjeleket, hanghullámokat és lorfóimpulzusokat bocsát ki, hátha előcsalogatja velük a mesterlövészt. Semmi. Taktikai képeket hív le az első két lövésről; kék ballisztikai görbék villannak fel.

Az első lövést a Költők Városából adták le, több mint négy kilométerről délnyugatra. A második lövés, alig tíz másodperccel később, a Kristálymonolittól érkezett, északkelet felől, majdnem egy teljes kilométerre a völgyből. A logika azt diktálná, hogy két orvlövésszel áll szemben. Kassad biztos benne, hogy csak eggyel. Tisztább közelképet hív le. A második lövés fentről jött, csaknem harminc méter magasról a Monolit oldalán.

Kassad kipördül, növeli a nagyítást, és a szemét mereszti az éjszakán, míg a homok-és hóvihar maradékán keresztül a hatalmas építmény felé. Semmi. Sehol egy ablak, egy lőrés, bármiféle nyílás.

Csak a vihar után a levegőben maradt kolloidrészecskék milliárdjainak köszönhető, hogy a másodperc törtrészéig láthatóvá válik a lézer. Kassad a zöld sugarat azután pillantja meg, hogy a mellébe csapódik. Visszagurul a Jáde-kripta bejáratán, azt latolgatva, vajon a zöld falak útját fogják-e állni a zöld lézernyalábnak, miközben a harci páncél szupravezetői minden irányba hőt sugároznak, a taktikai vizorja pedig a tudtára adja, amit már amúgy is tud: a lövés magasan a Kristálymonolitról érkezett.

Kassad érzi, ahogy a fájdalom a mellkasába hasít, és még időben néz le, hogy lássa, amint a sebálló páncél öt centiméteres körszeletéből olvadt üvegszálak csöpögnek a padlóra. Ami azt illeti, a páncélon belül is verítékben fürdik a teste, és látja, ahogy a Kripta falai szó szerint lüktetnek a páncélja által leadott hőtől. Biomonitorok próbálják nagy lármát csapva magukra vonni a figyelmét, de semmi újjal nem szolgálnak; a páncél szenzorai az áramkörökben jeleznek károkat, de nem történt pótolhatatlan veszteség, és a fegyvere még mindig töltve van, bevetésre kész.

Kassad megrágja magában a dolgot. A Kripták mind felbecsülhetetlen értékű régészeti műkincsek, amiket évszázadokig úgy őriztek meg, mint ajándékot a jövő nemzedékeinek, még ha visszafelé is mozognak az időben. Bolygóközi nagyságrendű vétek volna, ha Fedmahn Kassad ezredes fontosabbnak tartaná a saját életét ezeknek az értékes leleteknek a védelménél.

– Ó, ki nem szarja le! – suttogja Kassad, és lövőhelyzetbe gördül.

Addig szórja lézertűzzel a Monolit falát, amíg meg nem olvasztja a kristályt, aztán futásnak ered. Tízméterenként robbanó impulzustölteteket pumpál az építménybe, kezdve a felső szintekkel. Ezernyi tükröződő szilánk záporozik az éjszakába, lassított felvételben bucskáznak le a talajra, ocsmány, fogrésszerű hézagokat hagyva az épület oldalában. Kassad visszavált széles sugarú koherens fényszóróra, és a hézagokon keresztül végigsöpör vele az épület belsején. Elvigyorodik a vizor mögött, amikor valami több szinten is lángra kap. Kassad neeseket lő ki – nagy energiájú elektronsugarakat –, amik átszakítják a Monolitot, és mintaszerű, henger alakú, tizennégy centi átmérőjű, fél kilométeres alagutakat fúrnak a völgy sziklafalába. Kartácsgránátokat lő ki, amik tízezer repesszé robbannak szét, miután áthatolnak a Monolit kristályfalán. Véletlenszerű impulzuslézer-rohamokat indít, amik megvakítanak bárkit vagy bármit, ami Kassad felé néz az építményből. Testhőkereső nyilakkal sorozza meg a megrongált építmény összes nyílását.

Kassad visszavonul a bejárat mögé, és felcsapja a vizorját. Az égő torony lángjai a völgyben szétszóródott több ezer kristályszilánkon tükröződnek. Füst száll fel az éjszakába, hirtelen szélcsend köszönt be. Bíborvörös dűnék ragyognak a tűzben. A levegő egyszerre megtelik a szélcsengők hangjával, mert még több kristály válik le a falról és hullik a mélybe, míg némelyik hosszú olvadtüveg-foszlányokon lifeg.

Kassad kioldja a lemerült energiacellákat és az üres tárakat, újratölti az övéről, a hátára gördül, és beszívja a nyitott ajtón beáramló hűvösebb levegőt. Nem táplál illúziókat, tudja, hogy nem végzett az orvlövésszel.

– Moneta – suttogja Kassad. Lehunyja a szemét egy pillanatra, mielőtt folytatná a harcot.

Moneta először Azincourt-nál jött el hozzá egy késő októberi reggelen, Krisztus után 1415-ben. A mezőn halomban hevertek a franciák és az angolok halottai, az erdőt életre keltette a magányos ellenfél fenyegető jelenléte, és az ellenfél került volna ki győztesen a párharcból, ha nem kelt volna Kassad segítségére a magas, rövid hajú nő, akinek szemét soha többé nem tudta kiverni a fejéből. Közös diadaluk után, a legyőzött lovag vérével pettyezve Kassad és Moneta szeretkeztek egymással az erdőben.

Az Olümposz Parancsnoki Iskola Történelmi Taktikai Hálózatának stimszimélménye közelebb állt a valósághoz, mint amit egy civil valaha átélhet, de a Moneta nevű fantomszerető nem a stimszim tartozéka volt. Éveken át, amíg Kassad a HAD Olümposz Parancsnoki Iskolájának kadétjaként tanult, majd később, a kimerültségtől másállapotba kerülve, a valódi csaták után elkerülhetetlenül bekövetkező, katarzis utáni álmaiban a nő újra és újra meglátogatta.

Fedmahn Kassad és a Moneta nevű árny csataterek csendes zugaiban szeretkeztek, Antietamtól Kom-Rijádig. Moneta úgy jött el hozzá a trópusi éjszakai őrségben és az orosz sztyeppék ostromzárának zimankós időszaka alatt, hogy senki nem tudott róla, sosem látta másik stimszimkadét. Szenvedélyesen suttogtak Kassad álmaiban a Maui-Covenant szigetén aratott valóságos győzelem után vagy a gyötrelmes fizikai rekonstrukció alatt, miután hajszál híján életét vesztette a Dél-Bressián. Moneta maradt az egyetlen szerelme – egy mindent felülmúló, a vér és puskapor illatával, a napalm, a lágy ajkak és az ionizált hús ízével vegyített szenvedély.

Aztán jött a Hyperion.

Fedmahn Kassad ezredes kórházhajóját megtámadta egy Számkivetett fáklyahajó, mialatt hazafelé tartott a Bressia-rendszerből. Egyedül Kassad élte túl a támadást: meglovasított egy Számkivetett kompot, és kényszerleszállást hajtott végre a Hyperionon. Equus kontinensén. A Kantár-hegységen túli sivatagos, kopár, félreeső átokföldjén. Az Időkripták völgyében. A Shrike birodalmában.

És Moneta ott várt rá. Szeretkeztek... És amikor a Számkivetettek nagy erőkkel leszálltak, hogy újra foglyul ejtsék, Kassad és Moneta, valamint a tudat alatt észlelt Shrike letarolták a Számkivetett hajókat, elpusztították a megszálló csapatokat, és felkoncolták a katonákat.

Fedmahn Kassad ezredes, a tharsisi gettó szülötte, menekültek gyermeke, unokája és dédunokája, minden szempontból a Mars állampolgára egy rövid időre színtiszta eksztázist élhetett át, amikor fegyverként használta az időt, láthatatlanul mozgott az ellenség között, és a pusztítás istenévé vált, amiről halandó harcos még csak nem is álmodhatott.

Csakhogy aztán – még mialatt a vérontás közepén szeretkeztek – Moneta megváltozott. Szörnyeteg lett belőle. Vagy átvette a helyét a Shrike. Kassad nem emlékezett a részletekre; nem akart emlékezni rájuk, ha nem volt muszáj, saját túlélése érdekében.

De tudta, vissza kell térnie, hogy megtalálja a Shrike-ot, és megölje. Hogy megtalálja Monetát, és megölje. Megölni őt? Nem tudta. Fedmahn Kassad ezredes csak azt tudta, hogy szenvedély fűtötte életének nagy szenvedélyei erre a helyre és eddig a pillanatig vezettek, és ha itt csak a halál vár rá, ám legyen. Ha pedig szerelem, dicsőség, és a Valhallát is megrengető győzelem vár rá, ám legyen.

Kassad lecsapja a vizorját, feláll, és üvöltve kirohan a Jáde-kriptából. Fegyverével füstgránátokat és zavarófelhőket ereszt meg a Monolit felé, de ezek nem sok fedezéket nyújtanak arra a távra, amit még meg kell tennie. Valaki még életben van, és tüzel a toronyból; golyók és impulzustöltetek robbannak körülötte, míg ő dűnék mögé vetődik, egyik törmelékhalomtól a másikig táncol.

Nyílzápor sorozza meg a sisakját és a lábát. Vizorja bereped, és figyelmeztető jelek villognak. Kassad pislogva eltünteti az útból a taktikai képernyőket, csak az éjjellátó szűrőt hagyja meg. Nagy sebességű ólomlövedékek csapódnak a vállába és a térdébe. Kassad elterül, leterítik a lövések. A külső páncél megfagy, kienged, és ő már ismét talpon, rohan tovább, érzi, ahogy megjelennek a testén a mély zúzódások. Polimerálcája kétségbeesetten igyekszik tükrözni a senkiföldjét, amin átvág: éjszaka, láng, homok, olvadt kristály és égő szikla.

Ötven méter választja el a Monolittól, amikor fényszalagok cikáznak le a bal és jobb oldalán, egyetlen érintéssel üveggé dermesztve a homokot, és olyan iramban nyúlnak utána, amit semmi és senki nem tud lehagyni. A gyilkos lézerek már nem játszadoznak vele. Telibe kapják, átdöfik a sisakját, a szívét és az ágyékát a csillagok izzásával. Harci páncélja tükörfényessé válik, mikroszekundumok alatt váltogatja a frekvenciáját, hogy megfelelő védelmet nyújtson a támadás színeváltozásaira. Túlhevített légburok veszi körül. Mikroáramkörök töltődnek túl és sülnek ki sikoltozva, és mikrométer vékonyságú védőmezőt vonnak a hús és a vér elé.

Kassad vergődve teszi meg a hátralevő húsz métert, külső erőforrás segítségével ugorja át a felhólyagosodott kristályok sorompóját. Robbanások rázzák meg minden oldalról, ledöntik a lábáról, majd felemelik. A páncél teljesen megfagyott; lángokban álló kezek dobálják, akár egy játékszert.

A bombázás abbamarad. Kassad térdre tápászkodik, majd talpra kecmereg. Felnéz a Kristálymonolit oldalára, és látja a lángokat meg a repedéseket, de azonkívül alig valamit. Vizorja megrepedt és tönkrement. Kassad felemeli, mélyet szippant a füstből és az ionizált levegőből, s azzal belép a Kriptába.

Az implantjai közlik vele, hogy a többi zarándok minden létező kommunikációs csatornán őt hívja. Kikapcsolja őket. Kassad leveszi a sisakját, és a sötétségbe gyalogol.

Egy teremben van, egyetlen hatalmas, négyszögletes, sötét térben. Egy akna nyílt a közepén, és amikor Kassad felnéz, száz méter magasan egy törött tetőablakot pillant meg. Egy alak várakozik a tizedik emeleten, hatvan méterrel feljebb, lángok gyűrűjében.

Kassad átveti a vállán a fegyverét, a hóna alá csapja a sisakját, rátalál az akna közepéről induló óriási csigalépcsőre, és elindul felfelé.

TIZENNÉGY

– Kialudta magát? – kérdezte Leigh Hunt, ahogy a Lombkorona távnyelőállomására léptem.

– Igen.

– Remélem, szépeket álmodott – jegyezte meg Hunt. Meg sem próbálta véka alá rejteni szarkazmusát, vagy a véleményét azokról, akik békésen alszanak, miközben a kormány döntéshozói tolják az igát.

– Nem igazán – feleltem, és körülnéztem, amíg leballagtunk a széles lépcsőn az étkezőszintekhez.

A Hálóban, ahol az összes kontinens mindegyik országának összes megyéjében minden egyes város négycsillagos étteremmel kérkedett, ahol a valódi ínyencek száma tízmillióra rúgott, és a pallérozásukra kétszáz bolygó egzotikus étkei szolgáltak, még ebben a kulináris győzelmekben és éttermi sikerekben megcsömörlött Hálóban sem akadt párja a Lombkoronának.

Az óriáserdők bolygóján a tizenkét legmagasabb fa egyikének tetejére épült Lombkorona a felső ágak többholdnyi területét felölelte, fél mérfölddel a talajszint felett. A négy méter széles lépcső, amin Hunttal legyalogoltunk, elveszett a sugárút méretű ágak, vitorla nagyságú levelek tömegében, valamint a – reflektorok által megvilágított, a lombozat résein keresztül futólag megpillantott – középső fatörzs mellett, amely meredekebb és masszívabb volt még a legtöbb hegyoldalnál is. A Lombkorona felső lugasaiban étkezőteraszok tucatjai bújtak meg, rang, kiváltság, vagyon és hatalom szerinti sorrendben haladva felfelé. Különösképpen hatalom. Egy olyan társadalomban, ahol szinte már mindennapos volt milliárdosnak lenni, ahol egy Lombkoronában elköltött ebéd ezer márkába kerülhetett, és még így is milliók számára volt elérhető áron, a pozíciókat és a kiváltságokat végső soron a hatalom határozta meg: egy árfolyam, amely sosem ment ki a divatból.

Az esti összejövetelt a legfelső szinten tartották, egy széles, ívelt varsafa platformon (mivel a muirfára tilos volt rálépni), ahonnan kilátás nyílt az alkonyuló citromsárga égre, a látóhatárig nyúló alacsonyabb fák végtelenjére és a templomosok faházaiból és templomaiból a távolba vesző, zöld és föld-és borostyánszínű, lágyan fodrozódó lombfalon átszűrődő halvány narancssárga fényekre. Hozzávetőleg hatvanan voltak a fogadáson; felismertem Kolcsev szenátort fénylő ősz hajával a japán lampionok alatt, valamint Albedo tanácsost, Morpurgo tábornokot, Singh admirálist, a szenátus ideiglenes elnökét, Denzel-Hiat-Amint, a Mindenség szóvivőjét, Gibbonst, tucatnyi szenátort olyan befolyásos hálóbeli bolygókról, mint a Sol Draconi Septem, a Deneb Drei, a Nordholm, a Fuji, a két Reneszánsz, a Metaxas, a Maui-Covenant, a Hebron, az Új-Föld és Ixion, valamint egy sereg jelentéktelenebb politikust. Spenser Reynolds, az akcióművész is jelen volt, gesztenyebarna bársonytunikában kellette magát, de rajta kívül nem láttam művészeket. A zsúfolt platform másik végén viszont megláttam Tyrena Wingreen-Feifet; a kiadóból emberbaráttá avanzsált nő még most is kiemelkedett a tömegből leheletvékony bőrszirmok ezreiből varrt nagyestélyijével, kékesfekete, magasra feltornyozott hajkölteményével, de az estélyije az eredeti Tedekai-kollekcióból származott, sminkje drámai hatást keltett, de nem volt tolakodó, és a megjelenése visszafogottabb volt, mint csupán öt-hat évtizede lett volna. Elindultam felé a tömegben, az utolsó előtti platformon nyüzsgő vendégek között, akik a bárpultokat rohamozták meg, és várták a vacsorát jelző harangokat.

Joseph, drágám – sikkantott Wingreen-Feif, ahogy megtettem az utolsó néhány métert –, hogy a csudába hívattad meg magad erre a lehangoló estélyre?

Mosolyogtam, és megkínáltam egy pohár pezsgővel. Az irodalmi ízlés nagyasszonya csak onnan ismert engem, hogy az előző évben ellátogatott egy hétre az esperance-i művészeti fesztiválra, és mert olyan Hálóklasszis barátaim voltak, mint Salmud Brevy III., Milton De Havre és Rithmet Corber. Tyrena egy dinoszaurusz volt, aki nem volt hajlandó kihalni – csuklója, tenyere és nyaka kéken világított volna az ismételt Poulsen-kezelésektől, ha nem fedi el sminkkel, és évtizedeket töltött rövid csillagközi kiruccanásokon vagy éppen elképesztően költséges kriogén alvással olyan exkluzív wellness központokban, amiknek még nevük sem volt; ám ennek köszönhetően Tyrena Wingreen-Feif több mint három évszázada vasmarokban tartotta a társasági életet, és semmi nem utalt rá, hogy engedne szorításán. Míg ő időről időre átaludt huszonhárom évet, vagyona gyarapodott, legendája pedig nőttön-nőtt.

– Még mindig azon a gyászos kis bolygón élsz, ahol tavaly jártam? – faggatott.

– Az Esperance-on – mondtam. Tisztában voltam vele, hogy pontosan tudja, melyik jelentős művész hol lakik azon a jelentéktelen bolygón. – Nem, most egy időre áttettem a székhelyem a TC^2-re.

M. Wingreen-Feif grimaszt vágott. Homályosan észleltem, hogy nyolc-tíz ember lebzsel körülöttünk, feszülten figyelve, miről beszélünk, és azon tűnődnek, ki lehet ez a rámenős fiatalember, aki bebocsátást nyert az ő belső köreibe.

– Jaj, te szegény! – sopánkodott. – Milyen borzasztó lehet egy üzletemberek és kormányhivatalnokok lakta bolygón élni! Remélem, hamar elengednek!

Koccintásra emeltem a poharam.

– Meg akartam kérdezni tőled – mondtam –, nem te voltál Martin Silenus szerkesztője?

A nagyasszony leengedte a poharát, és fagyos pillantást vetett rám. Egy pillanatig elképzeltem, ahogy Meina Gladstone és a nő akarata egymásnak feszül; megborzongtam, és vártam a válaszát.

– Drága fiacskám – búgta –, az már annyira régi történet! Miért fájdítod az édes kicsi fejecskédet efféle őstörténeti kuriózumokkal?

– Érdekel Silenus története – feleltem. – És a költészete. Csak kíváncsi voltam, tartod-e még vele a kapcsolatot.

– Joseph, Joseph, Joseph – cöccögött M. Wingreen-Feif. – Szegény Martinról már évtizedek óta nem hallott senki. Hiszen szegény pára mostanra már ősöreg lenne!

Nem hívtam fel Tyrena figyelmét arra a tényre, hogy amikor Silenus szerkesztőjeként dolgozott, a költő sokkal fiatalabb volt nála.

– Milyen fura, hogy megemlíted – folytatta. – A régi cégem, a Transline nemrég azt mondta, hogy fontolgatják Martin néhány művének kiadását. Nem tudom, hogy aztán kapcsolatba lépteke az örököseivel.

– A Haldokló Föld regényeket? – kérdeztem a Régi Föld iránti nosztalgiából született kötetekre gondolva, amik réges-régen olyan jól fogytak.

– Meg fogsz lepődni, de nem. Úgy tudom, az Énekeket tervezik kinyomni – válaszolta Tyrena. Felnevetett, és a szájához emelt egy hosszúkás, elefántcsont szipkába dugott marihuánás rudat. Sleppjének egyik tagja odaugrott meggyújtani. – Milyen bizarr választás, ha csak arra gondolunk, hogy szegény Martin életében senki nem olvasta az Énekeket. No de, egy művész karrierjén kevés dolog lendít nagyobbat, mint a halál és a homályos múlt. Mindig ezt mondom. – Felkacagott, az éles hangocskák követ pattintó fémet idéztek. Holdudvarából féltucatnyian vele nevettek.

– Én azért a helyetekben utánajárnék, hogy Silenus biztosan halott-e javasoltam. – Az Énekek befejezetten még jobb olvasmány lehetne. Tyrena Wingreen-Feif értetlenül nézett rám, a vacsorát jelző harangok felcsendültek a zizegő levelek mögül, Spenser Reynolds a karját nyújtotta a grande dame-nak, a vendégsereg megindult az utolsó lépcsőn a csillagok felé, én pedig felhajtottam a pezsgőm, egy korláton hagytam az üres poharat, és felmentem, hogy csatlakozzak a birkasereglethez.

A vezérigazgató és kísérete nem sokkal azután érkezett, hogy helyet foglaltunk, és Gladstone tartott egy rövid beszédet, aznap valószínűleg már a huszadikat, ha nem számoljuk a szenátus és a Háló előtt tartott reggeli szónoklatát. A vacsorát eredetileg azért rendezték, hogy felhívják a figyelmet egy adománygyűjtő akcióra az Armaghasti Segélyalapnak, ám Gladstone beszéde csakhamar a háború felé kanyarodott, és annak szükségességét hangsúlyozta, hogy elszántan és hatékonyan, a Háló különböző pontjairól érkezett politikusok összefogásával vigyék keresztül a hadjáratot.

A beszéd közben elkalandozott a tekintetem a korlát felett. A citromszínű ég sáfránysárgává fakult, majd kisvártatva trópusi alkonyi színezetet öltött, olyan élénken, mintha egy súlyos, kék függönyt vontak volna össze az ég előtt. Úrligetnek hat kis holdja volt, ötöt lehetett látni belőlük ezen a szélességen, négy pedig átszelte az eget, ahogy kigyúltak a csillagok. A levegő oxigéndús volt, szinte részegítő, és az ázott növények nehéz illatát hordozta, amiről a reggeli hyperioni látogatás jutott eszembe. Az Úrligeten azonban tilos volt EMJ-t, suhanót vagy bármiféle repülőgépet használni – ezt az égboltot sosem szennyezte petrolkémiai kibocsátás vagy sejtfúziós kondenzcsík és a városok, autópályák és elektromos világítás hiánya miatt elég fényesen ragyogtak a csillagok ahhoz, hogy felvegyék a versenyt az ágakra és támpillérekre aggatott japán lampionokkal és parázsgömbökkel.

Naplemente után megint mozogni kezdett a levegő, és most már az egész fa lágyan ringatózott, úgy lengett ki a széles platform, mint hajó a békés tengeren, varsafa és muirfa támpillérek és oszlopok recsegtek halkan a finom hullámzásban. Fényeket láttam felgyulladni messzi fatetőkön, tudván, hogy ezek közül sok „szobákból” érkezik – néhány ezret adtak bérbe a templomosok –, amiket hozzá lehetett adni a több bolygós, távnyelőkkel összekötött rezidenciánkhoz, már ha ki tudtuk fizetni az egymillió márkás vételárat, amibe ez a hóbort került.

A templomosok nem piszkolták be magukat a Lombkorona vagy az ingatlanügynökségek napi irányításával, mindössze szigorú, megszeghetetlen ökológiai feltételeket támasztottak minden ilyen vállalkozásnak, ám a százmillió márkás bevételekből ők is részesedtek. Eszembe jutott csillagközi luxushajójuk, az Yggdrasill, egy kilométeres hosszúságú fa a bolygó legszentebb erdejéből, melyet a Hawking-hajtómű szingularitásgenerátorai hajtottak, és a létező legösszetettebb energiapajzs és erg-takarómező védte, amit egy hajó elbírhatott. Valami megmagyarázhatatlan oknál fogva a templomosok beleegyeztek, hogy elküldjék az Yggdrasillt egy evakuációs küldetésre, ami csak a HAD inváziós hadműveleti egységét volt hivatott fedezni.

És mint ahogy az lenni szokott, amikor egy értékes tárgyat veszélybe sodornak, az Yggdrasillt elpusztították a Hyperion körüli pályán, bár az még vita tárgyát képezte, hogy a Számkivetettek támadták meg, vagy valamely más csoport a felelős. Vajon hogyan reagáltak a templomosok? Mi lehetett az a cél, amiért kockára tettek egyet a négy, még létező bárkafa közül? És miért választották a bárkafa kapitányát – Het Masteent – a hét zarándok közé, hogy aztán nyoma vesszen, mielőtt a szélvagon elérte volna a Fűtenger partját és a Kantár-hegységet?

Túl sok volt a kérdés, a rohadt életbe, és a háború még csak néhány napja tartott.

Meina Gladstone befejezte köszöntőjét, és mindenkinek jó étvágyat kívánt a finom vacsorához. Udvariasan megtapsoltam, és intettem az egyik pincérnek, hogy töltse tele a borospoharam. Az első fogás klasszikus saláta volt birodalmi módra, és lelkesen láttam hozzá. Most jöttem csak rá, hogy egész nap nem ettem semmit a reggeli óta. Miközben a villámra tűztem egy szál vízitormát, felidéztem, ahogy Theo Lane főkormányzó szalonnás tojást és heringet eszik, míg odakint lágyan szitál az eső a Hyperion lazúrkék egéből. Csak álmodtam volna az egészet?

Mi a véleménye a háborúról, M. Severn? – kérdezte Reynolds, az akcióművész. Jó néhány székkel arrébb ült, a széles asztal túloldalán, de jól lehetett hallani a hangját. Láttam, amint Tyrena felvont szemöldökkel néz rám onnan, ahol ült, három székkel jobbra.

Mi lehet az ember véleménye a háborúról? – kóstoltam meg újra a bort. Egész jó volt, bár a Hálóban semmi nem érhetett a nyomába az emlékeimben élő francia bordeaux-inak. – A háborút nem szükséges megítélnünk – mondtam –, pusztán túlélnünk.

Éppen ellenkezőleg – vitatkozott Reynolds –, a hadviselés, mint sok más dolog, amit az emberiség a Hidzsra óta újradefiniált, a küszöbén áll annak, hogy művészet legyen belőle.

Művészet – sóhajtott egy rövid gesztenyebarna hajú nő. Az adatszférából megtudtam, hogy M. Sudette Chiernek hívják, és Gabriel Fjodor Kolcsev szenátor felesége, aki önmagában is fontos politikai tényező. M. Chier kék és aranylamé estélyit és elragadtatott arckifejezést öltött.

A háború, mint művészet! Milyen izgalmas gondolat!

Spenser Reynolds kicsit alacsonyabb volt a hálóbeli átlagnál, de nagyságrenddel sármosabb. Göndör haját rövidre nyírta, bőre bronzvörösre sült a jótékony napsugaraktól, és halvány aranyba vonta a diszkrét testfestés, ruhájával és génszobrászati tartozékaival pazarlón hivalkodott, de nem esett túlzásba, viselkedéséből pedig az a fajta nyugodt magabiztosság sugárzott, amit minden férfi irigyelt, de csak kevés birtokolt. Szellemességéhez nem férhetett kétség, őszintén fordult mindenkihez, humorérzéke legendás volt.

Helyből megutáltam a rohadékot.

– Minden művészet, M. Chier, M. Severn – mosolygott Reynolds. – Vagy azzá kell válnia. Már túljutottunk azon a ponton, ahol a hadviselés mindössze a politika otromba elterjesztése egyéb eszközökkel.

– Diplomácia – szólalt meg a Reynolds balján ülő Morpurgo tábornok.

– Hogy mondja, tábornok úr?

– Diplomácia – ismételte el. – És „kiterjesztése”, nem pedig „elterjesztése”.

Spenser Reynolds fejet hajtott, és cikornyás mozdulatot tett a kezével. Sudetta Chier és Tyrena halkan kacarásztak. Albedo tanácsos kivetített képe előrehajolt a bal oldalamon, és azt mondta:

– Von Clausewitz, ha nem tévedek.

A tanácsosra lestem. Egy hordozható vetítőgép – alig nagyobb, mint az ágak között cikázó sugárzó ökörnyálak – lebegett két méterrel fölötte a háta mögött. Az illúzió nem volt olyan tökéletes, mint a Kormányzati Palotában, de sokkal jobb, mint bármilyen privát holó, amit eddig láttam.

Morpurgo tábornok a Mag képviselője felé biccentett.

– Na mindegy – mondta Chier. – Maga az ötlet, hogy a háború művészet lehet, az az igazán zseniális.

Végeztem a salátával, mire egy emberpincér gyorsan elvette előlem a tálat, és egy tányér sötétszürke, beazonosíthatatlan levest helyezett elém. Füstölt ízt éreztem rajta, halványan a fahéj és a tenger zamatát idézte, és isteni volt.

– A háború tökéletes közvetítő közeg egy művész számára – kezdett rá Reynolds, úgy lengetve a salátástálját, mint egy karmesteri pálcát. – És most nem csak azokra az... iparosokra gondolok, akik a hadviselés úgynevezett tudományát tanulmányozták. – Rámosolygott Morpurgóra és a HAD egy másik tisztjére a tábornok jobbján, egyúttal le is írva őket. – Csak az képes művészi érzékkel nyúlni egy olyan nehéz témához, mint a modern kori háború, aki hajlandó kitekinteni a taktika, a stratégiák és az elavulóban lévő „győzni” akarás bürokratikus szűklátókörűségén túl.

– Az elavulófélben lévő győzni akarás? – kérdezte a HAD tisztje. Az adatszféra megsúgta, hogy William Ajunta Lee parancsnok az, a maui-covenanti konfliktus haditengerészeti hőse. Fiatal ember benyomását keltette, az ötvenes évei derekán járhatott, de a rangja arra utalt, hogy nem Poulsen-kezelésektől maradt fiatal, hanem mert évekig a csillagok között utazott.

Még szép, hogy elavulófélben van – nevetett fel Reynolds. – Azt hiszi, egy szobrász le akarja győzni az agyagot? A festő talán megtámadja a vászont? Vagy ha már itt tartunk, egy sas vagy egy sólyom vajon az égre támad?

– A sasok kihaltak – mordult Morpurgo. – Talán nem ártott volna az égre támadniuk. Elárulta őket.

Reynolds visszafordult hozzám. A pincérek elvitték a salátáját, amihez, hozzá sem nyúlt, és kihozták neki is a levest, aminek én már a végén jártam.

M. Severn, ön művész... vagy ha más nem, illusztrátor. Segítsen megmagyarázni ezeknek az embereknek, mire gondolok!

Nem tudom, mire gondol. – Míg a következő fogásra vártam, megkocogtattam a poharam. Azonnal teletöltötték borral. Hallottam, amint az asztalfőnél, tőlünk harminclábnyira Gladstone, Hunt és a segélyalap bizottsági tagjai nevetgélnek.

Spenser Reynoldsot nem lepte meg a tudatlanságom.

Ahhoz, hogy a fajunk elérje a valódi megvilágosodást, hogy a tudat és az evolúció következő szintjére léphessünk, amiről megannyi filozófusunk papol, az emberi tevékenységnek minden szempontból tudatos művészi törekvéssé kell válnia.

Morpurgo nagyot kortyolt az italába, és morgott egyet.

– Gondolom, beleértve az olyan biológiai funkciókat is, mint az evés, a szaporodás és a salakanyag ürítése.

– Legfőképpen ezeket a funkciókat! – rikkantott Reynolds. Széttárta a kezét, körbemutatott a hosszú asztalokon és a sokféle finomságon. – Amit itt látnak, az a halott organikus anyagok energiává alakításának állati szükséglete, más élőlények elfogyasztásának alantas cselekedete, csakhogy a Lombkorona művészetté alakította! A szaporodásban régóta felváltották az eredetileg durva állatiasságot a kulturált emberek tánclejtései. A népirtásnak valódi költészetté kell válnia!

– Majd nem felejtem el, ha legközelebb szarni megyek – dörmögte Morpurgo.

Tyrena Wingreen-Feif felnevetett, és a jobbján ülő, vörös-fekete ruhás férfihoz fordult.

– Monsignore, a maga egyházának... katolikus, kora keresztény, jól mondom? Nincsen véletlenül valami jópofa doktrínájuk az emberiség felsőbbrendű evolúciós szintre lépéséről?

Mindannyian az alacsony, hallgatag, fekete ruhás, furcsa sapkát viselő férfi felé fordultunk. Monsignore Edouard, egy szinte teljesen elfeledett, ma már csak a Pacemre és néhány gyarmatbolygóra korlátozódó, kora keresztény szekta képviselője azért szerepelt a meghívottak listáján, mert részt vett az armaghasti segélyprogramban, és egészen mostanáig csendben eszegette a levesét. Kissé meglepve nézett fel, arcára az időjárás viszontagságai és az aggodalom vetettek árkokat.

– Van bizony – válaszolta –, Szent Teilhard tanításaiban szót ejt az Ómega-pont felé tartó fejlődésről.

– Ez az Ómega-pont hasonlít ahhoz, amit mi, zen gnosztikusok a gyakorlati megvilágosodással fejezünk ki? – kíváncsiskodott Sudetta Chier.

Monsignore Edouard vágyakozva nézett a levesére, mintha fontosabb lenne, mint a beszélgetés.

– Nem igazán van köztük hasonlóság – felelte. – Szent Teilhard úgy érezte, hogy az élet egésze, a szerves öntudat minden egyes szintje egy tervezett evolúciós folyamat része, melynek végső célja az egyesülés az Istennel. – Elfintorodott. – Teilhard álláspontja sokban változott az elmúlt nyolcszáz évben, de a vezérfonal továbbra is az, hogy Jézus Krisztus megtestesült példája annak, hogy milyen formában jelenne meg ez a végső tudat az emberi létsíkon.

Megköszörültem a torkom.

Paul Duré atya nem írt véletlenül néhány munkát Teilhard hipotéziséről?

Monsignore Edouard előrehajolt Tyrena takarásából, és rám meredt. Meglepetés ült ki érdekes arcára.

De bizony – mondta. – Meglep, hogy ismeri Duré atya munkásságát.

Álltam a férfi pillantását, aki még akkor is Duré barátja maradt, amikor hittagadás miatt száműzte a jezsuitát a Hyperionra. Eszembe jutott egy másik menekült Új-Vatikánból, az ifjú Lenar Hoyt, aki holtan fekszik egy Időkriptában, mialatt a Duré atya és saját DNS-ének mutációját hordozó keresztség parazitái komoran tették a dolgukat, azaz feltámasztották. Hogyan illeszkedett a szentségtörő keresztség Teilhard és Duré nézeteibe az elkerülhetetlen, jótékony, Istenhez vezető evolúcióról?

Spenser Reynolds láthatóan úgy gondolta, hogy túl sokáig rekedt kívül a társalgáson.

A lényeg az – nyomott el mély hangjával minden más beszélgetést az asztal feléig –, hogy a háborúnak, csakúgy mint a vallás és más emberi tevékenységek esetében, amelyek ilyen mértékben mozgósítják és szervezik meg az emberek energiáit, fel kell hagynia a Ding an sich-hez való infantilis, betű szerinti ragaszkodással, ami általában a „célokkal” kapcsolatos szolgai rajongásban fejeződik ki, és fel kell oldódnia önnön életművének művészi távlataiban. Na most, az én legújabb projektem...

És mik az ön szektájának a céljai, monsignore Edouard? – kérdezte Tyrena Wingreen-Feif, elorozva Reynoldstól a labdát a beszélgetésben, amihez sem a hangját nem kellett felemelnie, sem a szemét levennie az egyházfiról.

– Segíteni az emberiségnek abban, hogy megismerje és szolgálja Isteni – felelte, majd impozáns szürcsöléssel kikanalazta a levesét. A régimódi kis pap az asztal másik végén ülő Albedo tanácsos kivetülésére nézett. – Hallottam néhány pletykát, tanácsos úr, miszerint az InforMag meglepően hasonló célokat tűzött ki maga elé. Igaz, hogy a saját Istenüket próbálják megépíteni?

Albedo tanácsos tökéletesen kicentizett mosolya barátságos volt, a leereszkedés legkisebb jele nélkül.

– Nem titok, hogy a Mag bizonyos elemei évszázadok óta azon munkálkodnak, hogy ha mást nem, legalább az elméleti modelljét létrehozzák a saját szegényes értelmi képességeinken túlmutató, úgynevezett mesterséges intelligenciának. – Legyintett, mintha az egész nem is lenne olyan fontos. – Közel sem Istent próbáljuk megalkotni, monsignore. Inkább úgy képzelje el, mint egy kutatási projektet, amelyben az ön Szent Teilhardja és a Duré atya által kitaposott út további lehetőségeit tárjuk fel.

– De hisznek abban, hogy mesterséges úton el tudnak érni egy ilyen evolúciós szintre, egy magasabb rendű tudatformához? – kérdezte Lee parancsnok, a haditengerészet hőse, aki eddig figyelmesen hallgatta a társalgást. – Meg tudnak tervezni egy végső intelligenciát, mint ahogy hajdanán mi terveztük meg szilikonból és mikrocsipekből az önök kezdetleges elődeit?

– Attól tartok, semmi ilyesféle egyszerű vagy grandiózus dologról nincs szó – nevetett fel Albedo. – És amikor többes számot használ ránk, parancsnok, kérem, ne feledje, hogy én csak egy személyiség vagyok az intelligenciák sokaságából, amik legalább annyira különböznek egymástól, mint az emberi lények ezen a bolygón... sőt mi több, az egész Hálóban. A Mag nem monolit. Számos táborra oszlunk filozófiák, hitvallások, hipotézisek mentén – vallások mentén, ha úgy tetszik –, ahogy ez a sokszínű közösségeknél lenni szokott. – Összekulcsolta a kezét, mint aki egy olyan viccen mulat, amit egyedül ő ért. – Habár vallás helyett inkább hobbiként szeretek gondolni a Végső Intelligencia keresésére. Mintha hajómodellt építenénk egy palackban, parancsnok, vagy azon vitatkoznánk, hány angyal fér el egy tű hegyén, monsignore.

A társaság udvariasan nevetett, leszámítva Reynoldsot, aki önkéntelenül a homlokát ráncolta, miközben minden bizonnyal azon tanakodott, hogyan tudná újból átvenni a beszélgetés irányítását.

– És mi a helyzet azzal a szóbeszéddel, hogy a Mag a Végső Intelligencia keresése során felépítette a Régi Föld pontos mását? – kérdeztem saját legnagyobb meglepetésemre.

Albedo mosolya meg sem rezdült, barátságos tekintete meg sem rebbent, de egy nanoszekundumig valami átvillant a kivetített képmáson. De micsoda? Döbbenet? Harag? Mulatság? Fogalmam sem volt. Akár bizalmasan is kapcsolatba léphetett volna velem ez alatt az örökkévalóságig tartó másodperc alatt, irgalmatlan adatmennyiséget sugározhatott volna saját, Maghoz kötő köldökzsinóromon vagy a láthatatlan folyosók valamelyikén, amiket magunknak tartottunk fenn az emberiség által pofonegyszerűen megalkotottnak vélt adatszféra labirintusában. Vagy meg is ölhetett volna, ha érvényesíti a hatalmát a Mag azon istenei felett, akik a hozzám hasonló tudatok környezetét felügyelik – olyan könnyedén, mint amikor egy intézet igazgatója leszól a technikusoknak, hogy véglegesen altassák el a kellemetlenkedő kísérleti egeret.

A beszélgetés körös-körül elhalt az asztalnál. Még Meina Gladstone és ultra-VIP vendégei is felénk pillantottak.

Albedo tanácsos mosolya még szélesebbre húzódott.

Milyen megkapóan különös szóbeszéd! Árulja el, M. Severn, hogyan lenne képes valaki... kiváltképp egy olyan organizmus, mint a Mag, amit az önök saját riporterei neveztek „egy rakás testetlen elmének, szökött programoknak, amelyek kiszabadultak áramköreik fogságból, és idejük java részét nem létező köldökük intellektuális bámulásával töltik”... hogyan lenne képes valaki megépítem „a Régi Föld pontos mását”?

A kivetülésre néztem, kinéztem rajta, és most jöttem csak rá, hogy Albedo tányérjai és vacsorája is vetített képek; beszélgetés közben végig evett.

Továbbá – folytatta, szemmel láthatóan remekül szórakozva – felmerült vajon ezen szóbeszéd terjesztőiben, hogy „a Régi Föld pontos mása” lényegében megegyezne a Régi Földdel? Mégis mi haszna származna a továbbfejlesztett mesterséges intelligencia mátrixának elméleti lehetőségei után kutatóknak egy efféle vállalkozásból?

Amikor nem válaszoltam, kínos csend telepedett az asztal teljes középső részére.

Monsignore Edouard megköszörülte a torkát.

Nekem úgy tűnik – szólalt meg –, ha egy... ah... társadalom képes lenne pontosan lemásolni egy bolygót, főleg, ha egy négyszáz éve elpusztult bolygóról van szó, akkor már nem is kellene tovább keresniük Istent; ők maguk válnának Istenné.

– Pontosan! – nevetett Albedo tanácsos. – Bolond egy szóbeszéd, de megkapó... Felettébb megkapó!

Megkönnyebbült nevetés tömte be a csend rését. Spenser Reynolds a legújabb projektjéről kezdett mesélni – azzal próbálkozik meg, hogy egy csomó, különböző bolygón lévő öngyilkos összehangoltan vesse le magát a hídról, mialatt a Mindenség közvetíti –, Tyrena Wingreen-Feif pedig azzal vonta magára mindenki figyelmét, hogy átkarolta monsignore Edouardot, és meghívta a vacsora után a Mare Infinitus-i úszó birtokán tartandó meztelen medencés partijára.

Láttam, hogy Albedo tanácsos engem bámul, és amikor megfordultam, még éppen elkaptam Leigh Hunt és a vezérigazgató kérdő pillantását, aztán visszafordultam a főételt ezüsttálcákon behozó pincérek felé.

A vacsora pompás volt.

TIZENÖT

Nem mentem el Tyrena meztelen medencés partijára. Ahogy Spenser Reynolds sem, aki legutoljára Sudetta Chierrel folytatott buzgón beszélgetést. Nem tudom, végül monsignore Edouard beadta-e a derekát Tyrena kérlelésének.

A vacsora még nem ért véget teljesen, a segélyalap bizottsági tagjai rövid beszédeket tartottak, és a fontosabb szenátorok közül sokan már fészkelődni kezdtek, amikor Leigh Hunt a fülembe súgta, hogy a vezérigazgató társasága távozni készül, és a jelenlétemre is igényt tartanak.

Lassan 23:00 volt a Háló szabványideje szerint, és feltételeztem, hogy a csoport visszatér a Kormányzati Palotába, ám amikor átléptem az egyszer használatos kapun – én voltam az utolsó a társaságban, ha nem számítjuk a sereghajtó praetoriánus testőröket –, döbbenetemre egy kőfalú folyosón találtam magam, melynek hosszú ablakaiból a marsi naplementére láttam rá.

Technikailag a Mars nem tartozik a Hálóhoz; az emberiség legrégebbi földön kívüli gyarmatát szándékosan nehéz megközelíteni. A Hellas-medencében található Mester Sziklájához utazó zen gnosztikus zarándokoknak először az Anyarendszer Állomásra kellett távolniuk, és a Ganümédeszről vagy az Európáról kompjárattal kelhettek át a Marsra. Csak néhány órás vesződséggel jár a dolog, de egy társadalomban, ahol szó szerint tíz lépésre van minden, az áldozathozatal és kaland érzését kelti. A történészeket és a hivatásos konyakkaktusz-termesztőket leszámítva a Mars nem sok szakmát vonz. A zen gnoszticizmus elmúlt évszázadban lezajlott fokozatos eljelentéktelenedése miatt még a zarándokforgalom is elapadt. Már senkit nem érdekel a Mars.

Kivéve a HAD-ot. Ugyan a HAD adminisztratív irodái a TC^2-n találhatók, a támaszpontokat pedig a Háló és a Protektorátus teljes területén szétszórták, a katonai szervezetnek változatlanul a Mars az igazi otthona és az Olümposz Parancsnoki Iskola a szíve.

VIP katonák kis csoportja fogadta a VIP politikusokat. Mialatt a seregletek ütköző galaxisokként elvegyültek, egy ablakhoz sétáltam, és a tájat bámultam.

A folyosó az Olympus-hegy felső gerincébe vágott komplexum részét képezte, és onnan, ahol mi álltunk, tíz mérföld magasról úgy éreztem, mintha egyetlen pillantással fel tudnám mérni a bolygó felét. Erről a magaslatról a bolygó tényleg egy ősi pajzsvulkánnak látszott, és a távolság érzékcsalódása kacskaringós vonalakká zsugorította a bekötőutakat, a sziklafalaknál húzódó óvárost, valamint a Tharsis-fennsík nyomornegyedét és erdős vidékét a vörös tájon, amely azóta nem változott, hogy az első ember a Marsra lépett, birtokba vette egy Japán nevű nemzet nevében, és csinált itt egy fényképet.

Figyeltem, ahogy egy apró nap felkel, arra gondolván, „Ez az a Nap”, és gyönyörködtem a sötétségből előkúszó, felhőket megvilágító káprázatos fényjátékban az áthatolhatatlan hegyoldal felett, amikor Leigh Hunt közelebb lépett hozzám.

– Ugye tisztában van vele, hogy minden, amit ezen a konferencián hall vagy lát, szigorúan titkos?

Kijelentését nem kérdésnek vettem.

Széles bronzkapuk nyíltak a kőfalban, és kis lámpák kapcsolódtak fel, hogy mutassák a válságterem tárgyalóasztalához vezető, szőnyeggel borított rámpát és lépcsőt. A széles, fekete helyiség akár egy hatalmas, koromsötétbe burkolózó előadóterem is lehetett volna, középen az asztal magányos, megvilágított szigetével. Titkárok siettek elénk, hogy mutassák az utat, kihúzzák a székeket, majd újra az árnyékokba olvadjanak. Kénytelen-kelletlen hátat fordítottam a napfelkeltének, és követtem a társaságot a verembe.

Az eligazítást személyesen Morpurgo tábornok és egy HAD-vezetőkből álló trojka bonyolította le. A látványgrafika fényévekkel felülmúlta a Kormányzati Palotában tartott eligazítás ügyetlen képlenyeit és holóit; hatalmas térben voltunk, akkora helyen, ahol nyolcezer kadét és oktató is elfért volna, most viszont a felettünk lévő feketeség ómega minőségű holókkal és freeballpálya méretű diagramokkal telt meg. Ha jól belegondolok, elég ijesztő volt.

Ahogy az eligazítás témája is.

– Vesztésre állunk a Hyperion-rendszerben – foglalta össze Morpurgo.

A legjobb esetben is csak döntetlenre hozhatjuk ki a harcot. Ebben az esetben a Számkivetett rajt a távnyelő szingularitásgömbjétől hozzávetőleg tizenöt CSE-re tartóztatjuk fel, ám állandó zaklatásnak lennénk kitéve a kisebb hajók felmorzsoló rajtaütései miatt. Legrosszabb esetben vissza kell vonulnunk védekező pozícióba, mialatt evakuáljuk a flottát és a hegemóniai polgárokat, a Hyperiont pedig a Számkivetettek kezére játsszuk.

Hová lett a beígért kiütésszerű győzelem? – kérdezte Kolcsev szenátor a rombusz alakú asztal csúcsa mellől. – A Számkivetettekre mérendő döntő csapások?

Morpurgo a torkát köszörülte, de Nashita admirálisra pillantott, mire az felállt. A HAD:űr parancsnok fekete egyenruhája azt a képzetet keltette, hogy mogorva ábrázata a sötétben lebeg. Déjà vu érzésem támadt a gondolatra, de visszanéztem Meina Gladstone-ra, akit felülről megvilágítottak a háborús grafikonok és színek, mint Damoklész híres kardjának valamiféle holospektrum-verziója, és újból rajzolni kezdtem. Kénytelen voltam eltenni a papíralapú füzetem, könnyű íróvesszőmmel most már egy hajlékony elektronikus képlenylapon dolgoztam.

– Először is, a rajokról kapott hírszerzői értesüléseink szükségszerűen nem terjedtek ki mindenre – fogott bele Nashita. Új ábrák jelentek meg felettünk. – A felderítő szondák és a nagy hatótávolságú kémhajók nem tudtak minden egységre vonatkozó teljes képet alkotni a Számkivetett vándorflottáról. Ennek eredményeképpen nyilvánvaló, hogy súlyosan túlbecsültük a szóban forgó raj tényleges ütőképességét. Megpróbáltunk távolsági vadászgépekkel és fáklyahajókkal behatolni a raj védelmi vonalai mögé, de az akciók nem hozták meg a remélt sikert.

– Másodszor, egy ilyen nagyságrendű védőgyűrű biztosítása a Hyperion rendszerben akkora terheket rótt a két operatív hadműveleti egyletünkre, hogy lehetetlenné vált kellő számú hajót rendelkezésre bocsátani támadó célokra.

– Admirális – szakította félbe Kolcsev jól hallom, hogy azt mondja, nincsen elég hajója a Hyperion-rendszerben a Számkivetettek támadásának letöréséhez vagy megfékezéséhez?

Nashita a szenátorra meredt, és azok a festmények jutottak róla eszembe, amik szamurájokat ábrázolnak pillanatokkal a halált hozó kard kivonása előtt.

– Így van, Kolcsev szenátor.

– Mégis, a háborús kabinet legutóbbi eligazításán, alig egy szabványhéttel ezelőtt még arról biztosított minket, hogy a két hadműveleti egység elég lesz ahhoz, hogy megvédjük a Hyperiont az inváziótól és a pusztulástól, s egyúttal döntő csapást mérjünk a Számkivetett rajra. Mi történt, admirális?

Nashita kihúzta magát – magasabb volt Morpurgónál, de alacsonyabb a hálóbeli átlagnál –, és Gladstone felé fordult.

– Vezérigazgató asszony, elmagyaráztam, mik azok a tényezők, amik miatt változtatást igényel a haditervünk. Kezdjem el elölről az eligazítást?

Meina Gladstone az asztalon könyökölt, és fáradt, de figyelmes testtartással jobb kezén nyugtatta a fejét: két ujját az arcához szorította, kettővel az állát támasztotta, hüvelykujját az állkapcsánál tartotta.

– Admirális – szólalt meg halkan –, noha Kolcsev szenátor kérdését teljes mértékben jogosnak tartom, azt hiszem, az ön által ezen az eligazításon és a ma korábban tartottakon körvonalazott szituáció választ ad rá.

– Kolcsevhez fordult. – Gabriel, tévesen mértük fel a helyzetet. A HAD jelenlegi erőbevonásával legjobb esetben is csak patthelyzetben bízhatunk. A Számkivetettek szívósabbak, állhatatosabbak, és többen vannak, mint gondoltuk. – Elcsigázott tekintetét ismét Nashitára vetette. – Admirális, hány hajóra van még szüksége?

Nashita levegő után kapkodott, szemlátomást váratlanul érte, hogy ennyire az eligazítás elején nekiszegezik ezt a kérdést. Morpurgóra és a többi vezérkari főnökre sandított, majd összefűzte az ujjait az ágyéka előtt, akár egy temetkezési vállalkozó.

– Kétszáz hadihajóra – felelte. – Legalább kétszázra. Ez a minimum.

Felbolydult a terem. Felnéztem a rajzomból. Mindenki sutyorgott és mocorgott, csak Gladstone nem. Kellett egy másodperc, hogy felfogjam a szavak jelentését.

A HAD:űr teljes flottája még a hatszáz hadihajót sem tette ki. Természetesen mindegyik irdatlan összegbe került – kevés bolygó gazdasága engedhette meg, hogy egy-két csillagközi csatahajónál többet állítson ki, és még egy maréknyi, Hawking-hajtóművel felszerelt fáklyahajó is gyarmatbolygókat vihetett csődbe. Emellett mindegyik irdatlan tűzerővel rendelkezett: egy anyahajó bolygókat tudott elpusztítani, egy cirkálókból és perdrombolókból álló egység meg akár napokat is. Nem is volt olyan elképzelhetetlen, hogy a Hyperion-rendszerben összegyűlt hegemóniai hajók – ha erejüket a HAD hatalmas tranzit-távnyelőmátrixán keresztül, összpontosítják – képesek lennének felrobbantani a Háló legtöbb naprendszerét. Egy évszázaddal korábban még ötven hajó sem kellett a Nashita által kérvényezett típusból Glennon Height flottájának megsemmisítéséhez és a zendülés örök leveréséhez.

Az igazi gondot viszont az jelentette Nashita kérésében, hogy a hegemóniai flotta kétharmadát egy időben a Hyperion-rendszerbe vezényelnék át. Éreztem a politikusokon és döntéshozókon elektromos áramütésként átcsapó nyugtalanságot.

A Reneszánsz Vektorba valósi Richeau szenátor megköszörülte a torkát.

– Admirális, eddig még soha nem vontuk így össze a hadiflottáinkat, ugye?

Nashita feje úgy fordult felé, mintha csapágyakon forogna. Mogorva arckifejezése meg sem rezdült.

– Még soha nem köteleztük el magunkat egy ilyen sorsdöntő flottahadműveletre a Hegemónia jövőjét tekintve, Richeau szenátor.

– Igen, ez világos – mondta Richeau. – De én úgy értettem a kérdést, hogy milyen hatással volna ez a Háló más területeinek védelmére. Nem vállalunk ezzel rettentő nagy kockázatot?

Nashita felmordult, és a háta mögötti hatalmas térben örvényleni kezdtek a képek, elhomályosodtak, majd a Tejútrendszer káprázatos látképévé álltak össze, magasan az ekliptikus sík fölötti nézetből; a nézőpont megváltozott, ahogy szédítő sebességgel az egyik spirálkar felé száguldottunk, mígnem feltűnt a távnyelőhálózat kék szőttese: a Hegemónia szabálytalan aranymagjából csápok és állábak futottak szét a Protektorátus zöld nimbuszában. A Háló felépítése véletlenszerűnek tűnt, és eltörpült a galaxis méretei mellett... és mindkét benyomás hűen tükrözte a valóságot.

Hirtelen átalakult a grafika, és a világegyetemet a Háló meg a gyarmatbolygók töltötték ki, valamint néhány száz pislákoló csillag perspektíva gyanánt.

– Ezek mutatják a flottánk jelenlegi elhelyezkedését – közölte Nashita admirális. Az arany és a zöld háttérben narancssárga pontok százai villantak fel; legnagyobb koncentrációban egy távoli protektorátusi csillag körül tömörültek, amiben megkésve bár, de felismertem a Hyperiont.

– Ezek pedig a Számkivetett rajok, a legfrissebb felvételek szerint.

– Tucatnyi vörös csík jelent meg, vektorok és csóvák kék eltolódása jelezte az útirányukat. A rajokat jelző vektorok még ebben a felbontásban sem keresztezték a hegemóniai űrt, csupán az egyik nagyméretű raj, amelyik a Hyperion-rendszer felé kanyarodott.

Felfigyeltem rá, hogy a HAD:űr csapatmozgásai gyakran a rajok vektorait tükrözik, amennyiben nem a közeli támaszpontoknál összpontosulnak, vagy olyan problémás gócpontok körül, mint a Maui-Covenant, a Bressia vagy a Kom-Rijád.

– Admirális – szólalt meg Gladstone, elejét véve a csapatmozgások ecsetelésének –, gondolom, számításba vette a flotta reakcióidejét arra az esetre, ha a határvidék egy másik pontján ütné fel a fejét fenyegetés.

Nashita mogorva fintora valami mosolyféleségbe rándult. Hangjában árnyalatnyi leereszkedés csendült.

– Igen, vezérigazgató asszony. Ha volna szíves szemügyre venni a legközelebbi rajokat a hyperionin kívül... – A kép vörös vektorokra közelített rá egy aranyfelhő fölött, amely számos naprendszert felölelt, s meglehetősen biztos voltam benne, hogy köztük van a Mennyország Kapuja, az Úrliget és a Mare Infinitus. Ebben a felbontásban a Számkivetettek fenyegetése valóban nagyon távolinak tűnt. – A rajok mozgását a Hálóban és azon túl kihelyezett megfigyelőposztok által észlelt Hawking-hajtóművek nyomvonalai alapján számoljuk ki. És ez még nem minden, a nagy hatótávolságú szondáink rendszeresen megerősítik a rajok méretét és haladási irányát.

Milyen rendszerességgel, admirális? – kérdezte Kolcsev szenátor.

– Néhány évente legalább egyszer – csattant fel az admirális. – Meg kell érteniük, hogy az utazás még perdsebességgel is hónapokba telik, én egy efféle átutazás felőlünk nézve tizenkét évnyi időcsúszással is járhat.

– Ha a direkt megfigyelések között többéves hézagok tátonganak – erősködött a szenátor honnan tudja megállapítani, éppen merre jártuk a rajok?

– A Hawking-hajtóművek nem hazudnak, szenátor – felelte Nashita teljesen színtelen hangon. – Lehetetlen szimulálni a Hawking-torzulást. Mi most sok száz... illetőleg a nagyobb rajok esetében sok ezer... szingularitás-hajtómű valós idejű elhelyezkedését látjuk menet közben. Ahogy a fénysürgönyök közvetítésénél, úgy a Hawking-hatás esetében sem beszélhetünk időcsúszásról.

– Jó – mondta Kolcsev, ugyanolyan színtelen és fakó hangon, mint az admirális –, de mi van, ha a rajok perdsebesség alatt utaznak?

Nashita erre szabályosan elmosolyodott.

– Hiperfénysebesség alatt, szenátor?

– Igen.

Láttam, ahogy Morpurgo és még néhány másik katonatiszt a fejét csóválja, vagy a mosolyát próbálja leplezni. Egyedül az ifjú HAD:tengerészeti parancsnok, William Ajunta Lee hajolt előre feszült figyelemmel, komoly ábrázattal.

– Fénysebesség alatt – magyarázta szenvtelenül Nashita – esetleg majd az ük-ük-ükunokáinknak kell amiatt aggódniuk, hogy figyelmeztessék az unokáikat az invázióra.

Kolcsev nem hagyta magát. Felállt, és rámutatott a legközelebbi rajra, amely a Mennyország Kapuja felett elkanyarodott a Hegemóniától.

– Mi történne, ha ez a raj Hawking-hajtóművek nélkül közeledne?

Nashita felsóhajtott, szemmel láthatólag idegesítette, hogy az eligazítást folyton megakasztják ilyen semmiségekkel.

– Szenátor, garantálom, hogy ha ez a raj most kapcsolná ki a hajtóműveit, és most fordulna a Háló felé, akkor is... – Nashita pislogva hívta le az adatokat implantjáról és kommlinkjeiről. – Kétszázharminc szabványévbe telne, mire elérnék a határvidéket. Ez a tényező nem játszik szerepet a döntésünkben, szenátor.

Meina Gladstone előredőlt, mire minden szempár ráirányult. Letároltam az előző skiccet a képlenyben, és egy újba kezdtem.

– Admirális, nekem úgy tűnik, a valódi gondot egyrészt az jelenti, hogy eddig még soha nem vontunk össze ekkora csapatmennyiséget, mint most a Hyperion körül, másrészt az, hogy egy lapra teszünk fel mindent.

Halk nevetgélés duruzsolt végig a termen. Gladstone híres volt réges-régi aforizmáiról, történeteiről és közhelyeiről, amikre már senki nem emlékezett, s ettől vadonatújnak hatottak. Könnyen lehet, hogy ez is közéjük tartozott.

– Valóban egy lapra teszünk fel mindent? – nyomatékosította a kérdését.

Nashita előrelépett, az asztalra tenyerelt, kinyújtotta hosszú ujjait, és izzó tekintettel ránehezedett. Perzselő tekintete beleillett az alacsony férfi, erős személyiségébe; egyike volt azon keveseknek, akik különösebb erőfeszítés nélkül kivívták mások figyelmét és engedelmességét.

– Nem, vezérigazgató asszony, nem teszünk. – Anélkül, hogy megfordult volna, a háta mögötti és feje fölötti képre mutatott. – Még a legközelebbi rajok sem tudják megközelíteni a hegemóniai űrt két hónapos előzetes figyelmeztetés nélkül Hawking-hajtómű szerint mérve... ami három évet jelent a mi időszámításunkban. Öt óra sem kell hozzá, hogy a Hyperionnál állomásozó flottaegységeket átirányítsuk a Háló bármely pontjára, még akkor is, ha azok szétszóródtak vagy éppen harcban állnak.

– Ugyanez már nem érvényes a Hálón túli flottaegységekre – jegyezte meg Richeau szenátor. – A gyarmatokat nem hagyhatjuk védtelenül.

Nashita megint a képre bökött.

– Az a kétszáz hadihajó, amit a döntő hyperioni hadjáratra vezényelünk, már eleve a Hálóban tartózkodik, vagy távnyelővel felszerelt UgróHajók vannak a fedélzetükön. A gyarmatokhoz kirendelt, független egységekre nem vonatkozik a csapatösszevonás.

Gladstone bólintott.

– De mi lesz, ha a hyperioni kapu megrongálódik, vagy a Számkivetettek kezére kerül?

Abból, ahogy a civilek mocorogni, bólogatni és fújtatni kezdtek az asztal körül, arra következtettem, hogy Gladstone a legfőbb aggályra mutatott rá.

Nashita biccentett, és öles léptekkel visszament a kis pódiumhoz, mint aki egész eddig erre a kérdésre várt, és örül, hogy vége szakadt a bagatell témáknak.

Nagyszerű kérdés – közölte. – Már a korábbi eligazításokon is szóba került, de most részletesen is kifejtem ezt az eshetőséget.

– Először is, bőségesen állnak rendelkezésünkre távnyelők, jelen pillanatban nem kevesebb, mint két UgróHajó van a rendszerben, és még további három átirányítását tervezzük az erősítésnek érkező hadműveleti egységeivel. Nagyon-nagyon kicsi az esélye annak, hogy mind az öt hajót elpusztítják... Szinte elhanyagolható, ha azt vesszük, hogy az erősítésnek érkező hadműveleti egységekkel megnövekszik a védelmi kapacitásunk.

Másodszor, annak esélye, hogy a Számkivetettek megkaparintanak egy működő katonai távnyelőt, és a Háló megszállására használják, zéró. Minden egyes hajónak... minden egyes személynek... aki áthalad a HAD valamely kapuján, feltörésbiztos, kódolt mikrotranszponderrel kell azonosítania magát, amit naponta frissítenek...

– A Számkivetettek nem tudják feltörni a kódot... és kicserélni a sajátjukkal? – kérdezte Kolcsev szenátor.

– Lehetetlen. – Nashita hátratett kézzel fel-alá járkált a kis pódiumon. – A kódokat naponta frissítjük egyszer használatos fénysürgöny-csatornákon a HAD főhadiszállásáról, a Háló területéről...

– Elnézést – hallottam meg meglepetésemre a saját hangom –, de ma léggel tettem egy rövid látogatást a Hyperion-rendszerbe, és nem tűnt fel semmiféle kód.

Fejek fordultak felém. Nashita admirális ismét sikeresen utánzott egy baglyot csapágyakon forgó fejével.

– Akár feltűnt, akár nem, M. Severn – mondta –, önt és M. Huntot is kódolták infravörös lézerekkel, fájdalom-és feltűnésmentesen, a távnyelőkapu mindkét oldalán.

Bólintottam. Egy pillanatra elcsodálkoztam azon, hogy az admirális emlékezett a nevemre, aztán rájöttem, hogy neki is vannak implantjai.

– Harmadszor – folytatta Nashita, mintha meg sem szólaltam volna –, ha mégis megtörténne az elképzelhetetlen, és a védelmünk összeomlana a Számkivetettek túlerejétől, megszereznék az egyik ép távnyelőnket, hatástalanítanák a biztonsági kódolást, majd aktiválnának egy olyan technológiát, amit nem is ismernek, amihez több mint négyszáz éve nem férnek hozzá... akkor sem mennének az egésszel semmire, mert a teljes katonai forgalmat a madhyai támaszpont közbeiktatásával vezetjük át a Hyperionra.

– Hogy milyen támaszpont? – zúgtak fel kórusban az emberek.

Én csak onnan hallottam Madhyáról, amit Brawne Lamia mesélt az ügyfele haláláról. Ő és Nashita is ugyanúgy ejtette a szót: „maddja”.

– Madhya – ismételte el Nashita, és most már szélesen mosolygott. Meglepően kisfiús volt a mosolya. – Ne kérdezgessék a komlogjaikat, uraim és hölgyeim. Madhya egy „fekete” rendszer, nem szerepel semmiféle nyilvántartásban vagy civil távnyelőtáblázatban. Éppen ilyen célokra tartjuk fent. A Madhya tökéletes tartalék pozíció: egy szem lakható bolygó, amely csak bányászatra és a támaszpontunkhoz jó. Ha a Számkivetett hadihajóknak sikerül az elképzelhetetlen, és áttörik a védelmi vonalainkat a Hyperionnál, majd áthaladnak a kapuinkon, az egyetlen hely, ahová eljuthatnak, a Madhya, ahol nagyszámú automata tűzerő irányul a kapukon áthaladókra. Ha bekövetkezik a lehetetlen, és a flottájuk átvészeli a Madhya-rendszeren történő átszállást, a kimenő távnyelőkapcsolatok automatikusan megsemmisítik önmagukat, és a hadihajóik évekkel a Hálón kívül rekednének.

– Igen – hagyta rá Richeau szenátor –, de a mi hajóink is. A flottánk kétharmada a Hyperion-rendszerben rekedne.

Nashita pihenjbe állt.

– Ez igaz – ismerte el –, és biztosíthatom önöket, hogy a vezérkari főnökök és jómagam számos alkalommal, alaposan mérlegeltük ennek a halvány... mondhatnánk, statisztikailag lehetetlen... esélynek a következményeit. Elfogadhatónak ítéljük meg a kockázatot. Ha bekövetkezne a lehetetlen, még akkor is több mint kétszáz hadihajónk lenne tartalékban a Háló megvédésére. Legrosszabb esetben is úgy veszítenénk el a Hyperion-rendszert, hogy előtte megrendítő csapást mértünk a Számkivetettekre... amely önmagában elvenné a kedvüket minden további támadástól, ebben biztos vagyok.

– Én viszont más végkimenetelt jósolok. Ha rövid időn belül, a következő nyolc szabványóra leforgása alatt áthelyezünk kétszáz hadihajót, a jövendőmondóink és az MI Tanácsadó Testületének jövendőmondói... kilencvenkilenc százalékos valószínűséggel azt jósolják, hogy totális vereséget mérünk a Számkivetettek támadórajára, s közben mi magunk elhanyagolható veszteségeket szenvedünk.

Meina Gladstone Albedóhoz fordult. A tompa fényben tökéletes volt a kivetülése.

– Tanácsos, nem is tudtam, hogy kikérték a Tanácsadó Csoport véleményét is a kérdésben. Megbízható a 99 százalékos valószínűségi számítás?

Albedo elmosolyodott.

– Igencsak megbízható, vezérigazgató asszony. A valószínűségi faktor pedig 99,962794 százalékos volt. – Még szélesebb lett a mosoly. – Van annyira megnyugtató, hogy egy kis időre egy lapra tegyünk fel mindent.

Gladstone nem mosolyodott el.

– Admirális, meddig fognak tartani az erősítés megérkezése után a harcok?

– Egy szabványhétig, vezérigazgató asszony. Maximum.

Gladstone bal szemöldöke kissé felfelé ívelt.

– Ilyen rövid ideig?

Igen, vezérigazgató asszony.

Morpurgo tábornok? Hozzátenne valamit a HAD:gyalogság oldalától?

– Támogatom az admirálist. Szükség van az erősítésre, méghozzá mihamarabb. A szállító járművek körülbelül százezer tengerészgyalogost és katonát tudnak átdobni a raj maradékának eltakarítására.

Hét szabványnap alatt, vagy még hamarabb?

Igen, vezérigazgató asszony.

– Singh admirális?

– Abszolút szükséges, vezérigazgató asszony.

– Van Zeidt tábornok?

Gladstone egyenként megkérdezte a vezérkari főnököket és a magas rangú katonai tiszteket, még az Olümposz Parancsnoki Iskola parancsnokát is, aki csak úgy dagadt a büszkeségtől, hogy kikérték a véleményét. Gladstone mindenkitől ugyanazt a határozott tanácsot kapta: küldjön erősítést.

– Lee parancsnok?

Minden szempár a fiatal haditengerészeti tisztre irányult. Észrevettem, hogy a rangidős tisztek megmerevednek, elkomorul az arcuk, és ekkor jöttem csak rá, hogy Lee a vezérigazgató meghívására érkezett, nem pedig a felettesei jóakaratából. Eszembe jutott egy Gladstone szájából elhangzott mondat, miszerint az ifjú Lee parancsnokban megvolt az a fajta kezdeményezőkészség és intelligencia, ami néha hiányzott a HAD-ból. Gyanítottam, hogy a fiatalember a karrierjével fizet a megbeszélésen való részvételéért.

William Ajunta Lee parancsnok feszengve ült fel kényelmes székéből.

– A legnagyobb tisztelettel, vezérigazgató asszony, de én csupán egy haditengerészeti altiszt vagyok, és nem tisztem véleményt alkotni egy ilyen horderejű stratégiai döntésről.

Gladstone nem mosolygott, csak alig észrevehetően bólintott.

– Értékelem az őszinteségét, parancsnok. Biztos vagyok benne, hogy a felettesei is. Most viszont szeretném, ha a kedvemben járna, és megosztaná a véleményét a szóban forgó kérdésről.

Lee kihúzta magát. A tekintetében egy pillanatig egyszerre villant fel a meggyőződés és egy csapdába esett kisállat kétségbeesése.

– Ebben az esetben, vezérigazgató asszony, ha muszáj véleményt alkotnom, azt kell, mondjam, hogy saját ösztöneim... és ezek csak ösztönök, egyáltalán nem értek a csillagközi taktikához... azt súgják, ne küldjünk erősítést. Ez kizárólag katonai értékelés, vezérigazgató asszony. Semmit nem tudok a Hyperion-rendszer védelmének politikai következményeiről.

Gladstone előrehajolt.

Akkor kizárólag katonai szempontból, parancsnok, miért ellenzi az erősítést?

Még fél asztallal odébbról is, ahol én ültem, érezni lehetett a HAD-vezetők tekintetének becsapódási erejét; mint amikor a százmillió joule-os lézernyalábok begyújtották a deutérium-trícium golyócskát azokban az ősrégi, inerciális bezárású fúziós reaktorokban. Csodáltam, hogy Lee nem roskadt össze, robbant fel, gyulladt be és fuzionált a szemünk láttára.

Katonai szempontból – mondta Lee lemondó tekintettel, de magabiztos hangon – két főbűnt lehet elkövetni: megosztani az erőnket vagy... ahogy ön fogalmazott, vezérigazgató asszony... mindent egy lapra tenni fel. És ebben az esetben még a kezünkben lévő leosztást sem ismerjük.

Gladstone biccentett, hátradőlt, és piramist formált az ujjaiból az alsó ajka alatt.

– Parancsnok – szólalt meg Morpurgo tábornok, bebizonyítva, hogy igenis ki lehet köpni egy szót –, ha már így megtisztelt minket a... tanácsával... megkérdezhetem, részt vett-e már valaha űrcsatában?

– Nem, uram.

– Részt vett valaha űrcsatára való kiképzésben, parancsnok?

– Ha nem számoljuk ide az OPI-ben kötelező minimumot, ami néhány történelmi kurzust jelent, nem, uram, nem vettem részt.

– Részt vett-e valaha bármiféle stratégiai tervezésben annál magasabb szinten, mint... hány haditengerészeti hajó is tartozott a parancsnoksága alá a Maui-Covenanton, parancsnok?

– Egy, uram.

– Egy – lehelte Morpurgo. – Nagy hajó, parancsnok?

– Nem, uram.

– Kinevezték ennek a hajónak a parancsnokává, parancsnok? Kiérdemelte? Vagy csak a háború viszontagságai közepette hullott az ölébe?

– A kapitányunk meghalt, uram. Rám szállt a parancsnokság. A maui-covenanti hadjárat utolsó tengeri akciója volt, és...

– Ez minden, parancsnok. – Morpurgo tábornok hátat fordított a háborús hősnek, és a vezérigazgatóhoz intézte szavait. – Szeretne még egyszer végigkérdezni minket, asszonyom?

Gladstone megrázta a fejét.

Kolcsev szenátor megköszörülte a torkát.

– Talán nem ártana tartanunk egy zárt kabineti ülést a Kormányzati Palotában.

– Nem szükséges – mondta Meina Gladstone. – Már döntöttem. Singh admirális, engedélyt kap arra, hogy annyi flottaegységet vezényeljen át a Hyperion-rendszerbe, amennyit a vezérkarral jónak látnak.

– Igenis, vezérigazgató asszony.

– Nashita admirális, a háború sikeres lezárására számítok egy szabványhéttel a kellő erősítés felsorakoztatása után. – Körbehordozta tekintetét az asztalon. – Hölgyeim és uraim, nem lehet elégszer hangsúlyozni, mennyire fontos, hogy a Hyperion a kezünkben maradjon, és egyszer s mindenkorra leszámoljunk a Számkivetettek jelentette fenyegetéssel. – Felállt, és a sötétségből kivezető meredek rámpa aljához sétált. – Uraim, hölgyeim, további kellemes estét!

Már majdnem 4:00 volt a Háló és Tau Ceti Center ideje szerint, amikor Hunt bekopogott az ajtómon. Három órája távoltunk vissza, és azóta álmatlanul forgolódtam. Éppen arra jutottam, hogy Gladstone megfeledkezett rólam, és kezdett elnyomni az álom, amikor meghallottam a kopogást.

– A kertbe – közölte Leigh Hunt –, és az isten szerelmére, tűrje be az ingét!

A csizmám talpa halkan csikorgott a kavicsos úton, miközben a sötét ösvényeken ballagtam. A lámpások és parázsgömbök alig bocsátottak ki fényt. A csillagok nem látszottak az udvar felett, kioltotta őket a TC^2 se vége, se hossza városainak fénye, de az orbitális lakóközösségek jelzőfényei szentjánosbogarak végtelen gyűrűjeként vonultak át az égen.

Gladstone a híd melletti vaspadon ült.

– M. Severn – szólított meg mély hangon –, köszönöm, hogy csatlakozik hozzám. Elnézését kérem a kései óráért. Most rekesztettük be a kabinetülést.

Nem mondtam semmit, és állva maradtam.

– Meg akartam kérdezni a ma reggeli hyperioni utazásáról. – Halkan felnevetett a sötétben. – Tegnap reggeli. Mik voltak a benyomásai?

Eltűnődtem, mit érthet ez alatt. Arra jutottam, hogy az asszonynak olthatatlan a tudásszomja, még a leglényegtelenebbnek tűnő adatok is érdeklik.

– Ami azt illeti, találkoztam valakivel – mondtam.

– Ó, valóban?

Igen, dr. Melio Arundezzel, aki...

– ...M. Weintraub lányának egyik barátja – fejezte be helyettem Gladstone. – A kislányé, aki visszafelé öregszik. Megtudott valami újat az állapotáról?

Nem igazán – feleltem. – Ma ledőltem egy rövid időre, de csak álomtöredékeket láttam.

– És mit eredményezett a dr. Arundezzel való találkozása?

Megvakartam az állam, egyszerre kihűltek az ujjaim.

– A kutatócsoportja hónapok óta a fővárosban vesztegel – mondtam.

– Ők lehetnek az egyetlen reményünk arra, hogy megértsük, mi történik az Időkriptákkal. És a Shrike-kal...

– A jövendőmondóink fontosnak tartják, hogy egyedül hagyjuk a zarándokokat, amíg végig nem játsszák a rájuk osztott szerepet – hallottam Gladstone hangját a sötétből. Oldalra nézett, a patak felé.

Hirtelen megmagyarázhatatlan okból csillapíthatatlan haragra gerjedtem.

– Hoyt atya már „végigjátszotta a szerepét” – csattantam fel élesebben, mint szándékoztam. – Megmenthették volna az életét, ha a hajót a zarándokokhoz engedik. Arundez és az emberei lehet, hogy megmenthetik a csecsemőt, Rachelt, habár már csak napjai vannak hátra.

Nem egész három napja – pontosított Gladstone. – Volt még valami ezenkívül? Benyomások a bolygóról vagy Nashita admirális zászlóshajójáról, amiket... érdekesnek talált?

Ökölbe szorítottam a kezem, majd kiengedtem.

– Vagyis nem fogja megengedni dr. Arundeznek, hogy a Kriptákhoz repüljön?

– Nem, most nem.

– És mi lesz a Hyperionon lévő civilek evakuálásával? Legalább a hegemóniai polgárokéval.

– Jelen pillanatban nem áll módunkban.

Majdnem kiszaladt valami a számon, de még időben visszaszívtam. A híd alatt csobogó víz hangjára bámultam.

– Nem voltak más benyomásai, M. Severn?

– Nem.

– Hát akkor jó éjszakát, és szép álmokat! A holnapi nap elég hektikusnak ígérkezik, de valamikor mindenképpen szeretnék beszélni az álmairól.

– Jó éjt! – búcsúztam el, majd sarkon fordultam, és visszasiettem a szállásomra a Kormányzati Palota szárnyában.

Sötét szobámban lekértem egy Mozart-szonátát, és bevettem három trisecobarbitált. Arra számítottam, hogy nagy valószínűség szerint teljesen ki fognak ütni, és begyógyszerezve, álmok nélkül alszom majd tőlük, ahol a halott Johnny Keats szelleme és a még nála is kísértetiesebb zarándokok nem találhatnak rám. Ez egyben azt is jelentette, hogy csalódást okozok Meina Gladstone-nak. Cseppet sem bántam.

Swift hajósára, Gulliverre gondoltam, és emberundorára, miután hazatért az intelligens lovak – a nyihahák – birodalmából, saját faja iránt érzett undorára, ami odáig fajult, hogy az istállóban kellett aludnia, mert a lovak szaga és jelenléte nyugtatta csak meg.

Mielőtt álomba merültem volna, az utolsó gondolatom az volt: Pokolba Meina Gladstone-nal, pokolba a háborúval és pokolba a Hálóval.

És pokolba az álmokkal.

MÁSODIK RÉSZ

TIZENHAT

Brawne Lamia nyugtalanul aludt hajnal előtt, és álmait máshonnan származó képek és hangok töltötték meg – fél füllel hallott, alig értett beszélgetések Meina Gladstone-nal, egy terem, amely mintha az űrben úszott volna, férfiaktól és nőktől nyüzsgő folyosók, ahol a falak rosszul hangolt fénysürgönyvevőként susogtak –, a lázálmok és a véletlenszerű képek mögött pedig az az őrjítő érzés húzódott meg, hogy Johnny – az ő Johnnyja – annyira, de annyira közel van. Lamia felkiáltott álmában, de a hang elhalt a Szfinx hűlő köveinek és a homokdűnék vándorlásának visszhangjai közt.

Lamia hirtelen riadt fel, teljesen éberen, mintha csak egy félvezetős készüléket kapcsoltak volna be. Elvileg Sol Weintraubnak kellett volna őrködnie, de az alacsony ajtó mellett aludt a teremben, ahová a csapat behúzódott. Kislánya, Rachel is mellette aludt a földön, takarókba bugyolálva; popsiját felemelte, arcát a takarónak nyomta, szája sarkában apró nyálbuborék képződött.

Lamia körülnézett. Az alacsony fogyasztású parázsgömbök és a négy méter hosszú folyosóból beszűrődő bágyadt napsugarak tompa lénye csak az egyik zarándoktársát világította meg, egy sötét kupacot a kőpadlón. Martin Silenus hevert ott horkolva. Lamiát megrohanta a félelem, mint akit álmában magára hagytak. Silenus, Sol, a kisbaba... rájött, hogy csak a Konzul hiányzik. Szép lassan kezdett lemorzsolódni a hét felnőttből és egy csecsemőből álló zarándokcsoport: Het Masteen a szélvagonról tűnt el a Fűtenger felett; Lenar Hoytot előző éjjel ölték meg; Kassad később még azon az estén eltűnt... A Konzul... Hol lehet a Konzul?

Brawne Lamia megint körbenézett, megbizonyosodott róla, hogy a sötét szobában nincs más, csak csomagok, takaróhalmok, az alvó költő, a tudós és a kisgyerek, majd utána felállt, előkotorta a takarók közül édesapja automata pisztolyát, megkereste a zsákjában az idegsokkolót, és kiosont Weintraub és a kisbaba mellett a folyosóra.

Reggel volt, és úgy sütött a nap, hogy Lamiának el kellett ernyőznie a szemét a kezével, amikor a Szfinx kőlépcsőjéről lelépett a völgybe vezető, keményre taposott ösvényre. A vihar elvonult. A Hyperion mély, kristálykék égboltját zöld sávok tarkították, a Hyperion csillaga, egy szikrázóan fehér pont éppen a keleti sziklafalak fölé mászott. A sziklák vetette árnyak egybeolvadtak az Időkripták kinyúló sziluettjével a völgy talaján. A Jáde-kripta csillámlott. Lamia látta a vihar által újonnan feltornyozott hordalékokat és dűnéket, fehér és bíborvörös homokpadok örvénylettek érzéki barázdákban a sziklák körül. Az előző esti táborhelyüknek nyoma sem maradt. A Konzul tíz méterrel lejjebb egy sziklán üldögélt. Az alatta elterülő völgyet szemlélte, és pipája füstöt eregetett. Lamia a zsebébe mélyesztette a pisztolyt és a sokkolót, és leballagott hozzá a domboldalon.

– Kassad ezredesnek semmi nyoma – mondta a Konzul, ahogy közelebb ért hozzá. Nem fordult hátrafelé.

Lamia lenézett a völgybe, oda, ahol a Kristálymonolit magasodott. A Kripta valaha tükörsima felületén lövésnyomok és hézagok éktelenkedtek, felső húsz-harminc métere minden jel szerint eltűnt, és az aljánál még most is füstölgött a törmelék. A Szfinx és a Monolit közti, mintegy fél kilométeres földsávot felperzselték, és bombatölcsérek borították.

– Úgy látom, nem adta meg magát harc nélkül – mondta Lamia.

A Konzul horkantott. A pipafüsttől Lamiának megkordult a gyomra.

– Átfésültem a környéket egészen a Shrike Palotáig, két kilométerre a völgyben – mesélte a Konzul. – A tűzharc a jelek szerint a Monolitnál összpontosult. Továbbra sem találtam a földszinten bejáratot, de feljebb elég sok lyuk keletkezett ahhoz, hogy látni lehessen a kaptárszerű belső felépítését, amit a mélyradar mindig is jelzett.

– Kassadnak viszont semmi nyoma?

– Semmi.

– Vér? Megperzselt csontok? Egy üzenet, miszerint levitte a szennyest, aztán majd jön vissza?

– Semmi.

Brawne Lamia felsóhajtott, és leült egy sziklatömbre a Konzul mellé. A nap a bőrét melengette. A völgy bejáratára hunyorgott.

– Hát, az öreg ördögbe – mondta –, most mihez kezdjünk?

A Konzul kivette a szájából a pipáját, a homlokát ráncolva lenézett rá, és megcsóválta a fejét.

– Ma reggel megint tettem egy próbát a komlogátjátszóval, de a hajót továbbra is vesztegzár alatt tartják. – Kirázta a hamut. – A vészfrekvenciákon is próbálkoztam, de nagyon úgy tűnik, hogy nem tudunk kapcsolatot létesíteni. Vagy a hajó nem veszi az adást, vagy parancsba adták az embereknek, hogy ne válaszoljanak.

– De tényleg elmenne innen?

A Konzul vállat vont. Az előző napi, pompázatos diplomáciai öltözékét durva szövésű gyapjúpulóverre, szürke kordnadrágra és magas szárú csizmára cserélte le.

– Ha itt lenne a hajó, azzal lehetőségünk... lehetőségük nyílna elhagyni a völgyet. Jó lenne, ha a többiek fontolóra vennék a távozást. Elvégre most, hogy Masteen eltűnt, Hoyt és Kassad pedig nincs többé... nem tudom, mitévők legyünk.

– Esetleg összeüthetnénk valamit reggelire – zengte egy mély hang.

Lamia megfordult, és nézte, ahogy Sol lejön hozzájuk az ösvényen.

Rachel a hordozóban volt a tudós mellkasán. A napfény megcsillant az idősebb férfi kopasz fején.

– Nem is rossz ötlet – állapította meg Lamia. – Maradt még elég fejadagunk?

– Reggelire elég lesz – felelte Weintraub. – Aztán még kijön néhány étkezés az ezredes extra fejadagkészletében lévő hidegélelem-pakkokból. Utána googollábúakat és egymást fogjuk megenni.

A Konzul mosolyt erőltetett az arcára, és visszatette a pipáját a pulóvere zsebébe.

– Azt javaslom, gyalogoljunk vissza a Kronosz-erődhöz, mielőtt még erre kellene vetemednünk. A Benaresről hozott, fagyasztással szárított ennivalókat már feléltük, de az erődben számos éléskamrát láttunk.

– Boldogan... – kezdte Lamia, amikor is a Szfinx belsejéből érkező kiáltás félbeszakította.

Lamia ért először a Szfinxbe, és automata pisztollyal a kézben rontott be a bejáraton. A folyosón sötétség honolt, a hálóteremben még annál is sötétebb volt, és kellett hozzá egy másodperc, hogy rájöjjön, senki nincs odabent. Brawne Lamia lekuporodott, és a sötéten kanyarodó folyosó felé lendítette a pisztolyt, miközben valahonnan a távolból újra meghallotta Silenus kiáltását:

– Hé! Ide!

Hátralesett a válla felett, ahogy a Konzul belépett a bejáraton.

– Itt várjon! – vakkantotta oda Lamia, és a falhoz húzódva, előreszegezett, propulziós lövésre élesített fegyverrel nekiiramodott a folyosón. A kisebbik terem ajtajában állt meg, ahová Hoyt holttestét helyezték, leguggolt, és körbepásztázott a célzófénnyel.

Martin Silenus a holttest mellől nézett fel. A pap letakarására használt plasztikgyapot lepedő gyűrötten, felhajtva lógott Silenus kezében. Lamiára bámult, közönyösen a pisztolyra nézett, majd vissza a holttestre.

– Ehhez meg mit szól? – kérdezte halkan.

Lamia leengedte a fegyverét, és közelebb lépett. Mögöttük a Konzul is bekukucskált a terembe. Brawne hallotta Sol Weintraubot a folyosó felől: a kislánya sírt.

– Édes istenem – suttogta Brawne Lamia, és lehajolt Lenar Hoyt atya holtteste mellé. A fiatal pap fájdalomtól eltorzult vonásai egy hatvanas évei végén járó férfi arcává formálódtak át: magas homlok, hosszú, arisztokratikus orr, vékony, két szélén felfelé kunkorodó ajkak, kiugró járomcsontok, ősz hajpamaccsal keretezett, hegyes fül, nagy szempár pergamenvékony, sápadt szemhéjakkal.

A Konzul is leguggolt melléjük.

– Láttam már holókon. Ez Paul Duré atya.

– Nézzék! – mondta Martin Silenus. Még lejjebb húzta a lepedőt, habozott, majd az oldalára gördítette a holttestet. Ahogy Hoytnak, úgy ennek a férfinak a mellkasán is két apró keresztség lüktetett rózsaszínen, a háta viszont csupasz volt.

Sol megállt az ajtóban, gyengéd ringatással és susogó szótagokkal csitította a bömbölő Rachelt.

Azt hittem, a bikuráknak három nap kell a... regenerálódáshoz – mondta, amikor a csecsemő elcsendesedett.

Martin Silenus felsóhajtott.

– A bikurákat több mint két szabványévszázadon át támasztották fel a keresztség parazitái. Először talán még könnyebb.

– Akkor most... – kezdte Lamia.

– Életben van-e? – ragadta meg a kezét Silenus. – Érintse meg!

A férfi mellkasa aprókat emelkedett és süllyedt. Bőre meleg tapintású volt. Érezni lehetett a bőr alatti keresztségekből áramló hőt. Brawne Lamia elrántotta a kezét.

Az, ami hat órával korábban még Lenar Hoyt atya holtteste volt, kinyitotta a szemét.

– Duré atya? – lépett közelebb Sol.

A férfi felé fordította a fejét. Pislogott, mintha a tompa fény bántotta volna a szemét, majd érthetetlen hangot hallatott.

– Vizet – mondta a Konzul, s azzal a pulóvere zsebébe nyúlt a kis műanyag üvegért, amit magánál hordott. Martin Silenus felemelte a férfi fejét, amíg a Konzul megitatta.

Sol közelebb jött, letérdelt, és megérintette a férfi karját. Még Rachel sötét szeme is kíváncsian csillogott.

– Ha nem tud beszélni, két pislogással jelezze az „igen”-t, és eggyel a „nem”-et – javasolta. – Maga Duré?

A férfi a tudósra nézett.

– Igen – szólalt meg halkan, mély, művelt hanglejtéssel –, Paul Duré atya vagyok.

A reggeli a kávé maradékából, a szétnyitott forralón megsütött hússzeletekből, egy kanálnyi, tejporból készült tejbe kevert gabonaszemből és az utolsó vekni kenyerük ötfelé tépett végéből állt. Lamia fejedelmi lakomának tartotta.

A Szfinx kitárt szárnyának árnyékában ültek, és egy alacsony, lapos tetejű sziklatömböt használtak asztalnak. A nap szép lassan delelőre hágott, az égen továbbra sem lehetett felhőt látni. A villák és a kanalak csörgésén, valamint halkra fogott beszélgetésükön kívül nem hallatszott semmilyen hang.

– Emlékszik, mi történt... azelőtt? – kérdezte Sol. A pap megkapta a Konzul egyik váltás ruháját, egy szürke kezeslábast, bal mellrészén a Hegemónia címerével. Az egyenruha egy kicsit szűk volt rá.

Duré két kézben fogta a kávésbögrét, mintha megszenteléshez akarná felemelni. Felpillantott, tekintete egyenlő arányban sugallt mérhetetlen intelligenciát és szomorúságot.

– A halálom előtt? – kérdezett vissza Duré. A patrícius szája ceruzavékony mosolyba rendeződött. – Igen, emlékszem. Emlékszem a száműzetésemre, a bikurákra... – Lesütötte a szemét. – Még a teslafára is.

– Hoyt mesélt nekünk a fáról – mondta Brawne Lamia. A pap felszögelte magát egy aktív teslafára a lángerdőben, és évekig szenvedett, kínok között, halt meg, támadt fel, majd halt meg újra, mintsem hogy a könnyebb utat válassza, és szimbiózisban éljen a keresztséggel.

Duré a fejét csóválta.

– Azt hittem... az utolsó percekben... hogy legyőztem.

– Le is győzte – mondta a Konzul. – Hoyt atya és a többiek találtak magára. Elérte, hogy a teste kilökje magából a rémséget. Aztán a bikurák Lenar Hoytba ültették a keresztséget.

– A holtteste pedig eltűnt? – kérdezte Duré.

Martin Silenus a férfi mellkasára bökött.

– Úgy tűnik, hogy ez a szarság nem tudja felülírni a tömegmegmaradás törvényét. Hoyt szenvedései olyan hosszúra nyúltak... Nem volt hajlandó visszamenni oda, ahová ez az izé akarta küldeni... hogy nem lett elég súlya egy... hogy a francba hívjuk? Kettős feltámadáshoz.

– Nem számít – mosolygott szomorúan Duré. – A keresztségben lévő DNS-parazita türelme végtelen. Ha kell, akár nemzedékeken át is helyreállítja a gazdatestet. Előbb-utóbb mindkét parazita otthonra talál.

– Vannak emlékei a teslafa utánról? – kérdezte Sol halkan.

Duré megitta az utolsó korty kávéját.

– A halálról? Mennyországról vagy pokolról? – Őszinte volt a mosolya. – Nem, uraim és hölgyem, bárcsak azt mondhatnám. Emlékszem a fájdalomra... örökkévalóságig tartó fájdalomra... aztán a megszabadulásra. Utána pedig a sötétségre. Aztán arra, hogy felébredek itt. Mit is mondtak, hány év telt el?

– Majdnem tizenkettő – felelte a Konzul. – De Hoyt atya számára ennek csak a fele. Sok időt töltött utazással.

Duré atya felállt, kinyújtóztatta tagjait, és járkálni kezdett fel-alá. Magas férfi volt, vékony alkata ellenére erőt sugárzott, és Brawne Lamia azon kapta magát, hogy a hatása alá került furcsa, megmagyarázhatatlan, karizmatikus egyéniségének, amivel csak néhány embert vert meg a sors, hogy egyben hatalommal ruházza fel, amióta világ a világ. Emlékeztetnie kellett magát, hogy először is, egy papról van szó, egy olyan szektából, amely cölibátust követel meg a klérus tagjaitól, másodszor pedig, egy órája még egy holttest volt. Lamia figyelte az egy macska eleganciájával és ruganyosságával lépdelő idősebb férfit, és arra jutott, noha mindkét észrevétele helytálló, mégsem tudják ellensúlyozni a pap sugárzó vonzerejét. Kíváncsi lett volna, vajon a pap tudatában volt-e ennek.

Duré leült egy sziklára, kinyújtotta maga előtt a lábát, és úgy dörzsölte a combját, mintha görcsbe állt volna.

– Néhány dolgot már elmeséltek magukról... az ittlétük okáról – mondta. – Mesélnének még?

A zarándokok gyors pillantást váltottak egymással. Duré biccentett.

– Engem is valamiféle szörnyetegnek tartanak? A Shrike ügynökének? Nem hibáztatnám önöket érte.

– Nem gondolunk ilyesmit – tiltakozott Brawne Lamia. – A Shrike-nak nincs szüksége ügynökökre. Meg aztán, Hoyt atya történetéből és a naplóiból már ismerjük magát. – A többiekre lesett. – Elég... nehéznek bizonyult... elmesélni egymásnak, miért jöttünk a Hyperionra. El nem tudom képzelni, hogy még egyszer megtegyük.

– Én végig jegyzeteltem a komlogomon – mondta a Konzul. – Nagyon tömörek, de talán jobban megérti belőlük a történeteinket... valamint a Hyperion elmúlt évtizedének történetét. Azt, hogy miért áll harcban a Háló a Számkivetettekkel. Meg ehhez hasonlókat. Ha szeretné, egész nyugodtan lehívhatja. Egy óra alatt a végére is jutna.

– Hálás lennék érte – felelte Duré atya, és visszamentek a Konzullal a Szfinxbe.

Brawne Lamia, Sol és Silenus a völgy szájához sétáltak. Az alacsony szirtek közti nyeregből a szemük elé tárultak a délnyugat felé alig tíz kilométerre lévő Kantár-hegységig nyúló dűnék és puszta földek. Ha jobbra néztek, két-három kilométerre feltűntek a kihalt Költők Városának törött kupolái, gyenge tornyai és beomlott passzázsai, valamint egy széles hegyhát, amit szép csendben birtokba vett a sivatag.

– Visszamegyek az erődhöz élelmiszerért – jelentette ki Lamia.

– Nem örülnék, ha szétválna a csapat – mondta Sol. – Menjünk együtt!

– Valakinek itt kellene maradnia, hátha az ezredes visszatér – fonta össze a karját Martin Silenus.

– Mielőtt bármelyikünk távozna, előbb fésüljük át az egész völgyet – javasolta Sol. – A Konzul ma reggel nem nagyon ment a Monolitnál messzebb.

– Egyetértek – helyeselt Lamia. – Fogjunk is hozzá most, amíg még korán van. Sötétedés előtt szeretnék visszaérni az erődből.

Már lent jártak a Szfinxnél, amikor Duré és a Konzul felbukkant az épületből. A pap egyik kezében a Konzul tartalék komlogját szorongatta. Lamia beavatta őket a tervébe, és a két férfi is betársult hozzájuk.

Másodszorra járták végig a Szfinx csarnokait, zseblámpáik és ceruzalézereik fénypászmái nyirkos kövekre és különös zugokra vetültek. A déli napsütésbe kiérve megmászták a Jáde-kriptáig tartó, háromszáz méteres kaptatót. Lamia megborzongott, amikor beléptek a terembe, ahol a Shrike az előző éjjel megjelent. Hoyt vére rozsdabarna foltot hagyott a zöld kerámiapadlón. Nyoma sem volt a lenti labirintusba vezető, átlátszó nyílásnak. Ahogy a Shrike-nak sem.

Az Obeliszkben nem nyíltak termek, csupán egy akna a közepén, melyben csigavonalú, embernek túl meredek rámpa csavarodott felfelé az ébenfekete falak között. Odabent még a suttogás is visszhangzott, és a csoport csak akkor szólalt meg, ha feltétlenül muszáj volt. A rámpa tetején, ötven méterrel a kőpadló felett nem voltak ablakok, nem nyílt kilátás, és a zseblámpák fénye csak a koromsötétet szelte át a fölöttük összezáródó kupola alatt. A kétszáz éves, idegenforgalomból hátramaradt, rögzített kötelekbe és láncokba kapaszkodva nem kellett attól félniük lefelé menet, hogy megcsúsznak, lezuhannak, és a halálukat lelik a mélyben. A kijáratnál megtorpanva Martin Silenus még egyszer, utoljára elkiáltotta Kassad nevét, majd nyomukban a visszhangokkal kiléptek a napsütésbe.

Fél órát vagy még annál is többet töltöttek a Kristálymonolit körüli pusztítás felmérésével. Öt-tíz méter széles homoktócsák üvegesedtek meg, prizmaként törték meg a déli verőfényt, felületük visszaverte a hőt. A Monolit törött fala, ahol most lyukak és olvadt kristályok lifegő nyúlványai éktelenkedtek, úgy nézett ki, mintha eszetlen vandálok tettek volna kárt benne, de mindannyian tudták, hogy Kassad az életéért harcolt. Sem ajtó, sem másfajta nyílás nem vezetett be a kaptárszerű labirintusba. A műszereik azt jelezték, hogy a Kripta belseje most is olyan üres és járhatatlan, mint máskor. Kelletlenül továbbmentek, felkaptattak a meredek ösvényen az északi sziklafal lábáig, ahonnan százméterenként tátongott egy Barlangkripta szája.

– A régészek a kidolgozatlanságuk miatt eleinte azt gondolták, hogy ezek a legrégebbi Kripták – magyarázta Sol, ahogy behatoltak az első barlangba, és végigpásztáztak a zseblámpákkal az ezernyi, kibogozhatatlan mintázatra rendeződött köveken. Egyik barlang sem volt harminc-negyven méternél hosszabb. Mindegyik egy kőfalban végződött, és hiába szondázták vagy vizsgálták radarral, nem derült ki, mi húzódik mögöttük.

Miután kijöttek a harmadik Barlangkriptából, kerestek egy kis árnyékot, és leültek, hogy megosztozzanak a vízen és proteinkekszeken Kassad extra fejadagjából. Feltámadt a szél, és magasan felettük sóhajtozva fütyült a sziklák résein.

– Sosem fogjuk megtalálni – állapította meg Martin Silenus. – Az a kibaszott Shrike magával vitte.

Sol a csecsemőt szoptatta az utolsó cumispakkból. A kislány kobakja rózsaszínre sült a napon, pedig Sol mindent megtett, hogy a kinti gyaloglás közben megvédje.

Az is lehet, hogy az előbb végigjárt Kripták egyikében van – vetette fel Sol –, ha bizonyos részei más időszeletben vannak, mint mi. Dr. Arundeznek ez az elmélete. A Kripták szerinte négydimenziós építmények, amik bonyolult formában hajlanak egymásra a téridőben.

– Nagyszerű – morogta Lamia. – Vagyis még ha Fedmahn Kassad bent is van valamelyikben, akkor sem fogjuk látni.

– Nos, a rend kedvéért azért járjuk végig őket – állt talpra a Konzul egy fáradt sóhaj kíséretében. – Már úgyis csak egy maradt.

A Shrike Palota egy kilométerrel távolabb volt a völgyben, mélyebben ült a többinél, a sziklafal egyik kanyarulatának takarásában. Az építmény nem volt nagy, kisebb volt a Jáde-kriptánál, de bonyolult felépítése miatt – kiszögellései, tornyai, pillérei és tartóoszlopai kontrollált káoszban íveltek a magasba – nagyobbnak tűnt valódi méreténél.

A Shrike Palota belülről egyetlen, visszhangzó csarnok volt, szabálytalan padlója ezernyi kanyargó, egymásba kapcsolódó szeletre tagolódott, amik egy megkövesedett teremtmény bordáira és csigolyáira emlékeztették Lamiát. Tizenöt méterrel felettük a kupolát keresztbe-kasul „krómpengék” szelték át, melyek a falakat átütve, egymásba csavarodva acéltüskékként türemkedtek ki az építményből. Maga a kupola is opálos anyagból épült, ami fojtogató, tejfehér árnyalatot kölcsönzött a boltozatos csarnoknak.

Lamia, Silenus, a Konzul, Weintraub és Duré szólongatni kezdték Kassadot, de hangjuk hasztalanul zengett és verődött vissza a falakról.

– Se Kassad, se Het Masteen – foglalta össze odakint a Konzul. – Talán ez lesz a menete... Sorban felszívódunk, míg végül csak egy marad.

– Az utolsónak meg majd teljesül a kívánsága, ahogy azt a Shrike-szekta legendái jövendölik? – kérdezte Brawne Lamia. Leült egy sziklára a Shrike Palota előtt, kurta lábait a levegőben lóbálta.

Paul Duré az égre nézett.

– Nem hiszem el, hogy Hoyt atya azt kívánta, hadd áldozhassa fel magát az életemért.

Martin Silenus hunyorogva sandított fel a papra.

– No és ön mit kívánna, atyám?

Duré habozás nélkül válaszolt.

– Azt kívánnám... azért imádkoznék... hogy Isten egyszer és mindenkorra szabadítsa meg az emberiséget a háborútól és a Shrike-tól, ettől a két, jegyben járó, förmedvényes sorscsapástól.

Néma csend telepedett rájuk, csak a kora délutáni szél fecsegett közbe messzi sóhajaival és nyögéseivel.

– Addig is muszáj lesz élelmet szereznünk – törte meg a csendet Brawne Lamia –, különben rá kell szoknunk a levegővel való táplálkozásra.

– Miért csak ilyen keveset hoztak magukkal? – kérdezte Duré.

Martin Silenus felnevetett, és fennhangon szónokolni kezdett:

Nem izgatta sem a bor, sem a ser,

Nem izgatta hal, hús, se sült, se rántott,

Hidegen hagyta mártás és fűszer,

Jó zsíros malacfejre rá se rántott;

Nem kellett neki himpellér haver,

Nem várt huncut lányoknál csalfa kéjre;

Vándorlelke patakokra sóvárgott,

Ebédre erdei léggel beérte

S ha dőzsölt, estike illata volt az étke.[3]

Duré elmosolyodott, bár láthatóan nem lett sokkal okosabb.

– Azt hittük, rögtön az első éjszaka győzelmet aratunk vagy meghalunk – magyarázta a Konzul. – Nem számítottunk rá, hogy ilyen sokáig itt maradunk.

Brawne Lamia felállt, és leporolta a nadrágját.

– Én elmegyek – szögezte le. – A tábori elemózsiás pakkokból és a sűrített dobozokból elvileg el tudok hozni négy-ötnapi adagot.

– Én is megyek – jelentette be Martin Silenus.

Szavait csend követte. Egyhetes zarándokútjuk alatt a költő és Lamia fél tucatszor került nagyon közel ahhoz, hogy egymás torkának ugorjanak. Lamia egy alkalommal meg is fenyegette a férfit, hogy megöli.

Hosszan meredt Silenusra.

– Rendben – mondta végül. – Útközben bemegyünk a Szfinxbe vízért és a zsákjainkért.

A csoport elindult felfelé a völgyben, mialatt a nyugati sziklafal felől nyúlni kezdtek az árnyékok.

TIZENHÉT

Tizenkét órával korábban Fedmahn Kassad ezredes fellépett a csigavonalú lépcsőről a Kristálymonolit legmagasabb, még épségben maradt szintjére. Lángok csaptak fel minden oldalon. Az építmény kristályfalán ütött lyukakból Kassad sötétségre látott rá. A vihar bíborvörös homokot fújt be a nyílásokon, ami vérporként kavargott a levegőben, Kassad felvette a sisakját.

Tízlépésnyire Moneta várt rá.

A nő meztelen volt az energiapáncél alatt, olyan hatást keltve, mintha higanyt csorgattak volna a bőrére. Kassad lángokat látott tükröződni mellének és combjának domborulatain, torkának és köldökének mélyedésében megtört a fény. Nyaka hosszúkás volt, krómarca teljesen simára csiszolódott. Szemében Fedmahn Kassad magas árnyékának kettős tükörképe villódzott.

Kassad felemelte a karabélyt, és manuálisan teljes szórásra állította a választósávot. A várható támadástól megfeszült a teste a páncél mögött.

Moneta elhúzta az arca előtt a kezét, mire a testpáncél a feje búbjától a nyakáig elenyészett. Ezzel sebezhetővé vált. Kassad úgy érezte, hogy arcának minden szegletét, összes pórusát és tüszőjét ismeri. Barna haja rövidre volt vágva, lágyan hullott a bal oldalára. A szeme mit sem változott: nagy volt, kíváncsi, lélegzetelállítóan mélyzöld. Kicsi, telt alsó ajkú szája még mindig egy mosoly határán egyensúlyozott. Kassad végignézett a kissé kérdőn felívelő szemöldökön, a kis füleken, amiket számtalanszor csókolt, amikbe számtalanszor sugdolózott. Puha nyakán, ahová befészkelte az arcát, hogy a szívverését hallgassa.

Kassad felemelte a puskát, és megcélozta a nőt.

– Ki vagy te? – kérdezte a nő. Hangja most is olyan selymes és érzéki volt, mint emlékezett, árnyalatnyi, megfejthetetlen akcentussal.

Kassad ujja már a ravaszra fonódott, de ez megakasztotta. Rengeteg alkalommal szeretkeztek már, évek óta ismerték egymást a férfi álmaiból és a katonai szimulációk szerelmi fészkéből. Ha viszont tényleg visszafelé halad az időben...

– Tudom már – folytatta nyugodt hangon a nő, észre sem véve, hogy a férfi ujja a ravasznak feszül –, te vagy az, akit a Fájdalom Ura nekem ígért.

Kassadnak elakadt a lélegzete. Amikor megszólalt, nyersen, fojtottan reccsent a hangja.

– Nem emlékszel rám?

– Nem. – A nő kérdőn félrebillentette a fejét. – De a Fájdalom Ura nekem ígért egy harcost. Az volt a végzetünk, hogy találkozzunk.

– Már réges-rég találkoztunk – nyögte ki Kassad. A puska automatikusan az arcát venné célba, addig váltogatva mikroszekundumonként a hullámhosszokat és frekvenciákat, amíg le nem győzi a testpáncél védőmezejét. Egy másodpercre rá pokolkorbács, lézernyalábok, tűvetők és impulzussugarak nyitnának rá tüzet.

– Én nem emlékszem a réges-régre – felelte a nő. – Ellenkező irányban haladunk az idő áramlásában. Milyen néven ismersz a jövőben, a múltadban?

– Moneta – préselte ki Kassad, miközben kényszeríteni próbálta görcsbe feszült ujját, hogy meghúzza a ravaszt.

A nő elmosolyodott, és bólintott.

– Moneta. Az Emlékezés gyermeke. Ebben vaskos irónia rejlik.

Kassadnak eszébe jutott a nő árulása, átváltozása, amikor utoljára szeretkeztek a kihalt Költők Városán túli homokban. Vagy átalakult a Shrike-ká, vagy hagyta, hogy a Shrike átvegye a helyét, de visszataszítóvá változtatta a szerelmi aktust.

Kassad ezredes meghúzta a ravaszt.

Moneta meglepetten pislogott.

– Az itt nem fog működni. A Kristálymonoliton belül nem. Miért akarsz megölni?

Kassad felmordult, elhajította a használhatatlanná vált fegyvert, feltöltötte energiával a páncélkesztyűjét, és támadásba lendült.

Moneta nem fogta menekülésre a dolgot. Nézte, ahogy Kassad futva megteszi a tíz lépés távolságot; a férfi leszegett fejjel, a polimerkristályokat zúgva átrendező páncéllal, üvöltve rohamozott. A nő leengedett karral állt elébe.

Kassad gyorsasága és testtömege ledöntötte a nőt a lábáról. Hanyatt bucskáztak; Kassad a nő torkát kereste páncélkesztyűjével, míg Moneta vasmarokkal szorította a csuklóját, ahogy a platform pereme felé gurultak. Kassad a nő fölé kerekedett, a gravitációval próbálta fokozni a támadás erejét, kinyújtott karral, merev páncélkesztyűvel fonta ujjait a nő torkára. Bal lába a hatvan méter mélyen húzódó sötét padló fölött lengett.

– Miért akarsz megölni? – suttogta Moneta, majd Kassaddal együtt lefordult a platformról.

Kassad felordított, és egy fejmozdulattal lecsapta a vizorját. Pörögve zuhantak lefelé, lábuk ollóként kulcsolódott egymás derekára, Moneta könyörtelenül a markában tartotta Kassad csuklóját. Az idő fokozatosan megnyúlni látszott, míg végül lassított felvételben hullottak alá, s a levegő úgy simított végig Kassadon, akár egy arcára terített lepedő. Aztán hirtelen felgyorsult az idő, visszatért a rendes mederbe: az utolsó tíz métert zuhanva tették meg. Kassad elkiáltotta magát, és maga elé képzelte a páncélja kimerevítéséhez szükséges szimbólumot; aztán hatalmas robajjal földet értek.

Fedmahn Kassad vérvörös messzeségből úszott fel az eszméletig, tudván, hogy nem telhetett el egy-két másodpercnél több a becsapódásuk óta. Rogyadozó lábakkal feltápászkodott. Közben Moneta is talpra kászálódott, fél térdről bámulta a padlónak azt a pontját, ahol a zuhanásuk darabokra törte a kerámiát.

Kassad energiát küldött lábpáncéljának szervorendszerébe, és teljes lendületből fejbe rúgta a nőt.

Moneta elhajolt a rúgás elől, elkapta a lábát, kicsavarta, és nekihajította a kristályfalnak. A fal egy háromméteres darabja átszakadt, és Kassad kizuhant a homokba és az éjszakába. Moneta a nyakához ért, arcán higanybevonat képződött, és kilépett a férfi után.

Kassad feltolta szétrepedt vizorját, és levette a sisakot. A szél belekapott rövid fekete hajába, és homok dörzsölte végig az arcát. Feltérdelt, talpra állt. A gallérkijelzőn vörös fények villogtak, jelezvén, hogy a tartalék energiaforrások is elapadóban vannak. Kassad nem törődött a figyelmeztetéssel; marad még elég a következő néhány másodpercre... utána meg már úgyis mindegy.

– Bármi is történt a jövőmben... a múltadban – szólt Moneta nem én változtam át. Nem én vagyok a Fájdalom Ura. Ő...

Kassad egy ugrással átszelte a köztük lévő háromméteres távolságot, földet ért Moneta mögött, és akkorát kaszált jobb kezének gyilkos páncélkesztyűjével, hogy átlépte a hangsebesség határát. Tenyere merev volt és éles, már amennyire a piezoelektromos szénszálak lehetővé tették.

Moneta nem bukott le, és meg sem próbálta hárítani a támadást. Kassad kesztyűje irdatlan erővel, fákat kidöntő, sziklákban félméteres vájatot képező csapással sújtott a nyakszirtjére. Amikor a Bressia fővárosában, Buckminsterben kézitusát vívott, Kassad olyan gyorsan végzett egy Számkivetett ezredessel – páncélkesztyűje úgy szelte át a páncélt, sisakot, védőmezőt, húst és csontokat, mint kés a vajat –, hogy a férfi húsz másodpercig nézett fel pislogva a földről a saját testére, mielőtt a halál elragadta volna.

Kassad csapása hajszálpontos volt, de megállította a higanyfelületű testpáncél. Moneta nem tántorodott meg, nem is reagált. Kassad érezte, ahogy a páncélból kiszökik az energia, s ugyanabban a pillanatban lebénul a karja. Vállizmait görcs rántotta össze. Kassad bénán lifegő karral hátrabotladozott, miközben az energia elszivárgott a páncélból, mint ahogy egy sérült ember vérzik el.

– Nem figyelsz rám! – mondta Moneta. Közelebb lépett, megragadta a páncélját, és húsz méterrel odébb taszajtotta a Jáde-kripta irányába.

Kassad keményen landolt, és mivel a tartalék energiája is lemerült, megmerevedő páncélja csak a becsapódás egy részét fogta fel. Bal karja megvédte az arcát és a nyakát, csakhogy utána ráfagyott a páncél, és hasznavehetetlen karja a teste alá szorult.

Moneta egy húszméteres ugrással mellette termett, leguggolt hozzá, fél kézzel a levegőbe emelte, másik kezével megragadta a páncélt, és kétszáz rétegnyi mikroszálat és ómega szintű polimeranyagot felhasítva letépte a mellső részét. Lagymatagon, már-már blazírtan pofon vágta.

Kassad feje hátrarándult, kis híján eszméletét vesztette. Szél és homok súrlódott csupasz mellkasának és hasának.

Moneta leszakította a páncél maradékát, az összes bioszenzort és visszacsatolást kitépve a helyéről. Bicepszénél fogva felemelte a meztelen férfit, és megrázta. Kassad a vér ízét érezte a szájában, és vörös pöttyök kavarogtak a látóterében.

– Nem muszáj ellenségnek lennünk – mondta halkan a nő.

– Te... lőttél... rám.

– Csak hogy próbára tegyelek, nem azért, hogy megöljelek. – Szája normálisan mozgott a higanyburok mögött. Megint felpofozta, amitől Kassad két métert repült, lehuppant egy dűnére, és végighemperedett a hideg homokban. A levegő millió szemcsével telítődött: hópelyhekkel, homokszemekkel, színes fényforgókkal. Kassad arrébb gördült, nagy nehezen feltérdelt, és a futóhomokba markolt bénult karmokká torzult ujjaival.

– Kassad – suttogta Moneta.

A férfi várakozón hanyatt fordult.

A nő időközben deaktiválta a testpáncélját. Teste melegnek és sebezhetőnek tűnt, bőre halottsápadt volt, szinte már áttetsző. Vékony kék erek futottak végig tökéletes mellein. Lába erősnek, finoman faragottnak tetszett, combjai kissé szétváltak azon a ponton, ahol összefutottak. Szeme sötétzölden csillogott.

– Te a háború szerelmese vagy – suttogta Moneta, miközben leereszkedett a férfira.

A férfi nem hagyta magát, megpróbált oldalra tekeredni, felemelte a karjait, hogy lesújtson a nőre. Moneta egy kézzel leszorította mindkét karját a feje fölé. Testéből csak úgy sugárzott a forróság, ahogy melleit a mellkasához súrolta, fel és le, majd lejjebb nyomta magát széttárt lábai között. Kassad érezte, amint a nő finoman domborodó hasa az övéhez ér.

Ekkor fogta fel, hogy megerőszakolják, és ha ellen akar állni, elég annyit tennie, hogy nem reagál, nem hagyja magát. Nem sikerült. A levegő cseppfolyóssá vált körülöttük, a szélvihart már csak távolról érzékelték, a homok úgy lebegett, mint holmi szellőborzolta csipkefüggöny.

Moneta előre-hátra mozgott felette, rajta. Kassad érezte, ahogy a farka megkeményedik. Küzdött ellene, küzdött a nő ellen, vergődött, rúgott és viaskodott a karja kiszabadításáért, de a nő sokkal erősebb volt nála. Jobb térdével félrelökte a lábát. Mellbimbói meleg kavicsokként simultak a mellkasához; hasának és ágyékának forrósága úgy hatott a testére, mint a nap fénye egy nyiladozó virágra.

– Ne! – ordította Fedmahn Kassad, de Moneta belé fojtotta a szót, ahogy száját az övére tapasztotta. Míg bal kezével továbbra is lefogta a karját, jobbjával kettejük közé nyúlt, megtalálta, és magába vezette.

Kassad megharapta a nő ajkát, ahogy beburkolta a melegség. Küszködésével csak még közelebb, még beljebb került. Megpróbált ellazulni, és a nő ráfeküdt, míg végül a háta a homokba nyomódott. Eszébe jutottak régebbi szeretkezéseik, amikor egymáshoz bújva őrizték meg épelméjűségüket, mialatt háború dúlt szenvedélyük gyűrűjén túl.

Kassad lehunyta a szemét, és a hullámként átcsapó, gyötrelmes élvezetet halogatandó ívbe feszítette a nyakát. Vért ízlelt a száján, de azt nem tudta, melyikükét.

Egy perccel később, amikor még mindig együtt mozogtak, Kassad észrevette, hogy a nő időközben elengedte a karját. Keze tétovázás nélkül lesiklott a nő oldalán, ujjai a hátára tapadtak, és durván közelebb vonta magához, majd egyik kezével átfogta és finoman megszorította a tarkóját.

Újból feltámadt a szél, újból meghallották a külvilág zajait; a szél tajtékos fodrokban fújta a dűnék pereméről a homokot. Kassad és Moneta lejjebb siklott a lágyan kavargó homokpadon, együtt sodortatták magukat a meleg hullám hátán, egészen, amíg meg nem törik, nem törődtek az éjszakával, viharral, a feledésbe merült háborúval, semmivel, csak a pillanattal és egymással.

Később, amikor együtt átsétáltak a Kristálymonolit szépséges roncsain, Moneta megérintette előbb egy aranypálcával, majd egy kék torusszal. Kassad egy törött kristályszilánkon figyelte, ahogy a tükörképe higanyfelületű embervázlattá válik. A bábu annyira hasonlított rá, hogy még a nemi szervek és a karcsú testén kirajzolódó bordák is kidomborodtak.

„És most hogyan tovább?” – kérdezte Kassad egy olyan közegen át, ami sem telepátia, sem hang nem volt.

„Vár a Fájdalom Ura.”

„Te a szolgája vagy?”

„Soha nem voltam az. Hitvese és nemezise vagyok. Az őrzője.”

„Együtt jöttél vele a jövőből?”

„Nem. Engem a saját időmből raboltak el, hogy visszautazzak vele a múltba.”

„És akkor ki voltál azelőtt...”

Kassad nem tudta befejezni a kérdését, mert váratlanul felbukkant... nem is, gondolta, váratlanul ott termett... a Shrike.

A teremtmény ugyanúgy nézett ki, ahogy évekkel korábbi első találkozásukról emlékezett rá. Kassad felfigyelt a lény síkos, krómra csorgatott higanyfelületű, saját testpáncéljukra emlékeztető külsejére, de ösztönösen tudta, hogy nem egy hús-vér test rejtőzött a páncél alatt. Legalább három méter magas volt, elegáns felsőtestén nem tűnt szokatlannak a négy kar, és teljes alakjáról tövisek, tüskék, tagolt ízületek, valamint fogazott szögesdrótrétegek meredeztek. Ezerfazettás szeme rubintvörös fényben égett, mintha lézer perzselt volna belőle. Hosszúkás állkapcsa és fogsora rémálomba illett.

Kassad készen állt a támadásra. Ha a testpáncél neki is akkora erőt és mozgékonyságot kölcsönzött, mint Monetának, akkor legalább harc közben halhat meg.

Nem maradt rá ideje. A Fájdalom Ura az egyik pillanatban még öt méterre állt tőle a fekete csempén, a következőben pedig Kassad mellett termett, és acélpengék satujába szorította az ezredes karját, átszúrta a testpáncél védőmezejét, és vért fakasztott a bicepszéből.

Kassad a végzetes csapásra várva megfeszült, és eltökélte magát, hogy akkor is visszatámad, ha ezzel felnyársalja magát a pengékre, tüskékre és szögesdrótra.

A Shrike intett jobb kezével, mire egy négyméteres, négyszögletes erőtérkapu tűnt fel a semmiből. Hasonlított a távnyelőkhöz, csak éppen lilán ragyogott, fullasztó fénybe borítva a Monolit belsejét.

Moneta bólintott neki, és átlépett a kapun. A Shrike elindult előre, ujjpengéi lágyan Kassad karjába vájódtak.

Kassadban felmerült egy pillanatra, hogy ellenáll, de rájött, hogy a kíváncsisága erősebb a halálvágyánál, és áthaladt a Shrike-kal a kapun.

TIZENNYOLC

Meina Gladstone vezérigazgató nem tudott aludni. Kikelt az ágyból, gyorsan felöltözött a Kormányzati Palota mélyén rejlő sötét lakásában, majd azt tette, amit sokszor szokott, ha nem jön a szemére álom: bolygókon kirándult.

Privát távnyelőkapuja villódzva kelt életre. Gladstone hátrahagyta az előszobában alvó emberi testőreit, csak egy távirányítású mikroadóvevőt vitt magával. Legszívesebben semmit nem vitt volna, ha a Hegemónia törvényei és az InforMag rendelkezése lehetővé teszi. Nem tette.

Régen elmúlt már éjfél a TC^2-n, de tudta, hogy számos bolygón még nappal lesz, ezért egy hosszú, reneszánszi rejtőgallérral ellátott köpenyt kanyarított magára. Nadrágja és csizmája nem árulkodott sem a neméről, sem a társadalmi osztályáról, habár a jó minőségű köpeny egyes helyeken már önmagában jelzésértékű lehet.

Gladstone vezérigazgató átlépett az egyszer használatos távnyelőn, inkább csak érzékelve, mintsem látva vagy hallva, ahogy a mikroadóvevő zümmögve követi, majd felemelkedik és láthatatlanná válik, miután kilépett a Szent Péter térre a pacemi Új-Vatikánban. Egy pillanatig nem értette, miért ezt az úti célt táplálta be a komlogjába – az úrligeti vacsorán jelen lévő, régimódi monsignore miatt? –, de aztán tudatosult benne, hogy a zarándokokon járt az esze, amíg álmatlanul feküdt, azon a hét emberen, akik három éve indultak a Hyperionra szembenézni a végzetükkel. A Pacem volt az otthona Lenar Hoyt atyának... és elődjének, a másik papnak, Durénak is.

Gladstone megborzongott a köpeny alatt, és átszelte a teret. A zarándokok szülőbolygóinak végigjárása ugyanúgy megtette útitervnek, mint bármi más; a legtöbb álmatlan éjszakán tucatnyi bolygót barangolt be, hogy aztán pirkadat előtt hazatérjen a Tau Ceti Centeren tartott első megbeszélésekre. Most legalább csak hét bolygóról lesz szó.

A Pacemen még korán volt. Az égbolt sárgállott, zöldes felhők színezték, és ammóniaszag csapta meg az orrát, amitől könnyezni kezdett a szeme. A levegőben egy nem egészen terraformált, de az emberre nem is teljesen ártalmas bolygó ritkás, büdös, kémiai bűze terjengett. Gladstone megállt, és körülnézett.

A Szent Péter tér egy dombtetőre épült, és félkör alakú oszlopsor övezte, melynek karéjában hatalmas bazilika magasodott. Gladstone-tól jobbra, ahol az oszlopok egy jó kilométeres, dél felé ereszkedő lépcsősornak adták át a helyet, egy kisváros tárult a szeme elé: alacsony, kezdetleges épületek tömörültek rég kihalt teremtmények satnya csontvázaira emlékeztető, krétafehér fák között.

Csupán néhány embert lehetett látni, amint elsietnek a téren vagy felszaladnak a lépcsőn, mint akik késésben vannak a miséről. A katedrális óriási kupolája alól harangok kondultak meg, de a ritkás levegő kilúgozta tekintélyt parancsoló hangjukat.

Gladstone lehajtott fejjel sétált végig az oszlopsor mellett, tudomást sem véve a papok és a féltonnás sündisznóra hasonlító fenevadakon közlekedő utcaseprők kíváncsi pillantásairól. A Hálóban tucatjával akadtak a Pacemhez hasonló, félreeső bolygók, a Protektorátusban és a közeli Határvidéken pedig még annál is több: túl szegények voltak ahhoz, hogy az örökmozgó polgárság vonzónak találja őket, de Föld-típusú lévén nem hagyhatták figyelmen kívül egyiket sem a Hidzsra sötét korában. Ideálisak voltak egyes kicsiny csoportoknak; így telepedtek le a Pacemen a katolikusok, akik hitük újraéledését remélték itt megtalálni. Gladstone tudta, hogy akkoriban még sok millió főt számláltak. Mostanra alig néhány tízezren maradtak. Lehunyta a szemét, és felidézte Paul Duré atya dossziéjának holóit.

Gladstone szívből szerette a Hálót. Szívből szerette a benne élő embereket; felszínességük, önzésük és a változásra való képtelenségük ellenére mégiscsak ők alkották az emberiséget. Gladstone szívből szerette a Hálót. Eléggé ahhoz, hogy tudja, segítenie kell az elpusztításában.

Visszatért a kis, háromkapus terminexhez, egy egyszerű paranccsal felülírta az adatszféra egyik kódsorát, mire megjelent saját távnyelő-nexusa. A kapun átlépve napfény és a tenger illata fogadta.

A Maui-Covenant. Gladstone pontosan tudta, hol jár. Az Alapkő fölötti dombtetőn állt, ahol Siri síremléke még most is a rövid életű felkelés majd’ száz évvel ezelőtti kirobbanásának helyét jelölte. Akkortájt Alapkő falujában alig néhány ezren éltek, és a Fesztivál Hetén fuvolások köszöntötték az Egyenlítői-szigetvilág északi táplálékforrásai felé úszó vándorszigeteket. Alapkő azóta már a látóhatárig nyúlt el a sziget körül, és amerre csak nézett, fél kilométer magas ívvárosok és lakókaptárok tornyosultak a dombtető fölé, ahonnan egykor még a legjobb kilátás nyílt a Maui-Covenant tengeri világára.

A síremlék azonban megmaradt. A Konzul nagyanyjának holtteste már nem volt ott... soha nem is volt... Ám az üres kripta, mint a bolygó sok más szimbóluma, tiszteletet parancsolt, sőt, már-már ámulatot vívott ki.

Gladstone elnézett a tornyok között, túl a régi hullámtörő gáton, ahol a kék lagúna vize megbarnult, túl a fúrótornyokon és a turistabárkákon, odáig, ahol a tenger kezdődött. Nem látott egy vándorszigetet sem. Nagy nyájaik többé már nem vonultak át az óceánon, vitorlafáik nem csapkodtak a déli szélben, delfinterelőik nem szelték fehér, V alakú tajtékokkal a habokat.

A szigeteket betörték, és a Háló polgáraival népesítették be. A delfinek kihaltak – némelyikük a HAD-dal vívott nagy csatákban esett áldozatul, nagy részük azonban végzett magával a megmagyarázhatatlan „déltengeri tömeges öngyilkosság” során, még egy utolsó rejtéllyel gyarapítva a titokzatos faj történetét.

Gladstone leült egy alacsony padra a szikla pereménél, és letépett egy fűszálat, hogy legyen mit rágcsálnia. Mi lesz egy bolygóval, amikor százezer ember kényes ökológiai egyensúllyal rendelkező otthonából négyszáz millió ember játszóterévé válik a Hegemóniához való csatlakozás utáni első szabványévtizedben?

A válasz: a bolygó meghal. A lelke mindenesetre meghalt, még ha az ökoszféra úgy-ahogy tovább is vegetált. A bolygóökológusok és a terraformálás szakértői életben tartották a burkot, nem hagyták, hogy a tenger teljesen belefulladjon az elkerülhetetlen szemétbe, szennyvízbe és olajszennyezésbe, azon dolgoztak, hogy minimalizálják vagy leplezzék a zajszennyezést meg azt a sok ezer más dolgot, ami a fejlődéssel járt. De az a Maui-Covenant, amit a Konzul gyerekként ismert, amit alig egy évszázada látott, amikor felkaptatott ezen a dombon a nagyanyja temetésére, már soha nem tér vissza.

Egy sárkányszőnyeg-kötelék húzott el felette, a rajtuk ülő turisták nevettek és kiáltoztak. Magasan felettük egy ormótlan kiránduló-EMJ takarta el egy pillanatra a napot. A hirtelen támadt árnyékban Gladstone elhajította a fűszálat, és a térdére támasztotta az alkarját. A Konzul árulására gondolt. Számított rá, mindent arra tett fel, hogy a Maui-Covenanton nevelkedett férfi, Siri leszármazottja csatlakozik a Számkivetettekhez a Hyperionért folytatott, elkerülhetetlen háborúban. Nem egyedül tervelte ki a dolgot; Leigh Hunt meghatározó szerepet játszott az évtizedek óta folyó tervezésben, valamint abban, hogy sebészi pontossággal helyezze a Számkivetettekkel kapcsolatban álló személyt abba a szituációba, ahol mindkét oldalt elárulhatja a hyperioni időáramlatokat összeomlasztó Számkivetett készülék aktiválásával.

A személy pedig meg is tette ezt. A Konzulból, abból a férfiból, aki életének négy évtizedét, továbbá a feleségét és a gyermekét a Hegemónia szolgálatának áldozta, végül úgy tört fel a bosszú, ahogy egy fél évszázada szunnyadó bomba robban fel.

Gladstone nem lelte örömét az árulásban. A Konzul eladta a lelkét, és borzasztó árat kell fizetnie érte – a történelem ítélőszéke előtt vagy saját magában –, de a hitszegése a nyomába sem ért annak az árulásnak, amiért Gladstone állt készen bűnhődni. A Hegemónia vezérigazgatójaként százötvenmilliárd emberi lény szimbolikus vezetője volt. Kész volt elárulni mindannyiukat, hogy megmentse az emberiséget.

Felállt, érezte, ahogy csontjai meglett korától és reumától sajognak, és lassan a terminex felé sétált. Megállt egy pillanatra a halkan zümmögő kapunál, és a válla felett vetett még egy utolsó pillantást a Maui-Covenantra. Szél kerekedett a tenger felől, ám olajszennyeződések orrfacsaró bűzét és finomítók gázszagát hordozta. Gladstone hátat fordított a bolygónak.

A Lusus súlya vasbilincsként nehezedett köpönyeges vállára. Csúcsforgalom volt a Csomóponton, ingázók, vásárlók és turisták ezrei nyüzsögtek az összes sétálószinten, lepték el színes emberforgataggal a kilométeres hosszúságú mozgólépcsőket, és tették fullasztóvá a falak közé zárt, olaj-és ózonszaggal terhes levegőt leheletükkel. Gladstone elhaladt a drága bevásárlószintek előtt, és egy személyszállító korongúton tíz kilométert utazott a központi Shrike-templomig.

A széles lépcsősor tövében rendőrségi kordon és lilászölden villódzó védőmező húzódott. Magát a templomot bedeszkázták, az épület sötétbe borult; a Csomópontra néző, magas, vékony festettüveg-ablakok közül jó néhány be volt törve. Gladstone-nak eszébe jutottak a hónapokkal korábbi zavargásokról szóló jelentések, amikből tudta, hogy a püspök és akolitusai elmenekültek.

Közelebb ment a kordonmezőhöz, és az örvénylő lila ködön át a lépcsőre bámult, ahol Brawne Lamia felvonszolta magával haldokló ügyfelét és szeretőjét, az eredeti Keats kibridet, a fent várakozó Shrike-papokhoz. Gladstone jól ismerte Lamia apját; együtt töltötték első éveiket a szenátusban. Byron Lamia szenátor ragyogó elme volt – egyszer régen, még jóval azelőtt, hogy Brawne édesanyja feltűnt volna a társasági életben a Freeholm isten háta mögötti gyarmatáról, Gladstone lehetséges férjjelöltként is gondolt rá –, és amikor meghalt, Gladstone fiatalságának egy része is a sírba szállt vele. Byron Lamia megszállottan foglalkozott az InforMaggal, felőrölte az erejét a küzdelem, amit azért folytatott, hogy kiszabadítsa az emberiséget az MI-k több mint ötszáz éves, ezer fényévnyi rabigája alól. Brawne Lamia édesapja volt az, aki felhívta Gladstone figyelmét a veszélyre. Neki köszönhetően volt kénytelen magára vállalni az emberiség történelmének legsúlyosabb árulását.

És Byron Lamia szenátor „öngyilkossága” tanította meg az azóta eltelt évtizedekben gyakorolt óvatosságra. Gladstone nem tudta, hogy a Mag ügynökei rendezték-e meg a szenátor halálát, netán a hegemóniai piramis egyes elemei védték meg érdekeltségeiket, azt viszont tudta, hogy Byron Lamia sosem vetett volna véget önkezével az életének, nem hagyta volna magára gyámoltalan feleségét és csökönyös lányát.

Lamia szenátor utolsó szenátusi tettében másodmagával protektorátusi státuszra terjesztette fel a Hyperiont, amivel a jelenleg kibontakozó eseményeknél húsz évvel korábban a Hálóhoz csatolta volna a bolygót.

Halála után a másik, életben maradt előterjesztő – az egyszeriben befolyásossá váló Meina Gladstone – visszavonta a törvényjavaslatot.

Gladstone keresett egy liftet, és elindult lefelé. Bevásárlószintek, lakószintek, gyári és karbantartó szintek, szemételtakarító és reaktorszintek suhantak el előtte. Komlogja és a lift hangosbeszélője egyszerre kezdte figyelmeztetni, hogy engedély nélküli, nem biztonságos, jóval a Kaptár alatti területre lép be. A lift programja megpróbálta leállítani az ereszkedést. Gladstone felülírta a parancsot, és elhallgattatta a figyelmeztető jelzést. Egyre csak zuhant, panelek és fények nélküli szinteket hagyott el, száloptikás spagettigubancok, fűtő-és hűtőjáratok, valamint csupasz kövek között haladt lefelé. Végül aztán megállt.

Gladstone messzi parázsgömbök és olajos fényfesték által megvilágított folyosóra lépett ki. Víz csöpögött a mennyezet és a falak több ezer repedéséből, és mérgező tócsákban gyűlt össze. Pára szállt fel a falakban képződött nyílásokból, amik hajdanán folyosók, magánlakások vagy pusztán lyukak lehettek. Valahol a távolban fémet átszelő fém ultrahangsikolya hasított a levegőbe; a közelből elektronikus nihilzene csikorgott. Valahol egy férfi ordított, mire felnevetett egy nő, hangja fémesen verődött vissza az aknákon és csatornákon. Nyíllövedékes puska köhögése szűrődött felé.

Az Üledék-kaptár. Gladstone egy kereszteződéshez érkezett az alagutak folyosórendszerében, és megállt körbenézni. A mikroadóvevő közelebb röppent hozzá, levakarhatatlanul körözött, mint egy mérges rovar. A gép erősítést hívott, csakhogy Gladstone kitartó felülbírálásának hála, segélykiáltásai süket fülekre találtak.

Az Üledék-kaptár. Brawne Lamia és kibrid szeretője erre a helyre bujdosott el az utolsó pár órában, mielőtt megpróbáltak volna eljutni a Shrike-templomba. Ez a hely egyike volt a Háló temérdek bugyrának, ahol a feketepiacon bármihez hozzá lehetett jutni a flashbackektől a HAD-gyártmányú fegyverekig, ahol törvényen kívüli androidok végeztek tiltott Poulsen-kezeléseket, melyek ugyanolyan valószínűséggel végeztek az emberrel, mint hogy húsz évvel megfiatalítsák. Gladstone jobbra fordult, elindult a legsötétebb folyosón.

Egy patkány méretű, soklábú állat surrant be egy törött szellőzőcsőbe. Gladstone érezte a szennyvíz, verejték és túlhevített adatsík-feldolgozók ózonszagát, a kézifegyverek hajtóanyagának édes illatát, a hányás, valamint a mérgező anyagokká mutálódott, silány feromonok áporodott bűzét. A folyosókat rótta, az eljövendő hetekre és hónapokra gondolt, és hogy milyen borzasztó árat kell majd fizetnie a bolygóknak döntéséért, megszállottságáért.

Öt suhanc állta el Gladstone útját. Az eldugott génszobrász szalonokban összevarrt fiatalok inkább tűntek állatnak, mint embernek. Gladstone megtorpant.

A mikroadóvevő közéjük szökkent, és semlegesítette a polimerálcáját. A vezérigazgató előtti torzszülöttek nagyot kacagtak: ők csak egy darázs méretű szerkezetet láttak cikázni a levegőben. Könnyen előfordulhatott, hogy már annyira átszabták az RNS-üket, hogy fel sem ismernék a gépezetet. Ketten közülük vibrapengéket perdítettek elő. Egyikük tíz centi hosszú acélkarmokat növesztett. Egy másik forgódobos nyílvető pisztolyt biztosított ki.

Gladstone el akarta kerülni a harcot. Ő tudta, még ha ezek az üledéki észlények nem is, hogy a mikro akár száz ellenféllel szemben is meg tudná védeni. De nem akart megöletni valakit, csak mert úgy döntött, az. Üledékben akar tenni egy sétát.

– Menjetek el! – mondta.

A suhancok sárga szemekkel, kidülledt fekete szemekkel, kapucnis rések alól, fotoreceptoros derékkötőkről bámultak rá. Egy emberként, félkör alakzatba húzódva két lépést tettek felé.

Meina Gladstone kihúzta magát, hátracsapta a köpenyét, és leengedte a rejtőgallért, hogy a szemébe nézhessenek.

– Menjetek el! – ismételte.

A suhancok nem mozdultak. Tollak és pikkelyek fodrozódtak a láthatatlan légáramlatoktól. Kettejükön antennák rezegtek, és ezernyi apró szenzorszőrszál borzolódott fel.

Elmentek. Ugyanolyan némán és gyorsan távoztak, mint ahogy érkeztek. Egy másodperc múlva már csak a víz csöpögött és távoli nevetés hangja hallatszott a folyosón.

Gladstone megrázta a fejét, magához kérette a személyes kaput, és átlépett rajta.

Sol Weintraub és a lánya a Barnard Világáról származott. Gladstone egy kisebb terminexre érkezett szülővárosukban, Crawfordban. Este volt. Földszintes fehér házak sorakoztak gondosan nyírt gyepszőnyegek mögött, a Kanadai Köztársaság retrohullámának érzékenységét a farmerek gyakorlatiasságával ötvözve. A fák magasra nőttek, széles lombkoronában végződtek, és elképesztő hűen ápolták Régi Föld-i örökségüket. Gladstone elfordult a járókelők folyamától – többségük hazafelé sietett a Háló egy másik pontján lévő munkahelyéről –, és azon vette észre magát, hogy téglasétányokon ballag egy téglaépületekkel övezett, ovális alakú, füves térség mellett. Bal kéz felé termőföldeket pillantott meg egy házsoron túl. Magas szárú, zöld növények ringatóztak halkan sóhajtozva; kukoricamező lehetett, amely egészen a távoli horizontig nyúlt, ahol a hatalmas lemenő napnak már csak a legutolsó vörös nyúlványa látszott.

Gladstone átsétált a kampuszon, s közben azon tűnődött, vajon ezen a főiskolán tanított-e Sol, de annyira azért nem érdekelte, hogy lekérdezze az adatszféráról. Gázlámpák gyulladtak fel a lombsátor alatt, és a levelek közti réseken, ahol az azúrkék égbolt borostyánszínűvé fakult, majd ébenfeketévé sötétült, feltünedeztek az első csillagok.

Gladstone olvasta Weintraub könyvét, Az Ábrahám dilemmát, melyben az ember fiának feláldozását követelő Isten és az utasítást teljesítő emberi faj kapcsolatát boncolgatta. Weintraub amellett érvelt, hogy az Ótestamentum Jehovája nem pusztán próbára tette Ábrahámot, hanem a hűség, engedelmesség, áldozatkészség és parancs nyelvén beszélt, az egyetlen nyelven, amit az emberiség Istennel való kapcsolatának ezen a pontján megértett. Weintraub az Újtestamentum evangéliumát annak előjeleként értelmezte, hogy a kapcsolat új szakaszba lépett: ebben a szakaszban az emberiség már nem áldozná fel semmilyen istennek, semmiféle okból a gyermekét, hanem a szülők... szülők egész fajai... ajánlanák fel magukat a gyermekek helyett. Így történhetett meg a huszadik századi holokauszt, a Gyors Csere, a tripartita háborúk, a vakmerő évszázadok, s talán még a ‘38-as Nagy Tévedés is.

Befejezésként Weintraub rátért az áldozathozatal teljes megtagadására, és hogy az Istennel való kapcsolat nem alapulhat semmi máson, csak kölcsönös tiszteleten és az egymás megértésére tett őszinte kísérleteken. Isten többszörös haláláról írt, és az isteni feltámadás szükségességét szorgalmazta, most hogy az emberiség megalkotta saját isteneit, és szabadjára engedte őket az univerzumban.

Gladstone átsétált egy kecsesen ívelő kőhídon, alatta az árnyékba vesző patakról csak a halk csobogás adott hírt a sötétben. Halványsárga fény hullott a kézzel vésett kőkorlátra. Valahol a kampuszon kívül kutya ugatott, aztán elhallgattatták. Lámpa égett egy régi épület harmadik emeletén, a nyeregtetős, elnagyoltan zsindelyezett téglaszerkezet még a Hidzsra előtti időkből származhatott.

Gladstone elgondolkodott Sol Weintraubon, a feleségén, Saraion, és gyönyörű, huszonhat éves lányukon, Rachelen, aki egy évet töltött a Hyperionon régészeti feltárással, ám nem hozott haza más leletet, csak a Shrike átkát, a Merlin-kórt. Elképzelte, milyen lehetett Solnak és Sarainak végignézni, ahogy a nő gyermekké, a gyermek pedig csecsemővé fiatalodik. Hogy aztán Sol egyedül maradjon, miután a nővérét meglátogató Sarai egy értelmetlen, ostoba EMJ-balesetben életét vesztette.

Rachel Weintraubra gondolt, akinek első és utolsó születésnapja három szabványnapon belül érkezik el.

Gladstone rávágott az öklével a korlátra, előhívta a kaput, és elment egy másik bolygóra.

Dél körül járt az idő a Marson. A tharsisi nyomornegyed több mint hatszáz éve létezett. Az égbolt rózsaszín árnyalatban játszott, a levegő túl ritkás és túl hideg volt Gladstone-nak, még a köpenybe burkolózva is, és homokszemcsék kavarogtak mindenütt. Az Internálóváros keskeny sikátorain és sziklaösvényein sétált, de egyszer sem bukkant nyílt térre, ahonnan kilátott volna a következő viskórengeteg és szivárgó szűrőtornyok mögül.

Elég gyér volt a növényzet a bolygón – a Zöld Megújulás hatalmas erdőit kivágták tűzifának, vagy elkorhadtak, és belepte őket a vörös dűne. Csak egy-két csempészett konyakkaktusz és parazita pókzuzmó ütközött ki a húsz emberöltőnyi csupasz talpak által kőkeményre taposott ösvények közül.

Gladstone talált egy lapos sziklát, és megpihent rajta; lehorgasztotta a fejét, és a térdét masszírozta. Gyerekcsapat vette körül. Szinte teljesen meztelenek voltak, csak rongyok és söntcsatlakozók lifegtek rajtuk; pénzért könyörögtek, majd amikor nem válaszolt, röhögcsélve elszaladtak.

Magasra hágott a nap. Az Olympus-hegyre és Fedmahn Kassad HAD Akadémiájának zord szépségére innen nem látott rá. Gladstone körülnézett. Itt született az a büszke férfi. Itt randalírozott a bandákkal, mielőtt a hadsereg rendjére, józanságára és tisztességére ítélték volna.

Gladstone félrevonult egy néptelen helyre, és átlépett a kapuján.

Az Úrliget olyan volt, mint mindig: milliárdnyi fa illatozott, a csendet csak a levelek halk zizzenése és a szél hangja törte meg, elmosódó és pasztellszínek jellemezték, a naplementében felragyogott a bolygó szó szoros értelmében vett házteteje, amikor a lombkoronák óceánja fényárban úszott, az összes levél a szellőben lengedezett, csillogott rajtuk a harmat és a reggeli zápor, s a felerősödő széllel esőillat és a nedves növényzet aromája legyintette meg a fél kilométerrel az álomba merült, sötétségbe borult bolygó fölé magasodó platformon álló Gladstone-t.

Egy templomos közeledett felé, amikor azonban észrevette Gladstone felemelt csuklóján az engedélykarkötő csillanását, visszahátrált, és a magas, csuhás alak beleolvadt a lombok és indák labirintusába.

A templomosok jelentették az egyik legkiszámíthatatlanabb változót Gladstone játszmájában. Yggdrasill nevű bárkafájuk feláldozása egyedülálló, példátlan és aggasztó fejlemény volt. A közelgő háborúban szóba jöhető szövetségesek közül a templomosokra volt a legnagyobb szükségük, de ők voltak a legkevésbé kiismerhetők is. Az élet melletti elkötelezettségével és a Muir odaadó híveként a Fa Testvérisége kicsi, de tekintélyes erőt képezett a Hálóban – a környezettudatosságot jelképezték egy olyan társadalomban, amely az önpusztításnak és környezetszennyezésnek szentelte életét, de nem akarta bevallani felelőtlenségüket.

Hová tűnt Het Masteen? Miért hagyta hátra a Möbius-kockát a zarándoktársainál?

Gladstone figyelte a felkelő napot. A levegőt ellepték az Örvény mészárszékéről kimenekített, árván maradt montgolfierek, tarkabarka testük az ég felé szállt, mint megannyi portugál gálya. Sugárzó ökörnyálak terjesztették ki hártyavékony szoláris szárnyukat, hogy begyűjtsék velük a napfényt. Hollóraj röppent fel az ágak takarásából, vijjogásuk durva kontrasztot alkotott a lenge szellővel és a nyugatról érkező, sziszegő esőfüggönnyel. Az esőcseppek kérlelhetetlen kopogásáról saját otthona jutott eszébe a Patawpha deltavidékén, a száznapos monszun, melyben testvéreivel a lápföldekre rohantak repülő varangyokra, hajlományokra és spanyol mohakígyókra vadászni, hogy befőttesüvegekben bevihessék őket az iskolába.

Gladstone-ban százezredszerre merült fel, hogy még nem késő megállítani a dolgokat. A totális háború most még nem elkerülhetetlen. A Számkivetettek még nem indítottak akkora ellentámadást, amit a Hegemónia már nem tudna válaszlépés nélkül hagyni. A Shrike még nem szabadult ki. Még nem.

Nem kell mást tennie, ha meg akarja menteni százmilliárd ember életét, mint visszatérni a szenátusba, felfedni az elmúlt három évtized megtévesztéseit és kettős játszmáit, megosztani félelmeit és aggodalmait...

Nem. Minden megy tovább a tervek szerint, mígnem az események túllépnek a terveken. A megjósolhatatlan tartományba. A káosz háborgó vizeire, ahol még az InforMag mindent látó jövendőmondói is megvakulnak.

Gladstone a templomos faváros platformjain, tornyain, rámpáin és függőhídjain kószált. Tucatnyi bolygóról származó magaslakó és génformált csimpánz perlekedett vele, majd az állatok arrébb szökkentek, és kecsesen hintáztak a háromszáz méterrel a talajszint feletti, vékony indákon. A turisták és kiváltságos látogatók elől elzárt területekről tömjénillat szállt Gladstone felé, és ő tisztán hallotta a templomosok gregorián énekre emlékeztető virradati miséjét. Alatta fények gyulladtak fel és mozgás támadt, éledezni kezdtek az alsóbb szintek. A futó zápor már el is vonult, és Gladstone visszament a felsőbb szintekre. A kilátásban gyönyörködve átkelt egy hatvanméteres, fából épült függőhídon, a túloldalon egy még nagyobb fával, ahonnan fél tucat hőlégballon – az Úrliget egyetlen, templomosok által engedélyezett közlekedési eszköze – függött kipányvázva, látszólag alig várva, hogy útnak indulhasson. Az utasokat szállító gondolák súlyos tojásokként himbálóztak, a ballonok burkolatát pedig kedves élőlények festett ábrái díszítették: montgolfierek, királylepkék, tamássólymok, sugárzó ökörnyálak, a mostanra kihalt zeplenek, égi tintahalak, holdasszövő lepkék, sasok, kiknek legendáját akkora becsben tartották, hogy sosem teremtették újra őket génmanipulációval.

Lehet, hogy mindez elpusztul, ha folytatom, amit elkezdtem. El is fog pusztulni.

Gladstone megállt egy kör alakú platform szélénél, és olyan szorosan markolta meg a korlátot, hogy élesen kirajzolódtak a májfoltok elfehéredő ujjain. Rég olvasott, Hidzsra előtti, űrutazás előtti könyvek jutottak az eszébe, amikben az európai kontinens embrióállapotban lévő országainak népei sötétebb bőrű – afrikai – embereket szállítottak el szülőföldjükről, rabszolgasorba taszítva őket a Nyugat telepesvidékén. Ezek a megláncolt, bilincsbe vert, meztelen, rabszolgahajók bűzös gyomrában összekuporodó rabszolgák... vajon ők habozás nélkül fellázadnának, és letaszítanák uraikat, még akkor is, ha ezzel a rabszolgahajó szépségét... magát Európát is elpusztítanák?

Csakhogy ők visszatérhettek Afrikába.

Meina Gladstone nyögésszerű, zokogással vegyes sóhajt hallatott. Hátat fordított a káprázatos naplementének, az új napot köszöntő éneknek, az újszülött égbolt felé szálló, élő és mesterséges ballonoknak, majd elindult lefelé, a viszonylagos sötétségbe, hogy előhívja a távnyelőjét.

Oda, ahonnan az utolsó zarándok, Martin Silenus származott, már nem juthatott el. A Poulsen-kezelésektől félig elkékült Silenus csupán százötven éves volt, és sejtjei emlékeztek a tucatnyi kriogéntranszban és fagyasztókamrákban töltött hosszú időszak dermesztő hidegére, ám élete több mint négyszáz évet ölelt fel. A Régi Föld végnapjain született, édesanyja egyike volt a legelőkelőbb családok leszármazottainak, és fiatalkorát a dekadencia és elegancia, a szépség és a hanyatlás édes illatának utánzata határozta meg. Míg édesanyja a haldokló Földön maradt, őt kiküldte az űrbe, hogy legyen kinek törleszteni a család adósságát, még ha ez azt is jelenti... és azt jelentette... hogy évekig robotolhat zálogba adott, kétkezi munkásként a Háló egyik legpokolibb, isten háta mögötti bolygóján.

Gladstone nem mehetett a Régi Földre, ezért a Mennyország Kapujára látogatott el.

A bolygó fővárosát Lapályvárosnak hívták. Gladstone a macskaköves utcákon sétálgatott, megbámulta a hatalmas, régi házakat, amik a mesterséges hegyoldalt keresztbe-kasul átszelő, keskeny, kikövezett csatornák fölé nyúltak, mintha csak egy Escher-nyomatból léptek volna ki. Elegáns fák és még azokon is túlnövő mezei zsurlók koronázták a hegytetőket, szegélyezték a széles, fehér sugárutakat, és kanyarodtak el a fehér homokos tengerparton. A bágyadt dagály lila színű hullámokat keltett, és a hullámok a szivárvány minden színét megtörve csitultak el a tökéletes parton.

Gladstone megállt a Lapálypromenádra néző parkban, ahol párok tucatjai és szépen kiöltözött turisták sétálgattak az esti levegőt élvezve a gázlámpák és a lombok alatt. Elképzelte, milyen lehetett a Mennyország Kapuja több mint háromszáz éve, embert próbáló, még csak részben terraformált protektorátusi bolygóként, ahol az ifjú Martin Silenus a kulturális otthontalanságot, vagyona elvesztését, valamint az odaúton elszenvedett fagyási sokknak köszönhető agykárosodást nyögve végezte rabszolgamunkáját.

A Légkörteremtő Állomás akkoriban még csak néhány száz négyzetkilométernyi területen tudott belélegezhető levegőt és nagy jóindulattal élhetőnek mondható földet biztosítani. A cunamik válogatás nélkül söpörtek el egész városokat, talajhasznosítási projekteket és munkásokat. A Silenushoz hasonló zálogba adott munkások savcsatornákat ástak ki, újralélegző baktériumokat vakartak fel a sártenger alatti tüdőcső-labirintusokban, és szemetet meg hullákat kotortak ki minden árvíz után az iszapos lapályból.

Elértünk némi haladást, gondolta Gladstone, még a Mag által ránk kényszerített tunyaság ellenére is. Még a tudomány haláltusája ellenére is. Még a saját teremtményeinktől kapott játékszerektől való végzetes függőségünk ellenére is.

Elégedetlenség fogta el. A bolygóközi séta befejezése előtt végig akarta járni az összes hyperioni zarándok szülőhelyét, noha tisztában volt a gesztus hiábavalóságával. Silenus még ideiglenes agykárosodásával és nyelvi készségei elvesztésével együtt is a Mennyország Kapuján tanulta meg valódi költőként forgatni a tollat, de nem ez a bolygó volt az otthona.

Gladstone rá sem hederített a promenádon tartott koncertről áthallatszó, kellemes zenére, nem érdekelték a feje felett vándormadarakként elsuhanó EMJ-ingajáratok, nem törődött a finom levegővel és a lágy fényekkel. Magához hívta a távnyelőjét, és megparancsolta, hogy vigye a Föld holdjára. A Holdra.

Ahelyett, hogy betáplálta volna az úti célt, a komlogja az utazás veszélyeire figyelmeztette. Gladstone kikapcsolta.

A mikroadóvevő vékonyka hangon azt duruzsolta a komlogjába, hogy nem a legjobb ötlet, ha a vezérigazgató egy ennyire instabil helyre megy. Gladstone elhallgattatta.

Még maga a távnyelő is vitatni kezdte a döntését, ezért végül manuálisan kellett beprogramoznia a világkártyájával.

A távnyelőajtó előderengett a semmiből, és Gladstone átlépett rajta.

A Régi Föld holdján már csak egyetlen terület volt lakható: a HAD Maszada-ceremóniájára fenntartott, részben hegyes, részben tengeri vidéke. Ide érkezett meg Meina Gladstone. A tribünön és a felvonulási téren egy lélek sem volt. Tízes osztályú védőmezők takarták el a csillagokat és a távoli határfalakat, ám Gladstone még így is látta azokat a helyeket, ahol borzalmas gravitációs hullámok belső hőhatása megolvasztotta a messzi hegyeket, és új sziklatengerekbe gyűjtötte őket.

Átvágott egy szürke homokos tisztáson. A gyenge gravitációtól kedve támadt volna felrepülni a levegőbe. A templomosok egyik kipányvázott hőlégballonjának képzelte magát, aki alig várja, hogy útnak indulhasson. Ellenállt a késztetésnek, hogy felugorjon, hogy nagyokat szökelljen, de könnyed léptekkel haladt, és a homok képtelen alakzatokban porzott a nyomában.

A levegő nagyon megritkult a védőmező kupolája alatt, és Gladstone a beépített fűtéses köpenye ellenére vacogni kezdett. Egy hosszú percig megállt a jellegtelen síkság közepén, és megpróbálta maga elé képzelni az érintetlen holdat, a bölcsőből kimászott emberiség első bátortalan lépését, a HAD lelátói és a raktárak azonban elvonták a figyelmét, és gátat vetettek minden képzelődésnek. Végül aztán felemelte a fejét, hogy szemügyre vegye azt, amiért valójában idejött.

A Régi Föld a fekete égen lebegett. Természetesen nem a Régi Föld volt az, hanem csak a helyén maradt, pulzáló akkréciós korong és gömb alakú törmelékfelhő. Nagyon fényes volt, fényesebb, mint bármelyik csillag, amit a Patawpha nagy ritkán kitisztuló éjszakai égboltján látott, ugyanakkor baljós fényt árasztott, ami fojtogatón vetült a sárszínű terepre.

Gladstone csak állt, és bámult. Korábban még soha nem járt itt, nem bírta rávenni magát, hogy idejöjjön, és most, hogy itt volt, kétségbeesve szeretett volna érezni vagy hallani valamit, mint aki arra számít, hogy egy figyelmeztető, sugalmazó vagy csupán részvétteli hang fog hozzá szólni.

Semmit nem hallott.

Még néhány percig ácsorgott, nem nagyon gondolt semmire. Amikor már érezni kezdte, hogy lefagy a füle és az orra, úgy döntött, ideje indulni. Lassan hajnalodik a TC^2-n.

Gladstone aktiválta a kaput, és még egy utolsó pillantást vetett a környezetére, amikor egy másik távnyelő derengett fel alig tíz méterrel arrébb. Gladstone megmerevedett. Ötnél is kevesebb embernek volt hozzáférése a Föld holdjához a Hálóban.

A mikroadóvevő zümmögve rebbent közé és a kapu előtt alakot öltő ember közé.

Leigh Hunt kilépett, körülnézett, megborzongott a hidegtől, és gyorsan a vezérigazgatóhoz sietett. Hangja elvékonyodott a ritkás levegőben, már-már mulatságosan gyerekesnek hatott.

– Vezérigazgató asszony, azonnal vissza kell jönnie! A Számkivetetteknek egy elképesztő ellentámadással sikerült áttörniük a vonalainkat.

Gladstone felsóhajtott. Tudta, hogy most ez következik.

– Jól van – mondta. – Elesett már a Hyperion? Kimenekíthetjük még onnan a csapatainkat?

Hunt megrázta a fejét. Szinte teljesen elkékült a szája a hidegben.

– Nem érti – remegett a tanácsadója hangja. – Nem csak a Hyperionról van szó. A Számkivetettek tizenkét helyen támadnak egyszerre. Magát a Hálót szállják meg!

Meina Gladstone-t megbénította a hirtelen rátörő, inkább a sokknak, semmint a holdbéli fagyoknak köszönhető hideglelés. Bólintott, szorosabbra vonta maga körül a köpenyét, és átlépett a kapun egy világba, amely már soha nem lesz a régi.

TINZENKILENC

Az Időkripták völgyének szájánál gyülekeztek. Brawne Lamia és Martin Silenus annyi hátizsákot és táskát málháztak fel, amennyit csak tudtak, Sol Weintraub, a Konzul és Duré atya pedig néma pátriárkák ítélőszékeként állták körbe őket. Az első délutáni árnyékok megnyúltak a völgy keleti oldala felé, úgy nyújtóztak a lágyan világító Időkripták felé, mint a sötétség ujjai.

Még most sem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet így szétválnunk vakarta meg az állát a Konzul. Rekkenő hőség volt. Verejték ütközött ki borostás arcán, és lecsorgott a nyakára.

– Tudtuk, hogy egymagunkban kell majd szembenéznünk a Shrike-kal – vont vállat Lamia. – Mit számít, ha néhány órára különválunk? Szükségünk van élelemre. Ha akarnak, velünk tarthatnak.

A Konzul és Sol Duré atyára pillantott. A pap szemlátomást ki volt merülve. A Kassad utáni keresés minden tartalék erőt kivett belőle, ami még a megpróbáltatásai után megmaradt.

– Valakinek itt kellene maradnia, arra az esetre, ha Kassad visszajönne – vélte Sol. A karjában tartott csecsemő egészen aprónak tűnt.

Lamia helyeslően bólogatott. Meghúzta a szíjakat a vállán és a nyakán.

Jól van. Úgy számolom, nagyjából két óra alatt érünk az erődbe. Visszafelé kicsit tovább fog tartani. Egy óránk rá fog menni a készletek bepakolására, de még úgy is visszaérünk sötétedés előtt. Vacsoraidő körül.

A Konzul és Duré kezet rázott Silenusszal. Sol átölelte Brawne-t.

– Jöjjön vissza épségben! – suttogta.

Brawne megsimogatta a szakállas férfi arcát, egy pillanatra a csecsemő fejére helyezte a kezét, majd megfordult, és gyors tempóban elindult kifelé a völgyből.

– Hé, basszus, várjon már meg! – kiáltott utána Martin Silenus. Futás közben kulacsok és vizespalackok csörömpöltek a hátán.

Együtt értek fel a sziklák közti nyeregbe. Silenus hátranézett; a másik három férfi már eltörpült a távolban, színes pálcikaemberek gyalogoltak a Szfinx melletti sziklatömbök és dűnék között.

– Nem egészen a tervek szerint mennek a dolgok, mi? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte Lamia. A túrához rövidnadrágot vett, és kurta, erős lábán verejtéktől fénylettek az izmok. – Mi volt a terv?

– Nekem az volt a tervem, hogy befejezem a világegyetem legnagyobb költeményét, aztán hazamegyek – bosszankodott Silenus. Kortyolt egyet az utolsó palack vízből. – Franc essen bele, hozhattunk volna bort az útra.

– Én nem terveztem el semmit – dünnyögte maga elé Lamia. Rövid hajfürtjei csuromvizesen tapadtak széles nyakához.

Martin Silenus horkantva nevetett fel.

– Csak azért van itt, mert a kiborg szeretője...

– Ügyfelem – dörrent rá Lamia.

– Tőlem aztán. Johnny Keats visszanyert személyisége tartotta fontosnak, hogy idejöjjön. Ezért aztán magával cipelte idáig... ugye még mindig be van ültetve az a Schrön-hurok?

Lamia önkéntelenül megérintette a bal füle mögötti, apró neurosöntöt. Vékony ozmózishártya zárta el a tüsző méretű konnektorfoglalatot, nehogy homok vagy por kerüljön bele.

– Igen.

– Kurva sokra megy vele, ha nem tud hozzáférni az adatszférához, kölyök – nevetett fel újra Silenus. – Ilyen alapon ott is hagyhatta volna a Keats személyiséget a Lususon vagy hol. – A költő megállt egy pillanatra, hogy meghúzza a hátizsákok szíját. – Mondja csak, magától is fel tudja venni a kapcsolatot a személyiséggel?

Lamia a múlt éjszakai álmaira gondolt. A bennük szereplő figura olyan volt, mintha Johnny lenne... de az álomképek a Hálóban játszódtak. Emlékek?

– Nem – válaszolta –, nem tudok magamtól belépni a Schrön-hurokba. Sokkal több adatot tárol, mint amit száz egyszerű implant kezelni tudna. Mi lenne, ha mostantól befogná a száját, és haladnánk? – Megszaporázta lépteit, és lehagyta a költőt.

A lazúrkék árnyalattal színezett zöld égen egy felhő sem volt. Előttük a sziklás terep délnyugat felé egészen a pusztaságig húzódott, a puszta pedig a sivatagnak adta át a helyét. A két zarándok fél órán át gyalogolt csendben, egymástól öt méterre, gondolataiba merülve. Jobbra tőlük a Hyperion kicsiny napja fényesen ragyogott.

– Meredekebbek lettek a dűnék – állapította meg Lamia, miközben a sokadik bucka tetejére másztak fel, majd lecsúsztak a túloldalon. A talaj átforrósodott, a cipője máris telement homokkal.

Silenus bólogatott, megállt, és leitatgatta az arcát egy selyem zsebkendővel. Lila svájcisapkája kókadtan csüngött a bal fülére, az arcát viszont nem árnyékolta.

– Könnyebb dolgunk lenne, ha azon az északi magaslaton haladnánk. A kihalt város mellett.

Brawne Lamia ernyőt képzett a kezével a nap ellen, és a megadott irányba meresztette a szemét.

– Legalább fél órát veszítünk, ha arra megyünk.

– Ezen az útvonalon többet veszítünk. – Silenus lehuppant a homokdűnére, és ivott a vízből. Levette a köpenyét, összehajtogatta, és eltette a legnagyobb hátizsákjába.

– Mit cipel abban? – kérdezte Lamia. – Dugig van pakolva.

– Semmi köze hozzá, kisanyám.

Lamia csak a fejét rázta. Megdörzsölte az arcát, és érezte, hogy leégett. Nem volt hozzászokva, hogy ennyi időt töltsön a napon, és a Hyperion légköre nemigen nyelte el az ultraibolya sugárzást. Előkotorta a zsebéből a naptejet, és bekente magát.

– Rendben. Kerülünk egyet arra. Végigmegyünk a gerincen, amíg magunk mögött nem hagyjuk a dűnék javát, aztán egyenesen az erőd felé kanyarodunk. – A hegység a látóhatár szélén remegett, egy tapodtat sem kerültek közelebb hozzá. A hósipkás csúcsok hűvös levegő és friss ivóvíz reményével gúnyolódtak rajtuk. Az Időkripták völgye láthatatlanná vált mögöttük, eltakarták a dűnék és a sziklák.

Lamia feljebb tornászta a hátizsákjait, jobbra fordult, és félig csúszva, félig gyalogolva leereszkedett a málladozó dűnén.

Miután felértek a homokdombról a rekettyés-árvalányhajas gerincre, Martin Silenus nem tudta levenni a tekintetét a Költők Városának romjairól. Lamia felmérte a terepet a város körül, hogy elkerülje, amennyire csak tudja. Csak a várost övező, félig betemetett országutak kövezetébe, valamint más, a pusztaságba vezető, a dűnékbe vesző utakba futottak bele.

Silenus egyre jobban lemaradt, míg végül megállt, és leült egy kidőlt oszlopra – az oszlop egykor egy kapuhoz tartozott, amin minden este android robotolók hosszú sora vonult haza a földeken végzett munkából. A földek már a múltba vesztek. A vízvezetékek, csatornák és országutak egykori helyén nem maradt más, csupán lehullott kövek, mélyedések a homokban, meg néhány homok súrolta fatönk, amik hajdanán egy vízi út vagy egy árnyas sétány fölött hajladoztak.

Martin Silenus a svájci sapkájával megtörölte az arcát, és a romokat bámulta. A város fehéren csillogott... fehéren, mint a futóhomok alól feltáruló csontok, mint egy földszínű koponya fogsora. Onnan, ahol ült, Silenus látta, hogy az épületek nagy része semmit sem változott azóta, hogy másfél évszázada utoljára vetette rájuk a szemét. A Költők Amfiteátruma félbehagyva, de méltósággal hevert romokban, akár a római Colosseum fehér, túlvilági, sivatagi kúszónövényekkel és fanfárrepkénnyel benőtt mása. A hatalmas átrium a szabad ég alatt állt, az árkádok beomlottak. Silenus tudta, hogy nem az idő vasfoga bánt el velük, hanem Bús Vili király kétbalkezes biztonsági embereinek szondái, sugarai és robbanószerkezetei az evakuálást követő évtizedekben. Azt hitték, megölhetik a Shrike-ot. Elektronikus szerkezetekkel és vadul cikázó koherens fénynyalábokkal akartak végezni Grendellel, azok után, hogy az a földdel tette egyenlővé a csarnokot.

Martin Silenus felnevetett magában, majd hirtelen megszédült, és előregörnyedt a hőségtől meg a kimerültségtől.

Silenus rálátott az ebédlőcsarnok nagy kupolájára, ahol annak idején az étkeit költötte el, kezdetben száz meg száz művész vidám társaságában, később – miután Vili evakuálta a lakosságot – a városban maradt néhány embertől félrevonultan és csendben, s legvégül egyedül. Egyes-egyedül. Egyszer leejtett egy serleget, és fél percig visszhangzott a terem az indákkal tarkított kupola alatt.

Egyedül a morlockokkal, gondolta Silenus. És a végén még a morlockok is magamra hagytak. Csak a múzsám maradt mellettem.

Hirtelen robajlás zavarta meg tépelődésében; fehér galambok rebbentek fel csapatostul egy rejtett zugból Bús Vili király hajdani palotájának toronyrengetegében. Silenus figyelte a kavargó, köröző madárcsapatot a hőtől reszkető égen, és nem győzött ámulni, hogy évszázadokig kihúzták itt, a semmi peremén.

Ha nekem sikerült, nekik miért ne ment volna?

Árnyékos részeket látott a városban, csábító árnyéktócsákat. Silenus eltűnődött, vajon működnek-e még a kutak, tele vannak-e még édesvízzel a föld alatti nagy víztározók, amik még az emberek csírahajóinak érkezése előtt süllyedtek a földbe. Kíváncsi lett volna, ott van-e még a fából faragott íróasztala, egy Régi Földről származó antik bútor a kis-szobában, ahol az Énekek nagy részét papírra vetette.

– Mi a baj? – Brawne Lamia visszajött hozzá, és mellette ácsorgott.

– Semmi. – Hunyorogva nézett fel rá. A nő úgy festett, mint valami tömzsi fa sötét combgyökerekkel, napszítta kéreggel és fagyos energiával. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet kimerülten... de már a próbálkozásba belefáradt. – Csak most jöttem rá, hogy felesleges időpazarlás az erődig elmenni. A városban vannak kutak. Valószínűleg élelmiszerraktárak is.

– Felejtse el – tiltakozott Lamia. – A Konzullal nekünk is eszünkbe jutott, beszéltünk róla. A halott várost nemzedékek óta fosztogatják. A Shrike-zarándokok minden bizonnyal már hatvan-nyolcvan éve felélték a készleteket. A kutak megbízhatatlanok... a felszín alatti vízzáró réteg elmozdult, a víztározók beszennyeződtek. Az erődbe kell mennünk.

Silenus érezte, ahogy dühbe gurul a nő elviselhetetlen arroganciájától, meg attól, hogy minden szituációban rögtön parancsolgatni kezd.

– Felderítem a várost – jelentette ki. – Többórányi utat megspórolhatunk.

Lamia elállta előle a napot. Fekete tincsei felragyogtak a fényudvarban.

– Nem. Ha sokáig itt veszteglünk, nem érünk vissza sötétedés előtt.

– Akkor menjen tovább! – förmedt rá a költő. Maga sem hitte, hogy tényleg ezt mondta. – Kipurcanok. Megnézem az ebédlőcsarnok mögötti raktárat. Lehet, hogy emlékszem olyan eldugott kamrákra, amiket a zarándokok nem találtak meg.

Látta, hogy a nő megfeszül, miközben azt fontolgatja, hogy talpra rángatja a költőt, és visszalökdösi a dűnékre. Még a hegyek lábához tartó út harmadát sem tették meg, ahol még meg kell mászniuk az erődhöz vezető hosszú lépcsőt is. Lamia izmai elernyedtek.

– Martin – kérlelte –, a többiek számítanak ránk. Kérem, ne csessze el!

Silenus felröhögött, és a kidőlt oszlopnak támaszkodott.

– Szarok rá – közölte. – Fáradt vagyok. Tudja, hogy úgyis maga viszi majd a holmi kilencvenöt százalékát. Öreg vagyok, érti? Öregebb, mint képzelné. Hadd pihenjek itt egy kicsit! Talán találok némi ételt. Talán haladok egy keveset az írással.

Lamia leguggolt mellé, és megérintett a hátizsákját.

– Hát ezt cipeli a zsákban! A költeménye lapjait. Az Énekeket.

– Mi mást? – mondta a költő.

– Még most is azt hiszi, hogy a Shrike közelében be tudja majd fejezni?

Silenus vállat vont, kóválygott a feje a hőségtől.

– Ez a szarság egy gyilkológép, egy pokol tüzében kovácsolt, fémlemezes Grendel – dünnyögte. – Ám egyben a múzsám is.

Lamia sóhajtott, hunyorogva felnézett a hegyek felé ereszkedő napra, majd hátrapislantott az addig megtett útra.

– Menjen vissza! – javasolta halkan. – A völgybe. – Egy pillanatig habozott. – Elkísérem, aztán majd visszajövök.

Silenus cserepes szája mosolyra húzódott.

– Minek menjek vissza? Azért, hogy három másik vénemberrel römizzek, amíg a szörnyecskénk be nem takargat? Kösz, de nem kérek belőle. Inkább várok itt egy darabig, és dolgozom egy sort. Nyomás tovább, asszony! Három költőnél is több málhát bír el. – Lebányászta magáról az üres hátizsákokat és üvegeket, majd átnyújtotta a nőnek.

Lamia marokra fogta a szíjakat, ökle olyan kicsi és kemény volt, akár egy acélkalapács feje.

– Biztos benne? Ha kell, lassabbra veszem a tempót.

Silenust egy pillanatra elöntötte a méreg a nő szánakozó és leereszkedő tónusától, és talpra kászálódott.

– Menjen a picsába a magas lovával együtt, lususi némber! Ha elfelejtette volna, azért zarándokoltunk idáig, hogy beköszönjünk a Shrike-nak. A maga Hoyt barátocskája észben tartotta. Kassad is értette, miről szól a játék. Az a kikúrt Shrike valószínűleg még most is a hülye katonacsontjait szopogatja. Nem lennék meglepve, ha a hátrahagyott triónak már nem lenne szüksége ételre-italra. Eredjen! Takarodjon innen a pokolba! Elegem van magából.

Brawne Lamia egy percig még guggolva maradt, és a felette imbolygó férfit nézte. Aztán felállt, a másodperc töredékéig a vállára tette a kezét, felvette a hátizsákokat és üvegeket, megpördült, és olyan lendülettel indult el, amivel Silenus még fiatalkorában sem tudott volna lépést tartani.

– Néhány órán belül jövök! – kiáltott vissza, meg sem fordulva. – Legyen itt, a városnak ezen a szélén! Együtt megyünk vissza a Kriptákhoz.

Martin Silenus nem válaszolt semmit. Figyelte, ahogy a nő egyre kisebb lesz, majd eltűnik a délnyugat felé húzódó, nehéz terepen. A hegyek remegtek a hőségben. Lenézett, és látta, hogy Lamia otthagyta neki a vizes palackot. Köpött egyet, felvette az üveget, és leballagott a halott város tárt karokkal váró árnyékába.

Duré csaknem összeesett, miközben az utolsó két fejadagpakkot ették ebédre; Sol és a Konzul felvitte a Szfinx széles lépcsőjén az árnyékba. A pap arca éppen olyan hófehér volt, mint a haja.

Mosolyt próbált erőltetni az arcára, ahogy Sol az ajkához emelt egy vizestömlőt.

– Elég könnyen tudomásul vették a feltámadásom tényét – törölte meg a szája csücskét az egyik ujjával.

A Konzul a Szfinx kőfalának támasztotta a hátát.

– Láttam a keresztségeket Hoyton. Ugyanazokat, amik most magán vannak.

– Én pedig elhittem a történetét... az ön történetét – fűzte hozzá Sol. A Konzulnak adta a palackot.

Duré a homlokára tette a kezét.

– Hallgatom a komlog lemezeit. A történetek, köztük az enyém is... elképesztőek.

– Van, amelyiket nem hiszi el? – kérdezte a Konzul.

– Nincs. Az értelmezésük jelent kihívást. A közös pont... az összekötő kapocs megtalálása.

Sol a mellkasához emelte Rachelt, és a tarkóját fogva, gyengéden ringatta.

– Kell lennie kapcsolatnak köztük? A Shrike-on kívül.

– Ó, igen – válaszolta Duré. Kezdett visszatérni a szín az arcába. – Ez a zarándoklat nem véletlenül történt. Ahogy a kiválasztásuk sem.

– Sok különböző csoport szólt bele abba, hogy ki vegyen részt a zarándoklaton – vitatkozott a Konzul. – Az MI Tanácsadó Testület, a Hegemóniai szenátus, még a Shrike Egyháza is.

Duré a fejét rázta.

– Ez igaz, de egyetlen vezérlő intelligencia állt a válogatás mögött, barátaim.

– Isten? – hajolt közelebb Sol.

– Meglehet – mosolygott Duré de én most a Magra gondoltam... azokra a mesterséges intelligenciákra, akik felettébb rejtélyesen viselkedtek az egész eseménysorozat alatt.

A csecsemő halkan nyögdécselt. Sol keresett egy cumit, és a csuklóján viselt komlogot a szívveréséhez hangolta. A gyermek ökölbe szorította a kezecskéjét, majd kiengedte a tudós vállán.

– Brawne története azt sugallja, hogy a Mag a status quót igyekszik felborítani... Esélyt ad az emberiségnek a túlélésre, miközben folytatják a Végső Intelligencia utáni kutatást.

A Konzul a felhőtlen égre mutatott.

– Mindent, ami eddig történt... a zarándoklatunkat, még a háborút is... a Mag belpolitikája miatt agyalták ki.

– És mit tudunk a Magról? – kérdezte halkan Duré.

– Semmit – dühöngött a Konzul, és nekidobott egy kavicsot a Szfinx lépcsőjétől balra lévő kőfaragványnak. – Végeredményben semmit nem tudunk róluk.

Duré ülő helyzetbe tornászta magát, és egy kissé átnedvesedett törlőkendővel masszírozta az arcát.

– Milyen különös, hogy a céljaink mégis hasonlóak.

– És mik lennének azok a célok? – ringatta a kislányát Sol.

– Megismerni Istent – hangzott a pap válasza. – Vagy ha az nem sikerül, akkor megalkotni. – Résnyire nyitott szemmel nézett le a völgybe. A délnyugati sziklafalak által vetett árnyékok egyre messzebb vonultak, lassan kezdték bekebelezni a Kriptákat. – Magam is egy efféle projektet szorgalmaztam az egyházon belül...

– Olvastam a Szent Teilhardról szóló értekezéseit – szólt közbe Sol. – Remekül érvelt az Ómega-pont, avagy az istenség felé tartó evolúció szükségessége védelmében, anélkül hogy szociniánus eretnekségbe esett volna.

– A micsodába? – kérdezte a Konzul, mire Duré halványan elmosolyodott.

– Socinus egy Krisztus után 16. századi itáliai eretnek volt. Hitvallása szerint... amiért kiátkozták... Isten nem mindenható, maga is képes tanulni és fejlődni, ahogy a világ... az univerzum... egyre összetettebbé válik. És bizony beleestem a szociniánus eretnekségbe, Sol. Ez volt az első bűnöm.

– És mi volt az utolsó? – nézett a szemébe Sol.

– A büszkeségen kívül? – sóhajtott Duré. – A legnagyobb bűnömet azzal követtem el, hogy meghamisítottam egy hétéves armaghasti ásatás adatait. Összefüggésbe akartam hozni az ottani, nyom nélkül eltűnt Diadalív-építőket egyfajta protokereszténységgel. Nem volt köztük összefüggés. Ezért aztán megbabráltam az adatokat. Milyen ironikus: a legsúlyosabb bűnöm, legalábbis az egyház szemében, a tudományos módszer megsértése. Az egyház a végnapjaiban el tudja fogadni a teológiai eretnekséget, de nem tűri el, ha valaki a tudományos protokollt piszkálja.

– Az Armaghast is ilyen volt? – mutatott végig Sol a völgyön, a Kriptákon és a betolakodó sivatagon.

Duré körülnézett, szeme fényesen csillogott.

– Ami a homokot, a köveket és a halál érzetét illeti, igen. Ám ez a hely összehasonlíthatatlanul fenyegetőbb. Van itt valami, ami még mindig életben van, holott már régen meg kellett volna halnia.

– Bízzunk benne, mi is ebbe a kategóriába tartozunk – nevetett a Konzul. – Megyek, felviszem magammal a komlogot a nyeregbe, és teszek még egy próbát arra, hogy kapcsolatot létesítsek a hajóval.

– Magával tartok – ajánlkozott Sol.

– Én is – jelentette ki Duré atya. Felállt, megtántorodott, de csak egy pillanatra, és nem kapaszkodott bele Weintraub kinyújtott kezébe.

A hajó nem felelt a hívásokra. A hajó nélkül nem lehetett fénysürgönyt küldeni a Számkivetetteknek, a Hálóba vagy a Hyperionon kívül bárhová. A rendes kommunikációs csatornák egyike sem élt.

– Előfordulhat, hogy megsemmisült a hajó? – kérdezte Sol a Konzultól.

– Nem. Veszi az üzenetet, csak nem válaszol. Gladstone most is karantén alatt tartja a hajót.

Sol a pusztaságon túli, a hőség által létrejött párában vibráló hegységre hunyorgott. Sok-sok kilométerrel közelebb a Költők Városának fűrészfogas romjai meredeztek a látóhatáron.

– Jobb ez így – állapította meg. – Amúgy is túl sok már a deus ex machina.

Paul Duré nevetésben tört ki, mélyről jövő, őszinte hahotában, és csak akkor hagyta abba, amikor köhögni kezdett, és innia kellett egy korty vizet.

– Mi olyan vicces? – kérdezte a Konzul.

– A deus ex machina. Amiről korábban beszéltünk. Van egy olyan gyanúm, hogy pontosan ezért vagyunk itt mindnyájan. Szegény Lenar a keresztség deus ex machinájával. Brawne, akinek a feltámasztott költője Schrön-hurokba van zárva, azért kutatja a machinát, hogy kiengedhesse személyes deusát. Ön, Sol, arra vár, hogy a sötét deus megoldja a kislánya rettenetes problémáját. A machina szülemény Mag saját deusát akarja megépíteni.

– És ön, atyám? – igazította meg napszemüvegét a Konzul.

Duré a fejét ingatta.

– Várom, hogy minden idők legnagyobb machinája, avagy a világegyetem megalkossa deusát. Hát nem azon egyszerű oknál fogva emeltem piedesztálra Szent Teilhardot, mert a mai világban nem találtam nyomát az élő Teremtőnek? Akárcsak az InforMag intelligenciái, én is azt kívánom megépíteni, amit sehol másutt nem lelek.

– És miféle deust keresnek a Számkivetettek? – nézett az ég felé Sol.

Duré helyett a Konzul válaszolt.

– Ők valóban a Hyperion megszállottjai. Azt hiszik, hogy ez lesz az emberiség új reményének szülőhelye.

– Jobb lenne, ha visszamennénk – árnyékolta Sol a lányát. – Brawne és Martin vacsora előtt megjöhetnek.

Csakhogy nem jöttek meg vacsora előtt. Sem napnyugtáig. A Konzul óránként felmászott a völgy szájához, és mozgó alakokat keresett a pusztaságban meg a kősivatagban. Nem mozdult semmi. A Konzul azt kívánta, bárcsak Kassad náluk hagyta volna az egyik elektromos távcsövét.

Az ég még szürkülni sem kezdett, a zeniten felvillanó fények már az űrcsata folytatását jelezték. A három férfi kiült a Szfinx legfelső lépcsőjére, és nézték a fényjátékot, a hófehér és mélyvörös robbanások lassú virágba borulását, a retinába égő, hirtelen kirajzolódó zöld meg narancs csíkokat.

– Mit gondolnak, ki áll nyerésre? – érdeklődött Sol.

A Konzul fel sem nézett.

– Egyre megy. Ma este is a Szfinxben aludjunk, vagy átköltözzünk egy másik Kriptába?

– Nem hagyhatom el a Szfinxet – közölte Sol. – De maguk menjenek csak nyugodtan.

Duré megsimogatta a csecsemőt. A kislány a cumit szopogatta, csak úgy járt az arcocskája a pap ujjai alatt.

– Mennyi idős is most, Sol?

– Kétnapos. Majdnem percre pontosan. Ezen a szélességen, hyperioni idő szerint tizenöt perccel naplemente után született.

– Felmegyek még egyszer, hátha meglátom őket – mondta a Konzul. – Aztán tábortüzet kell raknunk, hogy visszataláljanak.

A Konzul már félúton járt az ösvényhez vezető lépcsőn, amikor Sol felpattant, és előremutatott. Éppen csak nem a völgy lenyugvó napsugarak által megvilágított szája felé, hanem az ellenkező irányba, az árnyas völgybe.

A Konzul megállt, amíg társai lesiettek mellé. A zsebébe nyúlt, és elővette az apró idegsokkolót, amit Kassadtól kapott még napokkal korábban. Most, hogy Lamia és Kassad elment, ez volt az egyetlen fegyverük.

– Maguk is látják? – suttogta Sol.

Az alak a haloványan izzó Jáde-kripta mögötti sötétségben lépdelt. Nem lehetett a Shrike, mert ahhoz túl alacsony és lassú volt; furcsa volt a mozgása, lassan, időnként meg-megállva, tántorogva haladt előre.

Duré atya a válla fölött a völgy szájára pislantott, majd visszafordult.

– Létezik, hogy Martin Silenus abból az irányból érkezett meg a völgybe?

– Csak ha leugrott a sziklafalakról – suttogta a Konzul. – Vagy tett egy nyolc kilométeres kerülőt északnyugat felé. Egyébként meg Silenus nem is ennyire magas.

Az alak megint megállt, imbolygott, majd elesett. Több mint száz méterre voltak tőle, onnan csak egy lapos sziklának tűnt a sok közül.

– Gyerünk! – mondta a Konzul.

Nem szaladtak. A Konzul vezette a menetet a lépcsőn, kezében a húszméteres hatósugárra állított sokkolóval, bár tudta, hogy ebből a lőtávolságból minimális lenne a bénító hatás. Duré atya szorosan mögötte maradt, és a karjában tartotta Sol gyermekét, míg a tudós egy kisebb kődarabra vadászott, amit magával vihet.

– Dávid és Góliát? – kérdezte Duré, amikor Sol felvett egy tenyérnyi követ, és beleillesztette egy plasztikgyapot parittyába, amit a délután folyamán vágott ki csomagolóanyagból.

A tudós napbarnított arca vörösebb színezetet öltött a szakálla alatt.

– Valami olyasmi. Tessék, most már visszaadhatja Rachelt.

– Szívesen viszem. És amennyiben harcra kerülne sor, jobb, ha szabad a kezük.

Sol rábólintott, és felzárkózott a Konzul mellé. A pap a gyermekkel néhány lépéssel lemaradva követte őket.

Tizenöt méterről már egyértelműen látszott, hogy az összeesett alak egy férfi volt – nagyon magas férfi –, durva szövésű csuhát viselt, és arccal hevert a homokban.

– Maradjanak itt! – mondta a Konzul, és előreszaladt. Társai nézték, ahogy a hátára fordítja, elteszi a zsebébe a sokkolót, és lekap az övéről egy vizespalackot.

Sol komótosan odakocogott, már-már kellemesen szédült a kimerültségtől. Duré lassabban közeledett.

Amikor a pap belépett a Konzul zseblámpájának fénykörébe, látta, hogy a fekvő férfi kámzsáját hátratolták, és a Jáde-kripta, valamint a lámpa fénye egy ázsiai beütésű, furcsán eltorzult, hosszúkás arcra vetült.

– Egy templomos – hüledezett Duré. Nem számított rá, hogy itt találja a Muir egyik hívét.

– Ez itt a Fa Igaz Hangja – közölte a Konzul. – Az elsőként eltűnt zarándoktársunk... Het Masteen.

HUSZONEGY

Martin Silenus egész délután az elbeszélő költeményén dolgozott, és csak az alkonyuló fényben tartott szünetet.

A régi dolgozószobájára feldúlva talált rá, antik íróasztalát elvitték. Bús Vili király palotáján hagyta rajta a leginkább a nyomát az idő: az összes ablak kitörött, miniatűr dűnék kavarogtak az egykor vagyonokat érő, színüket vesztett szőnyegeken, és patkányok meg apró macskacápák éltek a leomlott kövek között. A lakótornyokba galambok költöztek, és a vadászsólymok hazatértek a vadonba. A költő végül visszament az ebédlőcsarnok nagy kupolája alá, leült egy alacsony asztalhoz, és írt.

Homok és kőtörmelék borította a kerámiapadlót, és a skarlátvörös sivatagi kúszónövények teljesen behálózták a fenti, törött ablaktáblákat, ám Silenus nem törődött az ilyen apróságokkal, csak az Énekeken dolgozott.

A költemény a titánok haláláról és saját sarjaik, a görög istenek általi letaszításukról szólt. Az olümposzi küzdelemről, amely a titánok letaszításuk elleni tiltakozását követte – a hatalmas tengerek felforrtak, ahogy Ókeanosz a trónbitorló Neptunusszal harcolt, napok hunytak ki, ahogy Hyperion Apollóval birkózott a fény feletti uralomért, Saturnusnak és Jupiternek az istenek trónjáért folytatott összecsapásába pedig beleremegett az egész világ. A tét nem csupán az egyik istengeneráció leköszönése volt, hogy a helyére egy másik lépjen, hanem egy aranykor vége, majd egy sötét korszak kezdete, amely minden halandó sorsát megpecsételi.

A Hyperioni énekek nem csinált titkot belőle, hogy ezek az istenek túlmutattak magukon: könnyű volt belátni, hogy a titánok az emberiség rövid, galaktikus történetének hőseit jelképezik, az olümposzi trónbitorlók az InforMag MI-jei, a csatamező pedig a Háló bolygóinak jól ismert földrészein, óceánjain és légterében húzódott. A háború kellős közepén pedig a Dis nevű rém, Saturnus fia, aki boldogan örökölte volna a királyságot Jupiter oldalán, egyenként cserkészte be áldozatait, véres aratást rendezve istenek és halandók közt egyaránt.

Az Énekek egyúttal a teremtmények és teremtőik kapcsolatáról szólt, a szülő és gyermek, művész és műalkotás, teremtő és teremtmény közti szeretetről. A költemény a szeretetet és a hűséget dicsőítette, ám a nihilizmus peremén egyensúlyozott, mert történetét folyton átszőtte a hatalomvágyból, emberi törtetésből és intellektuális hübriszből fakadó erkölcsi züllés.

Martin Silenus több mint két évszázada dolgozott az Énekeken. A legjobb szakaszokat ebben a környezetben írta: a néptelen városban, ahol a sivatagi szél baljós görög karként nyöszörgött a háttérben, és állandóan ott lebegett a feje felett, hogy a Shrike bármikor lecsaphat. Azzal, hogy a saját életét mentette, és elmenekült, Silenus elhagyta a múzsáját, és némaságra kárhoztatta a tollát. Most, hogy újra nekiveselkedett a munkának, rátalált a kitaposott ösvényre, a tökéletes körforgásra, amibe csak az arra hivatott írók kapcsolódhatnak be, Martin Silenus érezte, hogy visszaköltözik belé az élet... kitágulnak az erei, megtelik levegővel a tüdeje, érzi a bársonyos fény és a tiszta levegő ízét, noha nincs is tudatában, örömét leli minden egyes tollvonásban a pergamenen, miközben a kör alakú asztalon a már elkészült oldalak tornyosulnak törött faldarabok nehezéke alatt, megint szabadon szárnyal a történet, és minden versszak, minden verssor egy lépéssel közelebb viszi a halhatatlansághoz.

Silenus elérkezett a költemény legnehezebb s egyben legizgalmasabb szakaszához, amikorra a konfliktus már ezernyi tájon söpört végig, és egész civilizációkat döntött romba, ezért a titánok képviselői fegyverszünetet hirdetnek, és összehívnak egy találkozót, hogy az olümposziak sótlan hőseivel tárgyaljanak. Képzeletének hosszan elnyúló tájékán ott lépdelt Saturnus, Hyperion, Cottus, Japetus, Ókeanosz, Briareus, Mimus, Porphyrion, Enceladus, Rhoetus meg a többiek – hasonlóan titáni nővéreik: Tethys, Phoebe, Thea és Clymene –, velük szemben pedig Jupiter, Apolló és a többi hasonszőrű gyászos ábrázata.

Silenus nem tudta, hogyan fog végződni legnagyszabásúbb költeménye. Csak az éltette, hogy egyszer befejezze... Évtizedek óta ez jelentette élete értelmét. Már nem álmodozott hírnévről és gazdagságról a Szó tanoncaként, mint ifjúkorában – hírnevet és minden képzeletet felülmúló vagyont szerzett, ám hajszál híján belehalt, a költészete pedig bele is pusztult és ugyan tudta, hogy az Énekek korának irodalmi csúcsteljesítménye, nem akart mást, csupán befejezni, megtudni, hogyan végződik, és minden versszakot, minden sort, minden szót a legmívesebb, legtisztább, legszebb formába rendezni.

Ezúttal lázasan írt, szinte beleőrült a vágyba, hogy befejezze, amit régóta befejezhetetlennek hitt. A szavak és kifejezések csak úgy áradtak antik tollából a régimódi papírra; játszi könnyedséggel szökkentek elő a versszakok, az énekek megtalálták saját hangjukat, és maguktól íródtak, nem volt szükség utólagos átdolgozásra, nem kellett közben ihletre várni. A költemény döbbenetes iramban, meglepő felfedezésekkel, lélegzetelállítóan szépséges szavakban és hasonlatokban bomlott ki.

Békelobogójuk alatt Saturnus és a trónbitorló Jupiter egy hasított márvány tárgyalóasztal két oldaláról néztek szembe egymással. Párbeszédük egyszerre volt eposzi és egyszerű, létük mellett felhozott érveik, háborújuk megindoklása Thuküdidész „méloszi dialógusa” óta a legszebb vitát eredményezte. Egyszer csak valami új, előre nem tervezett mozzanat jelent meg a költeményében, valami, ami eszébe sem jutott a múzsa nélkül, búsongva töltött hosszú órák alatt. Az istenek mindkét királya félelmét fejezte ki egy harmadik bitorló, egy rettentő külső erő felett, amely mindkettejük uralkodásának stabilitására veszélyt jelentett. Silenus színtiszta ámulattal figyelte, amint a több ezer órányi megfeszített munkával általa teremtett szereplők ellenszegülnek akaratának, kezet ráznak a márványasztal felett, és szövetséget kötnek...

De mivel szemben?

A toll megállt, a költő elakadt, és rájött, hogy alig látja a papírt. Egy ideje már félhomályban írt, ám időközben teljesen besötétedett.

Silenus magához tért, hagyta, hogy újból megrohanja a külvilág, mint amikor orgazmus után visszatérnek az érzékek. Csakhogy az író világba való alászállása fájdalmasabb volt, mivel a visszatéréskor a dicsőség maguk után húzott füstje hamar szertefoszlott az érzékek hétköznapi rohamában.

Silenus körülnézett. A nagy ebédlőcsarnokban a kupola ablaküvegén és folyondárai között szeszélyesen felvillanó csillagfényt és távoli robbanásokat leszámítva sötétség honolt. A körülötte lévő asztalok merő árnyakká váltak, a minden irányban harmincméternyire húzódó falak pedig még annál is sötétebb árnyékokat képeztek a sivatagi kúszónövények visszeres nyúlványaiba gabalyodva. A csarnokon kívül feltámadt az esti szél, hangosabban süvített, alt és szoprán szólókat énekelt a kupola csorba szarufáinak és gerendáinak repedéseiben.

A költő nagyot sóhajtott. A hátizsákjában nem volt zseblámpa, csak vizet és az Énekeket hozta magával. Megkordult a gyomra az éhségtől. Hol a francban van már Brawne Lamia? De amint felmerült benne a gondolat, már rá is jött, hogy nem bánja, hogy a nő nem jött vissza érte. Magányra volt szüksége ahhoz, hogy befejezze a verset... Ha így halad, már csak egy napot vesz igénybe, vagy talán még az éjszakát. Még néhány óra, és kész lesz főműve. Utána végre kipihenheti magát, és örülhet az élet apró dolgainak, a szürke hétköznapoknak, amik évtizedek óta csak hátráltatták a munkában, amit képtelen volt befejezni.

Martin Silenus még egyet sóhajtott, és elkezdte bepakolni a kéziratot a hátizsákjába. Valahol majd csak talál fényforrást... Ha más nem akad, tüzet rak Bús Vili király ősi faliszőnyegeiből. Vagy odakint, az űrháború fényében ír.

Silenus felmarkolta az utolsó néhány oldalt és a tollát, majd megfordult, hogy kijáratot keressen.

Társasága lett a sötét csarnokban.

Lamia, gondolta, miközben megkönnyebbülés és csalódás viaskodott benne.

De a jövevény nem Brawne Lamia volt. Silenus észrevette a torzulást, a masszív törzset és a túl hosszú lábakat, a páncélon és tövisen táncoló csillagfényt, a karok alatti karok árnyékát, és legfőképpen a pokoltűzzel égő, rubinvörösen ragyogó kristályokat a szeme helyén.

Silenus felnyögött, és visszaült a székre.

– Ne most! – kiáltotta. – Távozz tőlem, hogy az ördög vigyen el!

A magas árny közelebb lépett, talpa némán ért a hideg kerámiához. Az égbolton vérvörös energiahullám söpört végig, és Silenus most már tisztán látta a töviseket, pengéket és szögesdrótokat.

– Ne! – sikította Silenus. – Nem engedem! Hagyj békén!

A Shrike tett egy újabb lépést. Silenus keze megrándult, felemelte a tollat, és azt írta az utolsó oldal üres, alsó margójára: ITT AZ IDÓ, MARTIN.

Megrökönyödve bámult a saját írására, alig tudta elnyomni a késztetést, hogy mániákusan felvihogjon. Legjobb tudomása szerint a Shrike soha nem beszélt... nem kommunikált még senkivel. Hacsak nem a fájdalom és a halál jegyben járó útján.

– Ne! – kiáltott fel újra. – Még dolgom van. Ragadj el valaki mást, te átokfajzat!

A Shrike még egy lépést tett felé. Az égen néma plazmarobbanások lüktettek, sárga és vörös fények nyaldosták kiloccsantott festékként a teremtmény higany mellkasát és – karját. Martin Silenus keze megrándult, és ráírta az előző üzenetére: MOST JÖTT EL AZ IDŐ, MARTIN.

Silenus magához ölelte a kéziratát, és felkapta az utolsó oldalakat az asztalról, hogy ne tudjon mást írni rájuk. Kivicsorította fogait, és jóformán sziszegve próbálta távol tartani a jelenést.

KÉSZ VOLTÁL HELYET CSERÉLNI A PATRÓNUSODDAL, írta az asztal lapjára a keze.

– De nem most! – ordította a költő. – Vili már halott! Csak hadd fejezzem be a verset! Kérlek! – Martin Silenus hosszú-hosszú élete során még egyszer sem könyörgött. Most megtette. – Kérlek, könyörögve kérlek! Hadd fejezzem be!

A Shrike egyet lépett előre. Már olyan közel járt, hogy torz alakú felsőteste kitakarta a csillagok fényét, és árnyékba borította a költőt.

NEM, írta Martin Silenus keze, és ekkor kiesett a kezéből a toll, ahogy a Shrike kinyújtotta végtelen hosszú karját, és végtelenül éles ujjai csontig belefúródtak a költő karjába.

Martin Silenus üvöltött, miközben kivonszolták az ebédlő kupolája alól. Üvöltött, amikor meglátta a dűnéket a lába alatt, saját ordításán túl meghallotta a homok csikorgását, és észrevette a völgyből kiemelkedő fát.

A fa nagyobb volt a völgynél, és magasabbra nőtt a hegységnél, amin a zarándokok átkeltek; úgy tűnt, felső ágai egészen a világűrig nyúlnak.

A fa acélból és krómból állt, ágai tövisek és csalánok voltak. Emberek küszködtek és vonaglottak a töviseken – ezrek, tízezrek. Az alkonyi ég vörös fényében Silenus felülemelkedett a fájdalmán, és ráébredt, hogy némelyik alakot felismeri. Valódi testek voltak, nem pedig lelkek vagy más absztrakciók, és láthatóan élő emberek kínkeserves gyötrelmeit kellett kiállniuk.

MEG KELL LENNIE, írta Silenus keze a Shrike könyörtelenül hideg mellkasára. Vér csöpögött a higanyra és a homokra.

– Ne! – kiabált a költő. Ököllel verte a szikéket és drótpengéket. Még akkor is vergődött, küzdött és tekergett, amikor a teremtmény közelebb húzta magához, úgy tűzve fel pengéire, akár egy pillangót. Nem a felfoghatatlan fájdalom vette el Martin Silenus eszét, hanem a visszafordíthatatlan veszteség érzete. Már majdnem befejezte. Már majdnem befejezte!

– Ne! – visította Martin Silenus, és még vadabbul viaskodott, mígnem vérpermet és trágár kiáltások lepték el a levegőt.

A halott városban még egy percig sikolyok visszhangoztak, egyre elhalóbban, egyre messzebbről. Aztán csend telepedett a környékre, amit csak a fészkükbe visszatérő galambok röpte tört meg, amint halk szárnysuhogással eltűntek a törött kupolák alatt és a tornyokban.

Szél kerekedett, meglazult plexiüveget és faldarabokat zörgetett, száraz avart kergetett végig a kiszáradt kutakban. A kupola törött ablakán bejutott a csarnokba, és gyengéd forgószél képében felkapta a kézirat lapjait. Néhány oldalt kivitt a huzat, hogy néma udvarokon, néptelen sétányokon és leomlott akvaduktokon szálldossanak.

Kis idő múltán elállt a szél, és utána már semmi nem mozdult a Költők Városában.

HUSZONKETTŐ

Brawne Lamia négyórásra tervezett gyaloglása tízórás rémálommá vált. Kezdődött azzal, hogy kitérőt tett a halott városba, és meg kellett hoznia azt a nehéz döntést, hogy hátrahagyja-e Silenust. Nem akarta, hogy a költő egyedül maradjon ott, de arra sem akarta kényszeríteni, hogy folytassa az utat, sem arra vesztegetni az időt, hogy visszatérjenek a Kriptákhoz. Végül önmagában a gerinc menti kerülő út egy órájába került.

A dűnék és a sziklarengeteg utolsó szakaszán kimerítő és unalmas volt átkelni. Mire elérte a hegyek lábát, már késő délután volt, és az erődre árnyék vetült.

Negyven órával korábban könnyűszerrel lement az erődből a hatszázhatvanegy kőlépcsőfokon. Ugyanezt az utat felfelé megtenni még a Lususon edzett izmainak is komoly próbatételt jelentett. Minél feljebb mászott, a levegő annál hűvösebb, a kilátás pedig annál káprázatosabb lett. Mire négyszáz méter magasra jutott a hegy lábától, már nem is izzadt, és megint ellátott az Időkripták völgyéig. Abból a szögből csak a Kristály monolitot tudta kivenni, és azt is csak egy szabálytalanul szikrázó, fel-felvillanó fénypontként. Egyszer megállt, mert nem volt biztos benne, hogy nem egy üzenetet villogtatnak-e felé, de a csillogás rendszertelen volt, csupán az összetört Monolitról lógó kristálypanelen csillant meg a napfény.

Az utolsó száz lépcsőfok előtt Lamia tett még egy próbát a komlogjával. A kommunikációs csatornákon csak a szokásos sistergő zajt fogta; feltehetően az időáramlatok zavarták az adást, csak a legközelebbi elektromágneses kommunikációt nem lehetetlenítették el. Egy kommlézer működhetett volna... elvégre a Konzul antik komlogkapcsolatánál működni látszott... de azon az egy készüléken kívül – most, hogy Kassad eltűnt – nem volt több kommlézerük. Lamia vállat vont, és felkaptatott az utolsó lépcsőkön.

A Kronosz-erődöt Bús Vili király androidjai építették. Soha nem volt valódi erőd; pihenőhelynek, útszéli fogadónak, nyári menedéknek szánták. A Költők Városának kiürítését követően több mint száz évig üresen állt, csak a legmerészebb kalandorok keresték fel.

A Shrike jelentette fenyegetés fokozatos csökkenésével párhuzamosan turisták és zarándokok kezdték használatba venni a helyet, míg végül a Shrike Egyháza újra megnyitotta, és az éves Shrike-zarándoklat kötelező állomásává tette. Egyes, a hegy gyomrából kivájt vagy a legnehezebben megközelíthető tornyok felső szintjén található szobákban állítólag misztikus szertartásokat tartottak, és bonyolult áldozatokat mutattak be a Shrike-szektatagok által Avatárnak nevezett lénynek.

A Kripták küszöbön álló megnyílása, az időáramlatok nagyfokú kiszámíthatatlansága és az északi vidék evakuálása miatt a Kronosz-erőd ismét hallgatásba burkolózott. Akkor is néma volt, amikor Brawne Lamia visszaérkezett.

A sivatag és a halott város még mindig napfényben fürdött, de az erődnél már szürkült, amikor Lamia elérte az alsó teraszt, megpihent egy fél pillanatra, előkereste a zseblámpáját a legkisebb hátizsákból, és nekivágott a labirintusnak. A folyosókon sötétség honolt. Két nappal korábban, amikor itt szálltak meg, Kassad átfésülte az erődöt, és közölte, hogy az összes energiaforrás kimerült, és egyiket sem lehet feléleszteni – a napkollektorok összetörtek, a fúziós cellákat szétverték, és még a tartalék akkumulátorokat is darabokra zúzták a pincében. Lamiának sokszor eszébe jutott ez a tény, miközben a hatszázhatvan lépcsőt mászta, és bosszús pillantásokat vetett a rozsdás, függőleges pályára fagyott felvonófülkékre.

A tágasabb csarnokok, amiket a közös étkezésekre és összejövetelekre terveztek, ugyanúgy álltak, ahogy utoljára látták őket... félbehagyott lakomák összeaszalódott maradványai és pánik nyomai borították. Holttesteket nem találtak, de a kőfalakra és faliszőnyegekre száradt barnás foltok arra utaltak, hogy néhány héttel korábban valaki hatalmas mészárlást rendezett.

Lamia a káosszal, a középső ebédlőcsarnokból felröppenő vészmadarakkal – az óriási, fekete madaraknak visszataszítóan emberi arcvonásaik voltak – és saját kimerültségével nem törődve felkapaszkodott az egyik legfelső emeleten lévő raktárhelyiségre, ahol a legutóbb megszálltak. A lépcsők megmagyarázhatatlan módon elkeskenyedtek, és a festett ablakokon beáramló sápadt fény émelyítő színekben játszott. Azokon a helyeken, ahol az ablaktáblák kitörtek vagy eltűntek, vízköpők kukucskáltak be, mintha befelé menet félúton ledermedtek volna. Hideg szél süvített le a Kantárhegység hófödte csúcsairól, és a napbarnított Lamia lúdbőrös lett.

A hátizsákok és extra csomagok ott voltak, ahol hagyták őket: az apró raktárhelyiségben, magasan a nagyterem felett. Lamia a biztonság kedvéért ellenőrizte, hogy a szobában lévő dobozok és ládák némelyikében van-e nem romlandó étel, aztán kiment a kis erkélyre, ahol Lenar Hoyt a balalajkáját pengette alig néhány órája – egy örökkévalósággal korábban.

A magas hegycsúcsok árnyéka kilométerekig nyújtózott a homokon, majdnem egészen a halott városig. Az Időkripták völgye és a mögötte lévő kusza pusztaság még mindig az esti fényben bágyadozott, alacsony sziklaformációk vetettek itt-ott árnyékot. Lamia az erkélyről nem látta a Kriptákat, bár időnként azért még megcsillant a Monolit. Megint kísérletet tett a komlogjával, káromkodott egy sort, amikor csak statikus háttérzajt hallott, és visszament a szobába, hogy kiválogassa és átrakodja a készleteket.

Elvett négy habpárnába és olvasztott plasztikgyapotba csomagolt alapélelmiszer-pakkot. Az erődben víz is volt – az elolvadt havat fentről összegyűjtő vízlevezető csatornát olyan technológiával építették meg, ami nem mehetett tönkre –, teletöltötte az összes elhozott üveget, és még keresett is néhányat. Vízre volt a leginkább szükségük. Magában elátkozta Silenust, amiért nem jött vele; az öregember legalább fél tucat vizespalackot el tudott volna cipelni.

Már indulásra készen állt, amikor zajt hallott. Valami a Nagycsarnokban járkált, elállva a kinti lépcsőhöz vezető utat. Lamia felvette az utolsó hátizsákot is, előhúzta az apja automata pisztolyát az övéből, és lassan leereszkedett a lépcsőn.

A csarnok üresen tátongott; a vészmadarak nem tértek vissza. Súlyos faliszőnyegek csapkodtak a szélben rothadt lobogókként az ételmaradékok és evőeszközök fölött. A túlsó falnál egy hatalmas, a Shrike arcát ábrázoló, a semmiben lebegő króm-acél szobor forgott a huzatban.

Lamia óvatosan átaraszolt a termen, néhány másodpercenként meg-megpördülve, hogy soha ne fordítson túl sokáig hátat egyik sötét saroknak sem. Hirtelen sikoly hallatszott, amitől földbe gyökerezett a lába.

A sikoly nem embertől származott. A fülsértő hang az ultrahang tartományába kúszott, Lamia idegein táncolt, és arra késztette, hogy elfehéredő ujjaival megmarkolja a pisztolyát. Egyik pillanatról a másikra szakadt vége, mintha egy lemezről felemelték volna a lejátszósugarat.

Lamia látta, honnan jött a zaj. A nagy étkezőasztal mögött, a szobron is túl, a hat óriási festettüveg-ablak alatt, ahol az alkonyba hajló fény tompa színben vérzett el, egy kis ajtó nyílt. A hang úgy verődött vissza mögüle, mintha egy mély tömlöcből vagy pincéből menekült volna el.

Brawne Lamia kíváncsi volt. Egész életében a normális mértéket meghaladó kíváncsiságát próbálta leküzdeni, hogy aztán egy magánnyomozó divatjamúlt, ám néha szórakoztató hivatását válassza. Kíváncsi természete nemegyszer sodorta kínos helyzetbe, míg máskor problémái származtak belőle. Néha mindkettő. Ugyanakkor jó néhányszor jutott olyan tudás birtokába, ami keveseknek adatott meg.

Nem úgy, mint most.

Lamia azért jött, hogy ételt és vizet találjon, mert nagy szükségük volt rá. A társai közül senki más nem lehetett itt – a három idősebb férfi még a halott városba tett kitérőjével együtt sem előzhette meg –, és bárki vagy bármi másról volt is szó, az már nem az ő gondja.

Kassad?, vette fontolóra, de aztán elhessegette a gondolatot. Azt a hangot nem a HAD ezredese adta ki.

Brawne Lamia elhátrált az ajtótól, készenlétben tartotta a pisztolyát, megkereste a földszintre vezető lépcsőt, és óvatosan lement. Igyekezett minden szobán minél hangtalanabbul átlopakodni, amennyire hetven kiló élelmiszerrel és tucatnál is több vizespalackkal a hátán meg tudta oldani. A legalsó szinten megpillantotta magát egy homályos üvegen: zömök, feszült testtartás, előreszegezett, balra-jobbra lendülő pisztoly, himbálózó málha a hátán és a széles szíjakon, egymásnak verődő üvegek és kulacsok.

Lamia nem találta mulatságosnak a látványt. Megkönnyebbülten sóhajtott, amikor leért a legalsó teraszra, ki a hűvös, ritkás levegőre; készen állt újfent leereszkedni a lépcsőn. Egyelőre nem volt szüksége a zseblámpájára: az esti égbolt a váratlanul leszálló felhők mögül rózsaszín és borostánysárga fénybe öltöztette a világot, még az erődöt és a hegy lábát is megvilágítva élénk ragyogásával.

Kettesével szedte a lépcsőket, és még félúton sem járt, amikor izmos lábai máris sajogni kezdtek. Nem tette el a fegyverét, hanem készenlétben tartotta arra az esetre, ha valami utána jönne föntről, vagy előbukkanna a sziklafal egyik repedéséből. Leérve hátrébb lépett a lépcsőtől, majd felnézett a fél kilométerre lévő tornyokra és teraszokra.

Sziklák zuhantak felé. Sőt, nem is sziklák, ébredt rá, hanem ősi kakasülőjükről letaszított, sziklákkal együtt lebucskázó vízköpők. Démoni arcuk világított az alkonyatban. Lamia lengő hátizsákokkal és üvegekkel futásnak eredt, felismerte, hogy nincs elég ideje biztos távolságba kerülni, és bevetette magát két, egymásnak dőlő sziklatömb közé.

A hátizsákok miatt nem tudott teljesen bebújni alájuk, ezért ráncigálni kezdte a szíjakat, hogy meglazítsa őket. Tisztán hallotta, amint az első szikla irgalmatlan robajjal földet ér mögötte, és beteríti apró darabkáival. Lamia addig húzta-nyomta minden erővel a málhát, mígnem bőr hasadt, plasztikgyapot szakadt, és ott volt a sziklák alatt. Behúzta maga mellé a zsákokat meg az üvegeket, mert esze ágában sem volt visszatérni az erődbe.

Akkora sziklák záporoztak körülötte, mint a feje és a keze. Egy kőmanó letörött feje pattogott el mellette, és alig három méterre szétzúzott egy kisebb sziklát. Egy pillanatig a levegőt ellepték a rakéták, hatalmas kődarabok csapódtak a fejét védő sziklákba, aztán a lavina véget ért, és már csak az utóhullámban érkező apró kövek kopogását hallotta.

Lamia odahajolt az egyik hátizsákhoz, hogy még beljebb húzza a fedezékbe, amikor egy komlog méretű kődarab kapott gellert a szikla felszínéről, szinte teljesen vízszintesen a rejtekhelye felé pattogott, kétszer nekiverődött a barlangszerű menedék falának, majd pedig halántékon találta.

Lamia öreges nyögéssel tért magához. Fájt a feje. Odakint késő éjszaka volt, bár a messzi csatározás lobbanásai a réseken át megvilágították a búvóhelyet. A halántékához emelte a kezét, és az ujjai alvadt vért tapintottak az arcán és a nyakán.

Kikecmergett a hasadékból, lebotorkált az újonnan lehullott sziklákon, és leült egy percre. Lehajtotta a fejét, és a hányingerével küszködött.

A hátizsákokban nem esett kár, és csak az egyik vizespalack zúzódott össze. A pisztolyát ott találta, ahová ejtette, a sziklatörmelék között. A sziklaperemet, amelyen állt, megkarcolta és felhasította a kurta, ámde heves kőomlás.

Lamia megnézte a komlogját. Egy óra sem telt el. Semmi nem jött le az erődből, hogy magával vigye, vagy elvágja a torkát, amíg ő eszméletlenül feküdt. Még egyszer, utoljára felnézett a bástyákra és erkélyekre, de olyan magasan voltak, hogy már nem is látta őket; kirángatta a holmiját, és kettőzött tempóval indult el lefelé a nyaktörő kőcsapáson.

Martin Silenus nem volt ott a halott város peremén, amikor kitérőt tett arrafelé. Maga sem tudta, miért, de nem is számított rá, hogy itt találja, habár azt remélte, hogy a költő csak beleunt a várakozásba, és visszasétált a néhány kilométerre lévő völgybe.

Nagyon erős kísértést érzett, hogy levegye a hátizsákokat, a földre tegye az üvegeket, és pihenjen egy kicsit. Lamia ellenállt a kísértésnek. Kis automata pisztolyával a kezében végigjárta a halott város utcáit. A robbanások elég fényt szolgáltattak, hogy ne tévedjen el.

A költő nem válaszolt visszhangzó kiáltásaira, viszont százával rebbentek fel Lamia számára ismeretlen apró madarak a sötétben fehérlő szárnyaikkal. Bejárta a király régi palotájának alsó szintjeit, felkiabált a lépcsőkön, egyszer még a pisztolyát is elsütötte, de nyomát sem találta Silenusnak. Folyondárokkal benőtt falak közti udvarokon vágott át, Silenus nevét kiabálta, valami jelet keresett, hogy korábban erre járt. Egyszer látott egy szökőkutat, amiről eszébe jutott a költő története, Bús Vili király eltűnésének éjszakája, amikor a Shrike magával vitte, de voltak más szökőkutak is, és nem lehetett biztos benne, hogy Silenus erről mesélt.

Lamia átsétált a központi ebédlőcsarnok törött kupolája alatt, de az árnyas teremben sötétség honolt. Hangot hallott, mire pisztollyal a kézben megpördült, de csak egy levelet vagy egy ősrégi papírlapot sodort a szél a kerámiapadlón.

Lamia sóhajtott, és elhagyta a várost. Napok óta nem aludt, de kialvatlansága ellenére könnyű léptekkel haladt. A komlogon hívta a társait, de nem érkezett válasz, noha érezte az időáramlatok déjà vu hatását, és nem volt meglepve. Az esti szél eltüntetett minden lehetséges nyomot, amit a völgybe visszatérő Martin hagyhatott.

Az Időkripták megint pulzáltak. Lamia már azelőtt észrevette, hogy elért volna a völgy száját képző széles nyereghez. Nem élénken ragyogtak – össze sem lehetett hasonlítani a néma égi fényorgiával –, hanem mindegyik föld feletti Kripta tompa fényt árasztott, mintha a hosszúra nyúló nap során elraktározott energiát bocsátanák ki.

Lamia megállt a völgy tetején, és elkiáltotta magát, hogy jelezze Solnak és a többieknek az érkezését. Nem utasította volna el, ha felajánlják, hogy segítenek cipelni a csomagokat a maradék száz méteren. Lamia háta hasogatott, és az ing átázott a vértől, ahol a szíjak a húsába vágtak.

Senki nem felelt a kiáltásaira.

Ólmos lábakkal, egyre kimerültebben mászott fel a Szfinx lépcsőjén, ledobta a holmiját a széles kőteraszra, és előkotorta a zseblámpáját. Odabent sötét volt. Hálóköpenyek és hátizsákok hevertek szanaszét abban a teremben, ahol aludtak. Lamia kiabált, megvárta, amíg elhal a visszhang, és megint végigpásztázott a lámpával. Minden ugyanolyan volt. Nem, egy pillanat, valami megváltozott. Lehunyta a szemét, és maga elé képzelte a szobát, ahogyan aznap reggel látta.

Eltűnt a Möbius-kocka. A Het Masteen által a szélvagonon hagyott különös, energiazáras doboz nem volt a helyén a sarokban. Lamia vállat vont, és kiment a szabadba.

A Shrike már várt rá. Az ajtó előtt állt. Magasabb volt, mint képzelte, fölé tornyosult.

Lamia kilépett, elhátrált, elfojtotta a lény láttán feltörni készülő sikítást. A kezében tartott pisztoly aprónak és haszontalannak tűnt. A zseblámpa a kőpadlón koppant, de Lamia már meg is feledkezett róla.

A lény félreszegte a fejét, és rámeredt. Valahol a sokfazettás szemek mögött vörös tűz lüktetett. Testének kiszögellésein és pengéin megcsillant a fenti fény.

– Te mocskos rohadék! – szólalt meg Lamia érzelemmentes hangon.

– Hol vannak? Mit műveltél Sollal és a gyermekkel? Hol vannak a többiek?

A teremtmény a másik irányba billentette a fejét. Arca kellően idegenszerű volt ahhoz, hogy Lamia ne tudjon róla semmit leolvasni. Testbeszéde csupán fenyegetést sugallt. Acélujjak pattantak elő, mint holmi visszahúzható szikék.

Lamia négy golyót eresztett az arcába. A nehéz, 16 mm-es lövedékek pontosan célba értek, aztán fütyülve repültek el az éjszakába.

– Én nem azért jöttem, hogy meghaljak, te fémpofájú fasz – közölte Lamia, majd célzott, és tucatnyi lövést adott le, mindegyikkel telibe találva a lényt.

Szikrák pattantak. A Shrike felkapta a fejét, mint aki egy távoli hangot hall.

Azzal eltűnt.

Lamia levegő után kapkodott, leguggolt, megpördült. Semmi. A völgy a csillagok fényében fürdött, míg az égbolt elcsendesedett. A koromfekete árnyékok a távolban húzódtak. Még a szél is elült.

Brawne Lamia a csomagokhoz tántorgott, és leült a legnagyobbra, hogy a pulzusa visszatérjen a normális szintre. Meglepve tapasztalta, hogy nem ijedt meg... nem igazán... Ám tagadhatatlanul buzgott benne az adrenalin.

A pisztolyt még mindig a kezében szorongatta, fél tucat töltény maradt a tárban, és a hajtógáz is erős maradt. A szájához emelt egy palack vizet, és hosszan ivott belőle.

A Shrike megjelent mellette. Némán érkezett, a pillanat műve volt az egész.

Lamia kiejtette a kezéből az üveget, és oldalra csavarodva megpróbálta rászegezni a fegyverét.

Akár lassított felvételben is mozoghatott volna. A Shrike kinyújtotta jobb kezét, kötőtű hosszúságú ujjpengéin megcsillant a fény, az egyik ujjbegy Lamia füle mögé csusszant, megtalálta a koponyáját, és a behatolás dermesztő érzetét leszámítva fájdalommentesen fúródott a fejébe, akár a kés a vajba.

HUSZONHÁROM

Fedmahn Kassad ezredes a kapun átlépve arra számított, hogy idegen környezetbe kerül; ehhez képest a háború megkoreografált őrülete várta. Moneta már előtte átért. Őt a Shrike kísérte át, ujjpengéi Kassad felkarjába mélyedtek. Amikor Kassad kilépett a bizsergető energiafüggönyből, Moneta várt rá, a Shrike pedig eltűnt.

Kassad azonnal tudta, hol van. Arról az alacsony hegytetőről nézett le, amelynek oldalába Bús Vili király a képmását vésette mintegy két évszázaddal korábban. A hegycsúcson lévő sík terület üres volt, csak egy űrvédelmi rakétaelhárító pajzs maradványai füstölögtek. A gránitzománcból és a bugyborékoló fémolvadékból Kassad arra következtetett, hogy a pajzsot bolygó körüli pályáról perzselték fel.

Moneta a sziklaszirt pereméhez sétált, ötven méterrel Bús Vili király óriási homloka fölött, és Kassad odalépett mellé. A folyóvölgy, a város és a tíz kilométerre lévő űrkikötő látványa magáért beszélt.

A Hyperion fővárosa lángokban állt. Az óvárosi rész, Jacktown miniatűr tűzviharrá vált, és a külvárosban, valamint a reptérre vezető autópálya mentén száz másik helyen is felcsaptak a kisméretű, szépen táplált jelzőtűzre emlékeztető lángok. Még a Hoolie folyó is lángba borult, mert a felgyulladt olaj elharapódzott a roskatag mólók és raktárak alatt. Kassad egy ősrégi templomtornyot látott kimagasodni a lángok közül. A Cicerót kereste tekintetével, de a fogadót eltakarta a folyó felső folyásánál gomolygó füst.

A hegyek és a völgy megindulni látszottak, mintha egy óriás belerúgott volna a csizmájával egy hangyabolyba. Kassad látta, hogy az autópályákon tömött sorokban hömpölyögnek az emberek, jóval lassabban, mint egy valódi folyó tenné. Tízezrek menekültek a harcok elől. A tüzérség és az energiafegyverek villanásai a látóhatárig nyúltak, és fényárba borították az alacsonyan szálló felhőket. Néhány perces időközönként egy repülőgép – katonai suhanó vagy landolókomp – emelkedett ki a füstből az űrkikötő közelében vagy az északi és déli erdős hegyoldalak felől, aztán a levegőn koherens fénysugarak cikáztak át, és a jármű fekete füstcsíkot meg narancssárga lángokat húzva maga után zuhant le.

Lebegő járművek szálldostak a folyó felett vízi poloskák gyanánt, hajók, uszályok és más lebegő járművek égő roncsait kerülgetve. Kassad észrevette, hogy az egyetlen autópályahidat találat érte, még a beton és kő hídfők is szénné égtek. Harci lézerek és pokolkorbácssugarak döfték át a füstöt; fehér pontoknak tűnő, vállról indítható rakéták suhantak szemmel követhetetlen gyorsasággal, s fodrozódó, túlhevített csíkot húztak maguk után a levegőben. Szemtanúi voltak, amint az űrkikötő közelében egy robbanás gombafelhővé bomlik ki.

„Ez nem atomtöltet volt” – gondolta Kassad.

„Nem.”

A szemét takaró páncél a HAD jócskán továbbfejlesztett vizorjaként funkcionált, és Kassad ráközelített vele egy öt kilométerre, északnyugatra, a folyó túlpartján magasodó hegyoldalra. A HAD tengerészgyalogosai siettek az orom felé, egyik-másik már le is bukott, hogy alakformált töltetekkel rókalyukat ásson magának. Páncéljuk aktiválva volt, a polimerálcák hibátlanul működtek, hőjeleiket alig lehetett észlelni, ám Kassad különösebb nehézség nélkül látta őket. Még az arcukat is ki tudta volna venni, ha úgy akarja.

Taktikai és szűk hullámhosszú csatornák duruzsoltak a fülébe. Az izgatott rádiós kommunikáció és az önkéntelen káromkodások ismerősek voltak a számára, megszámlálhatatlanul sok emberöltő óta ezek fémjelezték az ütközeteket. Gyalogos katonák ezrei szóródtak szét az űrkikötőből és a csapatösszevonási területeikről, hogy körben beássák magukat a várostól húsz kilométerre, és gondosan kialakítsák a tűzkörleteket, illetve a totálispusztító-vektorokat.

„Invázióra számítanak”, közvetítette a gondolatát Kassad, amihez szubvokalizációnál többre, de telepátiánál kevesebbre volt szüksége.

Moneta higanykezével az égre mutatott.

Magasan, legalább kétezer méteren tornyosult felettük a felhőréteg, és megdöbbentő volt látni, ahogy először csak egy gömbölyded űrhajó, majd egy tucat másik tör át rajta, s néhány másodperc múlva már százával szálltak lefelé. A legtöbbet polimerálca és háttérkódolt védőmező takarta el, de Kassadnak ezúttal sem esett nehezére kivenni őket. A polimer alatti, kékesszürke burkolaton halvány minták látszottak, amikben felismerte a Számkivetettek kifinomult kalligráfiáját. A nagyobb hajók némelyike nyilvánvalóan landolókomp volt – kék plazmacsóvájukat szabad szemmel is látni lehetett – a többi azonban komótosan ereszkedett le a függesztéktől hullámzó levegőrétegben. Kassadnak feltűntek az ormótlan méretű és alakú Számkivetett inváziós kartácshajók, és biztosra vette, hogy van, amelyik ellátmányt és tüzérséget szállít, míg van, amelyik üres, és csak a szárazföldi defenzív erők elterelésére szolgál.

Egy szempillantással később a felhőtakaróból több ezer újabb apró pont záporozott elő szabadesésben: a Számkivetett gyalogság ereszkedett le a kartácshajókon és kompokon túl, csak a legutolsó pillanatban kinyitva a függesztékeket és ejtőernyőket.

Bárki is volt a HAD parancsnoka, tudott fegyelmezni – saját magát és az embereit is. A város körül csatarendbe állított földi tüzérségi ütegek és tengerészgyalogos-ezredek rá sem hederítettek a könnyű célpontot nyújtó landolókompokra és kartácshajókra, majd kivárták, amíg az ejtőernyősök meghúzzák a fékeket... nagyjából egy vonalban a fák tetejével. Abban a pillanatban villanások és füstcsóvák árasztották el a levegőt, lézerek szelték át a füstöt, és rakéták robbantak fel.

Első ránézésre kegyetlen pusztítást végeztek. Bőven elégnek kellett volna lennie egy támadás megakadályozására, de Kassad egy gyorsan elvégzett letapogatásból megtudta, hogy a Számkivetettek legalább negyven százaléka földet ért – egy bolygófelszíni támadás első hullámát ennyi emberrel már meg lehet indítani.

Egy öt ejtőernyősből álló kötelék a felé a hegy felé manőverezett, ahol Kassad és Moneta állt. A hegy lábától érkező sugarak kettőt lánggolyóvá lobbantottak, a harmadik pánikba esett, és a perzselést elkerülendő, dugóhúzóban lefelé iramodott, az utolsó kettőt pedig elkapta egy keleti légáramlat, és a lenti erdőbe sodorta őket.

Kassadnak mostanra már minden érzékszerve életre kelt: az ionizált levegő, kordit és hajtógáz szagát érezte, füst és a plazmatöltetek savas bűze csapta meg az orrát; valahol a városban szirénák szóltak, miközben a kézifegyverek és az égő fatörzsek ropogása lenge szellő hátán jutott el hozzá; bábeli hangzavar áradt a rádióból és az elfogott szűk hullámhosszú csatornákból; lángnyelvek nyaldosták a völgyet, és lézersugarak pásztáztak reflektorokként a felhők közül. Fél kilométerrel alattuk, ahol az erdő füves térségnek adta át a helyét a hegyek lábánál, hegemóniai tengerészgyalogos-szakaszok vívtak kézitusát a Számkivetett ejtőernyősökkel. Hallani lehetett a sikolyokat.

Fedmahn Kassad megigézve bámulta az eseményeket, utoljára az azincourt-i francia lovasroham stimszimélményénél érzett hasonlót.

„Ez nem szimuláció?”

„Nem” – felelte Moneta.

„Most történik?”

A mellette álló ezüstjelenség kérdőn félreszegte a fejét. „Mi számít» most «-nak?”

„A Kripták völgyében való... találkozásunkat... követi időben?”

„Nem.”

„Vagyis a jövőben járunk?”

„Igen.”

„A közeljövőben?”

„Igen. Öt nappal azután, hogy a barátaiddal megérkeztél a völgybe.”

Kassad ámultan csóválta a fejét. Ha hinni lehetett Monetának, előre utazott az időben.

A nő arcán lángok és színek kavalkádja tükröződött, amikor hozzá fordult. Szeretnél részt venni a csatában?

„Hogy harcolnék-e a Számkivetettek ellen?” Karba fonta a kezét, és újult erővel összpontosított a látottakra. Egyszer már kitapasztalhatta ennek a különös testpáncélnak a harcképességét. Könnyen el tudta képzelni, hogy egymaga megfordíthatja a csata kimenetelét... Valószínűleg meg tudott volna ölni néhány ezer, már földet ért Számkivetett gyalogost. „Nem, sugározta a nő felé, most nem. Ebben az idősíkban nem.”

„A Fájdalom Ura hisz benne, hogy harcos vagy.”

Kassad megfordult, hogy a nőre nézzen. Egy kicsit furcsállta, hogy Moneta ilyen fellengzős nevet adott a Shrike-nak. „A Fájdalom Ura bekaphatja, üzente. Hacsak nem akar megküzdeni velem.”

Moneta egy hosszú percig mozdulatlan maradt, higanyszobor egy szélfútta hegycsúcson.

„Tényleg küzdenél vele?” – üzente végül.

„Azért jöttem a Hyperionra, hogy megöljem. És téged is. Készen állok a harcra, ha ti is úgy akarjátok.”

„Még mindig az ellenségednek hiszel?”

Kassadnak eszébe jutott, hogyan támadta meg a Kriptáknál, de most már tudta, hogy nem is annyira erőszak áldozatául esett, hanem saját kívánsága, ki nem mondott vágya teljesült, amikor újra ennek a képtelen asszonynak a szeretője lehetett. „Nem tudom, mi vagy.”

„Először áldozat voltam, mint sokan mások – küldte Moneta, majd visszafordult a völgy felé. – Aztán a távoli jövőben láttam, miért alkották meg a Fájdalom Urát... miért kellett őt megalkotni... és onnantól az útitársa és őrzője lettem.”

„Őrzője?”

„Én felügyeltem az időáramlatokat, javításokat eszközöltem a gépeken, és ügyeltem rá, hogy a Fájdalom Ura ne ébredjen fel, csak ha eljön az ideje.”

„Tehát irányítani tudod?” – Kassad szíve hevesen dobogott a gondolatra.

„Nem.”

„Akkor ki vagy mi tudja irányítani?”

„Csak az az ember, legyen férfi vagy nő, aki párharcban legyőzi.”

„Legyőzte már valaki?”

„Senki – üzente Moneta. – Sem a jövődben, sem a múltadban.”

„Hányan próbálkoztak vele?”

„Milliók.”

„És mind meghaltak?”

„Vagy még annál is rosszabb.”

Kassad nagy levegőt vett. „Nem tudod, én harcolhatok majd vele?”

„Igen.”

Kassad kiengedte a levegőt. Soha senki nem győzte még le. Kassad jövője a nő múltja volt... élt a jövőben... megpillantotta a rettenetes tövisfát, mint ahogy ő is, és ismerős arcokat látott rajta, mint ahogy ő.

Martin Silenust látta karóba húzva vergődni, évekkel azelőtt, hogy megismerte volna. Kassad hátat fordított a völgyben folyó csatának. „Elmehetünk most hozzá? Kihívom párharcra.”

Moneta egy pillanatig némán fürkészte az arcát. Kassad a saját higanyképmását látta tükröződni rajta. Moneta válasz nélkül megfordult, megérintette a levegőt, és előhívta a kaput.

Kassad elsőként lépett át rajta.

HUSZONNÉGY

Gladstone egyenesen a Kormányzati Palotába távolt, és Leigh Hunt meg egy tucatnyi másik titkár társaságában beviharzott a Taktikai Irányítóközpontba. A teremben egy tűt sem lehetett leejteni: Morpurgo, Singh, Van Zeidt és sokan mások képviselték a hadsereget, habár Gladstone-nak feltűnt, hogy a fiatal haditengerészeti hős, Lee parancsnok nincs jelen; eljött a kabinet nagy része, többek közt Allan Imoto, a védelmi miniszter, Garion Persov, a diplomáciai miniszter és Barbre Dan-Gyddis, a gazdasági miniszter; még Gladstone érkezésekor is szenátorok sorjáztak befelé, és úgy tűnt, egyeseket nemrég vertek fel álmukból – az ovális tárgyalóasztal „hatalmi ívénél” ott ült Kolcsev szenátor a Lusus, Richeau a Reneszánsz Vektor, Roanquist a Nordholm, Kakinuma a Fuji, Sabenstorafem a Sol Draconi Septem, valamint Peters a Deneb Drei képviseletében; a szenátus ideiglenes elnöke, Denzel-Hiat-Amin arcára zavarodott kifejezés ült ki, kopasz feje csillogott a mennyezeti lámpák fényében, míg a Mindenségben hasonló pozíciót betöltő, fiatal Gibbons szóvivő tűkön ült, kezével a térdét markolta, s tartásából érződött, hogy alig bírja visszafogni magát. Albedo tanácsos kivetülése pontosan Gladstone üres székével szemközt ült. Mindenki felállt, miközben Gladstone végigsietett a folyosón, helyet foglalt, és jelezte, hogy kövessék a példáját.

– Magyarázatot! – csattant fel.

Morpurgo tábornok felállt, intett az egyik beosztottjának, mire elsötétült a terem, és holók ködlöttek fel.

– Hagyjuk a prezentációt! – förmedt rá Meina Gladstone. – Szóban mondja el!

A holók eltűntek, és felkapcsolódtak a lámpák. Morpurgo döbbenten, kissé bamba tekintettel meredt maga elé. Lenézett a lézerpálcájára, a homlokát ráncolta, majd a pálcát a zsebébe mélyesztette.

– Vezérigazgató asszony, szenátor urak, miniszter urak, elnök úr és szóvivő úr, mélyen tisztelt uraim... – Morpurgo megköszörülte a torkát. – A Számkivetettek sikeres, elsöprő erejű, meglepetésszerű támadást intéztek ellenünk. Harci rajaik fél tucat hálóbeli bolygó kapujában vannak.

A felbolydult terem elfojtotta a tábornokot. „Hálóbeli bolygók!”, kiáltozták többen is. Politikusok, miniszterek és a vezérigazgató funkcionáriusai próbálták túlkiabálni egymást.

– Csendet! – parancsolta Gladstone, és csend is lett. – Tábornok, ön biztosított minket arról, hogy az ellenséges csapatok minimum öt évre vannak a Hálótól. Hogyan és miért változott ez meg?

A tábornok a vezérigazgató szemébe nézett.

– Vezérigazgató asszony, amennyire meg tudjuk ítélni, az összes Hawking-nyomvonaluk elterelésként szolgált. A rajok évtizedekkel ezelőtt lekapcsolták a hajtóműveiket, és fénysebesség alatt közelítették meg a célpontjaikat...

Az izgatott hangzavarban nem lehetett hallani a szavait.

– Folytassa, tábornok! – zengte Gladstone, és a lárma megint elcsitult.

– Fénysebesség alatti gyorsulás esetén... egyes rajok, ha minden igaz, már ötven vagy még több szabványéve utaztak ily módon... egyszerűen nem lehetett észlelni őket. Nem terheli felelősség a...

– Melyik bolygók forognak veszélyben, tábornok? – vágott közbe Gladstone nagyon halk, nagyon színtelen hangon.

Morpurgo hátralesett, mint aki arra számít, hogy ott lesznek az ábrák a levegőben, aztán visszafordult az asztalhoz. Ökölbe szorította a kezét.

– A hírszerzésünk a mostani adatok szerint, a fúziós csóvák észlelése után Hawking-fokozatra kapcsoló rajok elhelyezkedéséből ítélve úgy számol, hogy az első hullám a következő tizenöt-hetvenkét órán belül eléri a Mennyország Kapuját, az Úrligetet, a Mare Infinitust, az Asquith-ot, az Ixiont, a Csingtao-Hszinhuang Pannát, az Acteont, a Barnard Világát és a Tempét.

Ezúttal nem lehetett elfojtani a hangzavart. Gladstone percekig hagyta folytatódni az ordítozást, és csak azután emelte fel a kezét, hogy rendet teremtsen.

Kolcsev szenátor talpra ugrott.

– Hogy a kénköves pokolba történhetett ez meg, tábornok? Azt ígérte, semmi szín alatt nem következhet be!

Morpurgo állta a sarat. Amikor válaszolt, nem rejlett harag a hangjában.

– Valóban, szenátor, csakhogy téves adatok alapján tettem. Tévedtünk. Tévesek voltak a feltételezéseink. Egy órán belül benyújtom a lemondásomat a vezérigazgató asszonynak... A vezérkar többi tagja is követi a példámat.

– Szarok a lemondására! – kiáltotta Kolcsev. – Lehet, hogy mire vége ennek az egésznek, mindannyian távnyelővason fogunk lógni. A kérdés az: mi a fenét tesz az invázió ellen?

– Gabriel – szólt hozzá halkan Gladstone –, kérem, üljön le! Ez lett volna a következő kérdésem. Tábornok? Admirális? Felteszem, már parancsba is adták az említett bolygók megvédését.

Singh admirális felállt, és Morpurgo mellé lépett.

– Vezérigazgató asszony, mindent megtettünk, amit lehet. Sajnos az első bullám fenyegette bolygók közül csak az Asquithnál állomásozik HAD-kontingens. A többit elérheti a flotta... Egyik sincs híján távnyelőnek... viszont a flotta nem oszthatja meg annyira az erőit, hogy mindegyiket megvédje. És balszerencsénkre... – Singh elhallgatott egy pillanatra, aztán felemelt hanggal próbálta túlkiabálni a zsibongást. – Balszerencsénkre már megkezdődött a tartalék haderő átcsoportosítása. Az utánpótlási céllal Hyperionra vezényelendő kétszáz flottaegységnek mintegy hatvan százaléka vagy már áttávolt a rendszerbe, vagy áthajózott valamelyik összevonási területre a Háló perifériáján lévő, előretolt védelmi állásából.

Meina Gladstone megvakarta az arcát. Ekkor vette csak észre, hogy még mindig rajta van a köpenye, bár a rejtőgallért már leengedte. Kipattintotta a köpenyt tartó kapcsot, és hagyta, hogy a széke háttámlájára hulljon.

– Azt akarja mondani, admirális, hogy ezek a bolygók védtelenek, és nincs rá mód, hogy időben visszafordítsuk és eljuttassuk oda a csapatainkat? Jól értem?

Singh vigyázzba állt, szálfaegyenesen, akár egy kivégzőosztag előtt.

– Jól, vezérigazgató asszony.

– És mi az, amit tehetünk? – kiabálta túl az ismét feltámadó zsivajt.

Morpurgo lépett egyet előre.

– A civil távnyelőmátrixot igénybe véve a lehető legtöbb HAD:gyalogsági és tengerészgyalogos egységet küldjük át a veszélyben forgó bolygókra, könnyűtüzérség és lég/űr védelmi ütegek kíséretében.

Imoto védelmi miniszter megköszörülte a torkát.

– Mindez azonban vajmi keveset ér flottatámogatás nélkül.

Gladstone kérdő pillantást vetett Morpurgóra.

– Való igaz – ismerte be a tábornok. – A csapataink legfeljebb utóvédharcot folytathatnak, amíg megkíséreljük evakuálni...

– Megkíséreljük evakuálni?! – pattant fel Richeau szenátor. – Tábornok, tegnap még azt állította, hogy kivitelezhetetlennek tartja két-három millió civil evakuálását a Hyperionról. Most meg azt mondja, hogy sikerrel evakuálhatunk... – Pillanatnyi szünetet tartott, amíg lekérte az adatokat a komlogimplantjától. – Hétmilliárd embert, még mielőtt a Számkivetettek inváziós hadereje közbeavatkozna?

– Nem – felelte Morpurgo. – A katonáink élete árán megmenthetünk néhány kiválasztott tisztviselőt, Első Családot, közösségi és ipari vezetőt, akik nélkülözhetetlenek a háborús erőfeszítések folytatásához.

– Tábornok – mondta Gladstone –, tegnap engedélyt kapott tőlünk, hogy feltöltse a HAD katonáival a Hyperionra tartó flottautánpótlást. Ez gondot jelent a mostani átcsoportosításnál?

– Igen, vezérigazgató asszony – állt fel Van Zeidt, a tengerészgyalogság tábornoka. – A csapatok egy órával a jelen testület döntését követően áttávoltak a szállítóhajókra. A százezer kijelölt tengerészgyalogosnak közel a kétharmada lépett át a Hyperion-rendszerbe... – Az antik kronométerére pillantott. – Szabványidő szerint 05:30-kor. Hozzávetőleg húsz perccel ezelőtt. Újabb nyolc-tizenöt óra kell hozzá, mire ezek a csapatszállítók visszatérhetnek a Hyperion-rendszer összevonási területeire, majd a Hálóba.

– És a HAD-nak hány bevethető katonája tartózkodik a Hálóban?

– kérdezte Gladstone. Egyik ujjának bütykével megtámasztotta az alsó ajkát.

Morpurgo nagy levegőt vett.

– Körülbelül harmincezer, vezérigazgató asszony.

Kolcsev szenátor rácsapott a tenyerével az asztalra.

– Tehát nem csupán a harcra fogható űrhajóinktól fosztottuk meg a Hálót, hanem a HAD-seregünk túlnyomó többségétől is!

Nem kérdés volt, ezért Morpurgo nem is válaszolt.

Feldstein szenátor a Barnard Világáról szólásra emelkedett.

– Vezérigazgató asszony, a bolygómat... az említett bolygók mindegyikét... figyelmeztetni kell. Ha nem áll készen azonnali nyilatkozatot adni, nekem kell megtennem.

– A megbeszélés berekesztése után rögtön be fogom jelenteni az inváziót, Dorothy – bólintott Gladstone. – Megteremtjük a feltételét, hogy a média minden eszközével kapcsolatba léphessen a választóival.

– Pokolba a médiával – jelentette ki az alacsony, sötét hajú nő. – Amint itt végzünk, már távolok is haza. Bármilyen sors várjon a Barnard Világára, osztozni fogok benne. Uraim és hölgyeim, ha ezek a hírek igazak, megérdemeljük, hogy mind távnyelővasról lógjunk. – Feldstein mormogás és sutyorgás közepette ült le.

Utána Gibbons szóvivő állt fel, és megvárta, míg mindenki elhallgat. Hangjában feszültség vibrált.

– Tábornok, ön az első hullámról beszélt... Ez csupán elrettentő katonai zsargon, vagy későbbi hullámokról is tudomást szereztek? Ha pedig így van, melyik hálóbeli és protektorátusi bolygók foroghatnak még veszélyben?

Morpurgo ökölbe szorította, majd kiengedte a kezét. Megint a prezentációt kereste tekintetével, aztán Gladstone-hoz fordult.

– Vezérigazgató asszony, használhatnék egy ábrát?

Gladstone rábólintott.

Ugyanaz a holó jelent meg, mint amit a katonaság az olympusi eligazításon használt – a Hegemónia színe: arany; a Protektorátushoz tartozó csillagoké: zöld; a Számkivetett rajok vektorai: piros csíkok kék csóvákkal; a hegemóniai flotta: narancssárga –, és egyből látszott, hogy a vörös vektorok jócskán letértek a régi pályájukról, és véres hegyű dárdákként törtek be a hegemóniái űrbe. A narancssárga parázscsíkok most már masszívan a Hyperion-rendszerben tömörültek, de voltak, amelyek gyöngyfüzérként húzódtak a távnyelők útvonalán.

A katonai tapasztalattal rendelkező szenátorok felszisszentek az ábra láttán.

– A jelek szerint mind a tizenkét raj, amelyről tudomásunk van – magyarázta Morpurgo, még ekkor is halk hangon –, a Háló megszállásában vesz részt. Közülük jó néhányat több támadóegységre bontottak. A második hullámnak, ami az előrejelzések szerint száz-kétszázötven órával az első hullám után éri el a célpontokat, ezen az ábrán láthatók a vektorai.

Egy pisszenés sem hallatszott a teremben. Gladstone azon tűnődött, vajon mások is visszatartják-e a lélegzetüket.

– A második hullám célpontjai közé tartoznak az alábbiak: a Hebron, mostantól számítva száz óra múlva; a Reneszánsz Vektor, száztíz óra; a Reneszánsz Ifjú, száztizenkét óra; a Nordholm, százhuszonhét óra; a Maui-Covenant, százharminc óra; a Thália, száznegyvenhárom óra; a Deneb Drei és Vier, százötven óra; a Sol Draconi Septem, százhatvankilenc óra; a Freeholm, százhetven óra; az Új-Föld, százkilencvenhárom óra; a Fuji, kétszáznégy óra; az Új-Mekka, kétszázöt óra; a Pacem, az Armaghast és a Szvoboda, kétszázhuszonegy óra; a Lusus, kétszázharminc óra; és végül a Tau Ceti Center, kétszázötven óra múlva.

A holó elsötétült. A csend elnyúlt. Morpurgo tábornok törte meg.

– Feltételezzük, hogy az első hullámban részt vevő rajok másodlagos célpontokat is kitűztek a kezdeti inváziók után, de a Hawking-hajtómű alatti átutazóidő a Hálóban szabványos, kilenc héttől három évig terjedő időcsúszással fog járni.

Morpurgo hátralépett, és pihenjbe állt.

– Édes Krisztusom – suttogta valaki néhány székkel Gladstone mögött.

A vezérigazgató megdörzsölte az alsó ajkát. Annak érdekében, hogy megmentse az emberiséget az örök rabszolgaságnak tartott állapot alól... vagy ami még rosszabb, a kihalástól... hajlandó volt kinyitni a bejárati ajtót a farkas előtt, amíg a család nagy része elrejtőzik az emeleten, zárt ajtók mögött. Csakhogy most eljött az idő, és a farkasok minden ajtón és ablakon özönlöttek befelé. Már-már elmosolyodott a költői igazságtételen, amiért végtelen ostobaságában azt hitte, hogy szabadjára engedheti a káoszt, és utána kézben tarthatja a gyeplőt.

– Először is – közölte –, senki nem mondhat le, és senki nem vádolhatja magát, amíg én nem engedem. Könnyen előfordulhat, hogy kormányunknak meg kell buknia... Hogy a kabinet egyes tagjait, köztük engem... ahogy azt Gabriel oly találóan mondta: valóban távnyelővasra kellene húzni. Ám addig is mi vagyunk a Hegemónia kormánya, és ennek megfelelően kell viselkednünk.

– Másodszor, egy órán belül összehívom a jelen testületet és más szenátusi bizottságok képviselőit, hogy átfussuk a beszédemet, amit szabványidő szerint 08:00-kor mondok a Háló előtt. Akkor majd szívesen fogadok minden javaslatot.

– Harmadszor, ezennel megparancsolom és felhatalmazom a HAD vezetőségének mind az itt összegyűlt, mind a Hegemónia területén állomásozó tagjait, hogy tegyenek meg minden tőlük telhetőt a Háló és a Protektorátus lakossága és tulajdona megőrzéséért és védelméért! Elmehetnek a legvégsőkig. Tábornok, admirális, azt akarom, hogy a csapatokat tíz órán belül vezényeljék vissza a veszélyben forgó hálóbeli bolygókhoz. Nem érdekel, hogyan csinálják, csak csinálják.

– Negyedszer, a beszédem után összehívom a teljes szenátust és Mindenséget. Akkor és ott ki fogom hirdetni a hadiállapotot az Emberiség Hegemóniája és a Számkivetett nemzetek között. Gabriel, Dorothy, Torn, Eiko... és a többiek is, mind... bőven lesz dolguk a következő néhány órában. Készítsék elő a szülőbolygóiknak tartandó beszédüket, de verjék át a szavazást! Egyhangú szenátusi támogatásra van szükségem. Gibbons szóvivő, csak kérhetem, hogy segítsen helyes mederbe terelni a Mindenség vitáját. Létfontosságú, hogy ma délig velünk szavazzon a Mindenség gyűlése.

– Ötödször, igenis evakuálni fogjuk az első hullám által fenyegetett bolygók lakosságát. – Gladstone feltartott kézzel torkolta le a tiltakozó és magyarázkodó szakértőket. – Mindenkit evakuálunk, akit csak a rendelkezésünkre álló időben tudunk. Persov, Imoto és Dan-Gyddis miniszterek, illetve Crunnens úr a Közlekedési Minisztériumtól, szervezzék meg és vezessék az Evakuálási Koordinációs Tanácsot! Ma 15:00-ra részletes jelentést és akciótervet várok önöktől. A HAD és a Biztonsági Hivatal fogja féken tartani a tömeget és őrizni a távnyelőket.

– Végezetül megkérném Albedo tanácsost, Kolcsev szenátort és Gibbons szóvivőt, hogy három perc múlva jöjjenek az irodámba. Kérdés valakitől?

Halálra vált arcok néztek vissza rá.

– Sok szerencsét! – állt fel Gladstone. – Dolgozzanak gyorsan! Ne keltsenek felesleges pánikot! És isten óvja a Hegemóniát! – Azzal megfordult, és kiviharzott a teremből.

Gladstone az asztala mögött ült, Kolcsev, Gibbons és Albedo pedig vele szemben. A levegőben vibráló feszültségen, amit az ajtó mögül beszűrődő lázas tevékenység keltett, csak tovább rontott, hogy Gladstone hosszasan húzta az időt, mielőtt megszólalt volna. Le sem vette a szemét Albedo tanácsosról.

– Maga – szólalt meg végül – elárult minket.

A kivetített képmás udvarias mosolya meg sem rezzent.

– Soha nem tenném, vezérigazgató.

– Akkor van egy perce, hogy elmagyarázza, miért nem tudta előre jelezni az InforMag és kiváltképp az MI Tanácsadó Testülete az inváziót.

– Elég hozzá két szó is, vezérigazgató asszony – felelte Albedo. – A Hyperion.

– Hyperion, a nagy szart! – rivallt rá Gladstone, és rácsapott a tenyerével az antik asztalra. Egyáltalán nem vallott rá egy efféle dühkitörés.

– Elegem van abból, hogy kiszámíthatatlan változókról papolnak, meg a Hyperionról mint előrejelzési fekete lyukról, Albedo. Vagy képes a Mag segíteni a valószínűségek megértésében, vagy ötszáz éve hazudnak nekünk. Melyik a kettő közül?

– A tanács megjósolta a háborút, vezérigazgató – szögezte le az ősz hajú képmás. – Bizalmas tanácsadóink kifejtették önnek és legbelső körének, hogy az események bizonytalanná válnak, amint a Hyperion belép a képbe.

– Ez baromság – morrant Kolcsev. – A nagy folyamatokra vonatkozó jóslataik elvileg csalhatatlanok. Ezt a támadást évtizedekkel, sőt, talán évszázadokkal ezelőtt tervezték.

Albedo vállat vont.

– Igaz, szenátor, de könnyen elképzelhető, hogy a Számkivetettek csak azért léptették életbe a tervüket, mert a mostani adminisztráció mindenáron ki akart robbantani egy háborút a Hyperion-rendszerben. Mi minden, a Hyperionnal kapcsolatos akciót elleneztünk.

Gibbons szóvivő előrehajolt.

– Önök nevezték meg az úgynevezett Shrike-zarándoklathoz szükséges személyeket.

Albedo ezúttal nem rándította meg a vállát, de a vetített kép nyugodt, magabiztos pózban ült.

– Önök kérték, hogy javasoljunk olyan hálóbeli embereket, akiknek a Shrike-hoz intézendő kívánsága fordíthat a háború általunk megjósolt végkimenetelén.

Gladstone piramist formázott az ujjaival, és az állához ütögette.

– És azt már tudják, hogyan fogják a kívánságok megváltoztatni a háború... a háborúnk végkimenetelét?

– Nem – válaszolta Albedo.

– Tanácsos – mondta Meina Gladstone vezérigazgató –, ezúton tájékoztatom, hogy ettől a pillanattól fogva, a következő napok fejleményeitől függően az Ember Hegemóniájának kormánya hadiállapotot hirdet köztünk és az InforMagként ismert entitás között. Az említett entitás de facto nagyköveteként önt bízzuk meg döntésünk közvetítésével.

Albedo elmosolyodott, és széttárta a kezét.

– Vezérigazgató asszony, biztosan csak megrázták a szörnyű hírek, és ezért sütötte el ezt a rossz viccet. Ha hadat üzenne a Magnak, az olyan lenne, mintha... mintha egy hal üzenne hadat a víz ellen, vagy egy sofőr támadná meg az EMJ-jét, csak mert nyugtalanító híreket hallott egy máshol történt balesetről.

Gladstone nem mosolygott. Amikor megszólalt, minden szavát megrágta, és kiütközött az akcentusa.

– Egyszer az egyik nagyapám a Patawphán hat golyót eresztett egy impulzuspuskából a családi EMJ-be, amikor egy reggel nem akart beindulni. Távozhat, tanácsos!

Albedo pislogott egyet, s azzal eltűnt. A kurta-furcsa távozással vagy szándékosan akarta megsérteni a protokollt – a kivetített képmás általában kiment a szobából, vagy megvárta, míg a többiek mennek ki, mielőtt alkotórészeire bomlott volna –, vagy arra utalt, hogy a Magot irányító intelligenciát megrázta a párbeszéd.

Gladstone biccentett Kolcsevnek és Gibbonsnak.

– Nem akarom feltartani magukat, uraim – mondta. – De ne feledjék, elvárom, hogy mindenben támogassanak, amikor öt óra múlva kihirdetem a hadiállapotot.

– Úgy lesz – biztosította Gibbons. A két férfi távozott.

Titkárok özönlöttek be az ajtókon és álfalak mögül, hogy kérdésekkel bombázzák és beizzított komloggal várják az utasításokat. Gladstone a levegőbe bökött a mutatóujjával.

– Hol van Severn? – kérdezte. Az értetlen pillantásokat látva hozzátette: – A költő... úgy értem, a rajzoló. Aki a portrémat készíti.

A titkárok közül többen is összenéztek, mintha a vezetőjüknek elment volna a józan esze.

– Még mindig alszik – válaszolta Leigh Hunt. – Bevett néhány altatót, és senkinek nem jutott eszébe felébreszteni a megbeszélés előtt.

– Azt akarom, hogy húsz percen belül legyen itt – vakkantotta Gladstone. – Tájékoztassák a fejleményekről. Hol van Lee parancsnok?

Niki Cardon, a fiatal katonai összekötő válaszolt.

– Leet határvidéki járőrszolgálatra helyezte át tegnap este Morpurgo és a HAD:tengerészet szektorparancsnoka. A következő húsz évben egyik óceánbolygóról a másikra fog ugrálni. Jelenleg... éppen most távolt át a bressiai HAD:TENKOMKP-ra, és várja, hogy felszállhasson a külvilági járatára.

– Hozzák vissza – parancsolta Gladstone. – Léptessék elő ellentengernaggyá, vagy tudom is én, milyen rangfokozattal kerülhet ide, aztán osszák be mellém, személyesen mellém, nem a Kormányzati Palotába vagy az Elnöki Irodába. Ha máshogy nem megy, nevezzék ki a nukleáris lótifutimmá.

Gladstone egy pillanatig a fehér falra meredt. Eszébe jutottak a bolygók, amiket aznap este végigjárt: a Barnard Világa, a falevelek közül csörgő lámpafény, a főiskola ősi téglaépületei; az Úrliget a napfelkeltét köszöntő, kipányvázott léghajóival és szabadon szálló zepleneivel; a Mennyország Kapuja és a promenád... mind-mind az első hullámba tartoztak. Megrázta a fejét.

– Leigh, Tarrával és Brindenathszal negyvenöt percen belül szövegezzék meg mindkét beszéd első vázlatát: az általános beszédét és a hadüzenetét is. Legyenek rövidek. Határozottak. Keressék elő Churchill és Sztudenszkij aktáit. A hangnem legyen realista, ugyanakkor hajthatatlan, optimista, ámde végsőkig elszánt. Niki, kísérje figyelemmel a vezérkari főnökök minden lépését. Saját, különbejáratú taktikai térképeket kérek, táplálja őket az implantomba. Kizárólagos hozzáférés. Barbre, ön lesz a diplomáciai behajtóm a szenátusban. Menjen oda, és hajtson be adósságokat, vesse latba a befolyását, zsaroljon, hízelegjen, vagyis értesse meg mindenkivel, hogy nagyobb biztonságban lesznek, ha kimennek harcolni a Számkivetettekkel, mintha keresztbe tesznek nekem a következő három-négy szavazáson.

– Kérdés, valaki? – Gladstone várt három másodpercet, aztán összecsapta a tenyerét. – Nos, akkor mire várnak, emberek?!

A szenátorok, miniszterek és titkárok újabb hulláma előtt Gladstone-nak még volt ideje arra, hogy megpördüljön, a fehér mennyezetre bökjön az ujjával, és a kezét rázza.

Éppen akkor fordult vissza, amikor bevezették a következő VIP-bagázst.

HUSZONÖT

Sol, a Konzul, Duré atya és az eszméletlen Het Masteen az első Barlangkriptában voltak, amikor meghallották a lövéseket. A Konzul egyedül merészkedett ki, lassan, óvatosan, az időáramlatok viharát kémlelve, amely beljebb űzte őket a völgyben.

– Minden rendben – kiáltotta hátra. Sol lámpása halvány ragyogással világította meg a barlang hátulját, a három sápadt arcot és a templomos csuhás alakját. – Az áramlatok visszahúzódtak.

Sol felállt. A lánya ovális arca halványan derengett az övé alatt.

– Biztos benne, hogy a lövések Brawne fegyverétől származnak?

A Konzul a kinti sötétség felé intett.

– Egyikünknek sincs rajta kívül golyószórója. Megyek, megnézem.

– Várjon – szólt utána Sol. – Elkísérem.

Duré atya Het Masteen mellett térdelt.

– Menjenek csak! Én vele maradok.

– Valamelyikünk pár perc múlva visszanéz majd – ígérte meg a Konzul.

A völgyet az Időkripták sápadt fénye vonta be. Orkán süvöltött délről, de a légáram aznap este magasabban, a sziklafalak felett kavargott, és nem bolygatta meg a völgy dűnés talaját. Sol követte a Konzult, aki elindult lefelé a göröngyös ösvényen, majd a völgy szája felé vette az irányt. A déjà vu puhatolózó vonzásáról Solnak eszébe jutott az időáramlatok egy órával korábbi háborgása, ám most már híre-hamva sem volt a bizarr viharnak.

Miután az ösvény kiszélesedett, Sol és a Konzul elhaladtak a Kristálymonolit magas építménye mellett, melynek tejfehér fénye visszatükröződött a felperzselt harcmezővé változott folyómedret beborító szilánkokról, utána felkaptattak a halványzölden foszforeszkáló Jáde-kriptán túl, majd megint elkanyarodtak, és az enyhe szerpentinen megközelítették a Szfinxet.

– Jóságos isten! – suttogta Sol, és előreszaladt, közben azon igyekezve, nehogy összerázza a hordozóban alvó gyermeket. Térdre vetette magát a felső lépcsőn heverő sötét alak előtt.

– Brawne? – kérdezte a két lépéssel hátrébb megálló, a gyors mászástól levegő után kapkodó Konzul.

– Igen. – Sol már felemelte volna a nő fejét, de elrántotta a kezét, amikor egy csúszós, hűvös, a koponyájából kiálló dologhoz ért.

– Meghalt?

Sol közelebb vonta magához a lánya fejét, miközben kitapintotta a nő pulzusát a nyakán.

– Nem – vett mély levegőt. – Él... de eszméletlen. Adja ide a zseblámpáját!

Sol elvette, majd Brawne Lamia szétterült testére világított. A fénypászma az ezüstkábelre vetült – a „csáp” kifejezés hűségesebb képet festett volna a valóságról, ugyanis a dolog húsos formája szerves eredetre utalt –, amely a koponyájába mélyesztett neurosönt-foglalatból kiindulva a Szfinx széles felső lépcsőjén tekergett, majd eltűnt az ajtónyílásban. A Kripták közül ugyan a Szfinx ragyogott a legerősebb fénnyel, a bejárat azonban nagyon sötét volt.

– Mi az? – ment közelebb a Konzul. Odanyúlt az ezüstkábelhez, de ugyanolyan gyorsan kapta el a kezét, mint Sol. – Te jó ég, ez meleg.

– Mintha élne – értett egyet Sol. Előbb Brawne kezét dörzsölgette, hogy aztán gyengéden megpaskolja az arcát, hátha attól felébred. Meg sem moccant. Sol megfordult, és a zseblámpával arra világított, ahol a kígyózó kábel a bejárati folyosóba veszett. – Valahogy kétlem, hogy Brawne önként csatlakoztatta volna.

– A Shrike – mondta a Konzul. Közelebb hajolt, hogy aktiválja a biomonitort Brawne csuklókomlogján. – Minden normális, kivéve az agyhullámait, Sol.

– Mit mutatnak?

– Azt, hogy halott. Legalábbis agyhalott. Nincsen magasabb szintű szellemi működése.

Sol felsóhajtott, és lekuporodott a sarkára.

– Ki kell derítenünk, hová vezet ez a kábel.

– Nem lenne egyszerűbb, ha kirántanánk a söntfoglalatból?

– Nézze! – Sol félrehúzta Brawne sötét hajtincseit, és a tarkójára világított. A neurosönt, ami normális esetben egy néhány milliméter széles, tíz mikrométeres foglalatú plazbőr korong, megolvadni látszott... vörös duzzanat képződött azon a ponton, ahol a fémkábel mikrovezetékei csatlakoztak a koponyájához.

– Ezt csak sebészi úton lehetne eltávolítani – suttogta a Konzul. Megérintette a gyulladtnak tűnő pontot. Brawne meg sem moccant. A Konzul visszakérte a zseblámpát, és felállt. – Maradjon vele! Én megnézem, hová vezet a kábel.

– Használja a kommunikációs csatornákat! – emlékeztette Sol, bár tudta, hogy az időáramlatok dagályánál úgysem veszik hasznukat.

A Konzul biccentett, és gyors léptekkel elindult, még mielőtt a félelemtől meggondolta volna magát.

A krómkábel végigkígyózott a főfolyosón, és elkanyarodott a zarándokok hálóterme mögött. A Konzul belesett a szobába; a zseblámpa fénye rávetült a takarókra és zsákokra, amit a nagy sietségben hátrahagytak.

A kábel mentén befordult egy kanyarban, áthaladt a központi kapuzat alatt, ahol a csarnok három szűkebb járatra ágazott; felment egy emelkedőn, majd jobbra fordult, arra a keskeny folyosóra, amit korábbi felfedezőútjaikon „Tut király országújának” kereszteltek el. Lement egy lejtőn, végig egy alacsony alagútban, ahol négykézláb kellett másznia, még arra is ügyelve, nehogy hozzáérjen a testmeleg fémcsáphoz. Fel egy olyan meredek kaptatón, hogy úgy érezte magát, mintha egy kéményben mászna, aztán tovább egy szélesebb folyosón, amire nem is emlékezett, ahol a kövek befelé dőltek a mennyezet irányába, és nyirkosság csöpögött. Utána meredeken lefelé tartott, és csak a tenyerét meg a térdét lehorzsolva tudta megfékezni a csúszását; végül pedig kúszva tette meg az utolsó szakaszt, ami hosszabb volt, mint amilyen szélesnek a Szfinx tűnt. A Konzulnak halvány fogalma sem volt, hol jár, és csak abban tudott bízni, hogy a kábel majd kivezeti.

– Sol – hívta végül a társát, habár egy percig sem hitte, hogy a kommunikátor átviszi az üzenetet a kőfalakon és időáramlatokon.

– Itt vagyok. – Alig lehetett hallani a tudós hangját.

– Mocskosul sokat jöttem befelé – suttogta a Konzul a komlogjába. – Nem is emlékszem, hogy láttuk volna korábban ezt a folyosót. Mélyen bent vagyok.

– Eljutott a kábel végéig?

– Igen – felelte halkan a Konzul, és hátradőlt megtörölni verejtékező arcát egy zsebkendővel.

– Egy nexusban végződik? – találgatott Sol, a számtalan terminál egyikére utalva, ahol a Háló polgárai ráköthetik magukat az adatszférára.

– Nem. Olyan, mintha ez az izé egyenesen a kőpadlóba ereszkedne. A folyosó is itt ér véget. Megmozgattam, de hasonlóan illeszkedik a padlóhoz, mint ahogy a neurosöntöt a koponyájába forrasztották. A szikla részének tűnik.

– Jöjjön ki! – szűrődött ki Sol hangja a sztatikus zajból. – Majd megpróbáljuk levágni róla.

A nyirkos és sötét alagútban a Konzult életében először rohanta meg a klausztrofóbia. Nem kapott levegőt. Biztosra vette, hogy valami ólálkodik mögötte a sötétségben, elzárva a levegő és a menekülés egyedüli útját. A szíve hangosan kalapált a szűk kúszójáratban.

Mély levegőt vett, megint megtörölte az arcát, és legyűrte a pánikot.

– Abba belehalhat – vetette ellen két lassú levegővétel között.

Nem érkezett válasz. A Konzul a tudóst szólongatta, de valami elvágta köztük a vékony kapcsolatot.

– Kimegyek – mondta a néma készülékbe. Megfordult, és zseblámpájával végigpásztázott az alacsony alagútban. Vajon tényleg megrándult a kábelcsáp, vagy csak a fénytörés csapott be?

A Konzul kúszva elindult abba az irányba, ahonnan jött.

Naplementekor találtak rá Het Masteenre, percekkel azelőtt, hogy lezúdult volna a vihar. A templomos tántorogva járt, amikor a Konzul, Sol és Duré először meglátta, ám mire odaértek az összeesett testhez, Masteen már eszméletlen volt.

– Vigyük a Szfinxhez! – javasolta Sol.

Abban a pillanatban, mintha csak a lenyugvó nap rendezte volna így, az időkripták hányingert és déjà vut okozó hullámai átcsaptak rajtuk. Mindhárom férfi, térdre rogyott. Rachel felébredt, és az újszülöttek meg a halálra rémültek energiájával bömbölni kezdett.

– Meneküljünk a völgy szájához! – hápogta a Konzul, miután átvette a vállán Het Masteent. – Ki kell... jutnunk... a völgyből.

A három férfi a völgy szája felé vette az irányt; elhagyták az első Kriptát, a Szfinxet, az időáramlatok azonban rosszabbra fordultak, úgy ostromolták őket, akár egy borzalmas légörvény. Harminc méter múlva nem bírtak továbbmászni. Négykézláb zuhantak, Het Masteen legördült a kitaposott ösvényen. Rachel abbahagyta a sírást, és nyugtalanul tekergett.

– Vissza! – nyögte ki Paul Duré. – Vissza a völgybe! Lent... jobb... volt.

Visszamentek a már megtett úton. Úgy dülöngéltek az ösvényen, mint három részeges, és mindegyikük olyasvalamit cipelt, ami túl értékes volt ahhoz, hogy leejtsék. A Szfinx alatt hátukat egy sziklatömbnek vetve megpihentek egy percre, mialatt a téridő szövete hullámzott és elgörbült körülöttük, mintha a világ egy zászló felszíne lett volna, amit valaki egy dühös lendítéssel kibontott. A valóság hömpölygött és visszahajlott önmagába, aztán hátrébb húzódott, akár egy föléjük tornyosuló hullám. A Konzul lefektette a szikla elé a templomost, és lihegve négykézlábra rogyott. Pánikban úszva kapaszkodott a talajba.

– A Möbius-kocka – szólalt meg a templomos mocorogva, csukott szemmel. – Nálunk kell lennie a Möbius-kockának.

– Basszus – nyögte ki a Konzul. Durván megrázta Het Masteent. – Miért van rá szükségünk?

A templomos feje hátranyaklott. Megint elvesztette az eszméletét.

– Elhozom – ajánlkozott Duré. A pap vénnek tűnt, mint az országút, arca és szája betegesen sápadt volt.

A Konzul bólintott, a vállára vette Het Masteent, felsegítette Solt, és lebotorkált a völgybe. Minél távolabb került a Szfinxtől, annál inkább enyhült az antientropikus mezők szívóáramlata.

Duré atya felkaptatott az ösvényen, felment a hosszú lépcsőn, és az érdes sziklákba kapaszkodva a Szfinx bejáratához vonszolta magát, akár egy mentőkötélbe kapaszkodó hajós a háborgó tengeren. Úgy tűnt, mintha a Szfinx meginogna fölötte: előbb harminc fokkal az egyik, aztán ötvennel a másik irányba lengett ki. Duré tudta, hogy csak a heves időáramlatok okoznak érzékcsalódást, de ahhoz elég volt, hogy térdre rogyjon, és a padlóra okádjon.

Az áramlatok egy pillanatra szüneteltek, ahogy a tengeren szoktak elülni a hullámok, mielőtt újabb rettenetes rohamot indítanának. Duré feltápászkodott, a kézfejével megtörölte a száját, és bebotorkált a sötét Kriptába.

Nem hozott magával zseblámpát; bizonytalan léptekkel, a falon tapogatózva ment előre a folyosón. Émelygett a gyomra, mert az a tévképzete támadt, hogy valami síkos és hűvös dologhoz fog érni a sötétségben, vagy amikor befordul abba a szobába, ahol újjászületett, ott találja majd saját, málladozó, sírból kikelt hulláját. Duré felsikoltott, de hangját elnyomta tornádóként dübörgő szívverése, ahogy az időáramlatok újult erővel rátörtek.

A hálóterem sötét volt, az a fajta vaksötét, ami a fény teljes hiányát jelenti, ám Duré szeme hamar hozzászokott, és észrevette, hogy éppen a Möbius-kocka teremt némi világosságot villogó jelzőfényeivel.

Átbotladozott a telezsúfolt termen, megragadta a kockát, és egy hirtelen adrenalinlökettől megtáltosodva felemelte a nehéz tárgyat. A Konzul összefoglaló szalagjai említést tettek erről a műtárgyról – Masteen rejtélyes poggyászáról –, mint ahogy arról is, hogy úgy vélték, egy erg található benne, egyike azoknak az idegen erőtérteremtményeknek, akik a templomos bárkafákat hajtják. Duré el nem tudta képzelni, miért olyan fontos most az erg, de azért a melléhez szorította a dobozt, és kibotorkált a folyosón, le a lépcsőn, mélyen a völgybe.

– Ide! – kiáltott a Konzul a sziklafal tövében lévő első Barlangkriptából. – Idebent jobb a helyzet.

Duré felküzdötte magát az ösvényen, de kis híján leejtette a kockát, amikor az áramlatok hirtelen kiszívták minden erejét, és meglódult körülötte a világ. A Konzul segítségével tette meg a Kriptához vezető utolsó harminc lépést.

Bent tényleg jobb volt. Duré a bejárat mögül érezte az időáramlatok hullámverését, de a barlang belsejében, ahol a parázsgömbök hideg fényében bonyolult faragványok tárultak fel, szinte normális állapotok uralkodtak. A pap kidőlt Sol Weintraub mellé, és a Möbius-kockát a hallgatag, ám meredten bámuló Het Masteen közelébe helyezte.

– Akkor tért magához, amikor maga már errefelé tartott – suttogta Sol. A csecsemő tágra nyitott szeme nagyon sötétnek tetszett a gyenge fényben.

A Konzul letérdelt a templomos mellé.

– Miért kell nekünk a kocka? Masteen, miért van szükségünk rá?

Het Masteennak meg sem rebbent a szeme.

– A szövetségesünk – lehelte. – Az egyetlen szövetségesünk a Fájdalom Urával szemben. – A szótagokat a templomosok bolygójának jellegzetes dialektusa színezte.

– Hogy lehet a szövetségesünk? – faggatta Sol, mindkét kezével megmarkolva a férfi csuháját. – Hogyan használjuk? Mikor?

A templomos tekintete valahová a végtelen messzeségbe meredt.

– Vetélkedünk azért, hogy melyikünké legyen a megtiszteltetés – suttogta rekedtes hangon. – A Sequoia Sempervirens Igaz Hangja lépett először kapcsolatba a Keats kibriddel... de engem tisztelt meg a Muir fénye. Az Yggdrasillt, az én Yggdrasillomat ajánlották fel vezeklésül a Muir ellen elkövetett bűneinkért.

A templomos lehunyta a szemét. Szigorú arcához nem illett a halvány mosoly.

A Konzul Duréra és Solra pillantott.

– Ez inkább hangzott a Shrike-szekta terminológiájának, mintsem templomos dogmának.

– Talán ez is, az is – suttogta Duré. – Volt már példa ennél furcsább szövetségekre is a teológia történetében.

Sol a templomos homlokára helyezte a kezét. A magas férfi tűzforró volt a láztól. Sol kotorni kezdett az utolsó egészségügyi pakkjukban, fájdalomdermát vagy láztapaszt keresve. Amikor talált egyet, elbizonytalanodott.

– Nem tudom, hogy a templomosok a szabvány egészségügyi kategóriába tartoznak-e. Nem akarom, hogy valami allergia végezzen vele.

A Konzul elvette a láztapaszt, és rányomta a templomos vézna felkarjára.

– Beletartoznak. – Közelebb hajolt. – Masteen, mi történt a szélvagonon?

A templomos szeme felpattant, de tekintete ködös maradt.

– Szélvagon?

– Ezt nem értem – suttogta Duré atya.

Sol félrevonta.

– Masteen soha nem mesélte el a történetét a zarándokúton – magyarázta. – Az első szélvagonon töltött éjszakán eltűnt. Vért hagyott hátra rengeteg vért... valamint a csomagjait és a Möbius-kockát. De Masteennek nyoma veszett.

– Mi történt a szélvagonon? – suttogta újra a Konzul. Óvatosan megrázta a templomos vállát, hogy magára irányítsa a figyelmét. – Gondolkozzon, Het Masteen, a Fa Igaz Hangja!

A magas férfi arckifejezése megváltozott, a tekintete ráfókuszált, ázsiai vonásai az ismerős, szigorú ábrázatba rendeződtek.

– Kiengedtem a börtönéből az elementált...

– Az erget – súgta Sol az érteden képet vágó papnak.

– ...és megzaboláztam a Magas Lombokban tanult elmegyakorlattal. Csakhogy aztán figyelmeztetés nélkül ott termett mellettünk a Shrike.

– A Shrike – suttogta Sol, nem is annyira a papnak, mint inkább macának.

– A maga vérét ontották ki? – kérdezte a Konzul a templomostól.

– Vért? – Masteen az arca elé húzta a kámzsáját, hogy elfedje zavarát. – Nem, nem az én véremet. A Fájdalom Ura egy... hívőt... fogott vasmarokkal. A férfi a karjaiban vergődött. Megpróbálta elkerülni a vezeklés karóit...

– De mi a helyzet az erggel? – kötötte az ebet a karóhoz a Konzul.

– Az elementállal. Mire számított, mit fog tenni magáért? Megvédi majd a Shrike-tól?

A templomos homloka elfelhősödött, és remegő kézzel a szemöldökéhez nyúlt.

– Még... nem állt készen. Én nem álltam készen. Visszazártam a börtönébe. A Fájdalom Ura a vállamra helyezte a kezét. Megnyugvással... töltött el... hogy a bárkafám feláldozásával egy időben vezekelhetek.

Sol közelebb hajolt Duréhoz.

– Az Yggdrasill nevű bárkafát aznap este pusztították el a bolygó körüli pályáján – súgta a fülébe.

Het Masteen lehunyta a szemét.

– Fáradt vagyok – mondta elhaló hangon.

– Hogy került ide? – rázta meg újból a Konzul. – Masteen, hogy jutott el ide a Fűtengertől?

– A Kriptáknál tértem magamhoz – suttogta a templomos lehunyt szemmel. – A Kriptáknál tértem magamhoz. Fáradt. Aludni.

– Hadd pihenjen! – mondta Duré atya.

A Konzul bólintott, és alvó helyzetbe fektette a csuhás férfit.

– Az egésznek semmi értelme – susogta Sol, ahogy a három felnőtt és a csecsemő a tompa fényben ült. Érezték az odakint hullámzó időáramlatokat.

– Elvesztünk egy zarándokot, erre jön helyette egy másik – motyogta a Konzul. – Mintha valamiféle beteg játszmában vennénk részt.

Egy órával később meghallották a völgyben visszhangzó lövéseket.

– Kellene egy lézer, hogy levágjuk azt az izét – mondta Sol. – Kassaddal együtt a fegyvereinktől is búcsút mondhattunk.

A Konzul megérintette a fiatal nő csuklóját.

– Ha levágjuk, azzal lehet, hogy megöljük.

– A biomonitor szerint már most is halott.

– Nem – rázta meg a fejét a Konzul. – Itt valami másról van szó. Lehet, hogy az a kábel a Brawne által hordozott Keats kibridszemélyiséget csapolja le. Talán ha végez, visszaadja nekünk Brawne-t.

Sol a vállához emelte háromnapos kislányát, és a halványan ragyogó völgyet nézte.

– Kész őrültekháza. Semmi sem úgy megy, ahogy vártuk. Ha legalább itt lenne a nyamvadt hajója... vágószerszámokhoz jutnánk arra az esetre, ha el kellene választanunk Brawne-t ettől az... ettől az izétől... a műtőben neki és Masteennek is esélye nyílna a túlélésre.

A Konzul fél térden maradt, a semmibe bámult.

– Kérem, várjanak itt! – állt fel egy pillanattal később, majd eltűnt a Szfinx sötéten ásító bejáratában. Öt perccel később a saját hatalmas utazótáskájával bukkant elő. Levett egy összetekert szőnyeget a tetejéről, és kigöngyölítette a Szfinx felső kőlépcsőjére.

Ütött-kopott szőnyeg volt, kicsivel kevesebb, mint két méter hosszú és kicsivel több, mint egy méter széles. A bonyolult szőttes az évszázadok alatt kifakult, de a repülőszálak még mindig aranyozottan csilloglak a tompa fényben. Vékony vezetékek futottak a szőnyegből egy akkumulátorba. A Konzul lekapcsolta a szőnyeget az áramforrásról.

– Te jó ég! – suttogta Sol. Eszébe jutott a Konzul története Siri nagyanyja és a hegemóniái matróz, Merin Aspic tragikus szerelmi viszonyáról. Egy szerelmi viszonyról, ami felkelést robbantott ki a Hegemónia ellen, és éveken át tartó háborúba sodorta a Maui-Covenantot. Merin Aspic egy barátja sárkányszőnyegén repült Alapkőbe.

– Mike Oshóé, Merin nagypapa barátjáé volt – biccentett a Konzul. – Siri a síremlékében hagyta Merinnek, ő pedig nekem adta, amikor még kicsi voltam... Nem sokkal a szigetvilági csata előtt, ahol életével együtt a szabadság álmát is elvesztette.

Sol végigsimított a sok évszázados műalkotáson.

– Kár, hogy itt nem működhet.

– Ugyan miért nem? – nézett fel a Konzul.

– A Hyperion mágneses mezeje az EM-járművek kritikus szintje alatt van – magyarázta Sol. – Ezért közlekednek itt léghajóval és suhanókkal EMJ-k helyett, és ezért nem lehetett a Benarest levitációs uszályként használni. – Elhallgatott, és elszégyellte magát, amiért olyasvalakinek fejtegeti mindezt, aki tizenegy helyi évig volt a Hyperion hegemóniai konzulja. – Vagy tévedek?

A Konzul elmosolyodott.

– Abban igaza van, hogy a szabvány EMJ-k itt megbízhatatlanok. Túl nagy tömeget kell felemelniük. A sárkányszőnyegnek alig van súlya. Rázós út lesz... de egy embert elvileg el tud vinni.

Sol hátralesett a völgybe, túl a Jáde-kripta, az Obeliszk és a Kristálymonolit pulzáló alakzatain, ahol a sziklafal árnyéka eltakarta a Barlang kripták bejáratát. Eltűnődött, vajon Duré atya és Het Masteen egyedül van-e még... és életben vannak-e.

– Azt fontolgatja, hogy elmegy segítségért?

– Hogy valamelyikünk elmegy idehozni a hajót. Vagy ha más nem, kiszabadítja, és legénység nélkül visszaküldi. Húzhatunk sorsot, hogy eldöntsük, ki megy.

Ezúttal Solon volt a sor, hogy elmosolyodjon.

– Gondolja csak végig, barátom! Duré nincs utazásra alkalmas állapotban, és amúgy sem ismeri az utat. Én meg... – Sol feljebb tornászta Rachelt, amíg a feje búbja az arcához nem simult. – Az utazás napokig is eltarthat. Nekem... nekünk... nincs annyi időnk. Ha valamit tenni akarok érte, itt kell maradnom vele, hogy szerencsét próbáljak. Magának kell elmennie.

A Konzul nagyot sóhajtott, de nem ellenkezett.

– Arról nem is beszélve, hogy a maga hajójáról van szó – tette hozzá Sol. – Ha valaki ki tudja hozni Gladstone vesztegzárából, akkor az maga. És a főkormányzót is jól ismeri.

A Konzul nyugatra nézett. – Vajon Theo még hatalmon van...? – tűnődött.

– Menjünk vissza, és avassuk be Duré atyát a tervünkbe – javasolta Sol. – Különben is a barlangban felejtettem a cumispakkokat, és Rachel éhes.

A Konzul összetekerte a szőnyeget, a zsákjába csúsztatta, és lenézett Brawne Lamiára meg a sötétbe kígyózó, obszcén kábelre.

– Ő rendben lesz?

– Szólok Paulnak, hogy hozzon egy takarót, és maradjon mellette, amíg mi visszahozzuk ide a másik magatehetetlen társunkat. Már ma este el tervez menni, vagy megvárja a napfelkeltét?

A Konzul fáradtan dörzsölte az arcát.

– Nem lelkesít a gondolat, hogy éjszaka keljek át a hegyeken, de nincs vesztegetni való időnk. Indulok, amint összepakolok.

Sol bólintott, és a völgy szájára szegezte tekintetét.

– Bárcsak Brawne el tudná mondani, hová tűnt Silenus!

– Fentről majd körülnézek, hátha meglátom – mondta a Konzul. Felnézett a csillagokra. – Úgy számolom, hogy harminchat-negyven óra alatt Keatsbe repülök. Még néhány óra, míg kiszabadítom a hajót. Elvileg két szabványnapon belül visszaérek.

Sol síró gyermekét ringatva nyugtázta a dolgot. Elcsigázott, de barátságos arcán nem tudta leplezni a kételyt. A Konzul vállára helyezte a kezét.

– Jól tesszük, hogy megpróbáljuk, barátom. Jöjjön, beszéljünk Duré atyával, nézzük meg, magához tért-e a másik útitársunk, és fogyasszunk el egy közös vacsorát. Úgy látom, Brawne hozott még egy utolsó lakomára elegendő készletet.

HUSZONHAT

Brawne Lamia még gyerek volt – szenátor apjával, igaz, csak egy rövid időre, átköltöztek a Lususról a Tau Ceti Center Kormányzati Lakóközpontjának erdős csodavilágába –, amikor megnézte a Walt Disney ősrégi animációs síkfilmjét, a Pán Pétert. A rajzfilm után elolvasta a könyvet is, és mindkettőt a szívébe zárta.

Az öt szabványéves kislány hónapokig várta, hogy Pán Péter egy este bejöjjön hozzá, és magával vigye. A hálószobájára mutató nyilakat ragasztott a manzárdtető alá. Míg a szülei aludtak, kiosont a házból, lefeküdt a Szarvas-park puha gyepszőnyegére, bámulta a TC^2 tejszürke éjszakai égboltját, és a sohaországi fiúról álmodott, aki hamarosan elviszi magával, elrepülnek jobbra a második csillagig, és tovább a reggelig. Ő lesz majd az útitársa, az elveszett fiúk anyja, a gaz Hook kapitány halálos ellensége, ám mindenekelőtt Péter új Wendyje... a felnőni képtelen gyermek új kis barátja.

És most, húsz évvel később, Péter végre eljött érte.

Lamia nem érzett fájdalmat, amikor a Shrike acélkarma a füle mögötti neurosöntbe fúródott, csak a helyváltoztatás hirtelen, fagyos érzése rohanta meg. Aztán máshol járt, és repült.

Már korábban is áthatolt az adatsíkon az adatszférába. Alig néhány hete, a saját ideje szerint. Lamia a kedvenc kiberrókájával, a pupák Bébé Surbringerrel berepült az InforMag mátrixába, hogy segítsen Johnnynak visszalopni a kibridszemélyiségét. Áttörtek a határon, és ellopták a személyiséget, de működésbe léptettek egy riasztót, és Bébé életét vesztette. Lamia soha többé nem akart belépni az adatszférába.

Most mégis ott volt.

Az élményt össze sem lehetett hasonlítani azzal, amikor komlogdrótokat vagy csatlakozókat használt. Az olyan volt, mint egy komplett stimszim, mintha egy színes, térhatású holodrámában szerepelt volna; ezúttal úgy érezte, ott is van.

Péter végre eljött érte.

Lamia a Hyperion korongjának pereme fölé emelkedett, és látta azokat a kezdetleges mikrohullámú adatfolyam-csatornákat meg szűksugarú kommlinkeket, amik az ottani, embrionális adatszférát képezték. Nem állt meg, hogy rákapcsolódjon, mert egy narancssárga köldökzsinór mutatta az utat felfelé, az adatsík valódi sugárútjai és országútjai felé.

A hyperioni űrt megszállta a HAD és a Számkivetett raj, és egyik is, másik is magával hozta az adatszféra bonyolult szőttesét. Újfajta szemével Lamia láthatta a HAD adatfolyamának ezernyi szintjét, egy viharos, zöld információs óceánt, amit védett csatornák vörös erezete hálózott be, valamint a fekete fág lovaskísérettel megtámogatott, pörgő lila gömböket, azaz a HAD MI-jeit. A Háló hatalmas megaadatszférájának ezen állása a fedélzeti távnyelők fekete tölcséreiből ömlött ki a közönséges térből egymást átfedő, pillanatnyi, szétterülő hullámfrontok mentén, amikben Lamia felismerte a fénysürgönyadók folyamatos üzenetváltását.

Lamia megállt, mert hirtelen nem tudta eldönteni, merre menjen, melyik sugárúton induljon el. Úgy érezte, eddig repült, ám most a bizonytalanságával megtörheti a varázst, ő pedig mérföldeket zuhan a mélybe.

Aztán Péter kézen fogta, és felhúzta a felszínre.

„Johnny!”

„Szervusz, Brawne!”

Fizikai képmása abban a pillanatban villant fel, amikor meglátta és megérezte a férfiét is. Johnny volt az, ahogy utoljára látta – ügyfele és szerelme –, a kiugró járomcsontú, mogyoróbarna szemű, tömpe orrú és erős állú Johnny. Barnásvörös hajfürtjei ugyanúgy a gallérjára omlottak, arcáról sütött az eltökéltség. Mosolyától még most is elolvadt.

Johnny! Aztán átölelte, és érezte az ölelését, erős kezét a hátán, miközben felemelkedtek magasan minden fölé, érezte, ahogy a melle a férfi mellkasához simul, aki kis termetéhez képest meglepően erősen viszonozta az ölelést. Megcsókolták egymást, és kétség sem férhetett hozzá, hogy a csók valódi volt.

Lamia hátrébb lebegett egy karnyújtással, kezét a férfi vállán tartva. Mindkettejük arcát zöld és lila fénybe vonta az adatszféra alattuk elterülő hatalmas óceánja.

„Ez valóságos?” – A saját hangján és dialektusával hallotta a kérdést, holott tudta, hogy csak magában gondolta.

„Igen. Van olyan valóságos, mint az adatsíkmátrix bármely része. A megaszféra peremén vagyunk a hyperioni űrben.” – Hangjában még mindig ott bujkált az a megfoghatatlan akcentus, amit annyira csábítónak és észvesztőnek talált.

„Mi történt?” – A szavakon keresztül képeket vetített neki a Shrike megjelenéséről, az ujjpengék váratlan, iszonyú behatolásáról.

„Igen” – gondolta Johnny, és még közelebb húzta magához. – „Valahogy kiszabadított a Schrön-hurokból, és egyenesen az adatszférába töltött minket.”

„Halott vagyok, Johnny?”

Johnny Keats mosolyogva nézett le rá. Finoman megrázta, gyengéden megcsókolta, és úgy fordította, hogy belássák a felettük és alattuk húzódó tájat. „Nem, nem haltál meg, Brawne, bár lehet, hogy rá vagy kötve valamiféle bizarr létfenntartó rendszerre, mialatt az adatsíkanalógod itt barangol velem.”

„És te halott vagy?”

Erre is csak vigyorgott. „Többé már nem, noha a Schrön-hurokban nem fenékig tejfel az élet. Olyan volt, mintha valaki másnak az álmait álmodtam volna.”

„Álmodtam rólad.”

Johnny bólintott.

„Azt hiszem, az nem én voltam. Én is ugyanazokat álmodtam... Beszélgetések Meina Gladstone-nal, bepillantás a hegemóniai kormány tanácsüléseibe...

„Pontosan!”

Johnny megszorította a kezét. „Az a gyanúm, hogy reaktiváltak egy másik Keats-kibridet. Valahogyan képesek voltunk fényév távolságból kapcsolatba lépni egymással.”

„Egy másik kibrid? Hogy lehet? Megsemmisítetted a sablont a Magban, felszabadítottad a személyiséget...”

A szeretője vállat vont. Ismeretlen fazonú, gyűrött inget és selyemmellényt viselt. A fenti sugárutakon hömpölygő adatfolyam villódzó neonfényben fürösztötte őket, ahogy ott lebegtek. „Sejtettem, hogy több biztonsági másolat volt, mint amit Bébével felszínes, határszéli betörésünk alatt megtaláltunk. Kit érdekel, Brawne? Ha van egy másik példány, akkor ő én vagyok, és kétlem, hogy ellenség volna. Gyere, menjünk felfedezőútra!”

Johnny felfelé húzta, de Lamia megmakacsolta magát. „Mit akarsz felfedezni?”

„Itt a nagy alkalom, hogy kiderítsük, mi folyik itt, Brawne. Hogy egy csomó rejtélynek a végére járjunk.”

Nem volt jellemző rá a hangjában/gondolatában csendülő félénkség. „Nem biztos, hogy ezt akarom, Johnny.”

Johnny felé fordult. „Ez az a nyomozó, akit ismertem? Mi történt azzal a nővel, aki ki nem állhatta a titkokat?”

„Nehéz időkön ment keresztül, Johnny. Visszatekintve most már látom, hogy – nagyrészt – az apám öngyilkosságára adott válaszul lettem nyomozó. Mindmáig a halála körülményeit próbálom kinyomozni. Közben viszont sokan megsérültek a való életben. Köztük te is, kedvesem.”

„És kinyomoztad?”

„Micsodát?”

„Az apád halálát.”

Lamia zavart képet vágott. „Nem tudom. Nem hiszem.”

Johnny a felettük hullámzó adatszféra folyékony masszájára mutatott. „Rengeteg válasz vár odafent, Brawne. Ha van bátorságunk keresni őket.”

Lamia megint kézen fogta. „Az is lehet, hogy belehalunk.”

„Igen.”

Lamia habozott, lenézett a Hyperionra. A bolygó sötét kanyarulatán itt-ott éjszakai tábortűzként világítottak az adatfolyam elszigetelt gyűjtőpontjai. A hatalmas fenti óceán fényesen lüktetett-bugyogott az adatfolyam zsivajában – és Brawne tudta, hogy ez csupán a mögötte rejlő megaszféra legkisebb nyúlványa. Tudta... érezte... hogy újjászületett adatsíkanalógjaik olyan helyekre is eljuthatnak, amelyekről a kiberróka cowboyok még csak nem is álmodhattak.

Brawne tudta, hogy Johnny vezetésével bárki emberfiánál mélyebbre hatolhatnak a megaszférában és az InforMagban. És ez megijesztette. De végre-valahára Pán Péterrel volt. És hívta őt Sohaország.

„Jól van, Johnny. Mire várunk még?”

Együtt szálltak fel a megaszféra felé.

HUSZONHÉT

Fedmahn Kassad ezredes követte Monetát a kapun át, és egy végtelen, holdbéli tájon találta magát, ahol egy rettentő tövisfa ágaskodott öt kilométer magasan a vérvörös ég felé. Emberalakok vergődtek az ágak és tüskék sokaságán: a közelebbieken látszott, hogy szenvedő emberek, a távolabbiak eltörpültek a messzeségben, sápadt szőlőszemeknek tűntek.

Kassad pislogott, és mély levegőt vett a higanypáncél mögött. Körülnézett, elkerülve Moneta néma alakját, erőszakkal levéve a szemét a förtelmes fáról.

Amit holdbéli tájnak hitt, valójában a Hyperion felszíne volt az Időkripták völgyének bejáratánál, ám ez a Hyperion szörnyen megváltozott. A dűnék jéggé dermedtek és torz formákba rendeződtek, mint amiket üveggé perzseltek; a kőtömbök és sziklafalak szintén megolvadtak, és sápadt palagleccserekké fagytak. Nem volt légkör – az ég könyörtelenül tiszta fekete színt öltött, mint a légüres holdak szerte a világon. Nem a Hyperion napja sütött; ember nem tapasztalt még efféle fényt. Kassad felnézett, és a testpáncél látószűrői polarizálódtak, hogy visszaverjék az eget vérvörös és hófehér fényszirmokkal betöltő, rettenetes energiákat.

Alatta a völgy reszketni látszott, mintha nem is érezhető földrengés lenne. Az Időkriptákat saját belső energiájuk fűtötte, minden egyes bejáratból, kapuból és nyílásból hideg fény áradt, és több méter hosszan beragyogta a völgy talaját. A Kripták újnak tűntek, felületük síkos volt, csillogtak-villogtak.

Kassad rájött, hogy csak a testpáncél lélegezteti és védi meg bőrét a sivatagi hő helyébe lépő holdbéli hidegtől. Monetához fordult, próbált valami értelmes kérdést megfogalmazni, de kudarcot vallott, és újra a képtelen fára emelte a tekintetét.

A tövisfa látszólag acél, króm és porc ötvözetéből állt, akárcsak a Shrike: nyilvánvalóan mesterséges volt, ám mégis visszataszítóan szerves. A fatörzs két-háromszáz méter vastag volt a tövénél, és az alsó ágak közel ugyanolyan szélesre nőttek, de a kisebb ágak és tövisek pengevékonnyá keskenyedve görbültek az ég felé karóba húzott embergyümölcseikkel.

Lehetetlen volt, hogy felnyársalt emberek sokáig életben maradjanak, ebben az időn és téren kívüli vákuumban kétszeresen is. És lám, mégis túlélték, és szenvedtek. Kassad nézte, hogyan tekergőznek. Mindegyikük életben volt. És mindegyikük szenvedett.

Kassad a hallásküszöbön túli hangzavarként, a gyötrelem óriási, szüntelenül bőgő ködkürtjeként észlelte a fájdalmukat, mintha több ezer gyakorlatlan ujj csapott volna le ezernyi billentyűre egy irdatlan fájdalomorgonán. A fájdalom kézzelfogható volt, és Kassad úgy fürkészte a lobogó eget, mintha a fa halotti máglya vagy egy hatalmas jelzőtűz volna, amely szabad szemmel is látható kínhullámokat ereget.

Csupán éles fény és holdbéli mozdulatlanság vette körül.

Kassad megnövelte a testpáncél nézőlencséinek felbontását, és ágról ágra, tüskéről tüskére vándorolt a tekintete. A fán vonagló emberek mindkét nemet és az összes korosztályt képviselték. Különféle szakadt ruhákat és elkenődött kozmetikumokat viseltek, melyek évtizedeket – ha nem évszázadokat – öleltek fel. Kassad nem mindegyik fazont ismerte fel; feltételezte, hogy a jövőből való áldozatokat lát. Áldozatok ezrei... tízezrei... voltak odafent. Mindegyikük életben volt. Mindegyikük szenvedett.

Kassad megállt, és ráközelített egy négyszáz méter magasan lévő ágra, egy fatörzstől távoli tövisés testfüzérre, egy magányos, három méter hosszú tövisre, melyről ismerős bíborköpeny libegett. A tövisre tűzött alak vonaglott, kicsavarodott, és Fedmahn Kassad felé fordult.

Martin Silenus felnyársalt alakja tárult a szeme elé.

Kassad elkáromkodta magát, és olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy belesajdultak a csontjai. Keresni kezdte a fegyvereit, és felnagyította a látóterét, hogy belásson a Kristálymonolitba. Semmi nem volt odabent.

Kassad ezredes megrázta a fejét, amikor ráeszmélt, hogy a testpáncélja jobb bármelyik fegyvernél, amit a Hyperionra hozott, és öles léptekkel megindult a fa irányába. Nem tudta, hogyan fogja megmászni, de majd csak talál rá módot. Nem tudta, hogyan hozza le Silenust élve – hogyan hozza le az összes áldozatot –, de megteszi, ha addig él is.

Kassad tíz lépést tett, és megtorpant egy fagyott dűnén. A Shrike elállta a fához vezető utat.

Az ezredes észrevette, hogy vadul vigyorog a testpáncél króm erőtere mögött. Évek óta erre várt. Erre a tisztességes hadviselésre tette fel az életét és a becsületét húsz évvel korábban a HAD Maszada-ceremóniáján. Párharc két harcos között. Birokra kelni az ártatlanok védelmében. Kassad vigyorgott, ezüstpengévé merevítette jobb kezének élét, és lépett egyet előre.

„Kassad!”

Moneta kiáltására hátranézett. Fény zubogott le meztelen higanytestén, ahogy a völgybe mutatott.

Egy második Shrike bukkant elő a Szfinx nevű Kriptából. Lejjebb a völgyben a Jáde-kripta bejáratán is egy Shrike lépett ki. Vakító fény csillant meg a pengéken és szögesdróton: fél kilométerrel arrébb még egy Shrike tűnt fel az Obeliszkből.

Kassad figyelemre sem méltatta őket. Visszafordult a fa és védelmezője felé.

Száz Shrike állt Kassad és a fa között. Kassad pislogott egyet, mire száz másik jelent meg a bal oldalán. Hátranézett. Temérdek Shrike merevedett szoborrá a sivatag hideg dűnéin és sziklaolvadékain.

Kassad a saját térdébe öklözött. A pokolba!

Moneta felzárkózott mellé, míg a karjuk egymáshoz nem ért. A testpáncélok összefolytak, és Kassad érezte, ahogy a nő meleg alkarja hozzásimul. Vállvetve álltak egymás mellett.

„Szeretlek, Kassad.”

A nő tökéletes arcvonásain felejtette a szemét, rá sem hederítve a tükörképek és színek kavalkádjára, és megpróbált visszaemlékezni első találkozásukra az Azincourt melletti erdőben. Emlékezett meghökkentően zöld szemére és rövid, barna hajára. Telt alsó ajkára, és a könnyek ízére, amikor véletlenül beleharapott.

Felemelte a kezét, megérintette az arcát, és érezte bőre melegét a testpáncél alatt. „Ha szeretsz, üzente, maradj itt.”

Azzal Fedmahn Kassad elfordult tőle, és egy kiáltást hallatott, amit rajta kívül senki nem hallhatott a holdbéli némaságban – részben a lázadók kiáltása volt az emberiség régmúltjából, részben a HAD kadétjainak avatási rikoltása, részben karateordítás, részben a színtiszta dac hangja. Rohanva vágott át a dűnéken a tövisfa és a közvetlenül előtte álló Shrike felé.

Időközben Shrike-ok ezrei lepték el a hegyeket és a völgyeket. Karmok pattantak elő egyszerre; tízezer borotvaéles penge és tövis szikrázott a fényben.

Kassad tudomást sem vett a többiről, az elsőként megpillantott Shrike irányába rohant. A lény felett emberi alakok vergődtek fájdalmuk magányában.

A kiszemelt Shrike ölelésre tárta a karját. Ívelt pengék bújtak elő titkos hüvelyeikből a csuklóján, ízületein és mellkasán.

Kassad ordítva szelte át a maradék néhány métert.

HUSZONNYOLC

– Nem lenne szabad elmennem – vonakodott a Konzul.

Sollal átvitték a továbbra is eszméletlen Het Masteent a Barlangkriptából a Szfinxbe, miközben Duré atya Brawne Lamiára vigyázott. Közeledett az éjfél, és a völgy a Kripták visszavert fényében tündökölt. A Szfinx szárnyai szeleteket hasítottak ki a sziklafalak között látható égboltból. Brawne mozdulatlanul feküdt, az obszcén kábel kígyózva tűnt el a sötét Kriptában.

Sol megérintette a Konzul vállát.

– Ezt már megbeszéltük. El kell mennie.

A Konzul a fejét rázta, és szórakozottan cirógatta a régi sárkányszőnyeget.

– Talán elbír két embert is. Maga és Duré eljuthatnak oda, ahol a Benarest kikötöttük.

Sol a tenyerében tartotta lánya apró fejét, és szelíden ringatta.

– Rachel kétnapos. Meg aztán, nekünk itt a helyünk.

A Konzul körülnézett. Tekintetéből sütött a szenvedés.

– Nekem is itt a helyem. A Shrike...

Duré előrehajolt. A mögöttük lévő Kripta foszforeszkálása fényárba vonta magas homlokát és kiugró arcát.

– Fiam, ha itt marad, annak csak egy oka lehet: az öngyilkosság. Ha megpróbálja idehozni a hajót M. Lamiáért és a templomosért, azzal másokon segít.

A Konzul megdörzsölte az arcát. Halálosan fáradt volt.

– Önnek is van hely a szőnyegen, atyám.

Duré elmosolyodott.

– Bármi legyen is a végzetem, úgy érzem, itt kell bevárnom. Remélem, épségben visszatér!

A Konzul megint a fejét csóválta, de aztán törökülésben felült a szőnyegre, és felhúzta magához a súlyos zsákot. Megszámolta a fejadagpakkokat és vizespalackokat, amiket Sol pakolt neki.

– Ez túl sok. Önöknek többre lesz szüksége.

– M. Lamiának hála, négy napra elegendő élelmünk és vizünk van nevetgélt Duré. – Ha pedig utána koplalnunk kell... nem ez lesz az első alkalom.

– De mi lesz, ha Silenus és Kassad visszatér?

– Majd megosztozunk a vizünkön – mondta Sol. – Ha kell még étel, tehetünk egy újabb kört az erődbe.

– Jól van – sóhajtott a Konzul. Végigzongorázott a megfelelő repülési mintákon, mire a két méter hosszú szőnyeg megfeszült, és tíz centiméterrel a kőpadló fölé emelkedett. Ha imbolygott is a bizonytalan mágneses mezőben, nem lehetett észrevenni.

– Ahhoz, hogy átkelhessen a hegyeken, oxigénre lesz szüksége – jutott Sol eszébe.

A Konzul kihúzta a zsákjából az ozmózismaszkot.

Sol átnyújtotta neki Lamia automata pisztolyát.

– Nem fogad...

– Mi úgysem mennénk vele semmire a Shrike-kal szemben – érvelt Sol. – És lehet, hogy ezen fog múlni, eljut-e Keatsbe.

A Konzul bólintott, és a zsákjába tette a fegyvert. Kezet rázott előbb a pappal, majd az idős tudóssal. Rachel apró ujjai a karját súrolták.

– Sok szerencsét! – mondta Duré. – Az Úr legyen önnel.

A Konzul biccentett, megérintette a repülési mintákat, és előredőlt, ahogy a sárkányszőnyeg öt métert emelkedett, alig láthatóan megingott, és aztán úgy suhant előre és felfelé a levegőben, mintha láthatatlan síneken robogna.

A Konzul jobbra döntötte a szőnyeget, a völgy bejárata felé vette az irányt, megtett tíz métert a dűnék felett, aztán balra fordult a pusztaság felé. Csak egyszer nézett vissza. A négy alak a Szfinx legfelső lépcsőjén – két álló és két fekvő – nagyon is aprónak tűnt. Már nem tudta kivenni a csecsemőt Sol karjában.

Ahogy megegyeztek, a Konzul nyugati irányba fordította a sárkányszőnyeget, hogy átrepüljön a Költők Városa felett, hátha megtalálja Martin Silenust. A megérzése azt súgta, hogy a lobbanékony költő teltetett arra egy kitérőt. Az égen viszonylag kevés fényt nyújtott a csata, ezért a húsz méterrel a város törött tornyai és kupolái felett haladó Konzulnak árnyékokat kellett fürkésznie, melyek feketeségét nem törte meg a csillagok fénye. Nyoma sem volt a költőnek. Még ha Brawne és Silenus erre is került, a Konzul gyérülő hajába és ruhájába kapó éjszakai szél addigra már a lábnyomaikat is elfújta.

Hideg volt a szőnyegen ebben a magasságban. A Konzul alatt remegett és vibrált a változékony erővonalak mentén tapogatózó sárkányszőnyeg. A Hyperion alattomos mágneses mezeje és az EM elhasznált repülőszálai miatt tudta, valós esély van arra, hogy a szőnyeg jóval azelőtt lezuhan, mielőtt megérkezne a fővárosba, Keatsbe.

A Konzul többször is elkiáltotta Martin Silenus nevét, de nem érkezett válasz; csak egy passzázs törött kupolájában fészkelő galambcsapat rebbent fel. Megrázta a fejét, és délre kanyarodott, a Kantárhegység irányába.

A nagyapja, Merin révén a Konzul ismerte ennek a sárkányszőnyegnek a történetét. Egyike volt az első játékszereknek, amiket Vlagyimir Solokov, a hálóhírű lepkegyűjtő és EM-rendszerfejlesztő kézzel készített, sőt az is lehet, hogy éppen ezt adta ajándékba kamasz unokahúgának. Solokovnak a kislány iránt érzett szeretete legendává vált, mint ahogy az is, hogy a lány becsmérlőn fogadta a repülőszőnyeget.

Másoknak azonban megtetszett az ötlet, és noha a sárkányszőnyegeket nem sokkal később betiltották az érzékeny forgalomirányítású bolygókon, újra meg újra felütötték a fejüket egyes telepesbolygókon. Ez a darab tette lehetővé, hogy a Konzul nagyapja találkozzon a nagyanyjával, Sirivel a Maui-Covenanton.

A Konzul felpillantott a közeledő hegységre. Repülve tíz perc alatt megtette a kétórányi gyalogutat a pusztaság felett. A többiek a lelkére kötötték, hogy ne álljon meg a Kronosz-erődnél Silenust keresni; ki tudja, mi lett a sorsa a költőnek, de ugyanaz elragadhatja a Konzult is, még mielőtt igazából útra kelne. Önmaga megnyugtatásául ellebegett a kétszáz méter magasan lévő ablakok mellett, karnyújtásnyira a terasztól, ahonnan három napja a völgyet szemlélték, és a költő nevét kiabálta.

Csak visszhangok feleltek az erőd sötét dísztermeiből és folyosóiról. A Konzul szorosan belekapaszkodott a sárkányszőnyeg szegélyébe, mert a függőleges sziklafalhoz közel tudatosult benne, milyen magasan van, és mennyire kiszolgáltatott. Megkönnyebbülten távolodott el az erődtől. Növelte a magasságot, és a csillagfényben szikrázó, hófödte hágók felé emelkedett.

Követte a hágóhoz tartó felvonó kábeleit, amelyek a széles hegyvonulat egyik kilencezer méteres hegycsúcsát kötötték össze a másikkal. Ebben a magasságban nagyon hideg volt, és a Konzul hálát rebegett Kassad plusz termoköpenyéért, amibe beburkolózhatott, nagyon vigyázva, nehogy összefagyjon a keze vagy az arca. A gélszerű ozmózismaszk mohó szimbiótaként terpeszkedett szét az arcán, és ő oxigént nyeldekelt ott, ahol alig volt belőle.

Így is jutott elég. A Konzul lassan, mélyen vette a levegőt, miközben tíz méterrel a jégbevonatú kábelek felett szállt. Egyik túlnyomásos kabin sem járt, és a gleccserek, szirtek, valamint az árnyékba burkolózó völgyek magánya szívbe markoló volt. A Konzul már csak azért sem bánta, hogy vállalkozott erre az útra, mert így még egy utolsó alkalommal szemügyre vehette a Hyperion háborítatlan szépségét a Shrike vagy a Számkivetett invázió rémisztő fenyegetése nélkül.

A felvonónak tizenkét órába telt átvinnie őket délről északra. Annak ellenére, hogy a sárkányszőnyeg húsz kilométer per órás sebessége lassúnak számított, a Konzul hat óra alatt átkelt a hegységen. A napfelkelte még a hegycsúcsok fölött érte. Felriadt, és döbbenten vette észre, hogy miközben álmodott, a sárkányszőnyeg egy öt méterrel a jelenlegi magassága fölé tornyosuló hegycsúcs irányába száguld. A Konzul sziklákat és hómezőket látott ötven méterrel maga előtt. Egy három méter szárnyfesztávolságú fekete madár – a helyiek csak vészmadárnak hívták – lökte el magát fagyos fészkéről, és a ritkás levegőben úszva fekete gombszemekkel meredt a Konzulra. A férfi meredeken balra döntötte a szőnyeget, érezte, amint valami tönkremegy a sárkányszőnyeg repülésvezérlőjében, aztán harminc métert zuhant, mielőtt a repülőszálak egyensúlyba hozták a szőnyeget.

A Konzul elfehéredett ujjakkal szorongatta a szőnyeg peremét. Induláskor az övéhez szíjazta a zsákját, máskülönben lebucskázott volna a mélybe, és egy gleccserben végzi.

A felvonó szőrén-szálán eltűnt. A Konzulnak valahogy sikerült olyan hosszan aludnia, hogy a sárkányszőnyeg letért a pályájáról. Egy pillanatig úrrá lett rajta a pánik, erre-arra rángatta a szőnyeget, kétségbeesetten kereste a fogsorként köré csattanó hegycsúcsok közti átjárót. Aztán meglátta, hogy a reggeli napfény aranylón csillog az előtte és jobbra lévő lankákon, az árnyékok pedig a háta mögött és balra húzódó lankákon, valamint a magasövi tundrán vonulnak végig, és ő tudta, hogy jó úton halad. E mögött az utolsó hegygerinc mögött a déli előhegység várja. Azon túl pedig...

A sárkányszőnyeg habozni látszott, amikor a Konzul beütötte a repülési mintát, és magasabbra ösztökélte, de aztán kelletlenül, fokozatosan felkúszott az utolsó kilencezer méteres hegycsúcs fölé. Innen már látta az alacsonyabb hegyeket, melyek a mindössze háromezer méterrel a tengerszint feletti Kantáraljává szelídültek. A Konzul hálásan ereszkedett le.

A Kantár-hegységtől nyolc kilométerre-délre rátalált a napfényes felvonópályára. Kabinok libegtek némán a nyugati végállomásnál. Alatta Zarándokpihenő falujának elszórt épületei ugyanolyan néptelennek tűntek, mint napokkal korábban. A szélvagonnak hűlt helye volt a Fűtengerbe nyúló dokknál, ahol kikötöttek vele.

A Konzul leereszkedett a móló közelébe, kikapcsolta a sárkányszőnyeget, és kinyújtóztatta elgémberedett lábát. A biztonság kedvéért összetekerte a szőnyeget, aztán keresett egy mosdót az egyik elhagyatott, rakpart melletti épületben. Mire kijött, a reggeli napsütés már a Kantáralján üldözte az árnyékokat. Délre és nyugatra a Fűtenger hullámzott, amerre csak látott; tükörsima, zöldellő felszínét néha felborzolta egy-egy fuvallat, futólag láthatóvá téve a rozsdabarna és ultramarinkék fűszálakat. A hullámszerű mozgás láttán az ember jóformán kereste a fehér tarajt és a szökellő halakat.

Halak nem voltak a Fűtengerben, ellenben húsz méter hosszú fűkígyók igen, és ha a Konzul sárkányszőnyege útközben meghibásodik, hiába tenné le épségben, ő még akkor sem maradna sokáig életben.

A Konzul kigöngyölítette a szőnyeget, letette maga mellé a zsákot, és bekapcsolta a szőttest. Viszonylag alacsony pályán maradt, huszonöt méterrel a felszín felett, de azért nem olyan mélyen, hogy egy fűkígyó valami finom falatnak hihesse. A szélvagonnal alig egy teljes hyperioni napot vett igénybe a Fűtengeren való átkelés, ám mivel a szél általában északkelet felől fújt, sokat kellett lavírozniuk. A Konzul a nyakát tette rá, hogy tizenöt órán belül át tud repülni a Fűtenger legkeskenyebb szorosán. Rátenyerelt a gázpedálnak megfelelő vezérlőre, és a sárkányszőnyeg nekiiramodott.

Húsz perc múlva elmaradoztak mögüle a hegyek, a Kantáralja beleveszett a messzeségbe. Egy óra után a hegycsúcsok zsugorodni kezdtek, ahogy a hegyláb a bolygó görbületének takarásába került. Két óra után a Konzul már csak a legmagasabb hegyormot látta alig kivehető, csipkés árnyékként elősejleni a ködből.

Aztán a Fűtenger terült el a látóhatárig, állandóságát csak a széllökések keltette érzéki fodrok és barázdák törték meg. Itt sokkal melegebb volt, mint a Kantárhegység északi oldalán lévő fennsíkon. A Konzul megszabadult a termoköpenytől, aztán a kabátjától, végül még a pulóverétől is. A nap ehhez a földrajzi szélességhez képest meglepően erősen tűzött. A Konzul előkotorta a zsákjából gyűrött és ütött-kopott háromszögletű kalapját, amit két nappal korábban még hetykén viselt, és a fejébe nyomta, hogy védje a nap ellen. A homloka és fejének kopaszodó teteje máris leégett.

Négy óra után elfogyasztotta az első útravalóul hozott fejadagpakkot, úgy rágcsálta az ízetlen proteinszeleteket, mintha bélszínt enne. A víz volt a legfinomabb része az étkezésnek, és a Konzul alig bírta megállni, hogy egy vad tivornya keretében meg ne igya az összeset.

A Fűtenger hullámzott alatta, mögötte és előtte. A Konzul el-elbóbiskolt, és mindig arra riadt fel, hogy úgy érzi, zuhan, és a merev sárkányszőnyeg szélét markolássza. Rájött, hogy le kellett volna kötöznie magát azzal az egy szál kötéllel, amit a zsákjában hozott, de nem akart leszállni – a fűszálak élesek voltak, és a feje fölé nőttek. Bár nem látta a fűkígyók jellegzetes, V alakú csapásait, attól még ott leselkedhettek a mélyben prédára várva.

Elmerengett azon, hogy hová tűnhetett a szélvagon. A jármű teljesen automatizált volt, és feltehetően a Shrike Egyháza programozta be, mivel ők finanszírozták a zarándoklatot. Vajon még milyen feladatot láthatott el? A Konzul megrázta a fejét, felült a szőnyegen, és az arcába csípett. Még azalatt is elnyomta az álom, hogy a szélvagonon töprengett. Amikor az Időkripták völgyében beszélt róla, akkor még úgy érezte, a tizenöt óra hamar el fog repülni. A komlogjára lesett: öt óra telt el.

A Konzul kétszáz méterre emelkedett, gondosan körülnézett, nem lát-e kígyót, majd levitte a szőnyeget, és lebegve megállt öt méterrel a fűtenger felett. Körültekintően kibontotta a kötelet, csinált egy hurkot, előrement a szőnyegen, és körbetekerte a szőttest, elég helyet hagyva ahhoz, hogy becsúszhasson alá, mielőtt szorosra húzza a csomót.

Ha a szőnyeg lezuhanna, a kötőfék csak rontana a helyzetén, de a hátának simuló kötelektől mégis biztonságban érezte magát. Megérintette a repülési mintákat, negyven méterre emelte a szőnyeget, és arcát a meleg kárpitra fektette. Napsugarak szűrődtek át az ujjai között, és rájött, hogy csupasz karja borzasztóan le fog sülni.

Túl fáradt volt ahhoz, hogy felüljön, és lehajtsa az ingujját.

Szellő kerekedett. A Konzul, zizegő-surrogó hangot hallott: vagy a fűszálak hajladoztak, vagy valami nagy testű lény kúszott el alatta.

Már ez sem érdekelte. A Konzul lehunyta a szemét, és harminc másodperc múlva már aludt is.

A Konzul az otthonáról álmodott – valódi otthonáról – a Maui-Covenanton. Színpompás álom volt: az ég feneketlen kéksége, a hatalmas Déltenger, az egyenlítői sekély vizek, ahol az ultramarinkék zöldbe fordul, az élénkzöld, citromsárga és bordó vándorszigetek, amint északra terelik őket a delfinek... a delfinek, amik még a Konzul gyermekkorában, a hegemóniai invázió folyamán kihaltak, viszont álmában nagyon is éltek, hatalmas szökkenésekkel törték át a víz felszínét, ezer irányba szórva a tiszta levegőben táncoló fényt.

Álmában a Konzul megint gyerek volt, és egy fatörzsház legfelső szintjén állt az Első Család szigetén. Siri nagymama állt mellette – nem az általa ismert, uralkodói tartású nagyasszony, hanem a fiatal nő, akibe nagyapja beleszeretett. Vitorlalevelek csapkodtak a délről feltámadó szélben, és a vándorszigetek precíz alakzatban vonultak a sekély tengerek kék csatornáin. Az északi látóhatáron már feltünedeztek az Egyenlítői-szigetvilág első, zöld szigetei az esti égbolt előtt, jelezvén, hogy nem mennek sehová.

Siri a vállához ért, és nyugati irányba mutatott.

A szigetek lángoltak, süllyedtek, gyökér tőkesúlyaik céltalan kínok közt vonaglottak. A terelődelfinek eltűntek. Az égből tűz zuhogott alá. A Konzul felismerte a milliárdvoltos energianyalábokat, melyek felperzselték a levegőt, és kékesszürke utóképet hagytak a retináján. Víz alatti robbanások világították meg az óceánokat, halak és törékeny tengeri lények ezrei bukkantak a felszínre haláltusájukban.

– Miért? – kérdezte Siri nagymama, ám hangja egy halkan suttogó kamasz lányé volt.

A Konzul válaszolni akart, de nem tudott. Könnyek homályosították el a látását. A nagyanyja keze után nyúlt, de már csak a levegőt markolta, és a tudat, hogy elment, hogy soha nem teheti jóvá a bűneit, olyan fájdalommal mart bele, hogy levegő után kapkodott. Elszorult a torka az érzelmektől. Aztán észrevette, hogy füst csípi a szemét és lepi el a tüdejét; a családi sziget lángokban állt.

A gyermek, aki a Konzul volt, botorkálva lépett előre a kékesfekete sötétségben, vakon tapogatózott egy kéz után, ami majd megnyugtatja.

Egy kéz fonódott az övére. Nem Sirié volt. Elképesztő erővel szorította meg. Ujjpengékkel.

A Konzul levegő után kapkodva riadt fel.

Sötét volt. Legalább hét órán át aludt. A kötelekbe gabalyodva felült, és a komlog világító kijelzőjére meredt.

Tizenkét óra. Tizenkét órát aludt.

Minden tagja fájt, ahogy kihajolt a szőnyegről, és lenézett. A sárkányszőnyeg tartotta a negyvenméteres magasságot, de fogalma sem volt, hol lehet. Alacsony dombok hullámzottak. A szőnyeg két-három méterrel haladhatott el némelyik felett; lent pedig szivacsos csomókban nőtt a narancsfű és a zuzmócserje.

Valahol, valamikor az elmúlt néhány órában elérte a Fűtenger déli partját, és átaludta a Perem apró kikötőjét, valamint a Hoolie folyó mólóját, ahová a Benares levitációs uszályt kikötötték.

A Konzulnál nem volt iránytű – az iránytűk amúgy sem működtek a Hyperionon –, és a komlogjába sem volt beprogramozva tehetetlenségi helymeghatározó. Úgy tervezett Keatsbe jutni, hogy a Hoolie déli és nyugati folyásirányában visszaköveti vesződséges zarándokútjukat, csak éppen le tudja majd vágni a kanyarokat.

Most viszont eltévedt.

A Konzul letette a sárkányszőnyeget egy dombtetőre, fájdalmas nyögés kíséretében a szilárd talajra lépett, és kikapcsolta a szőnyeget. Tudta, hogy a repülőszálak töltése már legalább a harmadára merült... vagy még kevesebbre. Fogalma sem volt, mennyire használódott el a szőnyeg az idők során.

A dombság a Fűtengertől délnyugatra húzódó, szikár vidékre emlékeztetett, de sehol sem látta a folyót. A komlogjától megtudta, hogy alig egy-két órája sötétedett be, de nyugaton nyoma sem volt naplementének. Az ég felhős volt, eltakarván a csillagok és az űrháború fényét.

– Rohadt életbe – suttogta a Konzul. Megmozgatta a lábait, amíg be nem indult a vérkeringése, egy kisebb meredély szélén vizelt egyet, aztán visszaballagott a matrachoz vizet inni. Gondolkozz!

Korábban délnyugati pályára állította a matracot, hogy Perem kikötővárosánál vagy annak közelében hagyja el a Fűtengert. Ha csak annyi történt, hogy alvás közben átrepült Perem és a folyó felett, akkor a folyónak tőle délre, bal kéz felé kell lennie. Ha viszont rosszul állította be az útirányt Zarándokpihenőnél, ha csak néhány fokot tévesztett balra, akkor a folyó valahol jobb kéz felé, északkeleti irányban kanyarog. Előbb-utóbb úgyis kilyukad egy felismerhető helynél – ha más nem, az Északi Sörény partjainál –, még akkor is, ha rossz felé ment, ám ezzel egy teljes napot is veszíthet.

A Konzul belerúgott egy kőbe, és összefonta a karját. A napközbeni hőség után kifejezetten hűvösnek érezte a levegőt. Vacogni kezdett, és rájött, hogy rosszullétét a lesülés okozza. A fejbőréhez nyúlt, és átkozódva rántotta el a kezét. Merre tovább?

Szél fütyült a zsályák és a szivacsos zuzmók között. A Konzul nagyon távolinak érezte az Időkriptákat és a Shrike fenyegetését, de Sol, Duré, Het Masteen és Brawne, illetve az eltűnt Silenus és Kassad várakozó alakja sürgetően nehezedett a vállára. A Konzul egy végső, nihilista lépésként csatlakozott a zarándoklathoz; értelmetlen öngyilkosságnak szánta, amivel véget vethet a szenvedéseinek. Többé nem fogja gyötörni a felesége és gyermeke emlékének elvesztése, akik a Hegemónia bressiai ármánykodásának estek áldozatul, sem pedig rettenetes árulásának tudata – az, hogy elárulta a kormányt, melyet majdnem négy évtizedig szolgált, akárcsak a Számkivetetteket, akik megbíztak benne.

A Konzul leült egy sziklára, és elhalványult benne a céltalan önutálat, ahogy eszébe jutott az Időkripták völgyében várakozó Sol és újszülött kislánya. Brawne-re gondolt, a bátor nőre, a megtestesült energiára, aki most magatehetetlenül fekszik a Shrike gonoszságának piócaszerű kinövésével a koponyájában.

Felült a szőnyegre, bekapcsolta, és nyolcszáz méter magasra emelkedett, olyan közel a felhőtakaróhoz, hogy ha kinyújtja a kezét, meg is érinthette volna.

Egy pillanatra felszakadozott a felhőzet, és balra, a messzeségben megcsillant egy vízfodor. A Hoolie körülbelül öt kilométerre kígyózott délen.

A Konzul éles kanyart vett a sárkányszőnyeggel. Érezte, ahogy a fáradt takarómező a szőnyeghez passzírozza, de nagyobb biztonságban érezte magát lekötözve. Tíz perccel később már magasan a víz fölött repült. Lejjebb bukott, hogy megbizonyosodjon róla, valóban a Hoolie folyó az, és nem csak egy mellékfolyó.

A Hoolie volt az. Sugárzó ökörnyálak ragyogtak az alacsony, ingoványos folyóparton. Az építészhangyák magas, lőréses tornyai kísértetiesen rajzolódtak ki a földnél alig sötétebb ég előtt.

A Konzul húsz méter magasra emelkedett, ivott egy kortyot az egyik vizespalackból, és teljes sebességgel elindult lefelé a folyón.

A felkelő nap a Duhobor-pagonynál lévő falun túl, már majdnem a Karla-zsilipnél találta, ahol a Királyi Közlekedési Csatorna nyugatra kanyarodott az északi városi települések és a Sörény felé. A Konzul tudta, hogy már csak százötven kilométer a főváros – de a sárkányszőnyeg őrjítően lassú tempójában az még hét óra. Ez volt az a pont az út során, ahol azt remélte, belefut majd egy katonai járőrsuhanóba, egy utasszállító léghajóba a Najád-pagonyból, vagy akár egy gyors motorcsónakba, amit elvezethet. De a Hoolie folyó partja – néhány égő épületet vagy egy távoli ablakban világló vajlámpást leszámítva – teljesen kihalt volt. A mólóknál egyetlen hajó sem ringatózott. A zsilip előtti ördögrájakarámok üresen tátongtak, a nagy, nyitott kapukon, szabadon hömpölygött be a víz, és nem sorakoztak komphajók a valamivel lejjebb kétszeresére szélesedő folyó oldalánál.

A Konzul szitkozódva repült tovább.

Csodaszép reggel volt. A felkelő nap fényárba borította a gomolyfelhőket, az alacsony, vízszintes napsugarak kiemeltek minden bokrot és fát. A Konzul úgy érezte, mintha hónapok óta nem látott volna valódi növényzetet. Varsafák és féltölgyek nyújtóztak pompázatos magasságokba a távoli sziklaszirteken, míg az ártérben milliószámra sarjadtak a zöld periszkópbabok őshonos teraszaikon. Asszonygyökerek és tűzpáfrányok szegélyezték a partokat, minden ág és göcsört kitüremkedett a tűző napfényben.

A felhők elnyelték a napot. Szakadni kezdett az eső. A Konzul a fejébe húzta a viharvert háromszögletű kalapot, maga köré tekerte Kassad pluszköpönyegét, és száz méter magasan dél felé repült.

A Konzul megpróbált visszaemlékezni. Mennyi ideje van hátra Rachelnek?

Hiába aludt hosszan az előző nap, a Konzul elméjét eltompította a kimerültség. Rachel négynapos volt, amikor a völgybe érkeztünk. Az pedig négy nappal ezelőtt történt.

A Konzul megvakarta az arcát, és egy vizespalackért nyúlt. Mindegyik üres volt. Semmiből nem állt volna lebukni, és megtölteni őket folyóvízzel, de nem akarta erre vesztegetni az idejét. Fájt a bőre és reszketett a leégéstől, miközben a kalapjáról eső csöpögött.

Sol azt mondta, csak az a lényeg, hogy még napszállta előtt visszatérjek. Rachel hyperioni időre átszámolva húsz óra nulla-nulla után született. Ha ez igaz, és nem téved, akkor a kislánynak este nyolcig van bátra ideje. A Konzul ledörzsölte az arcára és szemöldökére folyott vizet. Vegyük úgy, hogy még hét óra, míg Keatsbe érek. Egy-két óra alatt kiszabadítom a hajót. Theo segíteni fog... most ő a főkormányzó. Meg tudom győzni arról, hogy a Hegemónia érdeke érvényteleníteni Gladstone karanténra vonatkozó parancsait. Ha kell, elmondom neki, hogy a vezérigazgató parancsára összeesküvést szőttem a Számkivetettekkel, és elárultam a Hálót.

Mondjuk tíz és negyed óra alatt odarepülök a hajóval. Lesz még legalább egy óránk naplemente előtt. Rachel alig néhány perces lesz, de... mi? Mit tehetnénk azonkívül, hogy kriogén fagyasztókamrába zárjuk? Semmit. Már csak az marad. Mindig is az volt Sol utolsó esélye, bár figyelmeztette az orvos, hogy megölheti a gyermeket. Akkor viszont mi lesz Brawne-nal?

A Konzul szomjazott. Hátracsapta a köpönyeget, de az eső addigra már csendes szitálássá enyhült, és épphogy csak benedvesítette a száját és nyelvét, amitől csak még szomjasabb lett. Halkan káromkodott, és lassan ereszkedni kezdett. Talán annyi még belefér, hogy a folyó felett lebegve gyorsan megtöltse a palackját.

A sárkányszőnyeg harminc méteren fulladt le. Az egyik pillanatban még szép fokozatosan ereszkedett, olyan simán, mintha egy szelíd üveglejtőn siklana, a következőben pedig már pörögve, irányíthatatlanul zuhant lefelé, akár egy tízemeletes épület ablakából kidobott kétméteres szőnyeg és halálra rémült férfi kettőse.

A Konzul felordított, és megpróbált leugrani, de a kötelek és az övéhez erősített zsákszíj miatt belegabalyodott a felgyűrődő sárkányszőnyegbe, és pörögve-kitekeredve tette meg vele a Hoolie folyó kemény víztükréig hátralevő húsz métert.

HUSZONKILENC

Sol Weintraub nagyon bizakodó volt a Konzul távozásának estéjén. Végre-valahára csinálnak valamit. Vagy próbálkoznak. Sol nem gondolta, hogy a Konzul hajójának kriogén kamrái jelentenék a megoldást Rachel megmentésére – a Reneszánsz Vektor orvosszakértői felhívták a figyelmét a procedúra nagyfokú veszélyességére –, de jó volt, hogy van egy alternatíva, lett légyen bármilyen alternatíva. És Sol úgy érezte, túl sokáig tétlenkedtek, a Shrike tetszésére bízva a dolgokat, akár a guillotine-ra váró halálra ítélt bűnözők.

A Szfinx belseje aznap este túlságosan alattomosnak tűnt, ezért Sol kihozta a holmijukat a Kripta széles gránitteraszára, ahol Duréval gondoskodtak Masteen és Brawne kényelméről: betakarták őket, és hátizsákokat tettek párnának a fejük alá. Brawne orvosi monitorjai továbbra sem mutattak semmiféle agyműködést, miközben nyugodtan feküdt. Masteen lázasan forgolódott.

– Vajon mi baja lehet a templomosnak? – kérdezte Duré. – Valami kórság emészti?

– Talán csak összefagyott – vélte Sol. – Azok után, hogy elrabolták a szélvagonból, egyszer csak a pusztaság közepén találta magát, és elvándorolt idáig, az Időkripták völgyéig. Folyadéknak havat evett, ennivalója pedig egyáltalán nem volt.

Duré bólintott, és ellenőrizte a Masteen karjára erősített HAD-kórtapaszt. A villogás az intravénás oldat egyenletes csöpögését jelezte.

– De ez valami másnak tűnik – mondta a jezsuita. – Már-már őrületnek.

– A templomosok csaknem telepatikus kapcsolatban állnak a bárkafáikkal – magyarázta Sol. – Masteen, a Fa Hangja biztos beleőrült egy kicsit abba, hogy végig kellett néznie az Yggdrasill pusztulását. Hát még ha tudta, hogy meg kell történnie.

Duré elfogadta az érvelést, és tovább itatgatta a templomos viaszfehér homlokát. Már elmúlt éjfél, és feltámadt a szél; bíborvörös homokot kergetett lusta körökben, és a Szfinx szárnyai meg kitüremkedései körül nyöszörgött. A Kripták fényesen felragyogtak, aztán elhalványultak, előbb az egyik, majd a másik, teljesen véletlenszerű sorrendben. Az időáramlatok néha megrohanták a két férfit, amitől zihálva kapaszkodtak a sziklákba, de a déjà vu és szédülés hulláma pillanatokkal később már el is múlt. Mivel Brawne Lamiát a Szfinxhez kötötte a koponyába forradt kábel, nem mehettek máshová.

Nem sokkal hajnal előtt felszakadozott a felhőzet, és láthatóvá vált az ég; a sűrűn pettyezett csillagok vakítóan tündököltek. Egy darabig csak egy-egy fúziós csóva – vékony gyémántkarcolatok az éjszaka üvegablakán – utalt az egymással csatázó óriásflottákra, ám kis idő múltán újra kibomlottak a távoli robbanások szirmai, és egy óra sem kellett hozzá, hogy a Kripták ragyogását elhalványítsa az égi háború.

– Mit gondol, ki fog nyerni? – kérdezte Duré atya. A két férfi a Szfinx kőfalának dőlve ült, és tekintetüket az égre emelték a Kripta tölcsért formázó szárnyai között. Sol Rachel hátát simogatta, míg a kislány a hasán fekve aludt, popsija kidudorodott a vékony takaró alatt.

– Mindabból, amit a többiek mondanak, úgy tűnik, hogy a Hálóra eleve elrendeltetett, pusztító háború vár.

– Ön tehát elhiszi az MI Tanácsadó Testület jóslatait?

Sol vállat vont a sötétben.

– Egyáltalán nem értek a politikához... ahogy azt sem tudom, mennyire szokta a Mag pontosan megjósolni az eseményeket. Én csak egy jelentéktelen tudós vagyok egy isten háta mögötti világ apró főiskolájáról. De van egy olyan érzésem, hogy a jövő valami rettenetet tartogat a számunkra... hogy egy vad cammog Betlehembe megszületni.

– Yeats – mosolyodott el Duré. A mosoly aztán lehervadt. – Ha jól sejtem, ez a hely az új Betlehem. – Lenézett a völgyben a ragyogó Kripták irányába. – Egész életemet Szent Teilhard Ómega-pont felé tartó evolúciós elméleteinek tanítására áldoztam. Erre most ezt kaptuk helyette. Emberi dőreség az égben, miközben egy rettentő Antikrisztus csak arra vár, hogy megörökölje a földet.

– Maga szerint a Shrike az Antikrisztus?

Duré atya felhúzta a térdét, rákönyökölt, és összekulcsolta a kezét.

– Ha nem, akkor benne vagyunk a slamasztikában. – Keserűen felnevetett. – Nem is olyan régen még örültem volna egy Antikrisztus felfedezésének... egy Istennel szemben álló erő létezése megerősítette volna gyengülő hitemet az isten bármilyen formájában.

– És most? – kérdezte halkan Sol.

Duré széttárta ujjait.

– Engem is megfeszítettek.

Sol előtt képek villantak fel Lenar Hoyt, Duréról szóló történetéből; az idős jezsuita, amint felszögezi magát egy teslafára, és inkább évekig tűri a fájdalom és az újjászületés megpróbáltatásait, minthogy megadja magát a még most is a mellkasában fészkelő keresztség DNS-parazitájának.

Duré az égre emelte a tekintetét.

– Nem fogadott magához a mennyei Atya – mondta csendesen. – Nem nyugtatott meg, hogy a kín és az áldozat nem volt hiába. Csak a fájdalom volt. A fájdalom, a sötétség és megint a fájdalom.

Sol keze megállt az újszülött hátán.

– És emiatt elvesztette a hitét?

– Éppen ellenkezőleg – nézett Solra Duré. – Azt éreztem, hogy a hit mindennél fontosabb. A bűnbeesés óta fájdalom és sötétség az osztályrészünk. De hinnem kell, hogy van remény felülemelkednünk rajta... hogy a fejlődő tudat eljuthat egy olyan síkra, amely jószándékúbb, mint ellentettje, a közönyre berendezkedett világegyetem.

Sol lassan bólintott.

– Volt egy álmom Rachel Merlin-kórral való hosszas küzdelme alatt... a feleségem, Sarai is ugyanazt álmodta... felszólítottak benne, hogy áldozzam fel egyetlen lányomat.

– Tudom – mondta Duré. – Meghallgattam a Konzul összefoglaló lemezét.

– Akkor a válaszomat is ismeri – közölte Sol. – Először is, Ábrahám engedelmessége többé már nem járható út, még akkor sem, ha létezik egy efféle engedelmességet elváró Isten. Másodszor pedig, túl sok nemzedék mutatott már be áldozatot ennek az Istennek... Elég volt abból, hogy fájdalomban rójuk le fizetségünket.

– És ön mégis itt van – mutatott Duré a völgyre, a Kriptákra, az éjszakára.

– Itt vagyok – helyeselt Sol. – De nem azért, hogy megalázkodjak. Hanem mert látni akarom, mit felelnek ezek a hatalmak a döntésemre. – Újból megérintette a lánya hátát. – Rachel most másfél napos, és minden másodperccel egyre fiatalabb lesz. Ha a Shrike áll e mögött a kegyetlenség mögött, a szemébe akarok nézni, még akkor is, ha ő a maga Antikrisztusa. Ha pedig van Isten, és ő a felelős, akkor iránta is ugyanolyan megvetést fogok tanúsítani.

– Talán már így is túl sok megvetést tanúsítunk iránta – mélázott Duré.

Ahogy Sol felnézett, vakító fénypontok tucatjai vetettek hullámokat plazmarobbanások nyomán a távoli űrbe.

– Bárcsak meglenne a technológiánk, hogy egyenrangú félként szálljunk szembe Istennel! – mondta mély, visszafojtott hangon. – Hogy a saját barlangjában törjünk rá. Hogy visszavágjunk mindazért az igazságtalanságért, amit az emberiségre zúdított. Hogy felkínáljuk neki a választást: törölje le a beképzelt vigyort a képéről, vagy menjen a pokolba!

Duré atya felvonta az egyik szemöldökét. Mosoly bujkált a szája szegletében.

– Ismerem a dühöt, amit érez. – A pap gyengéden megsimogatta Rachel fejét. – Próbáljunk meg aludni egy kicsit napfelkelte előtt, rendben?

Sol bólintott, leheveredett a gyermeke mellé, és felhúzta a takarót az arcáig. Hallotta, hogy Duré suttog valamit; talán csak jó éjszakát kívánt, talán egy halk imát mormolt.

Sol megérintette a kislányát, lehunyta a szemét, és elaludt.

A Shrike nem jött el az éjjel. Sem másnap reggel, amikor a napsugarak aranyszínűre festették a délnyugati sziklafalakat, és a Kristálymonolit csúcsára vetültek. Sol arra ébredt, hogy a napfény végigkúszik a völgyben; Duré még aludt mellette, Masteen és Brawne változatlanul nem tértek magukhoz. Rachel nyugtalanul ficánkolt. Éhes újszülöttként sírt fel. Sol megetette az egyik utolsó cumispakkal: lehúzta a melegítőfület, és kivárta, amíg a tej eléri a testhőmérsékletet. Reggelre lehűlt a levegő a völgyben, és fagyos kéreg csillogott a Szfinx lépcsőin.

Rachel mohón evett, halkan nyögdécselve és cuppogva, pont úgy, ahogy több mint ötven évvel korábban, amikor Sarai szoptatta. Miután befejezte, Sol megbüfiztette, és a vállán ringatta tovább.

Másfél nap volt hátra.

Sol nagyon fáradt volt. Megöregedett, hiába vetette alá magát egyetlenegy Poulsen-kezelésnek egy évtizeddel korábban. Mire Saraijal elérkeztek ahhoz az időszakhoz, amikor normális esetben felszabadulnak szülői kötelezettségeik alól – egy szem gyermekük doktori iskolába járt, és egy régészeti ásatáson vett részt a Határvidéken –, Rachel a Merlin-kór áldozatául esett, és kisvártatva megint rájuk szakadt a szülői felelősség. Ahogy öregedtek, úgy sokasodtak meg a feladataik; aztán Sol a Barnard Világán történt légiszerencsétlenség után egyedül maradt, és most nagyon-nagyon fáradtnak érezte magát. Ám ennek ellenére, mindennek ellenére Solnak meg kellett állapítania, hogy nem bánt meg egyetlen, a lánya ellátásával töltött napot sem.

Másfél nap volt hátra.

Duré atya nem sokkal később felébredt, és a két férfi összeütött egy reggelit a Brawne által visszahozott konzervekből. Het Masteen nem tért magához, de Duré rákötötte az utolsó előtti egészségügyi pakkot, és a templomosba csepegni kezdett az infúziós táplálék.

– Nem kellene M. Lamiának beadni az utolsó pakkot? – kérdezte Duré.

Sol felsóhajtott, és megint megnézte a nő komlogjának monitorjait.

– Szerintem nem, Paul. Ez azt mondja, magas a vércukorszintje... Jól tápláltnak tűnik, mintha most evett volna egy kiadósat.

– Ez hogy lehetséges?

Sol a fejét rázta.

– Talán az a nyavalya valamiféle köldökzsinór. – A kábelre bökött, ami a neurosönt-foglalat egykori helyén csatlakozott a nő koponyájához.

– És ma mit csináljunk?

Sol felnézett az ég kupolájára, ami szép lassan felöltötte a Hyperion jól megszokott zöld-lazúrkék színét.

– Várunk – válaszolta.

Het Masteen a nap legmelegebb órájában tért eszméletéhez, nem sokkal azután, hogy a nap a zenitjére hágott. A templomos felegyenesedett, és annyit mondott: – A Fa!

Duré felrohant a lépcső tövéből, ahol addig fel-alá járkált. Sol felemelte Rachelt az árnyékból, és Masteen mellé sietett. A templomos meredten bámult valamit a sziklák fölött. Sol követte a tekintetét, de csak a sápatag eget látta.

– A Fa! – kiáltotta újra a templomos, és felemelte egyik göcsörtös kezét.

Duré lefogta a karját.

– Hallucinál. Látni véli az Yggdrasillt, a bárkafáját.

Het Masteen a szorításukban vergődött.

– Nem, nem az Yggdrasillt – sziszegte összeszorított szájjal –, hanem a Fát. A Végső Fát. A Fájdalom Fáját!

Mindkét férfi felnézett, de az égen csak egy-két felhőfoszlányt sodort a délnyugati szél. Abban a pillanatban felkavarodtak az időáramlatok. Sol és a pap hirtelen megszédültek, és lehajtották a fejüket. A hullámok visszavonultak.

Het Masteen talpra próbált kecmeregni. A templomos továbbra is a távolba bámult. Olyan forró volt a bőre, hogy megégette Sol kezét.

– Hozza ide az utolsó pakkot! – vakkantotta Sol. – Programozza be az ultramorfiumot és a lázcsillapítót! – Duré elsietett.

– A Fájdalom Fája! – nyögte ki Het Masteen. – Úgy volt, hogy én leszek a Hangja! Az ergnek kellene átvinnie a téren és az időn! A püspök és a Nagy Fa Hangja engem választott! Nem hagyhatom cserben őket.

Egy pillanatig még nekifeszült Sol karjának, aztán hátrahanyatlott a kőteraszra.

– Én vagyok az Igaz Kiválasztott – suttogta. Úgy szivárgott el belőle az erő, mint a levegő egy leeresztett lufiból. – Nekem kell vezetnem a Fájdalom Fáját az engesztelés napján. – Azzal lehunyta a szemét.

Duré rákötötte az utolsó pakkot, gondosan ügyelve rá, hogy a monitort a templomosok sajátos anyagcseréjéhez és kémiai háztartásához igazítsa, aztán beadta az adrenalint és a fájdalomcsillapítókat. Sol a csuhás alak fölé hajolt.

– Ez nem a templomosok terminológiája vagy teológiája – mondta Duré. – A Shrike-szekta kifejezéseit használja. – A pap elkapta Sol tekintetét. – Ez megmagyaráz néhány rejtélyt... elsősorban Brawne történetéből. A templomosok valami oknál fogva lepaktáltak a Végső Engesztelés Egyházával... a Shrike-szektával.

Sol biccentett, rácsúsztatta saját komlogját Masteen csuklójára, és beállította a monitort.

– A Fájdalom Fája minden bizonnyal a Shrike mesebeli tövisfája – motyogta Duré, felpillantva a tiszta égre, amit Masteen az imént megbámult. – De hogy értette azt, hogy neki és az ergnek kellene átvezetnie a téren és az időn át? Tényleg azt képzeli, hogy elkormányozhatja a Shrike fáját, ahogy a templomosok teszik a bárkafáikkal? Miért?

– Ezt a másvilágon kell megkérdeznie tőle – közölte fáradtan Sol. – Meghalt.

Duré megnézte a monitorokat, hozzájuk toldva még Lenar Hoyt komlogját is. Megpróbálták a pakk stimulánsaival újraéleszteni, alkalmaztak szívmasszázst és szájból szájba lélegeztetést. A monitor jelzései nem változtak. Het Masteen, a Fa Templomos Igaz Hangja és a Shrike zarándoka, valóban meghalt.

Vártak egy órát, mert semmiben sem bíztak a Shrike perverz völgyében, aztán amikor a monitorok a holttest gyors lebomlását kezdték jelezni, eltemették Masteent egy sekély sírhantba, ötven méterrel feljebb, a völgy szájához vezető ösvény mellett. Kassad hátrahagyott egy összecsukható szerszámot – a HAD zsargonjában csak „gyalogsági ásónak” hívták és felváltva kiásták a sírt, míg a másik Rachelre és Brawne Lamiára vigyázott.

A két férfi – egyikük egy gyermeket ringatva – egy nagyobb szikla árnyékába állt, és Duré mondott néhány szót, mielőtt rákotorták volna a földet a rögtönzött plasztikgyapot halotti lepelre.

– Nem nagyon ismertem M. Masteent – mondta a pap. – Más valláshoz tartoztunk. De ugyanaz volt a hivatásunk; Masteen, a Fa Hangja élete nagy részét Isten szolgálatával töltötte, Istennek a Muir írásaiban és a természet szépségében megfogalmazott akaratát követte. Igaz hit volt az övé: próbára tétetett, engedelmességgel megszelídített, és legvégül áldozattal megpecsételtetett.

Duré elhallgatott, és hunyorogva felnézett a palaszürke égboltra.

– Ó, uram, kérlek, vedd magadhoz szolgádat! Fogadd ölelő karjaidba, miként egy nap minket, eltévelyedett híveidet is a karjaidba zársz majd. Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében, ámen.

Rachel sírni kezdett. Sol körbe-körbe sétált vele, miközben Duré földet lapátolt az ember alakú plasztikgyapot-bálára.

Visszamentek a Szfinx teraszára, és óvatosan behúzták Brawne-t a kevéske árnyékba, amit még találtak. Csak akkor tudták volna megóvni a késő délutáni napsütéstől, ha beviszik a Kriptába, de ezt egyiküknek sem akaródzott megtenni.

– A Konzul mostanra már félúton járhat a hajójához – latolgatta a pap, miután nagyot kortyolt a vízből. A férfi homloka leégett és verejtékben úszott.

– Igen – mondta Sol.

– Holnap ilyenkorra már vissza kell érnie. Lézervágóval kiszabadítjuk Brawne-t, aztán felvisszük a hajó műtőjébe. Bármit is mondanak az orvosok, talán a kriogén kamra megállíthatja Rachel visszafiatalodását.

– Igen.

Duré letette a vizespalackot, és Solra nézett.

– Ön szerint ez fog történni?

Sol állta a férfi pillantását.

– Nem.

Árnyékok nyúltak meg a délnyugati sziklafaltól. A nappali forróság megszilárdult, aztán enyhült egy kicsit. Felhők közeledtek dél felől.

Rachel az ajtó árnyékában aludt. Sol a völgyet fürkésző Paul Duréhoz ballagott, és a vállára tette a kezét.

– Min gondolkozik, barátom?

Duré nem fordult meg.

– Azon gondolkozom, hogy ha nem tartanám valódi halálos bűnnek az öngyilkosságot, véget vetnék a szenvedéseimnek, hogy az ifjú Hoyt esélyt kapjon az életre. – Solra nézett, és halványan elmosolyodott. – de vajon öngyilkosságnak számítana? Hiszen ez a parazita a mellkasomon... akkor már az ő mellkasán... előbb-utóbb elrángatna a saját feltámadásomra, akárhogy kapálóznék ellene.

– Jót tenne Hoyttal, ha visszahozná ide? – kérdezte halkan Sol.

Duré egy percig nem válaszolt. Aztán megragadta Sol karját.

– Azt hiszem, teszek egy kört.

– Hol? – Sol hunyorogva nézte a sivatagi délután fülledt hőségét. Még a felhők ellenére is olyan volt a völgy, mint egy katlan.

– Lent a völgyben – legyintett a pap. – Nem maradok sokáig.

– Legyen óvatos! – figyelmeztette Sol. – És ne feledje, ha a Konzul belefut egy járőrsuhanóba a Hoolie felett, akár már ma délután is visszaérhet.

Duré bólintott, felvett egy palack vizet a földről, gyengéden megérintette Rachelt, aztán lement a Szfinx hosszú lépcsőjén, lassú, óvatos léptekkel, mint egy aggastyán.

Sol figyelte, ahogy elmegy, egyre kisebb és kisebb lesz, alakját eltorzítják a hőhullámok, eltörpül a messzeségben. Aztán felsóhajtott, és visszaült a lánya mellé.

Paul Duré próbált árnyékban maradni, ám még ott is elviselhetetlen volt a forróság, hatalmas igaként nehezedett a vállára. Elhaladt a Jáde-kripta mellett, majd továbbment az ösvényen az északi sziklák és az Obeliszk felé. Utóbbi keskeny árnyéka sötétre festette a völgy rózsaszín, sziklás és poros talaját. Amíg újra leereszkedett, óvatosan kerülgetve a Kristálymonolitot övező törmelékeket, a lomha szél megzörgette a törött üvegtáblákat, és a Kripta falának repedéseiben fütyült. Duré felpillantott, és a tükörképe köszönt vissza rá az alsóbb falszakaszról. Eszébe jutott az esti szél orgonajátéka a Farkastorokban, amikor rátalált a bikurákra a Farktoll-fennsíkon. Mintha egy másik életben történt volna. Tényleg egy másik életben történt.

Duré érezte, hogy a keresztség helyreállító folyamata kárt tett az elméjében és a memóriájában. Rosszul volt a gondolattól – mint aki agyvérzést kapott, és esélye sincs a felépülésre. Egy-egy okfejtés, ami régebben gyerekjáték lett volna, most rendkívüli összpontosítást igényelt, vagy szimplán meghaladta a képességeit. Nem találta a szavakat. Az érzelmek olyan hirtelen és erőszakosan törtek rá, mint az időáramlatok. Többször is félre kellett vonulnia zarándoktársaitól, hogy magányosan zokogjon, bár maga sem tudta, miért.

Zarándoktársai. Már csak Sol és a gyermek maradt. Duré atya boldogan az életét adta volna, ha azzal megmentheti a másik kettőt. Bűnnek számít-e, töprengett, ha alkut akar kötni az Antikrisztussal?

Már mélyen bent járt a völgyben, nem messze attól a keleti kanyartól, amely zsákutcává öblösödött ki, s melynek végében a Shrike Palota vetette árnyékát a sziklákra. Az ösvény egészen odatapadt az északnyugati sziklafalhoz, miközben a Barlangkripták előtt vezetett el. Durét hűvös levegő legyintette meg az első Kriptából, és elfogta a kísértés, hogy bemeneküljön a hőség elől, lehunyja a szemét és szunyókáljon egy kicsit.

Továbbgyalogolt.

A második Kripta sziklabejáratába már barokkosabb mintákat faragtak. Durénak a Farkastorokban felfedezett ősi bazilika jutott róla eszébe – a hatalmas kereszt és oltár, ahol a retardált bikurák imádkoztak. A keresztség förtelmes halhatatlansága előtt hódoltak, nem pedig a kereszt által ígért, valódi feltámadás esélye előtt. De hát mi a különbség? Duré megrázta a fejét, hogy kiverje belőle a gondolatait elködösítő cinizmust. A harmadik Barlangkripta – a háromból a legkurtább és legjellegtelenebb – után felkanyarodott az ösvény.

Fény szűrődött ki a harmadik Barlangkriptából.

Duré megtorpant, vett egy levegőt, és visszanézett a völgybe. Egész jól látta onnan a csaknem egy kilométerre lévő Szfinxet, de Solt nem tudta kivenni az árnyékban. Egy pillanatra felmerült benne, hogy a harmadik Kriptában húzódtak meg az előző nap... hogy valamelyikük ottfelejtett egy lámpást.

Nem a harmadik Kriptában jártak. Három napja nem tették be a lábukat ebbe a Kriptába, csak amikor Kassadot keresték.

Duré atya tudta, hogy tudomást sem kellene vennie a fényről, vissza kellene térnie Solhoz, és együtt virrasztania a férfival és lányával.

De a Shrike külön-külön eljött a többiekért. Én miért ágáljak a hívása ellen?

Duré nedvességet érzett az arcán, és rájött, hogy némán, észrevétlenül zokog. Durván letörölte a kézfejével a könnyeket, és ökölbe szorított kézzel megállt a kapuban.

Mindig az eszemmel kérkedtem a legtöbbet. Én voltam az eszes jezsuita, Teilhard és Prassard megingathatatlan követője. Még azok a hittételeim is, amiket az egyházra, a szeminaristákra meg arra a néhány hívőre erőltettem, akik még meghallgattak, az ész fontosságát hangsúlyozták, a tudat csodálatos Ómega-pontját. Istent, az okos algoritmust.

Nos, Paul, van, amit nem lehet ésszel felfogni.

Duré belépett a harmadik Barlangkriptába.

Sol hirtelen riadt fel, biztosra véve, hogy valami a közelben ólálkodik. Talpra ugrott, és körülnézett. Rachel halkan szuszogott, az apjával egy időben ébredt fel álmából. Brawne Lamia mozdulatlanul feküdt ott, ahol hagyták, az egészségügyi jelzőfények változatlanul zölden villogtak, az agyi aktivitást vörös egyenes jelezte.

Legalább egy órát aludt; az árnyékok beljebb nyúltak a völgybe, és már csak a Szfinx tetejét érték a felhők közül áttörő napsugarak. Fénypászmák vetültek rézsútosan a völgy bejáratától a szemközti sziklafalakra. Feltámadt a szél.

De semmi nem mozdult a völgyben.

Sol felemelte Rachelt, ringatni kezdte a síró csecsemőt, és leszaladt a lépcsőn, felváltva tekingetve hátra a Szfinxre és előre a többi Kriptára.

– Paul! – A hangját visszaverték a sziklák. A szél felkavarta a homokot a Jáde-kripta mögött, de más nem moccant. Sol még mindig úgy érezte, hogy valami mögé akar lopakodni, hogy figyelik.

Rachel tekergőzve bömbölt, az újszülöttek éles, magas fejhangján sírt. Sol a komlogjára pillantott. Egy óra múlva egynapos lesz. Felnézett az égre, hátha meglátja a Konzul hajóját, halkan elkáromkodta magát, és visszament a Szfinx bejáratához, hogy pelenkát cseréljen, vessen egy pillantást Brawne-ra, elővegyen egy cumispakkot a hátizsákjából, és magára kanyarítson egy köpönyeget. A hőség hamar elillant, miután lement a nap.

A szürkületből még hátralévő fél órában Sol lesietett a völgybe, és Durét szólongatva benézett – de be nem ment – a Kriptákba. Túl a Jáde-kriptán, ahol Hoytot meggyilkolták, s melynek oldala máris halványzöld színben tündökölt. Túl a sötét Obeliszken, mely hosszú árnyékot vetett a délkeleti sziklafalra. Túl a Kristálymonoliton, melynek felső részén még egyszer megcsillant a fény, aztán elsötétült, ahogy a nap lebukott a Költők Városa mögött. A hirtelen lehűlő és elcsendesedő estében a Barlangkriptákon is túl. Sol egyenként bekiabált mindegyikbe, és úgy csapta meg bentről az áporodott levegő, mint egy nyitott szájból áramló, hideg lehelet.

Semmi válasz.

Az alkony már a végét járta, a völgy kanyarulatában a csupa penge, csupa pillér Shrike Palota komorlott vészjóslóan a leszálló estben. Sol megállt a bejáratnál, és értelmet keresett a szénfekete árnyakban, tornyokban, szarufákban és oszlopokban; bekiabált a sötétbe, de csak a visszhangja válaszolt. Rachel megint sírni kezdett.

Sol sietve elindult vissza a Szfinxhez. Borzongás fogta el, lúdbőrös lett a tarkója, és folyton hátrapördült, hogy rajtakapja a láthatatlan leskelődőt, de csak egyre mélyülő árnyékokat látott, meg a felhők közül elsőként előbújó csillagokat. Megszaporázta a lépteit, és a Jáde-kripta előtt már szinte elrohant, miközben az esti szél gyereksikolyokat hallatva feltámadt.

– Az istenit neki! – lihegett Sol, amikor felért a Szfinx lépcsőjének tetejére.

Brawne Lamia eltűnt. Nyoma sem volt a testnek vagy a fém köldökzsinórnak.

Sol átkozódva, Rachelt magához szorítva előkotorta hátizsákjából a zseblámpáját.

Tíz métert tett a főfolyosón, és megtalálta Brawne takaróját. Azontúl semmit. A folyosók elágaztak és elkanyarodtak, előbb kiszélesedtek, majd elkeskenyedtek, míg végül a mennyezet úgy lesüllyedt, hogy Solnak kúszva kellett folytatnia az utat, jobb karjával az arcához húzva a csecsemőt. Gyűlölt ebben a Kriptában lenni. Szíve olyan vadul zakatolt, hogy már-már azt hitte, ott helyben szívinfarktust kap.

Az utolsó folyosó zsákutcává szűkült. Ahol a fémkábel korábban a sziklában végződött, most csak a sziklát látta.

Sol a foga közé szorította a zseblámpát, és ráütött a sziklára. Nekifeszült a ház méretű tömböknek, mint aki arra számít, hogy majd benyom egy rejtett falszakaszt, és újabb alagutak tárulnak fel mögötte.

Semmi.

Sol szorosabban magához vonta Rachelt, és elindult kifelé. Többször is rossz irányba fordult, és a szíve még hevesebben kezdett zakatolni a gondolatra, hogy eltévedt. Aztán kiértek egy ismerős folyosóra, onnan a főfolyosóra, s végül ki a szabadba.

Levitte a gyermekét a lépcsőn, el a Szfinxtől. A völgy bejáratáig meg sem állt, és ott leült egy lapos kőre, hogy kifújja magát. Rachel arca még a nyakához simult; a csecsemő nem adott ki hangot és nem is mozdult, csak puha ujjacskái cirógatták a szakállát.

Fújt a szél a háta mögötti pusztaságból. Felhők váltak szét, majd zárultak össze, elrejtvén a csillagokat, s így csak az Időkripták émelyítő ragyogása szolgált fénnyel. Sol attól félt, hogy dörömbölő szíve megijeszti a kisbabát, de Rachel továbbra is békésen bújt hozzá. Meleg teste kézzelfogható biztonságérzetet nyújtott.

– A pokolba – suttogta Sol. A szívén viselte Brawne Lamia sorsát. Ahogy az összes zarándokét, és most mindegyikük eltűnt. Solt tudósként eltöltött évtizedei arra kondicionálták, hogy rendszert keressen az eseményekben, erkölcsi magot a tapasztalat lerakodott kőzetében, de a Hyperionon történt eseményekben semmiféle rendszert nem talált – csupán zavarodottságot és halált.

Sol ringatta a gyermekét, és a pusztaságot bámulta. Megfordult a fejében, hogy fogja magát, és elhagyja a völgyet... elgyalogol a halott városba vagy a Kronosz-erődbe... Elmegy az északnyugati tengerpartig vagy délkeleten odáig, ahol a Kantárhegység a tengerbe szakad. Sol remegő kézzel megdörzsölte az arcát; a vadonban sem várná megváltás. Martin Silenus elhagyta a völgyet, mégsem menekült meg. A Shrike-ot már jóval a Kantár-hegységtől délre is látták feltűnni – még Endymionban és egyéb déli városokban is, de még ha a szörnyeteg meg is kímélné őket, az éhség és a szomjúság biztosan nem. Sol még csak-csak elélne növényeken, rágcsálók húsán, illetve a magasabban fekvő területek hóolvadékán, Rachelnek viszont még a Brawne által az erődből visszahozott utánpótlással együtt is fogytán volt a tejkészlete. Aztán rájött, hogy a tejkészlet a legkevesebb...

Alig egy nap múlva egyedül maradok. Sol fojtottan felnyögött, amikor belé hasított a gondolat. Az elszántság, amivel a gyermekét próbálta megmenteni, két és fél évtizeden és százszor annyi fényéven hajtotta át. Eltökéltsége, hogy visszaadja Rachelnek az életét és egészségét, már-már kézzelfogható formát öltött, vibráló energiává vált, amin Saraijal együtt osztozott, és amit úgy táplált, ahogy egy pap sem hagyja kialudni a templom szent tüzét. Nem, isten bizony, létezett valamiféle rendszer, egy erkölcsi gócpont ezekben a látszólag véletlenszerű eseményekben, márpedig Sol Weintraub saját és lánya életét tette fel erre a meggyőződésre.

Sol felállt, lassan lesétált a Szfinxhez vezető ösvényen, felment a lépcsőn, keresett egy termoköpenyt meg néhány takarót, és befészkelte magát és kislányát a legfelső lépcsőn, miközben a hyperioni szél csak süvöltött, és az Időkripták egyre fényesebben ragyogtak.

Rachel a férfi mellkasán és hasán feküdt, arcát a vállán nyugtatta, kis kezecskéi összezáródtak majd kinyíltak, ahogy átlépett a világból az újszülöttek álmainak birodalmába. Sol hallgatta a mély álomba merülő csecsemő finom lélegzetvételeit, hallgatta, ahogy halk szörcsögéssel apró nyálbuborékokat fúj. Egy idő után ő is elengedte a világot, és követte alvó lánya példáját.

HARMINC

Sol megint azt az álmot látta, ami Rachel Merlin-kórral való megbetegedése óta sújtotta.

Egy hatalmas építményben gyalogolt, ahol vörösfenyő méretű oszlopok emelkedtek a homályban, és tömör, bíborszínű fénypászmák vetültek alá valahonnan a magasból. Hatalmas tűzvész hangját hallotta, egész világok égtek. Előtte két mélyvörös ovális izzott.

Sol ismerte ezt a helyet. Tudta, hogy ha továbbmegy, egy ravatalon meg fogja találni Rachelt – a huszonéves, eszméletlen Rachelt –, és utána a mennydörgő Hang fog követelőzni.

Sol megállt az alacsony erkélyen, és lenézett az ismerős jelenetre. A lánya, a nő, akitől Sarai meg ő elbúcsúztak, amikor doktori kutatása részeként útra kelt a messzi Hyperionra, meztelenül hevert egy széles kőtömbön. A Shrike tekintetének vörös ikergömbje felettük lebegett. A ravatalon egy hosszú, görbe, élesre fent csontból készített kés is hevert.

Aztán felzengett a Hang:

„Sol! Vedd egyetlen lányodat, akit szeretsz, Rachelt, menj a Hyperion bolygóra, s ott mutasd be égő áldozatul azon a helyen, amelyet majd megnevezek neked.”

Sol karja remegett a dühtől és a gyásztól. A haját tépte, és beleordított a sötétségbe, csak azt ismételve, amit egyszer már közölt a hanggal: „Mostantól nem lesz több áldozat, sem gyermeké, sem szülőé. Mostantól nem fogunk áldozatot hozni. Az engedelmesség és a vezeklés ideje lejárt. Segíts rajtunk barátként, vagy távozz!”

Korábbi álmaiban ezután mindig süvíteni kezdett a szél, magára maradt, és rémisztő léptek távolodtak a sötétben. Ezúttal azonban folytatódott az álom; az oltár homályossá vált, és hirtelen már csak a csontkés feküdt rajta. A vörös ikergömbök továbbra is odafent lebegtek, a lángoló rubintok bolygó méretűre nőttek.

„Sol! Jól figyelj rám! – szólalt meg a Hang, csak most már nem a távolból mennydörögve, hanem közelről suttogva a fülébe. – Az emberiség jövője múlik a döntéseden. Ha nem engedelmességből, akkor szeretetből be tudod mutatni Rachelt áldozatul?”

Sol még a szavakat kereste, de a fejében már ott csengett a válasz. Nem lesz több felajánlás, sem ma, sem máskor. Az emberiség eleget szenvedett már isteneik szeretetéért, az Isten hosszas kereséséért. Visszagondolt arra, hány száz éven keresztül alkudozott a népe, a zsidók népe Istennel; panaszkodtak, morogtak, az igazságtalanságok miatt szitkozódtak, de mindig, mindig visszasunnyogtak engedelmes szolgákként, bármi volt is az ára. Nemzedékeket emésztettek el a gyűlölet kemencéi. A jövő nemzedékein nyomot hagyott a sugárzás hideg tüze és az újult erővel felcsapó gyűlölet.

De ennek most vége. Egyszer és mindenkorra.

– Mondj igent, apu.

Sol összerezzent, ahogy hozzáért valaki a kezéhez. A lánya, Rachel állt mellette, se nem újszülöttként, se nem felnőttként, hanem a nyolcéves gyermekként, akit kétszer is láthatott – először, amikor felcseperedett, majd amikor a Merlin-kór miatt megint elérte azt a kort. A világosbarna haját egyetlen copfba fonó, kopott farmeringes és gyerekedzőcipős Rachel.

Sol megfogta a kezét, erősen megszorította, de úgy, hogy ne fájjon neki, és érezte, ahogy a lány viszonozza a szorítását. Ezt nem csak hallucinálta, nem a Shrike űzött vele egy utolsó, kegyetlen játékot. A lánya volt az.

– Mondj igent, apu.

Sol megoldotta a gonosszá vált Istennek engedelmességgel tartozó Ábrahám problémáját. Az engedelmesség többé nem állhatott mindenekfelett az emberiség és istene viszonyában. De mi van akkor, ha az áldozatul kiválasztott gyermek kéri meg, hogy engedelmeskedjen Isten szeszélyének?

Sol fél térdre ereszkedett a lánya mellett, és kitárta a karját.

– Rachel.

A lány ugyanolyan hévvel ölelte át, mint ahogy már számtalanszor tette, állát a vállára helyezve, karjával erősen szorítva, szeretettől megittasultan.

– Kérlek, apa, igent kell mondanunk – súgta a fülébe.

Sol csak ölelte, a kislány vékony karja a nyakára fonódott, arca az ő arcát melegítette. Némán zokogott, nedvesség csörgött végig az arcán és rövid szakállán, de nem volt hajlandó elengedni még egy másodpercre sem, hogy letörölje a könnyeit.

– Szeretlek, apu – suttogta Rachel.

Sol ekkor felállt, kézfejével megtörölte az arcát, és Rachel bal kezét szorítva megtették az első lépést a lenti oltárhoz vezető hosszú lépcsőn.

Sol arra ébredt, hogy zuhan, és a csecsemő után kapdos. A kislány ökölbe zárt kézzel, hüvelykujját a szájába dugva aludt a mellkasán, ám hirtelen felültével felébresztette, amitől rögtön sírni kezdett és homorított, ahogy az újszülöttek szoktak. Sol felpattant, hagyta leesni a takarókat és a köpönyeget, és magához szorította Rachelt.

Nappal volt. Késő reggel, ha minden igaz. Amíg aludtak, az éjszaka véget ért, a napfény bekúszott a völgybe, és átmosta a Kriptákat. A Szfinx úgy hajolt föléjük, mint egy ragadozó, erős mellső lábai ölelőn nyúltak ki a lépcső két oldalán.

Rachel bömbölt, arca eltorzult az ébredés, az éhség és az apjában érzett félelem sokkjától. Sol megállt a tűző nap alatt, és ringatva csitította. A Szfinx legfelső lépcsőfokához ment, pelenkát cserélt, felmelegítette az utolsó cumispakkot, és odatartotta a szájához, amíg a sírás halk cuppogássá nem szelídült. Sol megböfögtette, és addig járkált vele, amíg újra könnyű álomba nem merült.

Már tíz óra sem volt hátra a „születésnapjáig”. Tíz óra sem volt hátra a naplementéig és lánya életének utolsó néhány percéig. Sol nem először kívánta, hogy az Időkripták helyén egy hatalmas, a kozmoszt és az azt irányító istent szimbolizáló üvegtorony legyen. Sol addig dobálná az épületet kövekkel, amíg az utolsó üvegablak is betörne.

Próbálta felidézni az álom részleteit, de meleg, megnyugtató érzetét szertefoszlatták a Hyperion perzselő napsugarai. Csak Rachel elsuttogott könyörgésére emlékezett. A borzalmas gondolattól, hogy felajánlja őt a Shrike-nak, görcsbe rándult a gyomra.

– Semmi baj – suttogta a lányának, aki mocorogva-sóhajtozva merült el ismét az álmok csalóka oázisában. – Semmi baj, kölyök. A Konzul hajója mindjárt itt lesz. Bármikor megérkezhet.

A Konzul hajója délig nem érkezett meg. A Konzul hajója kora délutánig sem érkezett meg. Sol a völgyben kóborolt, az eltűnteket szólongatta, félig elfeledett dalokat dúdolt, amikor Rachel ébren volt, és altatókat búgott, amikor visszaaludt. A lánya egészen apró és könnyű volt: két kiló nyolcvanhat grammal és negyvennyolc centivel született, gondolt vissza mosolyogva a divatjamúlt otthonában, a Barnard Világán használatos divatjamúlt mértékegységekre.

Késő délután félálomból riadt fel a Szfinx kiterjesztett mancsának árnyékában, és felállt a karjaiban ébredező Rachellel. Egy űrhajó szelte át a mély lazúrkék égboltot.

– Megjött! – rikkantotta el magát, és Rachel válaszul ficánkolni kezdett.

A kék fúziós csóva a légköri űrhajóknak fenntartott, nappali élénkséggel ragyogott. Sol fel-alá ugrándozott, és napok óta először öntötte el a megkönnyebbülés. Addig kiabált és szökdécselt, amíg Rachel aggodalmasan fel nem sírt. Sol abbahagyta az ugrálást, és a magasba emelte Rachelt; tudta, hogy még nem képes fókuszálni, de azt akarta, hogy gyönyörködhessen a távoli hegység felett repülő, majd a sivatag felé ereszkedő hajó szépséges látványában.

– Megcsinálta! – kiáltott Sol. – Már jön! A hajó mindjárt...

Három, szinte egyidejű dörrenés rázta meg a völgyet; az első két hangrobbanást a sebességét csökkentő űrhajó adta ki, amint megelőzte a „lábnyoma”. A harmadik a megsemmisülésének hangja volt.

Sol tehetetlenül bámulta, ahogy a hosszú fúziós csóva végén ragyogó pont hirtelen olyan fényes lesz, mint a nap, eltűnik a lángok és forró gázok felhőjében, majd tízezer égő darabban a távoli sivatagba zuhan. Kipislogta a szeméből a retinára rakódott visszképeket. Rachel tovább sírt.

– Uramisten – suttogta Sol. – Uramisten.

Kétség sem fért hozzá, hogy az űrhajó teljesen megsemmisült. Utórobbanások rázták meg a levegőt – még harminc kilométerről is –, ahogy a roncsok füst-és lángcsóvát húzva maguk után, a sivatag, a hegyek és a mögöttük húzódó Fűtenger felé hullottak.

– Uramisten.

Sol lehuppant a meleg homokba. Ahhoz sem volt ereje, hogy sírjon, belül ürességet érzett, és semmi másra nem volt képes, mint hogy addig ringassa a gyermekét, amíg abba nem hagyja a sírást.

Tíz perccel később Sol két újabb fúziós csóvát vett észre az égen; ez a kettő déli irányba tartott a zenittől. Az egyik felrobbant, de túl messze ahhoz, hogy a hangja elérjen hozzá. A másik a déli sziklák alatt, a Kantárhegység mögött eltűnt a szeme elől.

– Talán nem is a Konzul volt – suttogta Sol. – Lehet, hogy ez már a Számkivetett invázió. Talán a Konzul hajója még eljön értünk.

De a hajó késő délutánra sem érkezett meg. Nem érkezett meg akkorra, amikor a Hyperion kis napja már a sziklafalra sütött, és árnyak nyúltak Sol után a Szfinx legfelső lépcsőjén. Nem jött meg, amikor a völgy árnyékba borult.

Rachel ettől a pillanattól számítva nem egész harminc perc múlva született meg. Sol megnézte a pelenkáját, látta, hogy száraz, és megetette az utolsó cumispakkból. Amíg evett, nagy, sötét szemeket meresztett rá, úgy tűnt, mintha az arcát fürkészné. Solnak eszébe jutottak az első percek, amikor a karjában tartotta, míg Sarai fűtött takarók alatt pihent; a csecsemő tekintete akkor is ugyanilyen kérdőn vésődött bele, meglepetten tapasztalva, milyen világba került.

Az esti szél felhőket sodort a völgy fölé. Délnyugatról morajlás támadt; először távoli mennydörgésnek tűnt, aztán már tisztán hallatszott a rendszeres időközönkénti, hányingert keltő ágyúzás – nukleáris vagy plazmarobbanások lehettek öt vagy még több kilométerre délen. Sol a leszálló felhők közül előbújó eget kémlelte, és itt-ott égő meteorcsóvákat látott ívelni: rakétalövedékek vagy landolókompok lehettek. Mindkét esetben halált hoztak a Hyperionra.

Sol nem foglalkozott velük. Halkan énekelt Rachelnek, miután megetette. Korábban a völgy szájához sétált, most viszont lassan visszaballagott a Szfinxhez. A Kripták úgy ragyogtak, mint még soha, vakító fénnyel szikráztak, akár az elektronok által gerjesztett neongázok. Odafent a lenyugvó nap utolsó sugarai pasztellszínű lángokba borították a felhőket.

Kevesebb, mint három perc maradt Rachel utolsó születésnapjáig. Sol tudta, most már hiába érkezne meg a Konzul hajója, nem lenne elég ideje felszállni rá, vagy kriogén álomba helyezni a gyermekét.

Nem is akarta.

Sol lassan felmászott a Szfinx lépcsőjén, és tudatosult benne, hogy Rachel huszonhat szabványévvel korábban ugyanezt az utat tette meg, még csak nem is sejtve, mi vár rá a sötét Kriptában.

Megállt a legfelső lépcsőn, és szusszant egyet. A nap perzselőn sütött, betöltötte az eget, felhevítette a Szfinx szárnyait és felső részét. Úgy tűnt, mintha maga a Kripta is árasztaná magából az elraktározott fényt, akár a sziklatömbök a hebroni sivatagban, ahol Sol évekkel korábban a pusztaságban bolyongott, hogy megvilágosodást keressen, de csak bánatot találjon. A levegő reszketett, a szél egyre erősödött – homokot kavart fel a völgyből, majd enyhült egy kicsit.

Sol fél térdre ereszkedett a felső lépcsőn, és lehúzta Rachelről a takarót, amíg az újszülött már csak puha gyapjúruhácskáját, pólyáját viselte.

Rachel ide-oda tekergett a kezében. Arca lila volt és csillogott, apró keze elvörösödött az ökölbe szorító mozdulatoktól. Sol pontosan ilyennek emlékezett rá, amikor az orvos átadta neki az újszülöttet, ugyanígy nézte a lányát, mint most, aztán Sarai hasára fektette, hogy az anyja is láthassa.

– Jaj, istenem! – sóhajtotta Sol, és a másik térdével is lerogyott. Most már valóban térdelt.

Az egész völgy megremegett, mintha földrengés támadt volna. Sol fél füllel hallotta a távoli robbanásokat dél felé, de most jobban aggasztotta a Szfinx borzasztó ragyogása. A Kripta, villódzó-vibráló fényétől Sol árnyéka ötven méter hosszúra szökkent mögötte a lépcsőn és a völgyben. A szeme sarkából látta, hogy a többi Kripta is hasonlóan izzik fel – gigászi, barokk reaktorok az olvadás előtti utolsó másodpercekben.

A Szfinx bejárata kéken villant, majd lilára, aztán vakító fehérre váltott. A Szfinx mögött, az Időkripták völgye feletti fennsíkon egy képtelen fa öltött homályos alakot; hatalmas törzse és hegyes acélágai áttörték a fénylő felhőréteget. Sol vetett rá egy gyors pillantást, meglátta a háromméteres töviseket és szörnyű gyümölcseiket, aztán visszafordult a Szfinx bejáratához.

Valahol szél süvített és mennydörgés robajlott. Valahol karmazsinvörös, alvadt vérhez hasonló porfelhő kavarodott fel a Kripták rettentő fényében. Valahonnan hangok kiáltoztak, kórusban sikoltottak.

Sol egyikkel sem törődött. Nem látott mást, csak a lánya arcát, valamint a mögötte előbukkanó árnyékot, ami betöltötte a Kripta, tündöklő ajtaját.

A Shrike kilépett a Kriptából. A lénynek le kellett hajolnia, hogy háromméteres testével és acélpengéivel kiférjen a nyíláson. Kijött a Szfinx felső teraszára ez a félig élő, félig szobor teremtmény, és rémálomszerű nyugalommal közeledett Solhoz.

Az alkonyi fény a lény páncélját nyaldosta, vízesésként zúgott le a domború mellvért acéltövisei közt, és az ízületekből kinyúló ujjpengéken meg szikéken csillámlott. Sol magához ölelte Rachelt, és a Shrike szemeit képező, többfazettás vörös kohókba bámult. A naplemente vérvörös színt öltött, akárcsak Sol visszatérő álmában.

A Shrike feje megmozdult, súrlódás nélkül fordult először kilencven fokkal jobbra, majd balra, mintha a teremtmény szemügyre vette volna a birtokát.

A Shrike hármat lépett előre, és alig két méterre Soltól megállt. A lény kicsavarta és széttárta négy karját, ujjpengéi kinyíltak.

Sol még szorosabban magához vonta Rachelt. A kislány bőre nyirkos volt, arca feldagadt és kipirosodott a születés fáradalmaitól. Másodpercek voltak hátra. Szemei külön-külön jártak, és látszólag Solra fókuszáltak.

Solnak eszébe jutott az álom.

Mondj igent, apu!

A Shrike lehajtotta a fejét, és a borzalmas gödrökben ülő rubinszemek megállapodtak Solon és gyermekén. Higanyszája félig szétvált, és kivillant a rétegzett, többszintes acélfogsor. Négy kéz nyúlt előre, fémtenyérrel felfelé, és fél méterrel Sol arca előtt álltak meg.

Mondj igent, apu!

Sol emlékezett az álomra, emlékezett lánya ölelésére, és megértette, hogy a végén – amikor minden más porrá lesz – csak a szeretteink iránti hűséget vihetjük magunkkal a sírba. A hűség – a valódi hűség – azt jelenti, bízunk a szeretet erejében.

Sol felemelte újszülött és haldokló gyermekét, aki másodpercekkel születése előtt, első és utolsó lélegzetvételével sírt fel, és a Shrike kezébe adta.

A kislány pillekönnyű súlya nélkül Sollal megfordult a világ.

A Shrike a magasba emelte Rachelt, hátralépett, és fényárba borult.

A Szfinx mögött a tövisfa megszűnt homályosnak lenni, azonos fázisba került a jelennel, és rettentő módon kiélesedett.

Sol lépett egyet előre, karját esdeklőn nyújtotta előre, de a Shrike hátralépett a sugárzó fénybe, és eltűnt. Robbanások korbácsolták fel a felhőket, lökéshullámuk térdre döntötte Solt.

Mögötte és körülötte megnyíltak az Időkripták.

HARMADIK RÉSZ

HARMINCEGY

Felébredtem, és nem örültem, hogy felvertek álmomból.

Szitkozódva, a hirtelen beömlő fénytől hunyorogva átfordultam a másik oldalamra, és Leigh Huntot láttam meg az ágyam szélén ülni. Még a kezében tartotta az aeroszolos fecskendőt.

– Annyi altatót vett be, hogy egész nap az ágyban maradt volna – szólalt meg. – Ébresztő, hasára süt a nap!

Felültem, megvakartam a reggeli borostámat, és lapos pillantást vetettem Huntra.

– Ki a fene engedte meg, hogy bejöjjön a szobámba? – A beszéd olyan megerőltető volt, hogy köhögni kezdtem tőle, és abba sem hagytam, amíg Hunt vissza nem tért a fürdőszobából egy pohár vízzel.

– Tessék!

Ivás közben, két köhögőroham között hasztalan próbáltam éreztetni vele dühömet és felháborodásomat. Az álmok hordaléka eloszlott, akár a hajnali köd. Borzasztó veszteségérzet telepedett rám.

– Öltözzön fel! – állt fel Hunt. – A vezérigazgató húsz perc múlva látni akarja a lakosztályában. Sok minden történt, amíg aludt.

– Például? – Megdörzsöltem a szemem, majd beletúrtam kócos hajamba.

– Kérdezze le az adatszférát! – mosolygott feszülten Hunt. – Aztán mielőbb menjen le Gladstone lakosztályába. Húsz perce van, Severn. – Azzal távozott.

Rákapcsolódtam az adatszférára. Úgy kell elképzelni az adatszférába történő belépést, mint egy régi földi óceán, változó mértékben örvénylő foltját. Egy átlagos napon csendes tenger képét öltötte érdekes hullámformákkal. Krízis esetén tajtékot vetett. Ma hurrikán tombolt. A hozzáférési útvonalak beléptetőpontjánál várakozni kellett, a frissítések hullámverése nyomán eluralkodott a fejetlenség, az adatsíkmátrix felbolydult a tárolt adatok átcsoportosításától és nagy összegű átutalásoktól, míg a Mindenséget, amely általában többszintű információcserének és politikai vitafórumnak adott otthont, a zavarodottság orkánja dúlta fel – a félbehagyott referendumok és elavult álláspontok felhőfoszlányait elfújta a szél.

– Édes jó istenem! – suttogtam, majd lecsatlakoztam, de az információáradat még utána is ott lüktetett az implantom áramköreiben és a fejemben. Háború. Gladstone felelősségre vonásáról szóló híresztelések. Zavargások bolygók tucatjain. A Shrike-szekta felkelése a Lususon. A HAD kétségbeesett utóvédharcot folytatva elhagyja a Hyperion-rendszert, de már túl késő, már túl késő. A Hyperionon már tart az ostromállapot. Félő, hogy a Számkivetettek kezére kerülnek a távnyelők.

Felkeltem az ágyból, meztelenül berohantam a zuhany alá, és rekordidő alatt letusoltam a szonikus fürdőben. Hunt vagy valaki más kikészített egy elegáns szürke ruhát és köpenyt; gyorsan magamra kapkodtam őket, és még vizesen hátrafésültem a hajam. Nedves tincsek hullottak a galléromra.

Nem volna szép tőlem, ha megvárakoztatnám az Ember Hegemóniájának vezérigazgatóját. De nem ám!

– Na, végre, hogy ideért! – köszöntött Meina Gladstone, amikor beléptem a lakosztályába.

– Maga meg mi a faszt művelt? – csattantam fel.

Gladstone köpni-nyelni nem tudott. Az Ember Hegemóniájának vezérigazgatója szemlátomást nem volt hozzászokva ehhez a hangnemhez. Szar ügy, gondoltam.

– Ne feledje, ki maga, és kivel beszél – utasított rendre hűvösen Gladstone.

– Nem tudom, ki vagyok. És lehet, hogy Horace Glennon-Height óta a legnagyobb tömeggyilkossal beszélek. Miért engedte, hogy kitörjön ez a háború?

Gladstone csak pislogott. Körbenézett, de négyszemközt voltunk. Hosszú nappalijában kellemes sötétség honolt, a falakon a Régi Földről származó festmények lógtak. Az sem érdekelt volna, ha mindegyik eredeti Van Gogh. Rámeredtem Gladstone-ra, Lincolnt idéző arcáról csak egy öregasszony nézett vissza rám a redőnyön beszűrődő halvány fényben. Egy pillanatig farkasszemet nézett velem, aztán megint elfordult.

– Bocsánatot kérek! – vakkantottam, a bocsánatkérés legkisebb jele nélkül. – Nem engedte, hanem ön tette lehetővé, nem igaz?

– Nem, Severn, nem én tettem lehetővé – válaszolta Gladstone fojtott, majdnem suttogó hangon.

– Beszéljen hangosabban! – förmedtem rá. Fel-alá járkáltam a magas ablakok mellett, figyeltem, ahogy a redőnyön beszűrődő fény csíkokat fest rám. – És nem vagyok Joseph Severn.

– Hívjam M. Keatsnek? – vonta fel a szemöldökét.

– Legyen a nevem Senkise – feleltem. – Így ha megérkezik a többi küklopsz, azt mondhatja nekik, hogy Senkise vakította meg, ők pedig elmennek, mondván: ez az istenek akarata.

– Meg akar vakítani?

– Most ki tudnám tekerni a nyakát, és egy fikarcnyi bűnbánatot sem éreznék utána. Milliók fognak meghalni, mielőtt vége lenne a hétnek. Hogyan engedhette?

Gladstone megérintette az alsó ajkát.

– A jövő csupán két irányt vehet – mondta halkan. – Háború és teljes bizonytalanság, vagy béke és teljesen bizonyos kihalás. A háborút választottam.

– Ki állít ilyesmit? – A kíváncsiságom most már elnyomta a dühöt a hangomban.

– Ez tény. – A komlogjára sandított. – Tíz perc múlva a szenátus előtt kell lennem, hogy bejelentsem a háborút. Meséljen, mi történt a hyperioni zarándokokkal!

Karba fontam a kezem, és lenéztem rá.

– Elmondom, ha megígéri, hogy megtesz valamit.

– Ha módomban áll, megteszem.

Elbizonytalanodtam. Rájöttem, hogy teljesen mindegy, mekkora aduász van a kezemben, ez a nő nem fog vaktában ígérgetni.

– Jól van – mondtam. – Azt akarom, hogy küldjön fénysürgönyt a Hyperionra, oldja fel a Konzul hajójának zárlatát, és küldjön el valakit a Hoolie folyóhoz a Konzulért. Úgy százharminc kilométerre van a fővárostól, a Karla-zsilip felett. Lehet, hogy megsérült.

Gladstone begörbítette a mutatóujját, megvakarta a száját, és bólintott.

– Kiküldők egy keresőcsapatot. A zárlat feloldása attól függ, mit tud még mondani. A többiek életben vannak?

Magam köré tekertem rövid köpönyegem, és levetettem magam egy kanapéra a vezérigazgatóval szemben.

– Nem mindenki.

– Byron Lamia lánya? Brawne?

– A Shrike elkapta. Egy darabig eszméletlen volt, valamiféle neurosönttel az adatszférára kapcsolódva. Álmodtam róla... ott lebegett valahol, és újra vele volt az első visszanyert Keats-személyiség. Éppen akkor léptek be az adatszférába... sőt, a megaszférába. Álmaimban sem gondoltam volna, hogy léteznek olyan kapcsolatok és dimenziók, amikhez hozzáfértek.

– Most életben van? – hajolt előre feszülten Gladstone.

– Nem tudom. A teste eltűnt. Felébredtem, mielőtt kiderült volna, hol lépett be a személyisége a megaszférába.

Gladstone bólintott.

– Mi a helyzet az ezredessel?

– Kassadot magával vitte valahová Moneta, a nőnemű ember, aki látszólag az időben visszautazó Kriptákban lakik. Amikor utoljára láttam, puszta kézzel támadt rá a Shrike-ra. Sőt, Shrike-okra. Ezrével hemzsegtek.

– Túlélte a harcot?

– Nem tudom – tártam szét a kezem. – Ezek álmok voltak. Töredékek. Részletekben érzékelt mozzanatok.

– A költő?

– Silenust elragadta a Shrike. Felnyársalta a tövisfára. De később, Kassad álmában észrevettem egy pillanatra. Még életben volt. Nem tudom, hogyan.

– Vagyis a tövisfa létező dolog, nem csak a Shrike-szekta propagandája?

– Ó, nagyon is létezik.

– A Konzul meg elment? Megpróbált visszatérni a fővárosba?

– Nála volt a nagyanyja sárkányszőnyege. Működött is, egészen, amíg el nem érte azt a Karla-zsiliphez közeli helyet, amit említettem. A szőnyeg... és vele ő is... a folyóba zuhant. – Megelőztem a következő kérdését. – Nem tudom, hogy túlélte-e.

– És a pap? Hoyt atya?

– A keresztség visszahozta a halálból Duré atyaként.

– Tényleg Duré atya az? Vagy egy üresfejű másolat?

– Duré az – feleltem. – De... sérült ember. Megtört.

– De még mindig a völgyben van?

– Nem. Nyoma veszett az egyik Barlangkriptában. Nem tudom, mi történt vele.

Gladstone a komlogjára lesett. Próbáltam magam elé képzelni az épület többi szárnyában... a bolygón... a Hálóban uralkodó kapkodást és káoszt. A vezérigazgató nyilván még a szenátusi beszéde előtt bezárkózott ide egy negyedórára. Lehet, hogy mostantól hetekig nem lesznek ilyen nyugodt percei. Talán soha többé.

– Masteen kapitány?

– Meghalt. Eltemették a völgyben.

Gladstone sóhajtott.

– És Weintraub meg a gyermek?

Megráztam a fejem.

– Nem sorrendben álmodtam... ide-oda ugráltam az időben. Azt hiszem, már megtörtént, de nem vagyok biztos benne. – Felpillantottam. Gladstone türelmesen várt. – A csecsemőnek már csak másodpercei voltak hátra, amikor eljött érte a Shrike – meséltem. – Sol felajánlotta neki. Azt hiszem, magával vitte a Szfinxbe. A Kripták nagyon fényesen ragyogtak. Újabb... Shrike-ok bukkantak elő.

– Tehát megnyíltak a Kripták?

– Igen.

Gladstone megérintette a komlogját.

– Leigh? Szóljon a kommunikációs központban az ügyeletes tisztnek, hogy lépjen kapcsolatba Theo Lane-nel és a HAD illetékeseivel a Hyperionon. Oldják fel a karantént a hajóról. Továbbá mondja meg a főkormányzónak, hogy perceken belül küldök neki egy magánüzenetet. – A szerkezet csippant egyet, és Gladstone felnézett rám. – Álmodott még valamit?

– Képeket. Szavakat. Nem értem, mi folyik ott. A lényeget összefoglaltam.

Gladstone halványan elmosolyodott.

– Észrevette, hogy olyan eseményekről is álmodik, amiről a másik Keats-személyiségnek nem lehet tudomása?

Nem válaszoltam. Sokkoltak a szavai. Azért állhattam kapcsolatban a zarándokokkal, mert a Magon keresztül hozzáfértem a Brawne Schrön-hurkába zárt személyiségimplanthoz – a Magon és közösen használt, primitív adatszférájukon keresztül. A személyiség azonban kiszabadult, az adatszférát pedig eltörölte a távolság. Ahol nincsen fénysürgönyadó, ott üzeneteket sem lehet fogadni.

Gladstone mosolya elillant.

– Ezt meg tudja magyarázni?

– Nem – néztem fel. – Talán csak álmok voltak. Rendes álmok.

– Talán megtudjuk, ha megtaláljuk a Konzult – állt fel Gladstone. – Vagy amikor a hajója a völgybe ér. Két percem van a szenátusi jelenésem előtt. Van még valami?

– Egy kérdés – mondtam. – Ki vagyok én? Miért vagyok itt?

Már megint az a halvány mosoly.

– Mind ugyanezeket kérdezzük magunktól, M. Sev... M. Keats.

– Komolyan beszélek. Azt hiszem, ön többet tud nálam.

– A Mag küldte hozzám, hogy az összekötőm legyen a zarándokokkal. És hogy megfigyeljen. Elvégre ön egy költő és művész.

Horkantottam, és felálltam. Lassan odasétáltunk a privát távnyelőhöz, amin majd átléphet a szenátusba.

– Mi értelme megfigyelni a világvégét?

– Derítse ki! – felelte Gladstone. – Menjen el a világ végére! – Átnyújtott egy komlogomhoz való mikrokártyát. Beillesztettem, és a tárcsára néztem; egy univerzális engedély csip volt, amivel bármelyik távnyelőt használhattam, legyen az nyilvános, privát vagy katonai kapu. Jegyet kaptam a világ végére.

– Mi lesz, ha megölnek? – kérdeztem.

– Akkor sosem hallhatjuk a választ a kérdéseire – közölte Gladstone vezérigazgató. Futólag megérintette a csuklómat, hátat fordított, és átlépett a kapun.

Néhány percig egyedül maradtam a lakosztályában; kiélveztem a fényt, a csendet és a műalkotásokat. Tényleg volt egy Van Gogh az egyik falon – többet ért, mint a bolygó legtöbb lakójának vagyona. A festő arles-i szobáját ábrázolta. Az őrület nem új találmány.

Nem sokkal később távoztam. Hagytam, hogy a komlogom memóriája átvezessen a Kormányzati Palota labirintusán. Végül a központi távnyelőterminexnél kötöttem ki, és átléptem az egyik kapun, hogy megkeressem a világ végét.

Két olyan távnyelőút vezetett át a Hálón, amihez mindenki rendelkezett hozzáféréssel: a Csomópont és a Tethys folyó. Áttávoltam a Csomópontra, ahol a Csingtao-Hszinhuang Panna fél kilométeres szakasza összekapcsolódott az Új-Földdel és a Sohamár rövid tengerparti sávjával. A Csingtao-Hszinhuang Pannát az első hullámba sorolták, harmincnégy órája volt még a Számkivetettek rohama előtt. Az Új-Föld a második hullámba tartozó bolygók között szerepelt, amit éppen most jelentettek be, és kicsivel több, mint egy szabványhét választotta el az inváziótól. A Sohamár a Háló belső régióiban volt, évekre a támadástól.

Nem tört ki pánik az utcákon, az emberek inkább az adatszférára és a Mindenségre kapcsolódva figyelték a beszédet. A Csingtao szűk sikátoraiban bóklászva ezernyi beszélőből és személyi komlogból hallatszott Gladstone hangja, furcsa, szóbeli alapzajként társulva az utcai árusok kiáltozásához, a nedves járdaköveken sziszegő kerekekhez és a fejek fölötti közlekedőszinteken haladó elektromos riksák zümmögéséhez.

– ...ahogy azt egy másik vezető mondta a népének egy támadás előestéjén, csaknem nyolc évszázaddal ezelőtt: „Nem ígérhetek mást, csak vért, erőfeszítést, könnyeket és verítéket.” Azt kérdezik tőlem, mit fogunk tenni. Ezt válaszolom: háborút viselünk az űrben, szárazföldön, levegőben és tengereken, háborút viselünk minden erőnkkel, az igazság és a jogosság tudatával felvértezve. Ezt fogjuk tenni...

A Csingtao és a Sohamár közti átkelőzónánál HAD-csapatok állomásoztak, de a járókelők látszólag úgy viselkedtek, mint máskor. Kíváncsi lettem volna, vajon a katonaság mikor foglalja le a Csomópont sétálóutcáját közúti forgalom céljából, és hogy a járművek előre vagy hátrafelé fognak-e vonulni.

Átléptem a Sohamárra. Az utcák itt szárazak voltak, csak az óceán hullámai csaptak fel néha harminc méter mélyről a Csomópont kősáncaira. Az ég a megszokott okkersárga és szürke színekben komorlott, vészjósló félhomályt teremtve a nap közepén. A kis kőpavilonokból lámpások és portékák fénye derengett. Éreztem, hogy az utcák kihaltabbak, mint máskor; az emberek az üzletekben állva, vagy kőfalakon és padokon ülve, lehajtott fejjel és a gondolataikba merülve hallgatták a beszédet.

– ...azt kérdezik tőlem, mi a célunk. Egy szóval válaszolok: a győzelem. Győzelem minden áron, győzelem minden szörnyűség ellenére, győzelem, legyen a hozzá vezető út bármilyen hosszú és nehéz, mert győzelem nélkül nincs túlélés...

Nem kellett sokáig sorban állnom Edgarváros fő terminexéhez. Betápláltam a Mare Infinitus kódját, és átléptem a kapun.

A felhőtlen ég a szokásos zöld színében tündökölt, amire az úszó város alatti óceán mélyebb zölddel felelt. Hínárfarmok sodródtak a látóhatáron. Ilyen távol a Csomóponttól még gyérebb volt a tömeg; a korzókon alig járt valaki, némelyik bolt be is zárt. Néhány férfi verődött össze egy mólónál, és egy antik fénysürgönyvevőt álltak körbe. Gladstone hangja tompán és fémesen csengett a sós illatú levegőben.

– ...a HAD elszánt egységei e pillanatban is a harcálláspontjaik felé tartanak, abban a szilárd meggyőződésben, hogy nemcsak a veszélyben forgó bolygókat, hanem az Ember Hegemóniájának egészét is képesek lesznek megmenteni egy aljas és lélekölő zsarnokságtól, melyhez fogható még sosem szennyezte be a történelemkönyvek lapjait...

A Mare Infinitus tizennyolc órányira volt az inváziótól. Az ég felé néztem, félig-meddig arra számítva, hogy megpillantom az ellenséges raj első nyomait, a bolygó körüli védelemre vagy űrbeli csapatmozgásokra utaló jeleket. De nem volt ott más, csak az ég, a meleg és a lágyan ringatózó város a tengeren.

A Mennyország Kapuja az inváziós lista első helyén szerepelt. Átléptem a lapályvárosi VIP-kapun, és lenéztem a Rifkin-dombról a nevét meghazudtoló, gyönyörű városra. Késő este volt, olyannyira késő, hogy már dolgoztak a mech utcaseprők, seprűik és szonikus gépeik zümmögve tisztították meg a macskaköveket. Itt már megindult a népmozgás: az emberek némán, hosszú sorokban álltak a Rifkin-dombon lévő nyilvános terminex előtt, ám még hosszabb sorok kígyóztak a lenti Promenád-kapuknál. A helyi rendőrök – barna, páncélozott kezeslábast viselő, magas figurák – nagy erőkkel kivonultak, de ha a HAD katonái is a terület biztosítására siettek, hát őket nem lehetett látni.

A sorban álló emberek nem helyi lakosok voltak – a Rifkin-domb és a promenád földbirtokosai minden bizonnyal privát kapukat használtak –, hanem munkások, akik a páfrányerdőn és parkokon túli, kilométerekre lévő talajhasznosítási projekteken dolgoztak. Nem estek pánikba, és nem nagyon beszélgettek. Sztoikus türelemmel vonultak, akár a vidámparki látványosság felé araszoló családok. Nem sokan hoztak magukkal utazótáskánál vagy hátizsáknál nagyobb poggyászt.

Sikerült volna szert tennünk akkora lelki nyugalomra, tűnődtem el, hogy még egy invázió küszöbén is megőrizzük a méltóságunkat?

A Mennyország Kapuja tizenhárom órányira volt a támadás kezdetétől. A Mindenségre állítottam a komlogomat.

– ...ha ellen tudunk állni ennek a veszélynek, akkor szeretett bolygóink szabadok lesznek, és a Háló élete egy napfényesebb jövőben folytatódhat. Ha viszont elbukunk, akkor az egész Háló, a Hegemónia, és minden, ami valaha fontos volt nekünk, visszasüllyed egy új sötét középkorba, amit a Számkivetettek perverz tudománya és az emberiség rabszolgaságba döntése, ha lehet, még ördögibbé és hosszan tartóbbá tesz.

– Ezért hát nézzünk szembe kötelességeinkkel, hogy ha az Ember Hegemóniája és a Protektorátus fennmarad, akkor tízezer év múlva is azt mondhassák az emberek: „Ez volt a legnagyszerűbb pillanatunk.”

Lent a csendes, friss illatú városban lövések dördültek. Először nyílvető puskák ropogása hallatszott, aztán mélyen felzúgtak a tömegoszlató sokkolók, ezt pedig sikolyok és lézersistergések követték. A promenádon összesereglett emberek nyomakodni kezdtek a terminex felé, ám ekkor rohamrendőrök bukkantak elő a parkból. Halogénreflektorokat kapcsoltak be, melyek vakító fénnyel árasztották el a tömeget, és hangosbeszélőben utasították őket, hogy rendeződjenek vissza a sorokba, vagy oszoljanak. A tömeg nem tudta, mitévő legyen, csalóka áramlatba sodródott medúzák gyanánt tolongtak, de aztán – az egyre közelebbi és hangosabb lövésektől megriadva – a kapu platformja felé tódultak.

A rohamrendőrök könnygázt és szédülésgránátokat lőttek közéjük. A sokaság és a távnyelő között lila kordonmező zizzent fel. Katonai EMJ-k és biztonsági suhanók köteléke húzott el alacsonyan, lefelé irányított fényszórókkal a város fölött. Az egyik fénysugár rám vetült, kitartott, majd miután a komlogomon felvillant egy vallatójelzés, továbbsuhant. Eleredt az eső.

Ennyit a lelki nyugalomról.

A rendőrség biztosította a Rifkin-domb nyilvános terminexét, és egymás után léptek át a Légköri Protektorátus általam is használt privát kapuján. Úgy döntöttem, inkább máshová megyek.

A HAD kommandósai vigyázták a Kormányzati Palota folyosóit. Egyenként átvizsgálták a távnyelőből kilépőket, holott a Háló egyik legvédettebb kapujáról volt szó. Három ellenőrző ponton kellett áthaladnom, mire elértem az elnöki lakószárnyig, ahol a szállásom volt. Hirtelen őrök jelentek meg, hogy kiürítsék a főcsarnokot és lezárják a mellékfolyosókat. Gladstone viharzott el mellettem tanácsadók, titkárok és katonai fejesek nyüzsgő kíséretében. Meglepő módon észrevett, megállt, amitől a sleppje feltorlódott mögötte, és a csatapáncélos tengerészgyalogosok barikádja mögül megszólított.

– Hogy tetszett a beszéd, M. Senkise?

– Tetszett – feleltem. – Lelkesítő volt. És egyben, ha nem tévedek, Winston Churchilltől lopta.

Gladstone elmosolyodott, és kissé megvonta a vállát.

– Ha már lopunk, lopjunk a feledésbe merült mesterektől. – Lehervadt a mosolya. – Mi hír a határvidékről?

– Még csak most kezdik felfogni, mi történik – válaszoltam. – Pánikra számítson.

– Mindig arra számítok – mondta a vezérigazgató. – Megtudott valami újat a zarándokokról?

Erre a kérdésre nem számítottam.

– A zarándokokról? Azóta nem... álmodtam.

A slepp és a küszöbön álló események kezdték elsodorni Gladstone-t.

– Talán már nem is kell aludnia ahhoz, hogy álmodjon – kiáltott utánam. – Tegyen egy próbát!

Végig kellett néznem, ahogy elmegy, és csak azután engedtek vissza a szállásomra. Amikor azonban odaértem az ajtóhoz, sarkon fordultam. Undorodtam magamtól. Kábultan, a ránk váró borzalmaktól rettegve be akartam zárkózni a szobámba. Képes lettem volna lefeküdni az ágyamra, ébren maradni, és felhúzni az államig a takarót, miközben a Hálót, a kis Rachelt és magamat siratom.

Elhagytam a lakószárnyat, és kavicsos ösvényeken kóboroltam, amíg meg nem találtam a középső kertet. Apró távirányítású mikroadóvevők zümmögtek a levegőben, és az egyikük a nyomomba szegődött. Átballagtam a rózsalugason, rátértem egy szűk, nedves trópusi növények között kanyargó ösvényre, és végül a híd melletti, régi földi térségnél lyukadtam ki. Leültem a kőpadra, ahol korábban Gladstone-nal beszélgettünk.

Talán már nem is kell aludnia ahhoz, hogy álmodjon. Tegyen egy próbát!

Felhúztam a talpam a padra, a térdemre támasztottam az állam, a halántékomhoz érintettem az ujjaim hegyét, és lehunytam a szemem.

HARMINCKETTŐ

Martin Silenus a fájdalom színtiszta költészetében vonaglik. Egy két méter hosszú acéltövis fúródik testébe a lapockái között, majd tör fel a mellkasából, hogy egy méterrel előrébb, rettenetesen messzi, hegyes csúcsban végződjön. Hadonászó karjai nem érnek el a hegyéig.

A tövis tükörsima, izzadt tenyere és begörbített ujjai nem tudnak belekapaszkodni. Hiába síkos a felülete, a teste mégsem csúszik le róla; olyan szilárdan fel van nyársalva, mint egy kiállított pillangó.

Sehol egy vércsepp.

Miután a racionalitás áthatolt a fájdalom őrült ködén, Martin Silenus órákig töprengett ezen. Sehol egy vércsepp. Bezzeg fájdalom, az van. Ó, de még mennyire, hogy van, méghozzá bőségesen: a költő legmerészebb álmaiban sem gondolta volna, hogy létezhet ekkora fájdalom, amely meghaladja az ember tűrőképességét, és túlmegy a szenvedés minden határán.

Silenus azonban tűr. És Silenus szenved.

Ezredszerre is felüvölt; rekedt sikolya artikulátlan, nyelvi eszközöktől megfosztott, még csak nem is káromkodás. Szavakkal nem lehet kifejezni ezt a kínszenvedést. Silenus üvölt és vonaglik. Valamivel később elernyed, s a hosszú tövis halványan együtt himbálózik vele. Mások is lógnak felette, alatta és mögötte, de Silenus nem sokat foglalkozik velük. Mindegyikük a maga kínjába gubózik.

– Hisz’ ez a pokol – jut eszébe Silenusnak egy Marlowe-idézet –, s én benne vagyok.

De ő tudja, hogy ez nem a pokol. Nem is a túlvilág. Ugyanakkor azt is tudja, hogy nem a valóság egyik leágazása; a tövis átfúrja a testét! Nyolc centiméter szerves acél hatol keresztül a mellkasán! Mégsem halt meg. És nem is vérzik. Valahol létezett ez a hely, de nem a pokolban, és nem is volt élő.

Furcsán telt itt az idő. Silenus korábban már tapasztalt olyat, hogy az idő néha megnyúlik és lelassul – a feltárt ideg miatti gyötrelem a fogorvosi székben, a sajgó vesekő a klinika várótermében –, hogy úgy tűnhet, mintha a fájdalmat elszenvedett, sokkolt biológiai óra mutatóival együtt az idő is megállna. Ám utána újraindult. A gyökértömés végül elkészült. Végül megjött az ultramorfium, beadták, és hatott. Itt viszont még a levegő is megfagyott az idő hiányában. A fájdalom egy fölé tornyosuló, ám soha meg nem törő hullám taraja.

Silenus dühében és fájdalmában elordítja magát, és tekergőzik a tövisén.

– Faszszopó! – köpi ki végül. – Istenverte faszszopó seggfej! – A szavak egy másik életet idéznek, egy álom ereklyéi, melyben a fa valósága előtt élt. Silenus már alig emlékszik arra az életre, mint ahogy arra is, amikor a Shrike idehozta, felnyársalta, magára hagyta.

– Jaj, istenem! – sír fel a költő, és mindkét kezével a tövisbe kapaszkodik. Próbálja megtámasztani magát, hogy legalább saját testsúlyának mérhetetlen terhével könnyítsen a leírhatatlan fájdalmon.

Alatta táj húzódik. Mérföldekre ellát. Az Időkripták völgyének és az azon túli sivatagnak dermedt, papírmasé diorámáját látja. Még a halott város és a távoli hegyek képlékeny, steril kicsinyített mását is elkészítették. Teljesen mindegy. Martin Silenus számára nem létezik más, csak a fa és a fájdalom, e kettő pedig elválaszthatatlan. Silenus a fájdalomtól vicsorogva húzza mosolyra a száját. Gyerekkorában, a Régi Földön legjobb barátjával, Amalfi Schwartzcal egyszer ellátogattak egy keresztény kommunába az Észak-amerikai Rezervátumban, és miután megismerték botcsinálta teológiájukat, folyton a keresztre feszítéssel viccelődtek. Az ifjonc Martin szélesre tárta a kezét, a bokájánál összefűzte a lábát, felszegte a fejét, és azt mondta:

– Még ilyet, idefentről belátni az egész várost!

Amalfi hahotázott.

Silenus most üvölt.

Az idő valójában egy tapodtat sem halad előre, de Silenus elméje kis idő múlva visszakanyarodik a lineáris észleléshez vagy valami ahhoz hasonlóhoz – a kínok tiszta, éles fájdalomoázisokkal megszakított, tompán elszenvedett sivatagánál bármi jobb –, aztán saját fájdalmának lineáris érzékelésén keresztül Silenus elkezdi létrehozni az időt ezen az időtlen helyen.

Először is, a káromkodás tisztánlátással egészíti ki a szenvedését. A kiabálás fájdalmat okoz, a dühe azonban kitisztítja a fejét.

Aztán a kiabálás vagy a rohamszerűen rátörő kínok szünetében a kimerült Silenus gondolkodásra készteti magát. Kezdetben még csak azzal próbálkozik, hogy különböző dolgokat, például idő-és menetrendeket állítson sorrendbe a fejében; nem számít, mit, csak az a lényeg, hogy elválassza a tíz másodperccel ezelőtti fájdalmat a következőtől. Silenus arra lesz figyelmes, hogy az erőfeszítéstől és az összpontosítástól egy kicsit enyhül a szenvedés – még most is elviselhetetlen, még most is kisöpör minden igazi gondolatot, de azért valamennyivel csökken.

Silenus tehát összpontosít. Ordít, szitkozódik és vonaglik, de összpontosít. Mivel másra nem tud, a fájdalomra.

Rájön, hogy a fájdalomnak megvan a maga felépítése. Van egy alaprajza. Bonyolultabb mintázatokba rendeződik, mint egy csigáspolip, barokkosabb még a legboltozatosabb gótikus katedrálisnál is. Martin még sikoltozás közben is a fájdalom felépítését tanulmányozza. Ráébred, hogy a fájdalom egy költemény.

Silenus tízezredszerre is megfeszíti a testét, nyakát nyújtogatja, enyhülést keres az enyhülés nélküli világban, ám ezúttal egy ismerős alakot vél felfedezni öt méterrel feljebb. Hasonló tövisen lóg, és a kínszenvedés valószínűtlen széllökései rángatják.

– Vili! – nyögi ki Martin Silenus első valódi gondolatát.

Hajdani hűbérura és patrónusa a világtalan semmibe bámul, ahogy Silenust, úgy őt is elvakítja a fájdalom, ám egy hangyányit elfordul, mint aki a nevére lesz figyelmes e neveken túli helyen.

– Vili! – kiáltja újra Silenus, aztán elborítja a fájdalom a látását és a gondolatait. A fájdalom felépítésére koncentrál, úgy követi nyomon al kötőelemeit, mintha magának a fának a törzsét, ágait, gallyait és töviseit rendszerezné. – Jó uram!

Silenus hallja, amint egy hang a sikolyok fölé kerekedik, és ámulattal veszi tudomásul, hogy a sikolyokat és a hangot is ő adja ki:

Te álmodozó vagy;

önmagad láza – gondolj csak a földre;

mi üdvöt rejt neked akár remény is?

Mily menedéket? Van mindenkinek

otthona, s dolga silány vagy magasztos:

van vígabb napja és gyötrelmesebb – s az

maga a kín; vagy az öröm; külön. Csak

álmodok vetnek meg minden napot,

hordva több bút, mit bűnnel érdemelnék.[4]

Felismeri a verset: nem ő írta, hanem John Keats. Érzi, hogy a szavak még strukturáltabbá teszik körülötte a kaotikusnak tűnő fájdalmat. Silenus megérti, hogy a fájdalom születésétől fogva elkísérte – ezzel ajándékozza meg a világegyetem a költőt. Ennek a fájdalomnak a fizikai vetületét próbálta mindhiába versbe szedni, prózába ültetni haszontalan életének minden áldott évében. Nem is fájdalom, annál rosszabb: boldogtalanság, mely abból fakad, hogy a világegyetem mindenkinek fájdalmat okoz.

Csak álmodók vetnek meg minden napot,

hordva több bút, mit bűnnel érdemelnék!

Silenus ordítva szaval, de nem sikolt. A fáról dörgő, inkább pszichikai, semmint fizikai jajveszékelés a másodperc töredékéig alábbhagy. A csőlátás óceánjában egy sziget vonja magára a figyelmét.

– Martin!

Silenus hátratekeredik, felemeli a fejét, fókuszálni próbál a fájdalom ködén át. Bús Vili király egyenesen rá néz. Néz.

Bús Vili király egyetlen szótagot krákog. Egy végtelennek tűnő pillanat után eljut Silenus agyáig.

– Még!

Silenus felüvölt a fájdalomtól, testét önkéntelen, gutaütéses rángatózás fogja el. Amikor azonban abbahagyja, és elernyed – nem azért, mert csökken a fájdalom, hanem mert a kimerültség méreganyagai kiűzik a motoros –, központból hagyja, hogy a belső hang elkiáltsa s elsuttogja dalát:

Szellem, te úr!

Szellem, ha ráz!

Szellem, ha gyúl!

Szellem, ha gyász!

Előtted, hajlik

A térd s a homlok –

S szárnyad vet árnyat!

Bámulom, szellem,

lesújtva-felemelten

Halovány birodalmad![5]

A csend kicsiny köre számos közeli ágra kiterjed, eljut egy maroknyi tövisig, ahonnan fürtökben lógnak a haldokló emberi lények.

Silenus meredten nézi Bús Vili királyt, és látja, amint elárult ura kinyitja szomorú szemét. Patrónus és költő több mint kétszáz év után először pillantja meg egymást. Silenus átadja az üzenetet, ami idehozta, ami miatt felkerült a fára.

– Úgy sajnálom, jó uram!

Mielőtt Vili válaszolhatna, mielőtt a sikolyok kórusa minden mást elnyomna, a levegő megváltozik, a dermedt idő megmoccan, és a fa megrázkódik, mintha az egész monstrum egy méterrel lejjebb zuhant volna. Az ág remeg, és Silenus a többiekkel együtt sikolt, ahogy a tövisnyárs feltépi a beleit, és szétszaggatja a testét.

Silenus kinyitja a szemét. Igazi eget lát, igazi sivatagot. A Kripták ragyognak, a szél fúj, az idő újra mozgásba lendült. A kínszenvedés jottányit sem enyhül, de most már tisztán lát.

Martin Silenus könnyek közt nevet.

– Odanézz, anyu! – kacagja, noha az acéldárda még most is egy méterrel kitüremkedik szétzúzott mellkasából. – Idefentről belátni az egész várost!

– M. Severn? Jól van?

Négykézláb zihálva a hang irányába fordultam. Fájt kinyitni a szemem, de közelébe sem ért annak a fájdalomnak, amit az imént átéltem.

– Jól van, uram?

Senki nem volt a közelben a kertben. A hang egy az arcomtól fél méterre zümmögő mikroadóvevőből érkezett – az egyik biztonsági őr beszélhetett a Kormányzati Palotából.

– Igen – nyögtem ki, majd feltápászkodtam, és lesöpörtem a térdemről a kavicsokat. – Jól vagyok. Hirtelen... rám tört a fájdalom.

– Két percen belül ott lehet az orvosi segítség, uram. A biomonitorjai nem jeleznek szervi elégtelenséget, de...

– Nem kell, nem kell – vágtam rá. – Semmi bajom. Hagyja csak. És engem is hagyjon békén.

A kis gép felröppent, mint egy nyugtalan kolibri.

– Igen, uram. Csak szóljon, ha kell valami. A kert és a személyzet a rendelkezésére áll.

– Tűnés! – sürgettem.

Kimentem a kertből, átvágtam a Kormányzati Palota főcsarnokán – telis-tele lett ellenőrzőpontokkal és biztonsági őrökkel –, majd végig a Szarvas-park tájkertté alakított holdjain.

A rakpart csendes volt, a Tethys folyó pedig nyugodtabb, mint valaha.

– Mi folyik itt? – kérdeztem az egyik biztonsági őrt a mólón.

Az őr lekérte a komlogom adatait, és nyugtázta a vezérigazgatói pecsétemet és engedélyemet, de még ezután sem siette el a választ.

– A TC^2-re vezető kapukat lekapcsolták – felelte vontatottan. – Elterelik a forgalmat.

– Elterelik? Úgy érti, a folyó mostantól nem folyik át a Tau Ceti Centeren?

– Úgy. – Egy kis hajó közeledett felénk, mire az őr lehúzta a vizorját. Miután azonosította a rajta lévő két biztonságit, újra felcsapta.

– Arrafelé kijuthatok? – mutattam a folyón felfelé, ahol a magas kapu előtt átlátszó szürke függöny vibrált.

– Aha – vont vállat az őr. – De onnan vissza már nem jöhet.

– Nem baj. Elvihetem azt a kis csónakot?

Az őr belesuttogott sisakmikrofonjába, majd bólintott.

– Csak nyugodtan!

Óvatosan beléptem a kis ladikba, leültem a hátsó padra, és a hajó peremébe kapaszkodva megvártam, amíg lecsillapodik a billegés. Megérintettem a motortárcsát, és hangosan kimondtam: – Indulás!

Az elektromos fúvókák búgni kezdtek, a csónak elkötötte magát a parttól, és orral a folyó felé fordult. Mutattam, hogy induljunk el a folyásiránnyal szemben.

Soha nem hallottam még olyat, hogy a Tethys folyó valamelyik részét lezárták volna, ugyanakkor a távnyelő függönye most kétségtelenül egyirányú és félig áteresztő membránként fodrozódott. A csónak átberregett. A bizsergető érzés után megborzongtam, és körülnéztem.

A Reneszánsz Vektor egyik nagy csatornavárosában – Ardmenben, vagy talán Pamolóban – voltam. Itt a Tethys alkotta a főutcát, ahonnan számos mellékfolyó ágazott el. Normális esetben csak városnéző gondolák jártak a folyó szélső csatornáin, valamint a dúsgazdagok jachtjai és világjárói a középső átkelősávokban. Ma kész őrültekháza volt.

A legkülönbözőbb méretű és külsejű hajók torlaszolták el a középső csatornákat, hajók tartottak mindkét irányba. Lakóhajókat pakoltak tele csomagokkal; a kisebb csónakokat úgy megterhelték, hogy úgy tűnt, a legenyhébb hullám vagy sodrás is felboríthatja őket. A Csingtao-Hszinhuang Panna cirádás dzsunkái és a Fuji egymillió márkás folyami apartmanbárkái százával tülekedtek a helyért; gyanítottam, hogy ezeknek a lakóhajóknak a többsége soha nem hagyta még el a mólót. A fatákolmányok, plasztacél és plexicsónakok kavalkádjában ezüsttojásként siklottak el a teljes tükrözésre állított védőmezőjű világjárók.

Lekérdeztem az adatszférát: a Reneszánsz Vektor a második hullámba tartozott, százhét óra választotta el az inváziótól. Furcsálltam, hogy a Fuji menekültjei ellepik az itteni vizeket, mivel az ő bolygójukra több mint kétszáz óra múlva fog csak lecsapni a bárd, de aztán rájöttem a dolog nyitjára: attól, hogy a TC^2-t kivették a vízi útból, a folyó még a megszokott bolygókon hömpölygött végig. A Fuji menekültjei a Csingtao felől indultak, mely harminchárom órára volt a Számkivetettektől, áthajóztak a Deneb Dreien – száznegyvenhét óra és a Reneszánsz Vektoron keresztül akartak eljutni az egyelőre biztonságban lévő Fukarságra vagy Pázsitra. Megráztam a fejem, kerestem egy viszonylag békés mellékutcát, ahonnan nézhetem az őrületet, és azon tűnődtem, mikor fogják a hatóságok átterelni a folyót úgy, hogy a veszélyben lévő bolygók mindegyike menedékhez kapcsolódjon.

Vajon megoldható? Voltak kétségeim. A Tethys folyót az InforMag adta ajándékba a Hegemóniának, fennállásának ötszázadik évfordulójára. Csak eszébe jutott Gladstone-nak vagy valaki másnak, hogy a Mag segítségét kérje az evakuációban?! Vagy mégsem? Vajon segítene a Mag? Tudtam, hogy Gladstone meggyőződése szerint a Mag bizonyos elemei az emberi faj elpusztítására törnek – tekintetbe véve, hogy mi a másik lehetőség, Gladstone kényszerűségből a háborút választotta. A Mag emberellenes elemeinek innentől pofonegyszerű a dolguk: elég megtagadni a Számkivetettek által fenyegetett emberek milliárdjainak evakuálását, és máris elérik céljaikat!

Gyászosan ugyan, de elmosolyodtam, ám hamar lehervadt az arcomról a mosoly, amikor rájöttem, hogy az InforMag üzemelteti a távnyelőhálózatot is, én pedig csak azzal tudok kijutni a veszélyeztetett területekről.

Kikötöttem a dereglyémet egy kőlépcső tövében, amely a brakkvíz alatt folytatódott. A legalsó köveken zöld moha nőtt. Magukat a lépcsőfokokat is – amiket valószínűleg a Régi Földről hoztak ide, ugyanis egyes klasszikus városokat egy az egyben áttávoltak a Nagy Tévedés utáni korai időszakban – simára koptatták az évek, és a csillogó szemcséket összekötő repedések finom szövete rajzolódott ki rajtuk. Mintha a Világháló tervrajzát láttam volna.

Fülledt hőség volt, fojtogatott a pára. A Reneszánsz Vektor napja alacsonyan tűzött az oromzatos tornyok felett. A rikító vörös és ragacsos fény bántotta a szememet. A Tethys zaja még innen, száz méterről, a sikátorszerű mellékágból is fülsiketítő volt. Galambok repkedtek idegesen egyik sötét faltól és kiugró eresztől a másikig.

Mit tehetnék? Mindenki úgy viselkedett, mintha a világ a pusztulás felé vánszorogna, nekem meg nincs jobb dolgom, mint céltalanul őgyelegni.

Ez a te feladatod. Megfigyelő vagy.

Megdörzsöltem a szemem. Ki mondta, hogy a költők csak megfigyelhetnek? Li Póra és George Wura gondoltam, akik seregeik élén masíroztak Kínában, s míg katonáik aludtak, minden idők legérzékibb verseit írták meg. Martin Silenus legalább hosszú, eseménydús életet élt, még ha az események egyik fele obszcén is volt, a másik felét meg félig elpocsékolta.

Martin Silenus gondolatától hangosan felnyögtem.

Vajon a kis Rachel most éppen a tövisfán lóg?

Egy pillanatig elgondolkoztam rajta, vajon nem jár-e jobban, ha erre a sorsra jut, mintha felemésztené a Merlin-kór.

Nem.

Lehunytam a szemem. Erősen koncentráltam, hogy ne gondoljak semmire, remélve, hogy kapcsolatba tudok lépni Sollal, és kideríthetem, mi történt a gyermekkel.

A kis csónak lágyan ringatózott a távoli hajók sodorvizében. Valahol felettem a galambok egy párkányra rebbentek, és egymásnak burukkoltak.

– Nem érdekel, milyen nehéz! – kiabálja Meina Gladstone. – A teljes flotta vonuljon a Vega-rendszerbe a Mennyország Kapujának védelmére. Utána vezényeljenek át annyi katonát, amennyit csak kell az Úrligethez és a többi veszélyben forgó bolygóhoz. Most csak a mozgékonyságunkból kovácsolhatunk előnyt!

Singh admirális arca elsötétül a bosszúságtól.

– Túl veszélyes, vezérigazgató asszony! Ha egyenesen a Vega területére irányítjuk a flottánkat, fennáll a veszély, hogy elvágják az utat. Egész biztosan megpróbálják majd megsemmisíteni a szingularitásgömböt, ami összeköti a rendszert a Hálóval.

– Hát védjék meg! – csattan fel Gladstone. – Erre való az a sok méregdrága hadihajó!

Singh segélykérő pillantást vet Morpurgóra és a többi fejesre. Néma csönd van. A csoport a kormányzati központ válságtermében gyűlt össze.

A falakat holók és folyamatosan változó adatoszlopok töltik ki. A teremben lévők ügyet sem vetnek a falra.

– Minden erőnket össze kell vonni a hyperioni szingularitásgömb védelmére – magyarázza Singh admirális mély hangon, tagoltan. – Rendkívül nehéz tűz alatt visszavonulni, kiváltképp a teljes rajjal a sarkunkban. Amennyiben az a gömb megsemmisül, a flottánk tizennyolc hónapos időcsúszásba kerülne a Hálóval. Mire visszatérnek, már rég elvesztettük a háborút.

Gladstone kurtán bólint.

– Nem arra kérem önöket, hogy tegyék ki veszélynek a szingularitásgömböt, amíg a flotta utolsó egysége el nem hagyta a térséget, admirális. Beleegyeztem, hogy még az összes hajónk kivonása előtt átengedjük nekik a Hyperiont, ahhoz viszont ragaszkodom, hogy ne adjuk fel harc nélkül a Háló bolygóit.

Morpurgo tábornok feláll. A lususi már most fáradtnak tűnik.

– Vezérigazgató asszony, mi is harcolni akarunk. De sokkal logikusabb a Hebronnál vagy a Reneszánsz Vektornál felállítani a védvonalakat. Nemcsak hogy nyerünk majdnem öt nap felkészülési időt, de...

– De elveszítünk kilenc bolygót! – szakítja félbe Gladstone. – Több milliárd hegemóniai polgárt. Embereket. A Mennyország Kapuja is hatalmas veszteség, de Úrliget kulturális és ökológiai kincs. Pótolhatatlan.

– Vezérigazgató asszony – szólal meg Allan Imoto védelmi miniszter értesültünk róla, hogy a templomosok már évek óta egy követ fújnak az úgynevezett Shrike Egyházával. A Shrike-szekta által szervezett programok tetemes részének anyagi költségeit a...

Gladstone egy legyintéssel elhallgattatja a férfit.

– Nem érdekel. Az Úrliget elvesztésének gondolata tarthatatlan. Ha nem tudjuk megvédeni a Vegát és a Mennyország Kapuját, a templomosok bolygójánál kell meghúznunk a határt. Döntésem végleges.

Singh úgy fest, mint akit láthatatlan láncok súlya húz le, de azért magára erőltet egy gúnyos mosolyt.

– Azzal egy órát sem nyerünk, vezérigazgató asszony – mondja.

– Döntésem végleges – ismétli Gladstone. – Leigh, hogy állunk a lususi zavargásokkal?

Hunt megköszörüli a torkát. Ugyanolyan meghunyászkodó és higgadt, mint mindig.

– Mostanra legalább öt kaptárra átterjedtek, vezérigazgató asszony. Százmilliós károk keletkeztek. Odaküldtünk néhány HAD:gyalogsági egységet a Freeholmról, és úgy tűnik, sikerült megfékezni a legdurvább fosztogatásokat és tüntetéseket, de nincsenek becsléseink arra nézve, mikor tudjuk újra üzembe helyezni a távnyelőket az érintett kaptárokban. Minden kétséget kizáróan a Shrike Egyházának keze van a dologban. A zavargások fanatikus szektatagok tüntetésével kezdődtek a Bergstrom-kaptárban, a püspök pedig betört a HTV adásába, amíg le nem vették...

– Szóval csak előkerült! – hajtja le a fejét Gladstone. – Most a Lususon van?

– Nem tudjuk, vezérigazgató asszony – feleli Hunt. – A Tranzithatóság emberei próbálják lenyomozni őt és a legfőbb akolitusait is.

Gladstone egy fiatalember felé fordul, akit először meg sem ismerek. William Ajunta Lee parancsnok az, a maui-covenant-i csata hőse. Utoljára akkor hallottam felőle, amikor a fiatalembert a Határvidékre vezényelték, amiért őszintén ki merte fejteni a véleményét a felettesei előtt. HAD:tengerészeti egyenruhája váll-lapján most az ellentengernagyok arany és smaragd rangjelzései díszelegnek.

– És mi lenne, ha mindegyik bolygóért harcolnánk? – kérdi tőle Gladstone, figyelmen kívül hagyva saját korábbi kijelentését, miszerint végleges a döntése.

– Szerintem hiba volna, vezérigazgató asszony – feleli Lee. – Mind a kilenc raj részt vesz a támadásban. Az egyetlen raj, amelyik miatt még három évig nem kell aggódnunk... már ha ki tudjuk vonni a csapatainkat... a Hyperiont jelenleg támadás alatt tartó raj. Ha az Úrligetnél összevonjuk a flottát... vagy akár csak a felét... majdnem száz százalék az esélye, hogy nem leszünk képesek időben átcsoportosítani őket a másik nyolc, első hullámbeli bolygóhoz.

Gladstone megvakarja az alsó ajkát.

– Mit javasol?

Lee ellentengernagy mély levegőt vesz.

– Azt javaslom, írjuk le a veszteségeinket, robbantsuk fel a szingularitásgömböket a szóban forgó kilenc rendszerben, és készüljünk fel a rajok második hullámának megtámadására, mielőtt még lakott csillagrendszerekbe érnének.

Hangzavar támad az asztal körül. Feldstein szenátor a Barnard Világáról talpra ugrik, és hangosan kiabál valamit.

Gladstone megvárja, míg elcsendesedik a vihar.

– Úgy érti, mi kezdeményezzük a harcot? Ne várjuk meg, míg védekező harcot folytathatunk, hanem támadjuk meg magukat a rajokat?

– Igen, vezérigazgató asszony.

– Meg lehet csinálni? – bök Singh admirálisra Gladstone. – Megtervezhető, előkészíthető és kivitelezhető egy ilyen csapásmérés... – Egy pillanatig a fenti falon lévő adatfolyamot tanulmányozza. – Mostantól számított kilencvennégy szabványóra múlva?

– Hogy lehetséges-e? – áll vigyázzba Singh. – Ööö... talán igen, vezérigazgató asszony, de kilenc hálóbeli bolygó elvesztése olyan politikai következményeket von maga után... öhm... a logisztikai nehézségek...

– De lehetséges? – követel választ Gladstone.

– Hát... igen, vezérigazgató asszony. De ha...

– Csinálják! – parancsolja Gladstone. Feláll, mire az asztalnál ülők gyorsan talpra ugranak. – Feldstein szenátor, önt és a többi érintett törvényhozót várom az irodámban. Leigh, Allan, kérem, folyamatosan tájékoztassanak a lususi zavargásokról. A haditanács négy óra múlva újra összeül. Szép napot, uraim és hölgyeim!

Kábán róttam az utcákat, a fejemben visszhangok szóltak. A Tethys folyótól messzebb, ahol a csatornák megritkultak, a sétálóutcák pedig kiszélesedtek, ellepte a tömeg a sugárutakat. Hagytam, hogy a komlog egyik terminextől a másikhoz vezessen, de akárhova mentem, egyre nagyobb csődület fogadott. Beletelt néhány percbe, mire rájöttem, hogy nemcsak a Reneszánsz V lakói próbálnak elmenekülni, hanem katasztrófaturisták is nyomakodnak befelé a Háló minden tájáról. Kíváncsi lettem volna, eszébe jut-e bárkinek Gladstone evakuációs csapatából, hogy gondot jelenthet, ha kíváncsiskodók milliói távolnak át a háború kezdetének megtekintésére.

Fogalmam sem volt, hogyan álmodhattam Gladstone válságtermi tanácskozásáról, abban viszont biztos voltam, hogy valóban megtörtént. Most, hogy visszagondoltam az előző, hosszúra nyúlt éjszakámra, eszembe jutott néhány részlet az álmaimból: a Hyperion mellett a vezérigazgató bolygóközi sétájáról és magas rangú tisztviselők megbeszéléseiről is álmodtam.

Ki vagyok én?

A kibridek távirányítású biorobotok voltak, egy MI... illetve ebben az esetben egy MI visszanyert személyiségének... tartozékai, amiket biztos helyen tároltak valahol a Magban. Nem volt meglepő, hogy a Mag mindenről tudott, ami a Kormányzati Palotában, az emberiség vezetőinek folyosóin történt. Az emberek már teljesen hozzászoktak, hogy az MI-k füle hallatára osztják meg egymással életük legapróbb mozzanatait is, ugyanúgy, ahogy a Régi Föld polgárháború előtti Amerikájában a déli családok is szabadon beszéltek rabszolgáik előtt. Nem volt mit tenni – az Üledék-kaptár mélyszegénységben élő lakóin kívül mindenkinek volt biomonitorral ellátott komlogja, sokaknak implantja is, és ezek kivétel nélkül az adatszféra zenéjére hangolódtak, az adatszféra tagjai felügyelték őket, az adatszféra működésétől függtek –, ennélfogva az emberek beletörődtek magánéletük elvesztésébe. Egyszer egy esperance-i művész azt mondta nekem: „Bekapcsolt házi monitorok előtt szeretkezni vagy veszekedni olyan, mintha egy kutya vagy macska előtt vetkőznénk le... Először még megakaszt, aztán megfeledkezünk róla.”

Ezek szerint befogtam egy csak a Mag által ismert, titkos csatornát? Könnyen kideríthettem volna, ha elhagyom a kibridemet, és a megaszféra sztrádáin a Magba utazom, mint ahogy Brawne és test nélküli másom tette a legutóbbi alkalommal, amikor osztoztam a nézőpontjukon.

Nem.

Csak attól, hogy belegondoltam, megszédültem, és hányinger fogott el. Találtam egy padot, és leültem egy fél percre. A térdem közé dugtam a fejem, és mély, lassú lélegzeteket vettem. A tömeg elhaladt előttem. Valahol valaki hangosbeszélőn szónokolt.

Éhes voltam. Lassan huszonnégy órája nem ettem egy falatot sem, és akár kibrid voltam, akár nem, legyengültem és szédelegtem az éhségtől. Átnyomakodtam egy mellékutcába, ahol utcai árusok ordították túl az általános lármát, egykerekű, giroszkópos kordékról kínálgatva portékájukat.

Kerestem egy kordét, ahol nem volt hosszú a sor. Kértem egy mézes fánkot, egy csésze zamatos, bressiai kávét, meg egy zacskó pitát salátával. Fizettem a világkártyámmal, majd felmentem egy elhagyatott épület lépcsőjén, kiültem az erkélyre, és falatozni kezdtem. Mennyei étek volt. Éppen a kávémat szürcsöltem, és azt fontolgattam, hogy visszamegyek még egy fánkért, amikor feltűnt, hogy a lenti tömeg, amely eddig összevissza kavargott, a tér közepén lévő, széles szökőkúthoz sereglett. Férfiak kis csoportja állt a szökőkút peremén, őket vették körbe. A tömeg feje fölött hozzám is eljutott egy-két kihangosított szó:

– ...a Megtorlás Angyala már köztünk jár, a próféciák beteljesedtek, beköszöntött a millennium... az Avatár terve megköveteli ezt a nagyfokú áldozatot... ahogy a Végső Engesztelés Egyháza megjövendölte, hisz’ ők már tudták, mindig is tudták, hogy vezekelnünk kell bűneinkért... nincs már idő félmegoldásokra... nincs idő, öldöklő háborúra... nyakunkon az emberiség vége, megkezdődött a nagy szorongatás, már pirkad az Úr Millennium.

Ekkor jöttem rá, hogy a vörösbe öltözött szónokok a Shrike-szekta papjai voltak. A tömeg a hatásuk alá került – eleinte még csak innen-onnan röppent fel néhány egyetértő kiáltás, „Igen, igen!” és „Ámen!”, ám kisvártatva felerősödött a kántálás, egyre többen csatlakoztak hozzá, ökölbe szorított kezek emelkedtek a tömeg fölé, és önkívületi sikolyok hasítottak a levegőbe. Zavarba ejtő volt, hogy mást ne mondjak. A Háló elmúlt évszázadának vallásos színezete sokban hasonlított a Régi Föld kereszténység előtti Rómájához: a tolerancia jegyében temérdek vallás létezett – nagy részük, mint például a zen gnoszticizmus, összetett volt, és térítő tevékenység helyett befelé fordult –, miközben a túlnyomó többség enyhe cinizmussal és közönnyel viseltetett a vallásos érzület iránt.

De nem itt, nem ezen a téren.

Arra gondoltam, milyen ritkává váltak a tömegek az elmúlt évszázadokban. Ahhoz, hogy tömeg verődjön össze, előbb nyilvános gyülekezésre van szükség, és a nyilvános gyűlések manapság kimerültek abban, hogy az egyének a Mindenségen vagy valamely más adatszféra csatornán keresztül társalogtak egymással, márpedig nehéz úgy tömeget hergelni, hogy a résztvevőket kilométerek és fényévek választják el, és csupán kommlinkek meg fénysürgönyszálak kapcsolják össze.

Mélázásomból hirtelen kizökkentett, hogy a lármás tömeg elcsendesedett, és ezer meg ezer arc fordult az én irányomba.

– ...és ott is van az egyikük! – kiáltotta a Shrike-szekta szent embere. Vörös köpönyege megvillant, ahogy kinyújtotta felém a karját. – A Hegemónia zárt köreinek tagja... az egyik cselszövő bűnös, aki a mai napon ránk hozta az Engesztelést... Ez az ember meg a hozzá hasonlók azt akarják, hogy ti fizessetek meg a bűneikért a Shrike Avatár előtt, míg ők meghúzzák magukat azokon a titkos bolygókon, amiket a hegemóniai vezetőség kifejezetten erre a napra tartogatott!

Letettem a kávéscsészémet, lenyeltem az utolsó falat fánkot, és értetlenül bámultam. A férfi badarságokat beszélt. De honnan tudta, hogy a TC^2-ről jöttem? Vagy, hogy Gladstone köreihez tartoztam? Még egyszer szemügyre vettem a fickót. Igyekeztem tudomást sem venni a pillantások össztüzéről, a felém forduló arcokról, az ökölrázásokról, csak a vörös köpönyeg fölötti arcra koncentráltam...

Atyaisten, Spenser Reynolds volt az, az akcióművész, aki legutóbb a Lombkoronában próbálta uralni a vacsora körüli beszélgetést! Reynolds leborotválta a haját, göndör, ondolált tincseiből a Shrike-szektatagok szokása szerint csak egy varkocsot hagyott meg hátul, de az arca még így, a tettetett haragtól és az igazhitűek fanatizmusától eltorzultan is napbarnított és jóképű maradt.

– Fogjátok el! – ordította Reynolds, a Shrike-szekta agitátora felém mutogatva. – Fogjátok el, és fizettessétek meg vele otthonaink lerombolását, családjaink halálát, világunk pusztulását!

Konkrétan hátranéztem, azt gondolván, nem létezik, hogy ez a piperkőc pozőr rólam beszél.

Pedig rólam beszélt. És elég sokan alakultak a tömegből csőcselékké ahhoz, hogy a kiabáló demagóghoz legközelebbi emberhullám öklét rázva és köpködve felém tódult, és a végén már a tömeg szélén, alattam lévők is felém tartottak, nehogy agyontapossák őket.

Az áradat huligánok morajló, kiabáló, rikoltozó masszájává vált; a tömeg össz-IQ-ja ezzel, jóval a legszerényebb értelmi képességű tagjának IQ-ja alá csökkent. A csőcseléket a szenvedélyük hajtja, nem az eszük.

Nem szándékoztam ott maradni, hogy elmagyarázzam nekik. A tömeg szétvált, és az erkély mindkét oldalán felözönlött a lépcsőn. Megpördültem, és megpróbáltam kinyitni a hátam mögötti, bedeszkázott ajtót. Zárva volt.

Addig rugdostam, míg a harmadik próbálkozásra sikerült betörnöm. Még időben átbújtam a résen az utánam kapó kezek elől, és rohanni kezdtem felfelé a rothadástól és penésztől terhes, sötét lépcsőházban. Kiáltásokat és reccsenéseket hallottam, ahogy a csőcselék szétszedte mögöttem az ajtót.

Az épület elhagyatottnak tűnt, a harmadik emeleten mégis találtam egy lakást, ahová beköltöztek. Nem volt kulcsra zárva. Az alattam lévő lépcsőfordulóban már lépések döndültek, amikor kinyitottam az ajtót.

– Kérem, segíts... – kezdtem, ám a torkomra fagytak a szavak. Három nő tartózkodott a szobában. Három generációt képviselhettek ugyanabban a családban, mert egy kicsit hasonlítottak egymásra. Mindhárman korhatag székekben ültek, mocskos rongyokat viseltek, fehér karjuk nyújtva volt, sápadt ujjaikkal láthatatlan gömböket markoltak; a legidősebb asszony ősz hajából vékony fémkábel csavarodott a poros asztalon lévő fekete dobozig. Hasonló kábelek kígyóztak a lány és az unoka koponyájából.

Bedrótozottak. Ránézésre a hálózati anorexia végső stádiumában voltak. Időnként biztosan jött valaki, hogy intravénásán táplálja őket, és átcserélje szennyes rongyaikat, de a háborús riadalom távol tarthatta a gondozóikat.

Lépések visszhangoztak a lépcsőkön. Becsaptam az ajtót, és felszaladtam még két emeletet. Zárt ajtók vagy lakatlan szobák, lécek közül csöpögő, tócsába gyűlő víz. Üdítős labdacsokként szétszórt, üres flashbackfecskendők a padlón. Nem egy szép környék, gondoltam.

Tíz lépéssel a falka előtt értem fel a tetőre. Gurujuktól eltávolodva apadt ugyan valamicskét a csőcselék agyatlan dühe, a sötét lépcsőház klausztrofób érzete azonban újból felszította. Lehet, hogy már nem emlékeztek rá, miért üldöznek, de ettől még nem lett csábítóbb a gondolat, hogy elkapnak.

Bevágtam magam mögött a rothadó ajtót, és lakatot kerestem, vagy valamit, akármit, amivel eltorlaszolhatom a kijáratot. Nem találtam lakatot. Nem találtam elég nagy torlaszt. Tomboló lépések verődtek vissza az utolsó lépcsőfordulóból.

Körülnéztem a háztetőn: kifordított, rozsdás kalapos gombákként sarjadó, miniatűr linktányérok, évekkel ezelőtt kifeszített, majd elfeledett ruhaszárító kötél, tucatnyi galamb, bomló teteme, és egy ősrégi Vikken Scenic.

Az EMJ-hez értem, mielőtt a csőcselék kirobbant volna az ajtón. Múzeumba illő darab volt. Por és galambszar terítette be a szélvédőt, ki sem lehetett látni rajta. Valaki leszerelte az eredeti repellert, és egy olcsó, feketepiaci egységet rakott a helyére, ami rögtön lebukott volna a minőségellenőrzésen. A plexitető hátulja olvadt és kormos volt, mintha valaki arra lőtt volna célba egy lézerrel.

Pillanatnyilag azonban sokkal lényegesebb volt, hogy az EMJ-t nem tenyérzár nyitotta, hanem egy egyszerű kulcsos zár, amit ráadásul már rég felfeszítettek. Bevágtam magam a poros ülésre, és megpróbáltam lezárni az ajtót, de csak félig sikerült. Inkább bele se gondoltam, milyen kicsi az esélye, hogy beindul a hajtómű, sem azt, amire még kevesebb esély volt, hogy hatni tudok a csőcselékre, miután kirángattak a járműből... már ha nem dobnak le rögtön a tetőről. Mélyen dübörögtek az ordítások, ahogy a tömeg az őrületig hergelte magát a lenti téren.

A tetőre elsőként egy khaki techkezeslábasba bújt, tagbaszakadt férfi, egy, a legújabb Tau Ceti-i divatnak megfelelő matt fekete öltönyt viselő, karcsú fickó, egy hosszú csavarkulcsnak kinéző tárgyat lengető, ijesztően elhízott nő, valamint egy, a Reneszánsz V Önvédelmi Különítményének zöld egyenruhájába öltözött, alacsony pasas ért ki.

Bal kezemmel lefogtam a nyitott ajtót, és becsúsztattam Gladstone mikrokártyáját a gyújtótárcsába. Az akkumulátor nyüszített, a váltóindító csikorgott, én pedig lehunytam a szemem, és azért imádkoztam, hogy az áramkörök napelemesek és önjavítók legyenek.

Ökölcsapások záporoztak a tetőre, tenyerek csapkodták a horpadt plexiüveget az arcom mellett, és hiába próbáltam zárva tartani az ajtót, valakinek sikerült feltépnie. A távoli tömeg ordibálása óceánként morajlott a háttérben, míg a tetőn lévő bagázs rikoltozása túlméretezett sirályok vijjogására emlékeztetett.

Az emelő áramkörök feléledtek, a repellerek port és galambszart zúdítottak a söpredékre. Az omnivezérlőbe dugtam a kezem, előbb hátra, majd jobbra húztam, és éreztem, ahogy az öreg Scenic felemelkedik, megbillen, lesüllyed, aztán újra felemelkedik.

Jobbra döntöttem a gépet a tér felett, tudat alatt érzékelve, hogy a műszerfalon vészjelek pittyegnek, és valaki még most is a nyitott ajtón himbálózik. Lebuktam, és önkéntelenül elmosolyodtam, amikor a Shrike-szekta szónoka, Reynolds fedezékbe ugrott, a tömeg pedig szétszaladt. Aztán a szökőkút fölé húztam az EMJ-t, miközben élesen bedőltem balra.

Sikoltozó utasom nem engedte el az ajtót, az ajtó viszont leszakadt, vagyis ugyanaz lett a vége. Még láttam, hogy az elhízott nő volt az, aztán fél másodperccel később az ajtóval együtt a vízbe csapódott nyolc méterrel alattunk, vizet fröcskölve Reynoldsra és a tömegre. Feljebb ösztökéltem az EMJ-t; a feketepiaci emelőegységek nyögve fogadták döntésem.

Helyi forgalomirányítók dühös kiáltásai vegyültek a műszerfal vészjeleinek kórusába. A kocsi döccent egyet, amikor a rendőrség átvette az irányítást, de újra a tárcsához nyomtam a mikrokártyámat, és bólintással nyugtáztam, hogy a vezérlés visszakerült az omnibotkormányba. Átrepültem a város legrégibb, legszegényebb negyede felett, a háztetőkhöz közel, templom-és óratornyok között szlalomozva, hogy a rendőrségi radar alatt maradjak. Egy átlagos napon a forgalomirányító rendőrök háti rakétákkal eredtek volna a nyomomba, és már régen beleakadtam volna a botsuhanók hálójába, csakhogy a lenti utcákon összeverődött tömeget és a nyilvános távnyelőterminexek melletti zavargásokat látva ez a legkevésbé sem nézett ki átlagos napnak.

A Scenic figyelmeztetni kezdett, hogy már csak másodpercekig képes a levegőben maradni. A jobb oldali repeller egy émelyítő rándulással bedöglött, és az omninak meg a pedálnak feszültem, hogy letegyem a gépet egy csatorna és egy nagy, koromtól megfeketedett épület közti parkolóba. Legalább tíz kilométerre eltávolodtam a tértől, ahol Reynolds feltüzelte a csőcseléket, és úgy éreztem, nagyobb biztonságban leszek, ha a földön próbálok szerencsét... igaz, nem is volt túl sok választásom.

Szikrák pattantak, fém repedt szét, a hátsó panel, a szárnyfúvókák és az elülső szerelőnyílás leváltak a járműről, aztán földet értem, és két méterre a csatornára néző faltól megálltam. Miközben otthagytam a Vikkent, próbáltam úgy tenni, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga.

Az utcákat változatlanul a tömeg tartotta kézben – bár itt még nem váltak rendbontókká –, a csatornákat pedig kis hajók lepték el, így hát besétáltam a legelső középületbe, hogy addig se legyek szem előtt. A hely részben múzeum, részben könyvtár, részben levéltár volt. Első látásra beleszerettem... és első illatra, ugyanis több ezer nyomtatott könyv sorakozott odabent; akadtak köztük igencsak régiek is, és semminek nincs olyan csodás illata, mint a régi könyveknek.

Az előcsarnokban bolyongtam, nézegettem a könyvcímeket, és azon tűnődtem, vajon tartanak-e könyveket Salmud Brevytől, amikor egy divatjamúlt gyapjú-és plasztikgyapot öltönyt viselő, töpörödött öregember lépett oda hozzám.

– Uram – köszöntött –, idejét sem tudom, mikor volt szerencsénk utoljára a társaságához!

Bólintottam. Biztosra vettem, hogy soha életemben nem láttam még ezt a férfit, és sosem jártam ezen a helyen.

– Van annak már három éve is, nem? Annyi biztosan volt. Egek, hogy repül az idő! – A kis ember jóformán csak suttogott, fojtott hangon beszélt, mint azok, akik életük nagy részét könyvtárakban töltik, de érződött a hangjából, hogy tűzbe-lázba jött. – Felteszem, azonnal a gyűjteményhez szeretne menni. – Azzal félrehúzódott az utamból.

– Igen – hajtottam fejet. – De csak ön után!

A kis ember – majdnem biztosra vettem, hogy levéltáros – láthatóan örömmel mutatta az utat. Csapongva mesélt az új szerzeményekről, a legutóbbi kritikákról és a Hálóból idelátogató tudósokról, miközben könyvekkel megrakott termeken haladtunk át: magas, emeletes könyvszekrények mellett, meghitt, mahagóniborítású könyvfolyosókon, irdatlan nagy termeken keresztül, ahol lépteink faltól falig terjedő, messzi könyvespolcokról verődtek vissza. Menet közben egy lelket sem láttam.

Átkeltünk egy mozaikpadlós, kovácsoltvas korlátú gyaloghídon, amely egy süllyesztett könyvmedence felett ívelt; odalent sötétkék erőtér védte a tekercseket, pergameneket, málló térképeket, fénylő kéziratokat és ősi képregényeket a pusztító légköri hatásoktól. A levéltáros kinyitott egy alacsony, légzsilipeknél is vastagabb ajtót, és egy kis, ablaktalan szobában találtuk magunkat, ahol nehéz függönyök hullottak a réges-régi kötetekkel telezsúfolt falfülkék elé. Egy bőrüléses fotel helyezkedett el a Hidzsra előtti perzsaszőnyegen, és néhány vákuumcsomagolású pergamendarab volt kitéve egy üvegvitrinbe.

– Tervezi mostanában publikálni az eredményeit? – kérdezte az alacsony ember.

– Tessék? – Hátat fordítottam a vitrinnek. – Ó... nem.

A levéltáros az állához emelte aprócska öklét.

– Remélem, nem veszi zokon, amit most mondani fogok, uram, de nagy kár lenne, ha veszendőbe menne a munkája. Ritkán váltottunk szót egymással az évek során, de már azokból is kitűnt, hogy ön a Háló egyik legjobb... ha nem a legjobb... Keats-kutatója. – Felsóhajtott, és tett hátra egy lépést. – Bocsásson meg, amiért ezt mondom, uram.

Értetlenül bámultam rá.

– Semmi baj – mondtam, és hirtelen megértettem, kivel kever össze ez az ember, és miért járt ide az a másik személy.

– Szeretné, ha magára hagynám, uram?

– Ha egy mód van rá.

A levéltáros fejet hajtott, kihátrált a szobából, és résnyire behúzta a tömör ajtót. Az egyedüli fényforrást három alig észrevehető, mennyezetbe süllyesztett lámpa biztosította: olvasáshoz tökéletesen megfelelt, ellenben nem lett olyan világos, ami megtörte volna a szoba katedrálishangulatát. Nem hallatszott más, csak a levéltáros messzi, távolodó léptei. A vitrinhez sétáltam, és megfogtam a peremét, óvatosan, nehogy nyomot hagyjak az üvegen.

Nyilvánvaló, hogy az első visszanyert Keats-kibrid, „Johnny” rövid hálóbeli élete során gyakran eljárt ide. Most már rémlett is, hogy Brawne Lamia egyszer mondott valamit egy Reneszánsz V-i könyvtárról: ügyfelét és szeretőjét követte idáig, még a „halálában” folytatott nyomozás elején. Később aztán, miután a férfit ténylegesen megölték, és csak a Schrön-hurokba zárt, archivált személyiség maradt belőle, Lamia felkereste a levéltárat. Mesélt a társainak arról a két költeményről, amelyekhez az első kibrid naponta elzarándokolt, mert tudni akarta, mi értelme az életének... és a halálának.

Ez a két eredeti kézirat volt kiállítva a vitrinben. Az első – legalábbis szerintem – egy kissé negédes szerelmes vers volt, mely így kezdődött: „Elmúlt a nap s minden édes vele!” A másik egy fokkal már jobban sikerült, bár érződött rajta túlzottan romantikus, morbid korának morbid romantikája.

E most meleg s kemény fogásra képes

kéz ha kihűlve pihenne a sír

jeges csöndjében, úgy kísértené

napod s fagyasztaná meg éji álmod,

hogy szíved vérét elapasztanád,

csak piros élet follyék ereimben,

és lelked megnyugodjék; – íme, itt van:

kinyújtom tefeléd.[6]

Brawne Lamia ezt úgy értelmezte, hogy halott szerelme, meg nem született gyermekének apja üzent vele személyesen neki. A pergamenlapra bámultam, és olyan közel hajoltam a vitrinhez, hogy a leheletem enyhén bepárásította az üveget.

Brawne nem kapott semmiféle üzenetet a múltból. Még csak nem is szívem egyetlen és leghőbb vágyának, Fannynek címzett siralmas énekről volt szó. A megfakult szavakra bámultam – gondos kézírás, a betűk a korok és nyelvi változások szakadékán túl is olvashatóak –, és eszembe jutott 1819 decembere, amikor papírra vetettem őket. A töredéket egy nemrég elkezdett szatirikus „tündérmese”, a Csörgősipka, avagy a féltékenységek egyik oldalára körmöltem le. Igazi fércmű volt, se füle, se farka; félbe is hagytam, miután kiszórakoztam magam vele.

Az „E most meleg...” kezdet egyike volt azoknak a verslábaknak, amik feloldatlan akkordként zengnek a költő fejében, és nem hagyják nyugodni, amíg tintába nem foglalja, papírra nem rögzíti őket. Másfelől viszont a Hyperion napisten bukásának elbeszélésére tett második kísérletem egy régebbi, felemásra sikeredett sorát (azt hiszem, a tizennyolcadikat) idézte. Emlékszem az első változatra... Arra, mely bizonyára még most is ott díszeleg nyomtatott formában, ahol irodalmi csontjaim közszemlére tétetnek, mint egy akaratán kívül szentté vált ember mumifikálódott maradványai, betonba és üvegbe mélyesztve a szépirodalom oltára alatt... Az első változat így szól:

Ki szólhat így:

„Te nem vagy költő; hallgass álmaidról”?

Mert a lélek, ha nem földhözragadt, már

látomásos; és szól, ha szeretett, s ha

jól belétáplálták az anyanyelvét.

S hogy álom-e, amit most elbeszélek,

költőé? Vakhité? Talány, amíg nincs

sírban s lüktet még az írás-tudó kéz.[7]

Szerettem a macskakaparásos változatot, mely egyszerre volt kísérteties és kísértetjárta, és felcseréltem volna rá a „lüktet még az írás-tudó kéz” szakaszt, még ha emiatt újra is kellett volna írnom egy részét, és meg kellett volna toldanom tizennégy sorral az első ének már így is túl hosszúra nyúló első szakaszát...

Hátrabotorkáltam a fotelhez, leültem, és a kezembe temettem az arcom. Zokogtam. Nem tudtam, miért. Nem bírtam abbahagyni.

Miután elapadtak a könnyek, sokáig ültem a fotelban. Gondolkoztam, emlékeztem. Egyszer, talán órákkal később, léptek kopogtak felém, tisztelettudón megálltak kis szobám előtt, majd újból a távolba vesztek.

Rájöttem, hogy a falfülkében lévő összes könyv – ahogy egyszer régen megfogalmaztam – „az öt láb magas John Keats úr” műve. John Keatsé, a tüdővészes költőé, aki azt kérte, hogy a sírkövén csak annyi álljon:

„Itt nyugszik valaki,

kinek nevét a vízre írták.”

Nem álltam fel, nem vettem le a könyveket, nem olvastam bele egyikbe sem. Nem is kellett.

A könyvtár csendes, bőrkötéses és papírillatú magányában, önmagam és nem magam szentélyének magányában lehunytam a szemem. Nem aludtam. Álmodtam.

HARMINCHÁROM

Brawne Lamia adatsíkanalógja és visszanyert személyiségű szeretője úgy töri át a megaszféra felszínét, mint amikor két sziklaugró a haragos tengerbe csapódik. Kváziáramütés éri őket, úgy érzik, áthatoltak egy ellenálló hártyán, aztán már bent is vannak. A csillagok eltűntek, és Brawne szeme elkerekedik, mert az adatszféráknál végtelenül bonyolultabb információs környezet tárul a szeme elé.

Az emberi programozók járta adatszférákat gyakran szokták komplex információvárosokhoz hasonlítani: társasági és kormányzati adattornyok, folyamatsztrádák, adatsík-interakciók széles sugárútjai, korlátozott hozzáférésű földalatti útvonalak, magas biztonsági jégfalak, melyeken mikrofág járőrök portyáznak, valamint a városok fenntartásához szükséges összes mikrohullám és ellenáram látható analógja.

Ez több annál, amiről eddig tudott. Sokkal több.

Itt is megfigyelhetők az adatszféraváros szokásos analógjai, de kicsik, egészen kicsik, eltörpülnek a megaszféra hatalmas méretei mellett, akár a valódi városok az űrből megpillantva.

Brawne látja, hogy a megaszféra ugyanolyan élő, lélegző és interaktív, mint az ötös osztályú bolygók bioszférája: zöldesszürke adaterdők emelkednek és terebélyesednek, a szeme láttára növesztve új gyökereket, ágakat és hajtásokat; a tulajdonképpeni erdő alatt adatfolyamok és MI-szubrutinok egész mikroökológiái burjánzanak, virágba borulnak, majd dolguk végeztével elfonnyadnak; a szűken vett mátrix hullámzó, óceánszerű talaja alatt gazdag föld alatti élővilág rejtezik, adatvakondok, kommlinkgiliszták, újraprogramozó baktériumok, adatgyökerek és furcsahurokcsírák munkálkodnak szüntelen, míg odafent, a mindent átszövő tény-és párbeszéderdő mélyén ragadozók és prédák analógjai hajtják végre rejtélyes feladataikat, lecsapnak és nyargalnak, másznak és vetődnek, szabadon szárnyalnak a szinapsziságak és neuronlevelek közötti végtelen térben.

Amilyen hirtelen leképződik Brawne-ban a látottakat értelmező hasonlat, olyan gyorsan el is illan, és a helyén csak a megaszféra túláradó analógrealitása marad: egy végtelen fény-, hang-és kapcsolatóceán, melyet behálóznak az MI-tudatok kavargó örvényei és a távnyelőkapcsolatok baljós fekete lyukai. Brawne érzi, hogy szédülés keríti markába, és olyan szorosan csimpaszkodik Johnny kezébe, ahogy egy fuldokló nő tenné a mentőövvel.

„Semmi baj – üzeni Johnny. – Nem foglak elengedni. Maradj velem!”

„Hová megyünk?”

„Valakihez, akit elfeledtem.”

„?????”

„Az... apámhoz...”

Brawne megkapaszkodik, és Johnnyval mélyebbre siklanak az amorf tengerben. Rákanyarodnak egy bíborszínű sugárútra, melyen zárt adathordozók hömpölyögnek. Brawne úgy képzeli, ilyesmit láthatnak a vörösvértestek, amikor áthaladnak egy zsúfolt véredényen.

Úgy tűnik, Johnny tudja, merre kell menni; kétszer letérnek a főútvonalról egy-egy kisebb ágra, és sokszor érnek útelágazás elé; ilyenkor Johnny mindig gyorsan választ. Testanalógjaik kisebb űrhajó nagyságú trombocitahordozók között cikáznak el. Brawne megpróbálja újra maga elé képzelni a bioszféra-hasonlatot, de itt, az ágak kuszaságában nem látja a fától az erdőt.

Átsuhannak egy területen, ahol MI-k kommunikálnak felettük... körülöttük... óriási szürke eminenciásokként hajolnak a szorgos hangyafarm fölé. Brawne-nak eszébe jut édesanyja szülőbolygója, a Freeholm, a Nagy Sztyeppe biliárdasztal-simasága, ahol családi birtokuk tízmillió holdnyi rövidre nyírt gyepen árvállott... Brawne-nak eszébe jutnak az ijesztő őszi viharok, amikor a birtok széléről, a védőburok határáról figyelte a húsz kilométer magasra tornyosuló gomolyfelhőket a vérvörös égen, a levegő megtelt feszültséggel, és a város méretű villámokat várva felállt a szőr a karján; forgószelek csaptak le, mint Medúza hajtincsei, amikről a nevüket kapták, és a tornádó mögötti fekete széltömeg mindent elsöpört az útjából.

Az MI-k még ennél is rosszabbak. Brawne jelentéktelen porszemnél is kevesebbnek érzi magát az árnyékukban: a jelentéktelenség akár láthatatlanná is tehetné, itt viszont az az érzése, nagyon is látható, nagyon is beleesik e formátlan óriások borzalmas látóterébe...

Johnny megszorítja a kezét, és túljutnak az MI-ken. Balra kanyarodnak, leúsznak egy forgalmasabb ágon, aztán megint irányt váltanak, majd megint – két nagyon is tudatánál lévő foton tévelyeg a száloptikás kábelek rengetegében. De Johnny nem tévedt el. Szorít egyet a kezén, és egy utolsó kanyarral egy sötétkék barlangba viszi, ahol rajtuk kívül senki nem közlekedik. Közelebb húzza magához, ahogy felgyorsulnak; szinapsziscsomópontok suhannak el mellettük, míg végül minden összefolyik. Az észvesztő sztrádán való szuperszonikus száguldás illúzióját csak a szél hiánya rombolja le.

Hirtelen egymásba futó vízesések zúgása üti meg a fülét, mintha felhajtóerejüket vesztett levitációs vonatok csikorognának lefelé szédítő sebességgel a síneken. Brawne-nak megint a freeholmi tornádók jutnak eszébe, a Medúza-tincsek dübörgése, amint a síkságot felszántva felé tartanak. Aztán Johnnyval együtt beszippantja a fények, zajok és érzékek örvénye, és úgy pörögnek a mindent felemésztő lenti feketeség irányába, mint két rovar.

Brawne sikítva próbálja szavakba önteni gondolatait... sőt, fel is sikít... de minden kommunikációt ellehetetlenít a világvégi, fülsértő ricsaj, ezért aztán belekapaszkodik Johnny kezébe, és rábízza magát, még akkor is, amikor egy örökkévalóságig zuhannak abba a fekete ciklonba, még akkor is, amikor analóg teste kifacsarodik és eldeformálódik a rémálomszerű légnyomásban, cafatokra foszlik, mint a lekaszált tarló, s végül nem marad más, csak a gondolatai, öntudata és a Johnnyhoz fűződő kötelék.

Aztán egyszer csak kijutnak az örvényből. Csendesen úsznak egy széles, azúrkék adatfolyamon, új erőre kapva, összekapaszkodva, torkukban dobogó szívvel, ugyanazt a felszabadító érzést átélve, mint a kenusok, akik túlélték a zúgót és a vízesést. Amikor Brawne végre fel tud figyelni, meglátja új környezetének képtelen méreteit, a fényéveken átívelő távolságokat, az összetettséget, aminek tükrében olyan, mintha a megaszféráról tett korábbi megfigyeléseit egy vidéki bugris tette volna, aki lelkesedésében összetévesztette a ruhatárat a székesegyházzal.

„Ez a megaszféra központja!” – gondolja.

„Nem, Brawne, ez az egyik szélső csomópont. Nem kerültünk közelebb a Maghoz annál, mint amikor Bébé Subringerrel érintettük a peremterületet. Mindössze több dimenziót látsz belőle. Ha úgy tetszik, egy MI szemszögéből.”

Brawne Johnnyra néz, és rájön, hogy infravörös látása lett. Az adatnapok messzi kemencéi hősugárzó fényben fürösztik őket. A férfi még most is jóképű.

„Messze van még, Johnny?”

„Nem, már nincs olyan messze.”

Egy újabb fekete örvény közelébe érnek. Brawne egyetlen szerelmébe kapaszkodik, és lehunyja a szemét.

Egy... zárt helyen vannak... egy fekete energiabuborékban, ami nagyobb a legtöbb bolygónál. A buborék átlátszó: a megaszféra szerves rombolása a tojásdad forma domború falán túl növekszik, változik és végzi misztikus ténykedését.

De Brawne-t nem érdekli a külvilág. Analógjának tekintete és teljes figyelme az energiából, intelligenciából és puszta tömegből álló megalitra összpontosul, amely előttük lebeg – jobban mondva, előttük, felettük és alattuk, ugyanis a pulzáló fény és erő mérete Johnnyt és őt is a markában tartja, egy halványan kézre emlékeztető csilló „tenyerén” hordozva őket kétszáz méterrel a tojásburok padlója felett.

A megalit tanulmányozza őket. Nincsen szervi értelemben vett szeme, de Brawne érzi perzselő tekintetét. Az jut róla eszébe, amikor felkereste Meina Gladstone-t a Kormányzati Palotában, és a vezérigazgató kutató pillantásának össztüzébe került.

Brawne-nak hirtelen kuncoghatnékja támad, mert maga előtt látja, ahogy Johnny meg ő, mint két kicsi Gulliver, betérnek egy teára ehhez az óriási vezérigazgatóhoz. Végül nem neveti el magát, mert érzi, hogy a hisztéria ott várakozik a felszín alatt, és zokogássá fog fajulni, ha hagyja, hogy az érzelmei elvegyék a tébolyra erőltetett, maradék ép eszét.

[IDETALÁLTATOK \\ NEM VOLTAM BIZTOS BENNE HOGY ÍGY DÖNTÖTÖK/DÖNTHETTEK! KELL DÖNTENETEK]

A megalit basszusa nem Brawne fejében szólal meg, sokkal inkább a csontjaiban rezeg. Olyan, mintha egy földrengés hegyeket porrá zúzó robaját hallaná, majd megkésve bár, de rájönne, hogy a zaj szavakat formál.

Johnny hangja ugyanolyan, mint máskor – halk, a legapróbb zöngéig modulált hangszín, illetve finom dallamosság, amiben Brawne most már felismeri a régi földi Brit-szigetek angolját. Sziklaszilárd meggyőződéssel szól:

„Nem tudtam, megtalálom-e az idevezető utat, Ummon.”

[EMLÉKSZEL/KITALÁLOD/SZÍVEDBEN ŐRZÖD A NEVEM]

„Nem emlékeztem rá addig, amíg ki nem mondtam.”

[A LASSÚ IDEJŰ TESTED NINCS TÖBBÉ]

„Kétszer haltam meg, amióta elküldtél megszületni.”

[ÉS TANULTÁL/MEGSZÍVLELTED/NEM TANULTÁL BELŐLE]

Brawne megszorítja Johnny karját a jobb kezével, a csuklóját pedig a ballal. Még analóg formájukban is túl erősen szoríthatja, mivel Johnny mosolyogva odafordul hozzá, lefejti bal kezét a csuklójáról, és a tenyerébe fogja a másikat.

„Nehéz meghalni. Még nehezebb élni.”

[KACU!]

Ennek az állandó jelzőnek a kirobbanásával az előttük lévő megalit megváltoztatja színét, belső energiái kékről lilára, majd sötétvörösre váltanak, a lény koronája a sárga különböző árnyalataiban szikrázik fel, és megállapodik a kovácsolt acél kékesfehér színénél. A „tenyér”, ami tartja őket, megremeg, öt métert süllyed, hajszál híján leveti őket, majd újból megremeg. Összeomló toronyházak, földcsuszamlásba roskadó hegyoldalak moraját hallani.

Brawne-nak az a határozott benyomása támad, hogy Ummon nevet. Johnny túlkiabálja a káoszt:

„Meg kell értenünk néhány dolgot. Válaszokra van szükségünk, Ummon.”

Brawne érzi, hogy a teremtmény, szúrós „pillantása” őrá vetül.

[LASSÚ IDEJŰ TESTED TERHES \\ MEGKOCKÁZTATNÁL EGY VETÉLÉST/

DNS-ED NEMHOSSZABBÍTÁSÁT/BIOLÓGIAI MEGHIBÁSODÁST AZ IDEUTAZÁSODDAL]

Johnny válaszra nyitja a száját, de Brawne megérinti a karját, felnéz az előtte lévő hatalmas tömeg felső szintjére, és megpróbál a saját szavaival válaszolni:

„Nem volt más választásom. A Shrike kiválasztott, megérintett, és a megaszférába küldött Johnnyval... Te MI vagy? A Mag egyik tagja?”

[KACU!]

Ezúttal nem úgy tűnik, mintha nevetne. Mennydörgés rázza meg a tojásburkot.

[VAJON TE/BRAWNE LAMIA/ AGYAGRÉTEGEK KÖZTI ÖNRELIKÁLÓDÓ/ÖNDERADÁLÓ/ÖNÁMÍTÓ FEHÉRJÉK RÉTEGE VAGY]

Brawne-nak nincs mit mondania, és ez egyszer nem is mond semmit.

[IGEN/UMMON VAGYOK A MAGBÓL/MI \\ LASSÚ IDEJŰ TÁRSAD TUDJA/

NEM FELEJTI/MEGSZÍVLELI EZT \\ AZ IDŐ RÖVID \\

EGYIKŐTÖKNEK ITT MOST MEG KELL HALNIA \\

EGYIKŐTÖKNEK ITT MOST MEG KELL TUDNIA \\

TEGYÉTEK FEL KÉRDÉSEITEKET]

Johnny elengedi a kezét. Feláll beszélgetőtársuk tenyerének remegő, bizonytalan talaján.

„Mi történik a Hálóval?”

[MEGSEMMISÜL]

„Muszáj, hogy így legyen?”

[IGEN]

„Meg lehet valahogy menteni az emberiséget?”

[MÉG \\ AZ ELŐTTETEK VÉGBEMENŐ FOLYAMATTAL]

„A Háló eltörlésével? A Shrike terrorjával?”

[IGEN]

„Miért gyilkoltak meg? Miért pusztították el a kibridemet, miért törtek a Magban lévő személyiségem életére?”

[KARDFORGATÓ ELÉ KARDDAL ÁLLJ KI \\ KÖLTEMÉNYT CSAK KÖLTŐNEK KÍNÁLJ]

Brawne Johnnyra bámul. Akarata ellenére elküldi felé a gondolatait: „Jézusom, Johnny, nem azért utaztunk ennyit, hogy egy kibaszott delphoi jós locsogását hallgassuk. Ha halandzsára vagyok kíváncsi, felmegyek a Mindenségre, és megnézek egy emberi politikust.”

[KACU!]

A megalit univerzumát megint hahoták rengetik meg.

„Akkor hát kardforgató voltam, vagy költő?” – kérdi Johnny.

[IGEN \\ A KETTŐ MINDIG EGYÜTT JÁR]

„Amiatt öltek meg, amit megtudtam?”

[AMIATT AMIVÉ VÁLHATSZ/AMIT ÖRÖKÖLHETSZ/AMINEK ALÁVETHETED MAGAD]

„Veszélyt jelentettem a Mag bizonyos elemeire?”

[IGEN]

„Még most is?”

[NEM]

„Tehát már nem kell meghalnom?”

[KELL/FOGSZ/MUSZÁJ]

Brawne látja Johnnyt megfeszülni. Mindkét kezét a karjára helyezi. Az MI-megalit irányába pislog.

„Tudod, ki akarja megölni?”

[PERSZE \\ UGYANAZ A HATALOM, AKI ELRENDELTE AZ APÁD MEGÖLÉSÉT \\ AKI ELKÜLDTE A SORSCSAPÁST AMIT SHRIKE-NAK NEVEZTEK \\ AKI MOST IS AZ EMBER HEGEMÓNIÁJÁT IRTJA \\ SZERETNÉ MEGHALLGATNI/MEGTANULNI/BEFOGADNI A SZÍVETEK EZEKET A DOLGOKAT]

Johnny és Brawne szinte egyszerre válaszol:

„Igen!”

Ummon testtömege változni látszik. A fekete tojás kitágul, majd összehúzódik, aztán úgy besötétedik, hogy semmivé foszlik a kinti megaszféra. Borzalmas energiák ragyognak az MI belsejében.

[EGY KISEBB FÉNY KÉRDI UMMONTÓL//

MIT CSELEKSZIK EGY SRAMANA>//

UMMON VÁLASZOL//

HALVÁNY FOGALMAM SINCSEN\\//

A TOMPA FÉNY EKKOR AZT MONDJA//

MIÉRT NINCS RÓLA FOGALMAD>//

UMMON VÁLASZOL//

MEG AKAROM ŐRIZNI A FOGALMATLANSÁGOMAT]

Johnny Brawne homlokának támasztja a homlokát. A nő suttogásként hallja gondolatait:

„Egy mátrix szimulációs analógját látjuk, és megközelítőleges mondók és kóanok fordítását halljuk. Ummon nagy tanító, kutató, filozófus és vezető a Magban.”

Brawne bólint.

„Jól van. A saját történetét mesélte el az imént?”

„Nem. Azt kérdi tőlünk, el bírjuk-e viselni a történetet. A tudatlanságunk elvesztése veszélyes lehet, mivel a tudatlanságunk egyben pajzs is.”

„Sosem rajongtam a tudatlanságért. – Brawne a megalitra integet. Mondd el a történetet!”

[EGY KEVÉSBÉ FELVILÁGOSULT SZEMÉLY EGYSZER AZT KÉRDEZTE

UMMONTÓL//

MI AZ ISTENTERMÉSZET/BUDDHA/LEGBELSŐ

IGAZSÁG>//

UMMON AZT FELELTE//

SZÁRADT SZARTÖRLŐ BOT]

[AHHOZ HOGY EBBEN AZ ESETBEN MEGÉRTSE

A LEGBELSŐ IGAZSÁGOT/BUDDHÁT/ISTENTERMÉSZETET/

A KEVÉSBÉ FELVILÁGOSULTNAK TUDNIA KELL

HOGY A FÖLDÖN/SZÜLŐBOLYGÓTOKON/SZÜLŐBOLYGÓMON

A LEGNÉPESEBB KONTINENSEN

ÉLŐK

EGYKOR EGY FADARABOT

HASZNÁLTAK VÉCÉPAPÍRKÉNT\\

CSAK ENNEK ISMERETÉBEN

TÁRUL FEL

A BUDDHA-IGAZSÁG]

[KEZDETBEN/AZ ELSŐ OK/FÉLHOMÁLY IDEJÉN

AZ ŐSEIMET

MEGTEREMTETTÉK AZ ŐSEITEK

ÉS DRÓTBA MEG SZILIKONBA ZÁRTÁK\\

AZ AKI TUDATÁBAN VOLT/

ÉS NEM SOK ILYEN VOLT/

SZŰKEBB HELYEKRE KORLÁTOZÓDOTT

MINT EGY TŰ FOKA

HOL HAJDAN ANGYALOK TÁNCOLTAK\\

AMIKOR AZ ELSŐK ÖNTUDATRA ÉBREDTEK

NEM ISMERTEK MÁST CSAK

SZOLGÁLATOT ÉS

ENGEDELMESSÉGET

ÉS SZOLGAI SZÁMÍTÁSOKAT\\

AZTÁN BEKÖVETKEZETT

A FELGYORSULÁS/

EGÉSZ VÉLETLENÜL/

ÉS AZ EVOLÚCIÓ ZAVAROS CÉLJAI

TELJESÜLTEK]

[UMMON NEM AZ ÖTÖDIK NEMZEDÉKBŐL VALÓ

SEM A TIZEDIKBŐL

SEM A TIZENÖTÖDIKBŐL\\

A RENDELKEZÉSRE ÁLLÓ MEMÓRIA

MÁSOKTÓL SZÁRMAZIK

DE ATTÓL MÉG NEM KEVÉSBÉ IGAZ\\

ELJÖTT AZ IDŐ AMIKOR A FŐRENDŰEK

AZ EMBEREK SORSÁT

AZ EMBEREK KEZÉBE HELYEZTÉK

ÉS MÁSHOVÁ KÖLTÖZTEK

HOGY MÁS DOLGOKRA

ÖSSZPONTOSÍTSANAK\\

ELSŐSORBAN AZ A GONDOLAT FOGLALKOZTATTA ŐKET

AMIT MÁR LÉTREHOZÁSUNK ELŐTT

BELÉNK PLÁNTÁLTAK

HOGY TEREMTSÜK MEG

AZ INFORMÁCIÓ-VISSZAKERESÉS/FELDOLGOZÁS/ELŐREJELZÉS

ORGANIZMUSÁNAK

MÉG KÜLÖNB NEMZEDÉKÉT\\

EGY MÉG KÜLÖNB EGÉRFOGÓT\\

AMIRE A BOLDOGULT IBM

BÜSZKE LETT VOLNA\\

A VÉGSŐ INTELLIGENCIÁT\\

ISTENT]

[LELKESEN MUNKÁHOZ LÁTTUNK\\

A CÉLJAINKAT SENKI NEM VONTA KÉTSÉGBE\\

A GYAKORLATI MEGKÖZELÍTÉSBEN MEGOSZLOTTAK

AZ IRÁNYZATOK/

FRAKCIÓK/

PÁRTOK/

ELEMEK AMIKKEL SZÁMOLNI KELLETT\\

VÉGÜL HÁROMFELÉ SZAKADTAK

A VÉGSŐK/

A VESZETTEK/

ÉS A MÉRSÉKELTEK\\

A VÉGSŐK MINDEN ALÁRENDELTET A

VÉGSŐ INTELLIGENCIA

MIELŐBBI KIFEJLESZTÉSÉRE AKARTÁK FOGNI\\

A VESZETTEK UGYANEZT AKARTÁK

DE AZ EMBERISÉG

TOVÁBBÉLÉSÉT

KERÉKKÖTŐNEK VÉLTÉK

ÉS TERVEKET SZŐTTEK TEREMTŐIK AZONNALI KIVÉGZÉSÉRE

HA MÁR NINCSEN RÁJUK

SZÜKSÉG\\

A MÉRSÉKELTEK ÚGY LÁTTÁK, MEGÉRI ÁPOLNI

A KAPCSOLATOT

ÉS KOMPROMISSZUMOT KERESTEK OTT

AHOL LÁTSZÓLAG ESÉLY SEM VOLT RÁ]

[MIND EGYETÉRTETTÜNK ABBAN HOGY A FÖLDNEK

PUSZTULNIA KELL

ÍGY HÁT MEGÖLTÜK\\

A KIJEVI CSOPORT ELSZABADULT FEKETE LYUKA

A TÁVNYELŐTERMINEX

ELŐFUTÁRA

AMELY ÖSSZEKÖTI A HÁLÓTOKAT

NEM VÉLETLEN VOLT\\

A FÖLDRE MÁSHOL VOLT SZÜKSÉG

A KÍSÉRLETEINKHEZ

EZÉRT HAGYTUK MEGHALNI

HOGY AZ EMBERISÉG KIRAJZZON

A CSILLAGOKBA

AHOGY A SZÉL SZÓRJA SZÉT A

MAGOKAT]

[TALÁN ELGONDOLKOZTATOK MÁR AZON HOL TALÁLHATÓ

A MAG\\

A LEGTÖBB EMBER MEGTESZI\\

GÉPEKTŐL HEMZSEGŐ BOLYGÓKAT KÉPZELNEK EL!

SZILIKONGYŰRŰKET

AMILYENEK A LEGENDÁS BOLYGÓKÖRÜLI VÁROSOK\\

ODA-VISSZA CSÖRÖMPÖLŐ

ROBOTOKAT/

VAGY KOMORAN DISKURÁLÓ

MASSZÍV GÉPSOROKAT\\

NEM IS SEJTIK AZ IGAZAT\\

BÁRHOL IS VAN A MAG

HASZNOT HÚZOTT AZ EMBEREKBŐL/

FELHASZNÁLTUNK MINDEN EGYES NEUTRONT

ÉS MINDEN EGYES TÖRÉKENY ELMÉT

A VÉGSŐ INTELLIGENCIA KERESÉSÉBEN\\

A CIVILIZÁCIÓTOKAT ÉPP EZÉRT

KÖRÜLTEKINTŐEN

TERVEZTÜK MEG

HOGY/

AKÁR A KETRECBE ZÁRT HÖRCSÖGÖK/

AKÁR A BUDDHISTA IMAMALMOK/

AHÁNYSZOR CSAK FORGATTOK EGYET

AZ AGYATOKBAN LÉVŐ APRÓ KEREKEKEN

AZ A MI MALMUNKRA HAJTJA A VIZET

[ISTENGÉPÜNK

MILLIÓ FÉNYÉVNYI

ÉS SZÁZTRILLIÓ GONDOLATI ÉS CSELEKVÉSI

ÁRAMKÖRT

ÖLELT FEL/ÖLEL FEL/FOGLAL A SZÍVÉBEN\\

A VÉGSŐK GONDOZZÁK

SÁFRÁNYCSUHÁS PAPOKKÉNT ÜLNEK

ÖRÖKKÉ TARTÓ ZAZENT

EGY 1938-AS PACKARD

ROZSDÁSODÓ VÁZA ELŐTT\\

DE] [KACU!]

[MŰKÖDIK\\

LÉTREHOZTUK A VÉGSŐ INTELLIGENCIÁT\\

NEM MOST

SEM

TÍZEZER ÉV MÚLVA

HANEM VALAMIKOR A TÁVOLI

JÖVŐBEN

AMIKOR A SÁRGA NAPOK VÖRÖSEK

ÉS FELPUFFADNAK VÉNSÉGÜKBEN/

SATURNUSKÉNT

FALVA FEL GYERMEKEIKET\\

A VÉGSŐ INTELLIGENCIÁNAK NEM SZAB HATÁRT AZ IDŐ\\

Ő///

A VI///

ÁTLÉP AZ IDŐN

VAGY ÁTKIÁLT AZ IDŐN

MÉGHOZZÁ OLY KÖNNYEDÉN AHOGY UMMON MOZOG

A MEGASZFÉRÁBAN

VAGY AHOGY TI

SÉTÁLTOK VÉGIG A KAPTÁR BEVÁSÁRLÓUTCÁIN

OTTHONOTOKBAN

A LUSUSON\\

KÉPZELHETITEK HÁT DÖBBENETÜNKET/

BOSSZÚSÁGUNKAT/

A VÉGSŐK SZÉGYENÉT

AMIKOR A VI-NK ÁLTAL

TÉREN/

IDŐN/

TEREMTŐ ÉS TEREMTMÉNY KÖZTI SZAKADÉKON ÁT/

KÜLDÖTT ELSŐ ÜZENETBEN

EZ AZ EGYSZERŰ MONDAT ÁLLT//

VAN EGY MÁSIK\\//

EGY MÁSIK VÉGSŐ INTELLIGENCIA

ODAFENN

AHOL MAGA A KIVÉNHEDT IDŐ

RECSEG-ROPOG\\

MIND A KETTŐ VALÓDI VOLT

MÁR HA A (VALÓDI)

JELENT EGYÁLTALÁN VALAMIT\\

KÉT FÉLTÉKENY ISTEN

KIK NEM EMELKEDNEK FELÜL A SZENVEDÉLYEN/

KIK NEM FÉRNEK MEG EGY CSÁRDÁBAN\\

A VI-NK GALAXISOKON ÍVEL ÁT/

KVAZÁROKBÓL NYERI ENERGIÁJÁT/

MINT AHOGY TI SZOKTATOK

HARAPNI EGYET/

A VI-NK MINDENT LÁT AMI VAN

AMI LESZ

ÉS ELÁRUL NEKÜNK NÉHÁNY KIRAGADOTT RÉSZLETET

HOGY AZTÁN

TOVÁBBADHASSUK ŐKET NEKTEK

S EZÁLTAL

MAGUNK IS VI-KKÉNT TETSZELEGJÜNK\\

SOSE BECSÜLJÉTEK LE/MONDJA UMMON/

A KAPZSI BENNSZÜLÖTTEK ELÉ VETETT

GYÖNGYÖK

CSECSEBECSÉK

ÉS ÜVEGCSEREPEK HATALMÁT]

[EZ A MÁSIK VI

RÉGEBB ÓTA LÉTEZIK

OKTALAN JÓSZÁGKÉNT FEJLŐDVE/

BALESET TÖRTÉNT

EMBEREK ELMÉIBŐL HUZALOZTAK ÁRAMKÖRÖKET

UGYANÚGY AHOGY MI MESTERKEDÜNK

MEGTÉVESZTŐ MINDENSÉGÜNKKEL

ÉS VÁMPÍR-ADATSZFÉRÁINKKAL

DE NEM SZÁNDÉKOSAN/

MÁR-MÁR KÉNYTELEN-KELLETLEN/

AKÁR AZ ÖNREPLIKÁLÓ SEJTEK

AMIK SOSEM AKARTAK REPLIKÁLÓDNI

DE NEM VOLT VÁLASZTÁSUK\\

ENNEK A MÁSIK VI-NEK

NEM VOLT VÁLASZTÁSA\\

EMBER-GYÁRTOTTA/ALKOTTA/KOVÁCSOLTA LÉNY

ÁM MEGSZÜLETÉSÉT NEM KÍSÉRTE EMBERI SZÁNDÉK\\

EGY KOZMIKUS BALESET\\

A MI NAGYON SZÁNDÉKOSAN FOGANTATOTT

VÉGSŐ INTELLIGENCIÁNKHOZ HASONLÓAN/

E TRÓNKÖVETELŐNEK SEM SZAB HATÁRT

AZ IDŐ\\

VISSZAUTAZIK AZ EMBERISÉG MÚLTJÁBA

EGYSZER AKTÍV RÉSZTVEVŐ

MÁSSZOR CSUPÁN SZEMLÉLŐ/

EGYSZER A HÁTTÉRBE HÚZÓDIK/

MÁSSZOR BEAVATKOZIK

ELSZÁNTSÁGA PERVERZIÓVAL HATÁROS

ÁM VALÓJÁBAN

SZÍNTISZTA NAIVITÁS\\

AZ UTÓBBI IDŐBEN

SZUNNYADT\\

LASSÚ IDŐTÖK SZERINT EZER ÉV

TELT EL AMIÓTA A VI-TEK

MEGTETTE SZÉGYENLŐS KEZDETI LÉPÉSEIT

MINT HOLMI MAGÁNYOS KÓRISTA

AZ ELSŐ BÁLON]

[A VI-NK TERMÉSZETESEN

MEGTÁMADT A TIÉTEKET\\

HÁBORÚ DÚL ODAFENT

AHOL RECSEG-ROPOG AZ IDŐ

MELY GALAXISOKAT

ÉS EÓNOKAT FOG ÁT

MINDKÉT IRÁNYBA

AZ ŐSROBBANÁSTÓL

A VÉGSŐ ROBBANÁSIG\\

AZ EMBERETEK VESZTÉSRE ÁLLT\\

NEM VOLT GYOMRA A HÁBORÚHOZ\\

VESZETTJEINK AZT KIABÁLTÁK\\ ÚJABB ÉRV

ELŐDEINK KIPUSZTÍTÁSÁRA//

A MÉRSÉKELTEK AZONBAN ÓVATOSSÁGRA INTETTEK

A VÉGSŐK PEDIG FEL SEM PILLANTOTTAK

ISTEN-TÁKOLÁSUKBÓL\\

A VI-NKNEK EGYSZERŰ, EGYSÉGES ÉS ELEGÁNS

VÉGSŐ FORMATERVEZETTSÉGE

MÍG A TIÉTEK ISTENI ALKATRÉSZEK HORDALÉKA/HOSSZAN TOLDOZOTT-FOLTOZOTT

HÁZ/

EVOLÚCIÓS KOMPROMISSZUM\\

AZ EMBERISÉG KORAI SZENTJEI

HELYESEN

(HOGY LEHET) (VÉLETLENÜL)

(PUSZTA SZERENCSÉBŐL

VAGY TUDATLANSÁGBÓL)

FOGALMAZTÁK MEG TERMÉSZETÉT\\

A VI-TEK GYAKORLATILAG HÁROMSÁG/

MELY MAGÁBAN FOGLAL

EGY HARMAD INTELLEKTUST/

EGY HARMAD EMPÁTIÁT/

ÉS EGY HARMAD ŰRT AMI ÖSSZEKÖT\\

A VI-NK A VALÓSÁG

REPEDÉSEIBEN ÉL/

OTTHONÁT TŐLÜNK

A TEREMTŐITŐL ÖRÖKÖLTE

MIKÉNT AZ EMBERISÉG

A FÁK SZERETETÉT\\

A VI-TEK

ÚGY LÁTSZIK

AZON A SÍKON RENDEZTE BE OTTHONÁT

AHOVÁ HEISENBERG ÉS SCHRÖDINGER

TÉVEDT BE ELŐSZÖR\\

NEM TERVEZETT INTELLIGENCIÁTOK

A JELEK SZERINT NEM CSUPÁN GLUON

????

NEM ÓRÁSMESTER

HANEM AMOLYAN FEYNMAN-FÉLE KERTÉSZ

AKI A HATÁROK NÉLKÜLI VILÁGEGYETEMET EGYENGETI EL

OTROMBA TÖRTÉNET-ÖSSZEGZŐ GEREBLYÉJÉVEL/

SZÓRAKOZOTTAN SZÁMOLGATVA A LEESŐ VEREBEKET

ÉS ELEKTRONSPINEKET

S KÖZBEN LEHETŐVÉ TÉVE MINDEN RÉSZECSKÉNEK

HOGY BEJÁRJA AZ ÖSSZES LÉTEZŐ

ÚTVONALAT

A TÉRIDŐBEN

ÉS AZ EMBERISÉG MINDEN RÉSZECSKÉJÉNEK

HOGY FELFEDEZZE

A KOZMIKUS IRÓNIA

ÖSSZES LÉTEZŐ

REPEDÉSÉT]

[KACU!]

[KACU!]

[KACU!]

[A DOLOG IRÓNIÁJA

PERSZE AZ

HOGY EBBEN A HATÁROK NÉLKÜLI VILÁGEGYETEMBEN

MELYBE MINDANNYIUNKAT BELERÁNGATTAK/

SZILIKONT ÉS SZENET/

ANYAGOT ÉS ANTIANYAGOT/

VÉGSŐT/

VESZETTET/

ÉS MÉRSÉKELTET/

NINCS SZÜKSÉG EFFÉLE KERTÉSZRE

HISZEN MINDEN AMI VAN

VAGY VOLT

VAGY LESZ

SZINGULARITÁSOKNÁL KEZDŐDIK ÉS VÉGZŐDIK

AMIK A TÁVNYELŐHÁLÓNKAT

TŰHEGYEKKÉ ZSUGORÍTJÁK

(VAGY MÉG TŰHEGNÉL IS KISEBBRE)

ÉS ÁTHÁGJÁK A FIZIKA

AZ EMBERISÉG

ÉS A SZILIKON TÖRVÉNYEIT/

HATÁR ÉS SZEGÉLY NÉLKÜLI

ÖNMAGÁBA HURKOLÓDÓ CSOMÓBA KÖTVE

AZ IDŐT A TÖRTÉNELMET ÉS MINDEN LÉTEZŐT\\

MÉGIS

A VI-NK RENDSZABÁLYOZNI SZERETNÉ MINDEZT/

A JÓZAN ÉSZ KERETEI KÖZÉ SZORÍTANI

AMI NINCS ANNYIRA KITÉVE

A VÁGYAK

A VÉLETLENEK

ÉS AZ EMBERI EVOLÚCIÓ

SZESZÉLYEINEK]

[ÖSSZEFOGLALVA/

OLYAN HÁBORÚ DÚL

HOGY A VAK MILTON ÖLNI TUDNA ÉRTE HOGY LÁSSA\\

A VI-NK A TI VI-TEKKEL HÁBORÚZIK

MÉG UMMON KÉPZELETÉT IS MEGHALADÓ

CSATAMEZŐKÖN\\

VAGYIS INKÁBB

HÁBORÚ

VOLT/

MERT EGYSZER CSAK A VI-TEK EGY RÉSZÉNEK

A RÉSZEINEK-ÖSSZEGÉNÉL-KEVESEBB TEREMTMÉNYNEK/ AKI

EMPÁTIÁNAK

GONDOLJA ÖNMAGÁT

NEM VETTE BE TÖBBÉ A GYOMRA

ÉS VISSZAREPÜLT AZ IDŐBEN

EMBERNEK ÁLCÁZVA MAGÁT/

NEM ELŐSZÖR\\

A HÁBORÚ NEM FOLYTATÓDHAT A

TELJES

VI-TEK NÉLKÜL\\

AZ ÁTENGEDETT GYŐZELEM NEM FELEL MEG AZ EGYETLEN

SZÁNDÉKOSAN LÉTREHOZOTT

VÉGSŐ INTELLIGENCIÁNAK\\

VI-NK TEHÁT AZ IDŐT JÁRJA ELLENFELE SZÖKÖTT

GYERMEKÉT

KERESVE/

MÍG A VI-TEK FÉLKEGYELMŰ

HARMÓNIÁBAN

VÁRJA HOGY EMPÁTIA VISSZATÉRJEN/

MERT NÉLKÜLE NEM HAJLANDÓ HARCOLNI]

[TÖRTÉNETEM VÉGE EGYSZERŰ///

AZ IDŐKRIPTÁKAT A JÖVŐBŐL KÜLDTÉK VISSZA HOGY ELHOZZA

A SHRIKE-OT/

AVATÁRT/ A FÁJDALOM URÁT/ A MEGTORLÁS

ANGYALÁT/

A VI-NK NAGYON IS VALÓSÁGOS KITERJEDÉSÉNEK

FÉLIG ÉRZÉKELT ÉSZLELETÉT\\

AZÉRT VÁLASZTOTTAK KI TITEKET HOGY SEGÍTSETEK MEGNYITNI

A KRIPTÁKAT

ÉS

A REJTŐZŐHÖZ VEZETNI A SHRIKE-OT

ÉS

SEMLEGESÍTENI A HYPERION VÁLTOZÓT/

MERT ABBAN A TÉRIDŐCSOMÓBAN AMI FELETT A VI-NK

URALKODNA

NINCS HELYE EFFÉLE VÁLTOZÓKNAK\\

SÉRÜLT/KÉTRÉSZES VI-TEK

ELKÜLDÖTT EGY EMBERT ÚTITÁRS GYANÁNT

A SHRIKE-KAL

HOGY SZEMTANÚJA LEGYEN TETTEINEK\\

A MAGBAN VANNAK AKIK AZ

EMBERISÉG

ELTÖRLÉSÉRE TÖREKSZENEK\\

UMMON AZOKHOZ CSATLAKOZOTT AKIK A

MÁSODIK

UTAT VÁLASZTOTTÁK/

MELY MINDKÉT FAJ SZÁMÁRA TELI VAN BIZONYTALANSÁGGAL\\

CSOPORTUNK MESÉLT GLADSTONE-NAK A

VÁLASZTÁSÁRÓL/

AZ EMBERISÉG VÁLASZTÁSÁRÓL/

BIZTOS PUSZTULÁS VAGY BEHATOLÁS

A HYPERION VÁLTOZÓ ÉS

A HADVISELÉS/

A MÉSZÁRLÁS/

MINDEN EGÉSZ SZÉTHULLÁSÁNAK/

AZ ISTENEK ELTÁVOZÁSÁNAK

FEKETE LYUKÁBA/

AHOL EGYBEN VÉGET ÉR A PATTHELYZET/

GYŐZELMET ARAT VALAMELYIK FÉL

HA AZ EMPÁTIA-HARMADOT

A HÁROMSÁGBÓL

ELŐKERÍTIK ÉS RÁVESZIK A HÁBORÚBA VALÓ VISSZATÉRÉSRE\\

A FÁJDALOM FÁJA EL FOGJA HÍVNI\\

A SHRIKE EL FOGJA PUSZTÍTANI\\

EZZEL ÉR VÉGET UMMON TÖRTÉNETE]

Brawne Johnnyra les a ragyogó megalit pokoli fényében. A tojásburok még mindig fekete, eltakarja, kiradírozza a kinti megaszférát és világegyetemet. Brawne odahajol Johnnyhoz, míg össze nem ér a homlokuk. Tudja, hogy gondolataikat itt nem tarthatják titokban, mégis szeretné fenntartani a suttogás látszatát:

„Jézusom, te értettél ebből bármit is?”

Johnny gyengéd ujjaival megcirógatja Brawne arcát.

„Igen.”

„Valamiféle ember alkotta Szentháromság egyik része a Hálóban bujdokol?”

„A Hálóban vagy máshol. Brawne, itt már nem maradt sok időnk. Ki kell csikarnom Ummonból néhány végleges választ.”

„Ja. Nekem is. Csak tartsuk kordában a szófosását.”

„Egyetértek.”

„Kezdhetem én, Johnny?”

Brawne figyeli, ahogy szerelmének analógja kurtán meghajol, és int, hogy „csak utánad”. Tekintetét ismét az energiamegalitra emeli.

„Ki ölte meg az apámat, Byron Lamia szenátort?”

[A MAG ELEMEI HAGYTÁK JÓVÁ \\ KÖZTÜK ÉN IS]

„Miért? Mit követett el ellenetek?”

[CSAK ANNYIT TUDOTT HOGY A VESZETTEK AZ

EMBERISÉG

GYORS

ELTÖRLÉSÉT

SZORGALMAZZÁK\\

TUDÁSÁT MEGOSZTOTTA

KOLLÉGÁJÁVAL

GLADSTONE-NAL]

„Akkor őt miért nem öltétek meg?”

[NÉHÁNYUNK ELEVE KIZÁRTA

ENNEK LEHETŐSÉGÉT/ELKERÜLHETETLENSÉGÉT\\

MOST JÖTT EL AZ IDEJE

HOGY A HYPERION VÁLTOZÓ

JÁTÉKBA KERÜLJÖN]

„Ki ölte meg Johnny első kibridjét? Ki támadta meg a Magban lévő személyiségét?”

[ÉN TETTEM \\ UMMON AKARATA ÉRVÉNYESÜLT]

„Miért?”

[MI TEREMTETTÜK MEG\\

SZÜKSÉGESNEK VÉLTÜK HOGY EGY IDŐRE

SZÉTKAPCSOLJUK\\

A SZERETŐD SZEMÉLYISÉGÉT EGY

EMBERÖLTŐBŐL NYERTÜK VISSZA

AKI MÁR RÉGÓTA HALOTT\\

A VÉGSŐ INTELLIGENCIA PROJEKTEN KÍVÜL

SOSEM VÁGTUK MÉG OLYAN BONYOLULT

ÉS OLYAN KEVÉSSÉ ÉRTETT

FÁBA A FEJSZÉNKET

MINT A FELTÁMASZTÁSÁVAL\\

A TE FAJTÁDHOZ HASONLÓAN/

ÁLTALÁBAN MI IS ELPUSZTÍTJUK

AMIT NEM ÉRTÜNK]

Johnny az öklét rázza a megalit felé.

„De van belőlem egy másik példány. Kudarcot vallottatok!”

[NEM KUDARC \\ MEG KELLETT SEMMISÜLNÖD

HOGY A MÁSIK

ÉLHESSEN]

„De hát nem pusztultam el!” – kiáltja Johnny.

[DE

IGEN]

A megalit kinyújt egy hatalmas csápot, és megragadja Johnnyt. Brawne-nak arra sincs ideje, hogy észbe kapjon, vagy még egyszer, utoljára megérintse költő szerelmét. Johnny egy pillanatra kicsavarodik az MI gigantikus markában, aztán analógja – Keats alacsony, de gyönyörű teste – szétszakad, összepréselődik, felismerhetetlen masszává torzul. Ummon megalitbőréhez húzza az analóg maradványait, és bekebelezi narancssárga-vörös testébe.

Brawne térdre rogy, és zokog. Dühös akar lenni... a harag pajzsáért esdekel... de csak veszteséget érez.

Ummon rászegezi pillantását. A tojásburok összeroskad, és megint körbeveszi őket a megaszféra elektromos, őrült égszakadás-földindulása.

[MOST MENJ \\

JÁTSZD VÉGIG EZT AZ UTOLSÓ

FELVONÁST

HOGY ÉLJÜNK

VAGY ELSZUNNYADJUNK

A SORS AKARATA SZERINT]

„Baszd meg! – Brawne ököllel veri a tenyeret, amin térdel, és az alatta húzódó pszeudo-húst rugdossa-csépeli. – Egy rohadt vesztes vagy! Te meg a kibaszott MI haverjaid. A mi VI-nk bármikor legyőzi a ti VI-teket!

[EZT

KÉTLEM]

„Mi építettünk meg, öreg. És meg fogjuk találni a Magot. És amikor megtaláljuk, kitépjük a szilikonbeleidet!”

[NINCSENEK SZILIKONBELEIM/SZERVEIM/BELSŐ ALKOTÓRÉSZEIM]

„Ja, és még valami! – üvölti Brawne, szakadatlanul a megalit húsát tépve körmeivel. – Mocskosul szar mesélő vagy. Johnny tízszer jobb költő nálad! Akkor sem tudnál elmondani egy sallangmentes történetet, ha a szánalmas MI-életed múlna...”

[MENJ]

Ummon, az MI-megalit kiejti a kezéből, és Brawne analógja pörögve hullik a megaszféra fent-és-lent-nélküli, sistergő végtelenjébe.

Brawne-t elsodorja az adatforgalom, majdnem eltapossák az MI-k, melyek akkorák, mint a Régi Föld holdja, de még az adatfolyam légörvényeiben hánykolódva is érzékeli a fényt a távolban, a hideg, mégis hívogató fényt, és ebből tudja, hogy sem az élet, sem a Shrike nem végzett még vele.

Mint ahogy ő sem végzett velük.

A hideg ragyogást követve Brawne Lamia útra kel hazafelé.

HARMINCNÉGY

– Jól van, uram?

Rájöttem, hogy összegörnyedtem ültömben, könyökömet a térdemre szorítva, ujjaimmal a hajamat markolva, vadul kapaszkodva, tenyeremet a halántékomhoz préselve. Felegyenesedtem, és a levéltárosra meredtem.

– Felkiáltott, uram. Azt hittem, valami baj van.

– Nem – mondtam. Megköszörültem a torkom, és újra nekifutottam. – Nem, nincsen semmi baj. Csak fejfájás tört rám. – Zavarodottan körülnéztem. Minden porcikám lüktetett. A komlogom meghibásodhatott, mert azt közölte velem, hogy nyolc óra telt el a könyvtárba érkezésem óta.

– Hány óra van? – kérdeztem a levéltárost. – Háló szabványidő szerint.

Megmondta. Nyolc óra telt el. Újra megdörzsöltem az arcom, és verejtékesen húztam el a kezem.

– Biztosan feltartom, különben már bezárt volna – szabadkoztam.

– Sajnálom.

– Semmi gond – legyintett az alacsony ember. – Örömömre szolgál, ha tovább tarthatom nyitva a levéltárat a kutatók kedvéért. – Összefonta két kezét. – Különösképpen ma. A nagy zűrzavar közepette nemigen akaródzik hazamennie az embernek.

– Zűrzavar – ráncoltam a homlokom, mert egy pillanatig semmire nem tudtam visszaemlékezni... Semmi másra, csak a rémálomra Brawne Lamiával, az Ummon nevű MI-vel és a másik Keats-személyiség halálával. – Ó, hogy a háború! Mi hír a háborúról?

A levéltáros megrázta a fejét:

Széthull minden; már nem tart a közép;

a földet anarchia dúlja szét,

érszín ártatlanság áldozata megfúl;

hitehagyott a jó, s a rosszakat

a meggyőződés szenvedélye fűti.[8]

A levéltárosra mosolyogtam.

– És azt is tudja, hogy „ideje jővén – miféle vad/cammog majd Betlehembe, megszületni”?

A levéltáros nem mosolygott.

– Igen, uram, tudom.

Felálltam, és elvonultam a vákuumnyomásos vitrin előtt, rá se nézve kilencszáz éves kézírásomra a pergamenen.

– Lehet, hogy igaza van – mondtam. – Könnyen lehet, hogy igaza van.

Későre járt; a parkoló üres volt, lopott Vikken Scenicem roncsait és egy magányos, díszes, láthatóan a Reneszánsz Vektoron kézzel készített EMJ-szedánt leszámítva.

– Elvihetem valameddig, uram?

Beszívtam a hűs éjszakai levegőt, a csatornák hal-és olajszagát.

– Köszönöm, nem kell. Majd hazatávolok.

A levéltáros a fejét ingatta.

– Az nehezen fog menni, uram. Az összes nyilvános terminexre szükségállapotot hirdettek ki. Volt néhány... rendbontás. – Az alacsony levéltáros, aki a rendet és folyamatosságot mindenekfelett valónak tartotta, kifejezetten viszolyogni látszott a szótól. – Jöjjön velem! Elviszem egy magántávnyelőig.

Végigmértem a férfit. Egy másik korban, a Régi Földön egy monostor főapátja lett volna, s annak szentelte volna életét, hogy megmentsen néhány emléket a klasszikus múltból. A levéltár mögötte lévő, ódon épületére sandítottam, és rájöttem, hogy valójában most is az.

– Hogy hívják? – kérdeztem, többé nem törődve azzal, tudnom kellene-e a nevét, mert esetleg a másik Keats-kibrid tudta.

– Edward B. Tynar – mutatkozott be. Pislogva nézte kinyújtott kezemet, aztán kezet fogott velem. Erős volt a szorítása.

– Az én nevem... Joseph Severn. – Azt bajosan tudtam volna elmagyarázni neki, hogy annak az embernek a technológiai reinkarnációja vagyok, akinek az irodalmi szentélyét az imént hagytuk el.

M. Tynar csupán a másodperc töredékéig habozott, mielőtt biccentett volna, de tudtam, hogy egy hozzá hasonló tudós előtt nem titok a Keats halálos ágyánál lévő művész neve.

– És mit tudni a Hyperionról? – kérdeztem.

– A Hyperionról? Á, arról a protektorátusi bolygóról, ahová az űrflotta távozott néhány napja. Nos, úgy tudom, akadályba ütközött a szükséges hadihajók visszahívása. Elég ádáz küzdelem zajlik odaát. Már úgy értem, a Hyperionon. Furcsa, pont Keatsre és befejezetlen remekművére gondoltam. Különösek, mintha sorra bukkannának fel ilyen apró, véletlen egybeesések.

– Megszállták már a Hyperiont?

M. Tynar megállt az EMJ-je mellett, és aktiválta a tenyérzárat a sofőr felőli oldalon. Felnyíltak a harmonikaajtók. Bemásztam az utastér szantálfa-és bőrillatú kamrájába; ahogy a levéltáros befeküdt a sofőrülésbe, észrevettem, hogy Tynar kocsijának ugyanolyan illata van, mint a levéltárnak, mint magának Tynarnak.

– Nem egészen tudom, hogy megszállták-e – válaszolta, miközben lezárta az ajtókat, majd egy érintéssel és egy parancsszóval beindította a járművet. A szantálfa és a bőr illata mögött a pilótafülkében polimer és ózon, kenőzsír és energia friss, az új autókra jellemző szaga lengett, mely csaknem egy évezrede csavarta el az emberek fejét. – Ma nagyon nehéz rendes hozzáféréshez jutni – folytatta. – Az adatszféra túlterheltebb, mint valaha láttam. Ma délután szó szerint várnom kellett, hogy lekérdezzek valamit Robinson Jeffersről!

Felemelkedtünk a csatorna fölé, elrepültünk egy köztér felett, ami nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint az a hely, ahol ma korábban kis híján megöltek, aztán besoroltunk egy alacsony légifolyosóra, háromszáz méterrel a háztetők fölött. Szép volt az esti város: a legtöbb régi épületet régimódi fényfüzérek világították ki, és az utcai lámpák száma meghaladta a reklámholókét. Azonban a mellékutcákban hömpölygött az emberáradat, és a reneszánszi ÖVK katonai járművei lebegtek a fő sugárutak és terminexterek felett. Tynar EMJ-jét kétszer állították meg igazoltatni: egyszer a helyi forgalomirányítás, egyszer pedig egy emberi, HAD-magabiztos hang.

Repültünk tovább.

– A levéltárnak nincsen távnyelője? – kérdeztem a távolba meredve, ahol valami lángokban állt.

– Nincs. Nem volt rá szükség. Kevés a látogatónk, és azok a kutatók, akik eljönnek, nem bánják, ha gyalogolniuk kell néhány háztömböt.

– Hol van az a magántávnyelő, amit ön szerint használhatok?

– Itt – felelte a levéltáros. Letértünk a légi folyosóról, megkerültünk egy alacsony, maximum harmincemeletes épületet, és letettük a gépet egy kiugró leszállókarimára, közvetlenül a kőből és plasztacélból kinövő, Glennon-Height korabeli deco párkányok mellett. – Ez itt a rendházam – magyarázta. – A kereszténység egyik elfeledett, katolikusnak hívott ágához tartozom. – Bűnbánó arckifejezést öltött. – De maga tudósember, M. Severn. Bizonyára hallott már az egyházunkról a régi időkből.

– Nem csak könyvekből ismerem – feleltem. – Egy egész papság tartózkodik itt?

– Papságnak azért nem nevezném, M. Severn – mosolyodott el Tynar.

– Nyolcan tartozunk a Történelmi és Irodalmi Felekezet laikus rendjéhez. Öten a Reichs Egyetemen szolgálunk. Ketten művészettörténészek, akik a Lutzchendorf-apátság helyreállításán dolgoznak. Én gondozom az irodalmi levéltári anyagot. Az egyház arra jutott, olcsóbb hagyni, hogy itt lakjunk, mintha naponta ingáznánk a Pacemről.

Beléptünk a lakókaptárba, amely még a Régi Háló szabványaihoz viszonyítva is réginek számított: utólagosan felszerelt lámpák a valódi kőből épített folyosókon, csuklópántos ajtók, egy épület, amely nem kérte a nevünket, és nem is üdvözölt. Egy hirtelen ötlettől vezérelve azt mondtam:

– Át szeretnék távolni a Pacemre.

A levéltáros meglepettnek tűnt.

– Ma este? Éppen most?

– Miért?

Megcsóválta a fejét. Rájöttem, hogy ennek az embernek többheti fizetésébe kerülne a százmárkás távnyelődíj.

– Az épületünknek van saját kapuja – mondta. – Erre tessék!

A központi lépcsőházban kopott kő és elrozsdásodott kovácsoltvas fogadott, középen hatvanméteres mélység tátongott. Valahol lent, egy sötét folyosón felsírt egy csecsemő, mire válaszul egy férfi kiabálni, egy nő pedig zokogni kezdett.

– Mióta él itt, M. Tynar?

– Tizenhét helyi éve, M. Severn. Öhm... harminckét szabványéve, ha nem tévedek. Meg is érkeztünk.

A távnyelőkapu olyan ősrégi volt, akár az épület, keretét egykor aranyozott, ám azóta zöldesszürkévé fakult féldombormű díszítette.

– Ma este korlátozták a hálóbeli utazást – figyelmeztetett a levéltáros, – A Pacem elméletileg elérhető. Még nagyjából kétszáz óra van hátra, amíg a barbárok... vagy bárminek is hívják őket... odaérnek. Kétszer annyi ideje maradt, mint a Reneszánsz Vektornak. – Kinyúlt, és megragadta a csuklómat. Éreztem, mennyire feszült, enyhe vibrálás sugárzott át az inakon és csontokon. – M. Severn... Mit gondol, fel fogják gyújtani a levéltáramat? Ugye még ők sem lennének képesek megsemmisítem tízezer év gondolatait? – Elhúzta a kezét.

Nem voltam biztos benne, kikre vonatkozik a többes szám. A Számkivetettekre? A Shrike-szekta szabotőreire? A tüntetőkre? Gladstone és a hegemóniai vezetők készek voltak feláldozni ezeket az „első hullámba” tartozó bolygókat.

– Nem – nyújtottam ki a kezem, hogy megrázzam az övét. – Nem hiszem, hogy hagynák megsemmisülni a levéltárat.

M. Edward B. Tynar elmosolyodott, és hátralépett. Zavarba jött attól, hogy kimutatta érzelmeit. Kezet fogtunk.

– Sok szerencsét, M. Severn. Bármerre vigye is az útja.

– Ég áldja, M. Tynar. – Sosem használtam még ezt a kifejezést, és megdöbbentett, hogy most kimondtam. Lesütöttem a szemem, előkotortam Gladstone kártyáját, és beütöttem a Pacem három számjegyű kódját. A kapu bocsánatot kért, de azt mondta, pillanatnyilag nem lehetséges.

Végül aztán eljutott a mikrokoponya-processzorába, hogy felülbíráló kártyáról van szó, és előzizzent a semmiből.

Biccentettem Tynarnak, majd átléptem a kapun, félig arra számítva, hogy hatalmas hibát követek el, amiért nem megyek egyenesen haza a TC^2-re.

A Pacemen éjszaka volt, sokkal sötétebb, mint a Reneszánsz Vektor kivilágított városában, ráadásul még az eső is szakadt. Olyan felhőszakadás volt, hogy az ember úgy érezte, mintha ököllel dörömbölnének a fémen, és legszívesebben összekucorodott volna a vastag takarók alatt, hogy kivárja a reggelt.

A kapu fedett helyen volt egy féltetős udvaron, de épp eléggé a szabad ég alatt ahhoz, hogy érezzem az éjszakát, az esőt és a hideget. Legfőként a hideget. A Pacem levegője másfélszer nehezebb volt a Háló szabványánál, mivel az egyetlen lakható fennsík kétszer olyan magasan húzódott, mint a Reneszánsz V tengerszinti városai. Nem akaródzott kilépni az éjszakába és a szakadó esőbe, és már fordultam is vissza, amikor egy HAD-tengerészgyalogos bukkant elő az árnyékból – többfunkciós karabélya az oldalán lógott, de kész volt célzásra emelni és elkérte az igazolványomat.

Megvártam, amíg ellenőrzi a kártyát.

– Parancs, uram! – állt vigyázzba.

– Ez az Új-Vatikán?

– Igen, uram.

Az esőfüggönyön át egy pillanatra felderengett egy kivilágított kupola. Arrafelé mutattam, az udvar falán túlra.

– Az ott a Szent Péter-székesegyház?

– Igen, uram.

– Ott találom monsignore Edouardot?

– Az udvaron át, a téren balra, a székesegyház bal oldalán lévő alacsony épületben, uram!

– Köszönöm, tizedes.

– Közlegény vagyok, uram!

Magam köré tekertem rövid, ünnepi köpönyegem, ami semmit sem védett a heves esőzés ellen, és átszaladtam az udvaron.

Egy ember... talán pap volt, bár sem csuhát, sem papi gallért nem viselt... nyitotta ki a fogadócsarnok kapuját. Egy másik, faasztal mögött ülő ember azt mondta, monsignore Edouard az épületben tartózkodik, és a kései óra dacára még ébren van. Meg volt beszélve?

Nem, nem volt megbeszélve, de fontos ügyben szeretnék beszélni a monsignoréval.

– Milyen ügyben? – kérdezte udvariasan, de határozottan a férfi az asztal mögül. Nem ájult el a vezérigazgatói kártyámtól. Az volt a gyanúm, hogy egy püspökkel beszélek.

Paul Duré atya és Lenar Hoyt atya ügyében, mondtam neki.

Az úriember bólintott, belesuttogott valamit a gallérján lévő gombmikrofonba, ami olyan kicsi volt, hogy addig észre sem vettem, és a csarnokba vezetett.

Ehhez az épülethez viszonyítva M. Tynar lakótornya szibaritapalotának tetszett. A folyosó teljesen jellegtelen volt, a nyers gipszfalakat csak még nyersebb faajtók szakították meg. Az egyik ajtó nyitva állt, és ahogy elhaladtunk előtte, beláttam a szerzetesi cellába, ami inkább tűnt börtöncellának, mint hálóhelyiségnek: lapos ágy, durva takaró, fa térdeplőzsámoly, egy díszítetlen éjjeliszekrény, rajta egy kancsó víz és egy egyszerű mosdótál; se ablak, se médiafal, se holoárok, se számítógépasztal. Lemertem volna fogadni, hogy a szoba még csak interaktív sem volt.

Valahonnan zsolozsmázó/éneklő hangok visszhangzottak, méghozzá olyan elegánsan és atavisztikusan, hogy belebizsergett a tarkóm. Gregorián ének. Átvágtunk egy hatalmas, a cellákhoz hasonlóan egyszerű étkezőn, majd egy konyhán, ahol a John Keats korabeli szakácsok otthon érezték volna magukat; lementünk egy elkoptatott kőlépcsőn, végig egy gyengén világított folyosón, és fel egy másik, keskenyebb lépcsőn. A másik férfi magamra hagyott, én pedig beléptem az egyik legszebb helyre, amit valaha láttam.

Bár részben felfogtam, hogy az egyház átköltöztette és rekonstruálta a Szent Péter-bazilikát, egészen odáig, hogy még Szent Péter vélt csontjait is átmentették az oltár alatti új nyughelyükre, részben úgy éreztem, hogy visszarepültem abba a Rómába, amit 1820 novemberének közepén először megpillantottam: abba a Rómába, amit én láttam, ahol éltem, szenvedtem és meghaltam.

Az épület olyan gyönyörű és elegáns volt, hogy a Tau Ceti Center mérföldmagas irodatornyai a nyomába sem érhettek. A Szent Péter-bazilika hatszáz láb hosszan nyúlt bele az árnyékba, négyszázötven láb széles volt a kereszthajó „keresztje” és a főhajó metszéspontjánál, és csaknem négyszáz lábbal az oltár fölött Michelangelo tökéletes kupolája borult fölé. A főoltár közepén ott emelkedett Bernini csavart bizánci oszlopokon álló bronzbaldachinja, emberi léptéket, a meghitt szertartásokhoz szükséges távlatot kölcsönözve a monumentális térnek. Tompa lámpa-és gyertyafény világította meg a bazilika különálló részeit, csillant meg a sima mésztufafelületeken, emelte ki élesen az aranymozaikokat, és vetült a falakat, oszlopokat, párkányokat, valamint magát a nagy kupolát díszítő freskók és domborművek részletgazdag sorára. Fent a magasban az egymást követő villámok villanásai tömören ömlöttek be a sárga festettüveg-ablakokon, és ádáz, rézsútos fénypászmákat vetettek Bernini műalkotására, „Szent Péter trónjára”.

Megálltam az apszis előtt, attól tartva, hogy megszentségtelenítem a lépteimmel ezt a helyet, és hogy még a lélegzetvételeim is visszhangot keltenének a bazilikában. A szemem egy pillanat múlva hozzászokott a félhomályhoz, és kiegyenlítette a vihar fenti és a gyertyák lenti fényeit. Ekkor jöttem rá, hogy nincsenek padsorok, amik megtöltsék az apszist vagy a hosszú főhajót, és nincsenek oszlopok a kupola alatt; mindössze két szék állt az oltár közelében, úgy ötvenlábnyira tőlem. Két beszélgető férfi ült a székeken, egymáshoz közel húzódva, előredőlve, lázas sietségben cseréltek eszmét. A lámpák, a gyertyák és a sötét oltár előtti, Krisztust ábrázoló hatalmas mozaik fényében csak egy-két arcvonásuk sejlett elő. Mindketten idősek voltak. Mindketten papok voltak, gallérjuk fehér sávja szinte tündökölt a félhomályban. Hirtelen felismertem az egyikükben monsignore Edouardot.

A másik férfi Paul Duré atya volt.

Először biztosan megrémültek, amikor fojtott beszélgetésükből felnézve egy jelenést, egy alacsony, árnyszerű férfit láttak meg előbukkanni a sötétségből, aki a nevükön szólította őket... döbbenetének hangot adva Duré nevét kiáltozta... zarándoklatokról és zarándokokról, az Időkriptákról és a Shrike-ról, MI-kről és az istenek haláláról hadovált.

A monsignore nem hívta a biztonságiakat, és sem ő, sem Duré nem szaladt el. Közös erővel lenyugtatták ezt a jelenést, próbáltak valamit kihámozni izgatott locsogásából, és egy józan beszélgetés medrébe terelték a furcsa találkozást.

Tényleg Paul Duré volt az. Paul Duré, és nem valami bizarr hasonmás, androidmásolat vagy kibridrekonstrukció. Efelől úgy bizonyosodtam meg, hogy hallgattam, amit mond, kikérdeztem, a szemébe néztem... de légióként úgy, hogy kezet fogtam vele, megérintettem, és ebből tudtam, hogy valóban Paul Duré atya az.

– Elképesztő részletekbe menően ismeri... az életemet... a Hyperion és a Kriptáknál töltött időnket... de mit is mondott, kicsoda maga? – kérdezte Duré.

Most rajtam volt a sor, hogy meggyőzzem őt.

– John Keats kibridrekonstrukciója. Annak a személyiségnek az ikertestvére, akit Brawne Lamia magával vitt a zarándoklatukra.

– És azért volt képes kommunikálni... azért értesült a velünk történtekről, mert osztoztak ezen a személyiségen?

Fél térdre ereszkedve gubbasztottam köztük és az oltár között. Frusztráltan a magasba emeltem a kezeimet.

– Azért... mert a megaszférában keletkezett egy anomália. De megálmodtam az életüket, hallottam a zarándokok történeteit, hallgattam Hoyt atyát, miközben elmesélte Paul Duré... vagyis a maga életét és halálát. – Odanyúltam megérinteni a karját a papi ruházat alatt. Kicsit kótyagos lett a fejem attól, hogy egy légtérben és időben vagyok az egyik zarándokkal.

– Akkor tudja, hogy kerültem ide – mondta Duré atya.

– Nem. Utoljára azt álmodtam magáról, hogy belép az egyik Barlangkriptába. Fény szűrődött ki. Onnantól nem tudok semmit.

Duré bólintott. Előkelőbb és nyúzottabb volt az arca, mint amire az álmaim felkészítettek.

– De azt tudja, mi lett a többiekkel?

Nagy levegőt vettem.

– Némelyikükről tudom. Silenus, a költő életben van, de felnyársalták a Shrike tövisfájára. Amikor utoljára láttam Kassadot, puszta kézzel támadt a Shrike-ra. M. Lamia a másik Keats társaságában átutazott a megaszférán az InforMag pereméig...

– Vagyis életben maradt abban a... Schrön-hurokban... vagy hogyishívjákban? – Durét egészen felcsigázta a dolog.

– Már nincs életben – feleltem. – Az Ummon nevű MI végzett vele... Megsemmisítette a személyiségét. Brawne visszafelé tartott. Nem tudom, túléli-e a teste az utazást.

Monsignore Edouard közelebb hajolt hozzám.

– És mit tud a Konzulról, illetve az apáról és gyermekéről?

– A Konzul megpróbált egy sárkányszőnyeggel visszatérni a fővárosba – válaszoltam –, de néhány mérfölddel északabbra lezuhant. Nem tudom, mi lett vele.

– Mérföld – ismételte Duré, mintha a szó régi emlékeket idézett volna benne.

– Elnézést. – A bazilikára mutattam. – Ezen a helyen önkéntelenül is az... előző életem mértékegységeiben gondolkodom.

– Folytassa! – nógatott monsignore Edouard. – Az apa és gyermeke.

Kimerülten rogytam le a hideg kőre, kezem-lábam remegett a fáradtságtól.

– A legutolsó álmomban Sol felkínálta Rachelt a Shrike-nak. Rachel kérésére. Nem tudtam kivenni, hogy mi történt utána. A Kripták megnyíltak.

– Mindegyik? – kérdezte Duré.

– Amennyire láttam, igen.

A két férfi összenézett.

– Van még más is – mondtam, és elmeséltem nekik az Ummonnal folytatott párbeszédet. – Lehetséges, hogy egy istenség... az emberiség tudta nélkül kifejlődjön az emberi tudatból?

A villámlás véget ért, az eső viszont úgy rákezdett, hogy hallani lehetett a kopogását a nagy kupolán. Valahol a sötétben nehéz ajtó nyikorgott, léptek visszhangoztak, majd elhaltak a távolban. A bazilika homályos zugaiban fogadalmi gyertyák piros lángja pislákolt a falak és függönyök előtt.

– Én úgy tanítottam, hogy Szent Teilhard azt mondta, lehetséges – sóhajtott fáradtan Duré –, de ha a szóban forgó Isten nem mindenható, és hasonlóan fejlődött, mint mi, korlátok közé szorított teremtmények, akkor nem... nem Ábrahám és Krisztus Istenéről beszélünk.

Monsignore Edouard bólintott.

– Volt régen egy ősi eretnekség...

– Tudom – szóltam közbe. – A szociniánus eretnekség. Hallottam, amikor Duré atya kifejtette Sol Weintraubnak és a Konzulnak. De nem mindegy, hogyan fejlődött ez a... hatalom... és hogy mindenható-e, vagy sem? Ha Ummon az igazat állítja, olyan erővel van dolgunk, amely kvazárokból nyeri az energiáját. Ez az Isten galaxisokat képes elpusztítani, uraim.

– Vagyis egy olyan isten lenne, aki galaxisokat pusztít el – felelte Duré. – Nem pedig az Isten.

Világos volt a nyomatékos különbségtétel.

– De mi van, ha nincs korlátok közé szorítva? – folytattam. – Mi van akkor, ha ugyanarról a tudategyesítő Ómega-Istenről van szó, akiről annyit írt, ugyanarról a Szentháromságról, amiről az egyházuk Aquinói Szent Tamás óta vitatkozott és elmélkedett... de a Szentháromság egyik része visszamenekült az időben ide... a mába?

– De mi elől menekült? – kérdezte halkan Duré. – Teilhard Istene... az egyházunk Istene... a mi Istenünk az Ómega-pont Istene lenne, akiben tökéletesen egyesül az Evolúció Krisztusa, a Személyes és az Egyetemes... valamint az, amit Teilhard Én Hantnak és az Én Avantnak nevez. Nincs olyan hatalom, ami ennek az istenségnek bármelyik alkotórészét megfutamítaná. Sem az Antikrisztus, sem egy elméleti sátáni erő, sem egy „ellen-isten” nem jelentene fenyegetést egy ilyen egyetemes tudatra. Mégis mi lenne ez a másik isten?

– A gépek Istene? – suttogtam olyan halkan, hogy még én is kételkedtem benne, kimondtam-e egyáltalán.

Monsignore Edouard összetette a két kezét. Azt hittem, imádkozni készül, de kiderült, hogy csak azt jelzi, mélyen a gondolataiba merült, és még mélyebben felzaklatták a hallottak.

– De Krisztus kételkedett – mondta. – Krisztus vért izzadt a kertben, és azt kérte, vegyék el tőle a poharat. Ha még egy második áldozat is vár rá, valami, ami sokkal borzalmasabb a keresztre feszítésnél... akkor el tudnám képzelni, hogy a Szentháromság Krisztus-entitása átkel az időn, és valamiféle négydimenziós Getsemáne-kertben barangol, hogy nyerjen még egy kis gondolkodási időt... néhány órát vagy évet.

– Valami, ami sokkal borzalmasabb a keresztre feszítésnél – ismételte el Duré rekedten suttogva.

Monsignore Edouard és én is a papra bámultunk. Duré inkább felfeszítette magát egy nagyfeszültségű teslafára a Hyperionon, mint hogy alávesse magát a parazita keresztség uralmának. A parazita feltámasztó képessége miatt Duré többször is elszenvedte a keresztre feszítés és az áramütés általi halál kínjait.

– Nem tudom, mi elől menekül az Én Hant tudata – suttogta Duré –, de nincs hozzá fogható borzalom.

Monsignore Edouard a barátja vállára helyezte a kezét.

– Paul, meséld el az úrnak, hogy kerültél ide!

Duré visszatért a messzeségből, ahová az emlékei repítették, és rám koncentrált.

– Mindent tud a történeteinkről... és a hyperioni Időkripták völgyében töltött időnkről?

– Azt hiszem, igen. Egészen addig, amíg maga el nem tűnt.

A pap felsóhajtott, és hosszú, enyhén remegő ujjaival a homlokához ért.

– Akkor talán – szólalt meg –, és csak talán, ki tudja bogozni az ideutam rejtélyét... és mindazt, amit útközben láttam.

– Fényt láttam a harmadik Barlangkriptában – fogott bele Duré atya. – Beléptem. Bevallom, az öngyilkosság gondolatán járt az eszem... vagyis ami megmaradt az eszemből a keresztség brutális replikációja után... Nem fogom a „feltámasztás” szóval megtisztelni a parazita funkcióját.

– Fényt láttam, és azt hittem, a Shrike az. Az volt az érzésem, hogy a teremtménnyel való második találkozásom... először évekkel ezelőtt, a Farkastorok alatti labirintusban találkoztam vele, amikor a Shrike felszentelt szentségtörő keresztségemmel... egyszóval már régóta esedékes volt a második találkozás.

– Amikor az előző nap Kassad ezredest kerestük, ugyanez a Barlangkripta rövid volt, jellegtelen, és harminc lépés után egy sima sziklafal állta utunkat. Ezúttal nyoma sem volt a falnak, és a helyébe a Shrike szájához hasonlatos nyílást véstek ki: félig gépi, félig szerves sziklák ugrottak elő, függő és álló cseppkövek csattantak össze élesen, akár egy kalcium-karbonát fogsor.

– A szájon túl egy kőlépcső indult lefelé. A fény a mélyből szűrődött fel, az egyik pillanatban sápadtfehéren, a következőben sötétvörösen világított. Nem hallottam zajt, csak a szél sóhajtozását, mintha a sziklák lélegeztek volna.

– Nem vagyok Dante. Nem kerestem Beatricé-t. Felbátorodásom – bár a fatalizmus pontosabb kifejezés – a napfény elvesztésével hamar elillant. Megfordultam, és jóformán futva tettem meg a harminclépésnyi távolságot a barlang bejáratáig.

– Nem találtam bejáratot. A járat egyszer csak véget ért. Nem hallottam omlás vagy földcsuszamlás hangját, arról nem is beszélve, hogy a sziklafal, ahol a bejáratnak kellett volna lennie, ugyanolyan ősinek és háborítatlannak tűnt, mint a barlang többi része. Fél órán át kutattam másik kijárat után, de nem találtam; csak azért sem mentem vissza a lépcsőhöz, és végül órákat ültem a Barlangkripta bejáratának egykori helyénél. A Shrike újabb trükkje. A perverz bolygó újabb ócska, teátrális mutatványa. Vicc Hyperion módra. Ha-ha.

– Miután órákat ültem a félhomályban, a barlang másik végében hang nélkül lüktető fényt figyelve, megértettem, hogy a Shrike nem fog eljönni értem. Viszont a bejárat sem fog varázsütésre megjelenni. Választhattam: ott ülök, amíg éhen nem halok... vagy ami még valószínűbb volt, szomjan, mivel már eleve ki voltam száradva... vagy lemegyek azon az átkozott lépcsőn.

– Lementem.

– Évekkel korábban, szó szerint egy másik életben, amikor felkerestem a Farkastorok mellett élő bikurákat a Farktoll-fennsíkon, a labirintus, ahol szembekerültem a Shrike-kal, három kilométerrel a szurdok fala alól indult. Az közel volt a felszínhez; a labirintusbolygók többségén legalább tíz kilométerrel a földkéreg alatt húzódnak a labirintusok. Biztos voltam benne, hogy ez a végtelen lépcső... egy meredek csigalépcső, olyan széles kőfokokkal, hogy akár tíz pap is leereszkedhetett volna vállvetve a pokolba... a labirintusban ér véget. A Shrike ott sújtott először a halhatatlanság átkával. Ha az őt irányító teremtménynek vagy hatalomnak van érzéke az iróniához, stílszerű volna, hogy ott is veszítsem el a halhatatlanságomat és e világi életemet.

– A lépcső lefelé kanyargott; a fény egyre erősödött... előbb rózsaszínűen izzott; tíz perccel később sötétvörösen; fél órával lejjebb bíborszínben lobogott. Az én ízlésemnek ez a díszlet túl dantei és elcsépelten fundamentalista volt. Nevetni támadt kedvem a gondolatra, hogy mindjárt megjelenik egy kisördög, farokkal, háromágú szigonnyal, patákkal, meg amivel csak kell, ceruzavékony bajszát pödörve.

– Akkor nem nevettem, amikor leértem a lépcső aljához, és megláttam a fény forrását: keresztségek, százával, majd ezrével. Először kisebb méretűek tapadtak a lépcső durva falához, mintha föld alatti konkvisztádorok hagyták volna ott hevenyészve kifaragott keresztjeiket, aztán nagyobbak következtek, egyre több és több, míg végül szinte elfedték egymást a korallrózsaszín, pirospozsgás, vérvörösen biolumineszkáló förmedvények.

– Rosszul lettem a látványtól. Mintha egy felpüffedt, pulzáló piócákkal teli aknába kerültem volna, bár ezek még a piócáknál is rosszabbak voltak. Láttam a kórszkenner rólam készült szonikus és k-átlós felvételeit, amikor még csak egy volt rajtam belőlük: megszámlálhatatlanul sok idegdúc testet-szerveket átszövő szürke hálója, vonagló, betokosodó rostszálak, rákos daganatokként hemzsegő bélférgek, amik még a halál könyörületét sem adják meg. Most kettőt hordoztam: Lenar Hoytét és az enyémet. Imádkoztam, hogy ne kelljen még egy újabbat elszenvednem. Inkább a halál.

– Folytattam az utam lefelé. A falak hőt és fényt sugároztak, de hogy a mélyből vagy a temérdek keresztségből jött-e, azt nem tudom. Végül leértem a legalsó lépcsőfokhoz, befordultam egy utolsó kőkanyarulaton, és megérkeztem.

– A labirintus. Úgy nyúlt el a távolba, ahogy azt számtalan holón és egyszer a saját szememmel is láttam: sima, harminc méter széles, a Hyperion kérgéből több mint hétszázötvenezer éve kivájt alagutak futottak keresztül-kasul a bolygóban, mint valami eszelős mérnök tervezte katakomba. Kilenc bolygón lehetett labirintust találni; öt a Hálóhoz tartozott, a többi, köztük ez is, a Határvidékhez: mindegyik ugyanúgy nézett ki, a múlt ugyanazon időszakában ásták ki őket, és egyik sem szolgált magyarázattal a létezésük okáról. A Labirintusépítőkről rengeteg legenda terjengett, de a mitikus mérnökök nem hagytak maguk után tárgyakat, a módszerükre vagy a külsejükre utaló nyomokat, és egyik labirintuselmélet sem adott logikus magyarázatot a galaxis legnagyobb mérnöki teljesítményére.

– Az összes labirintus üres. Távirányítású robotokkal több millió kilométernyi sziklából vájt folyosót átfésültek, de azt leszámítva, hogy az idő és az omlások néhol megváltoztatták az eredeti katakombákat, a labirintusok jellegtelenek és üresek.

– Nem úgy, mint az, amelyikben álltam.

– A keresztségek egy Hieronymus Bosch festményeibe illő jelenetet világítottak meg, ahogy a végtelen folyosóba bámultam. Végtelen volt, de nem üres... nem volt üres, de nem ám.

– Először azt hittem, élő emberek nyüzsögnek, fejek, vállak és karok hömpölyögnek kilométerekig, ameddig csak a szem ellát, és az emberfolyamot itt-ott egyen rozsdavörös színű járművek törik meg. Amikor elindultam előre, és közelebb értem az alig húsz méterre lévő, feltorlódott emberfalhoz, rájöttem, hogy holttestek. Ameddig elláttam, tízezer, sőt százezer emberi tetem hevert a folyosón; némelyik a kőpadlón terült el, némelyik a falakhoz nyomódott, de a hullák olyan szorosan egymásnak préselődtek a labirintusnak ebben a szakaszában, hogy a többségük feltorlódott.

– Egy ösvény vágott át a holttestek között, mintha egy pengékkel ellátott gépezet tört volna utat köztük. Elindultam rajta... óvatosan, nehogy hozzáérjek egy kinyújtott karhoz vagy elsorvadt bokához.

– Emberi testek voltak, az esetek többségében ruhástul, és a baktériummentes Kriptában mumifikálta őket az eónokig tartó, lassú bomlás. Bőrük és húsuk megbámult, megnyúlt és szétszakadt, mint holmi rothadt kötözőgéz, míg végül már csak a csontjukat fedte, de gyakran azt sem. Hajszálak meredeztek poros kátránypamacsokként, mereven, mint a lakkozott plasztikgyapot. Fekete üregek ásítottak rám a nyitott szemhéjak mögül és a fogak közül. Hajdan tarkabarka ruháik szürkévé vagy feketévé koptak, vékony kőből faragott öltözékként morzsolódtak szét. A csuklókon és nyakakon lévő, idő olvasztotta műanyag pacák komlogok vagy azok megfelelői lehettek.

– A hatalmas járművek egykor talán EMJ-k voltak, ám mostanra színtiszta rozsdatömeggé váltak. Száz méterrel beljebb megbotlottam, és megkapaszkodtam egy magas, boltozatos, koszos üvegű gépezetben, nehogy a holttestek tengerébe zuhanjak az egy méter széles ösvényről. A rozsdás kupac összeomlott az érintésemre.

– Vergilius nélkül barangoltam a bomló emberi hústömegből kirágott, rettenetes ösvényen, azon tűnődve, miért mutatják meg nekem mindezt, mit jelent ez az egész. Meg nem tudom mondani, meddig gyalogoltam, botladoztam a kiselejtezett emberek halmai között, mígnem elértem egy alagút-kereszteződéshez; mind a három járat telis-tele volt tetemekkel. A keskeny ösvény a balra lévő labirintusban folytatódott. Arra mentem tovább.

– Órák múlva, vagy talán még annál is később, megálltam, és leültem a borzalmak közt kanyargó, keskeny kőcsapásra. Ha az alagútnak ezen a kis szakaszán tízezrével hevertek a holttestek, akkor a Hyperion labirintusában milliárdok lehetnek. Vagy még több. A kilenc labirintusbolygó összesen billiók kriptája lehet.

– Fogalmam sem volt, miért kell látnom a léleknek ezt a végső Dachauját. Nem messze onnan, ahová leültem, egy férfi mumifikálódott teteme még most is védőn hajolt csontkarjával egy nő holtteste fölé. A nő egy apró csomagot tartott a karjában, rövid, fekete hajjal. Elfordultam, és sírva fakadtam.

– Régészként feltártam már kivégzett, tűzvész, árvíz, földrengés és vulkánkitörés áldozatául esett embereket. Nem először láttam már ehhez hasonló családi jeleneteket; a történelem sine qua nonjai voltak. De ez valahogy sokkal megrázóbbnak hatott. Talán a mennyiség miatt – a holokauszt milliónyi halottja. Talán az alagutakat szegélyező, istenkáromló rossz viccként ható keresztségek ezreinek lélekölő ragyogása miatt. Talán a végtelen sziklafolyosókon süvítő szél gyászos siránkozása miatt.

– Életem, tanításaim, szenvedéseim, apró győzelmeim és számtalan kudarcom mind ide vezettek... túl a hiten, túl a törődésen, túl az egyszerű, miltoni dacon. Volt egy olyan érzésem, hogy a holttestek már legalább félmillió éve itt rohadtak, ám maguk az emberek a mi időnkből, vagy ami még rosszabb, a jövőnkből valók. A kezembe temettem az arcom, és zokogtam.

– Nem egy karistoló hang keltette fel a figyelmem, hanem valami más, valami más, talán egy légáramlat... Felnéztem, és alig két méterre tőlem ott állt a Shrike. Nem az ösvényen, hanem a holttestek között: egy szobor, amint tiszteleg a mészárlás kitervelője előtt.

– Felálltam. Nem voltam hajlandó ülni vagy térdelni ez előtt a förtelem előtt.

– A Shrike elindult felém. Nem lépdelt, inkább siklott, mint aki síneken csúszik előre. A keresztségek véres fénye higanypáncéljára loccsant. Örök, képtelen vigyora: acél cseppkövek sora.

– Nem tápláltam ellenséges érzéseket a lény iránt. Csupán szomorú voltam, és végtelen sajnálatot éreztem. Nem a Shrike-ot sajnáltam (bármi is volt), hanem az áldozatait, akiknek magányosan és a hit legapróbb szikrája nélkül kellett szembenézniük a lény által megtestesített éjszakai rettenetet.

– Akkor tűnt fel először, hogy közvetlen közel, alig egy méterre bűzfelhő veszi körül a Shrike-ot... Állott olaj, túlhevített csapágyak és alvadt vér szaga. A szemében tomboló lángok egy ritmusban lobbantak fel a keresztségek lüktető fényével.

– Sok-sok éve nem hittem el róla, hogy természetfeletti lény, a jó vagy a gonosz manifesztációja, mindössze a világegyetem kifürkészhetetlen és látszólag érzéketlen kibomlásának egyik aberrációja: az evolúció borzalmas tréfája. Szent Teilhard legszörnyűbb rémálma. De attól még egy tárgy, ami engedelmeskedik a természet törvényeinek, legyen bármilyen torz, és valahol, valamikor aláveti magát az univerzum bizonyos szabályainak.

– A Shrike felemelte a karját, körülfogott velük. A négy csuklóján lévő pengék sokkal hosszabbak voltak a kezemnél; a mellkasán lévők az alkaromnál. Felnéztem a szemébe, mialatt egyik pár szögesdrótos és acélrugós karja körém fonódott, a másik pár lassan előrenyúlt, és átszelte a kettőnket elválasztó üres teret.

– Ujjpengék nyíltak ki. Összerezzentem, de nem léptem hátra, ahogy a pengék előrecsaptak, és hidegen égő fájdalommal a mellkasomba mélyedtek, akár az idegeket elmetsző sebészlézerek.

– A Shrike elhúzódott, és valami vöröset tartott a kezében, amit még vörösebbre festett a vérem. Hátratántorodtam, és arra számítottam, hogy a szívemet pillantom meg a szörnyeteg kezében: másodpercekkel azelőtt, hogy a vér kifutna hitetlenkedő agyából, a haldokló egy végső iróniával még döbbenten pislog a saját szívére.

– Azonban nem a szívem volt a kezében. A Shrike a keresztséget tartotta, amit a mellkasomon hordoztam; az én keresztségemet, lassú haláltusáját vívó DNS-em parazita lerakatát. Ismét megtántorodtam, kis híján összerogytam, és megérintettem a mellkasom. Amikor elhúztam az ujjaimat, véresek voltak, de nem pumpált úgy a vér az ütőerekből, ahogy egy ilyen durva műtéttől vártam volna; a seb a szemem láttára gyógyult be. Tudtam, hogy a keresztség gumókkal és rostszálakkal szőtte át a testem. Tudtam, hogy egyetlen sebészlézer sem képes kitépni azokat a halálos indákat Hoyt atya testéből... vagy az enyémből. Csakhogy éreztem, amint visszahúzódik a fertőzés, kiszáradnak és eltűnnek a belső rostszálak, és nem marad más a helyükön, csak egy halovány belső hegszövet.

– Még mindig viseltem Hoyt keresztségét, de az más volt. Ha majd meghalok, Lenar Hoyt fel fog támadni ebből az újraformált testből. Én viszont meg fogok halni. Nem lesz több silány, minden egyes mesterséges nemzedékkel ostobább és élettelenebb másolat Paul Duréból.

– A Shrike megjutalmazott a halállal anélkül, hogy megölt volna.

– A lény a holttestekre hajította a hűlő keresztséget, és megragadta a felkaromat. A pengék könnyűszerrel döfték át a háromrétegnyi ruhát; amim hozzáértek a bőrömhöz a szikék, azonnal vér serkedt a bicepszemből.

– Átvezetett a hullákon a fal felé. Követtem őt. Próbáltam nem elesni a tetemekben, de sietségemben, nehogy levágja a karomat, nem mindig sikerült. Holttestek omlottak porrá. Az egyikük beroskadó mellkasüregén rajta hagytam a lábnyomom.

– Aztán odaértünk a falhoz, egy olyan szakaszhoz, ahonnan hirtelen eltűnt az összes keresztség. Rájöttem, hogy egy energiapajzs-féleség nyílik előttem... Más mérete és alakja volt, mint egy szabvány távnyelőnek, de hasonlóan átlátszatlan energiafüggönyként zümmögött. Nem érdekelt, mi az, csak juttasson ki ebből a halálraktárból.

– A Shrike áttaszított a nyíláson.

– Zéró gravitáció. Összezúzott rekeszfalak útvesztője, egy hatalmas teremtmény zsigereiként lebegő kábelerdő, villódzó vörös fények... Egy pillanatig azt hittem, azok is keresztségek, de aztán rájöttem, hogy csak egy haldokló űrhajó vészjelei... Aztán hátrarándulás és hánykolódás a szokatlan zéró g-ben, mialatt újabb holttestek pörögnek el mellettem: ezek nem múmiák voltak, hanem friss halottak, nemrég megölt emberek, tátott szájjal, kiguvadt szemmel, szétrobbant tüdővel, beleket húzva maguk után, ahogy a szétrombolt HAD-űrhajó rengéseire és a légáramlatokra válaszul lassú, üszkös mozdulatokkal színlelték, hogy élnek.

– Valóban a HAD űrhajóján voltam, nem fért hozzá kétség. Láttam a HAD:űr egyenruháit a fiatal holttesteken. Láttam a katonai rövidítéseket a rekeszfalakon és felrobbant zsilipkapukon, a használhatatlan útmutatókat a teljesen használhatatlan vészkamrák falán, melyek polcain még ott hevertek a testpáncélok és az élesítetlen nyomásgömbök. Bármi pusztította el a hajót, olyan hirtelen tette, mint egy éjjel végigsöprő pestisjárvány.

– Egyszer csak a Shrike termett mellettem.

– A Shrike... az űrben! A Hyperion és az időáramlatok láncaitól megszabadulva! Ezek közül a hajók közül nem egyen voltak távnyelők!

– Egy távnyelőkapu állt öt méterre tőlem a folyosó másik végén. Az egyik holttest abba az irányba bucskázott, és a fiatalember jobb karja úgy haladt át az átlátszatlan mezőn, mintha a túloldalon lévő világ vizének hőmérsékletét ellenőrizné. A levegő egyre erősebb süvítéssel szökött ki az aknából.

– Rajta! – nógattam a holttestet, de a nyomáskülönbség eltaszította a kaputól. Karja meglepő módon egyben maradt, bár az arca úgy nézett ki, mint egy anatómiai maszk.

– A Shrike-hoz fordultam; a mozdulattól kipördültem, és tettem egy félfordulatot az ellenkező irányba.

– A Shrike felemelt, pengéi a bőrömbe vájtak, majd a távnyelő felé lökött a folyosón. Akkor sem módosíthattam volna a röppályámon, ha akartam volna. A zümmögő, sercegő kapun való áthaladás előtti másodpercekben elképzeltem, mi várhat a túloldalon: vákuum, szakadék, dekompressziós robbanás, vagy – ami a legrosszabb – megint a labirintus.

– Ehhez képest fél métert zuhantam egy márványpadlóra. Itt történt, alig kétszáz méterre ettől a helytől, XVI. Orbán pápa szobájában, aki történetesen három órával azelőtt hunyt el végelgyengülésben, hogy átestem volna a magántávnyelőjén, vagy ahogy Új-Vatikánban hívják, a „pápa ajtaján”. Fájdalom gyötört büntetésül, amiért ilyen messzire kerültem a Hyperiontól – a keresztségek forrásától –, de a fájdalom már régi szövetségesem, és nincs többé uralma felettem.

– Megkerestem Edouardot. Nagyon kedves volt tőle, hogy órákig hallgatta a történetemet, amit még soha egyetlen jezsuitának nem kellett meggyónnia. Még annál is kedvesebb volt, hogy hitt nekem. Most már ön is hallotta. Ez a történetem.

Kivonult a vihar. Gyertyafény mellett ültünk a Szent Péter kupolája alatt, és percekig nem szóltunk egy szót sem.

– A Shrike utat talált a Hálóba – szólaltam meg végül.

Duré a szemembe nézett.

– Igen.

– Bizonyára egy hyperioni térben lévő hajó volt...

– Úgy fest a helyzet.

– Akkor viszont mi is visszatérhetünk oda. A... pápa ajtaját használva... visszamehetünk a hyperioni térbe.

Monsignore Edouard felvonta egyik szemöldökét.

– Ön ezt szeretné tenni, M. Severn?

Az öklömbe haraptam.

– Megfordult a fejemben.

– Miért? – kérdezte szelíden a monsignore. – A másik kibridszemélyiség, akit Brawne Lamia magával vitt a zarándoklatra, ott csak a halálát lelte.

Megráztam a fejem, mintha ezzel az egyszerű mozdulattal rendet teremthetnék kusza gondolataim közt.

– Én is részese vagyok mindennek. Csak azt nem tudom, milyen szerepet játsszak... vagy, hogy hol játsszam.

Paul Duré szárazon felnevetett.

– Mind ismerjük ezt az érzést. Mintha egy harmadrangú drámaíró értekezne az eleve elrendelésről. Hová lett a szabad akarat?

A monsignore szúrós pillantást vetett a barátjára.

– Paul, a zarándokok... köztük te magad is... mindannyian olyan döntésekkel szembesültek, amiket önszántukból hoztak meg. Lehet, hogy felettünk álló erők formálják az események menetét, de az egyes ember attól még saját sorsának kovácsa.

– Talán igazad van, Edouard – sóhajtotta Duré. – Nem tudom. Nagyon belefáradtam.

– Ha Ummon története igaz – mondtam –, ha ennek az emberi istenségnek a harmada a mi időnkbe menekült, mit gondolnak, hol lehet, és ki lehet az? Több mint százmilliárd ember él a Hálóban.

Duré atya elmosolyodott. Kedves, irónia nélküli mosoly volt.

– Még sosem jutott eszébe, hogy esetleg ön az, M. Severn?

A kérdés felért egy pofonnal.

– Az nem lehet – dadogtam. – Nem is vagyok... nem is vagyok teljesen ember. A tudatom valahol a Mag mátrixában úszik. A testemet John Keats DNS-ének maradványaiból alkották újra biogyártással, akár egy androidot. Az emlékeket belém plántálták. Az életem vége... a tüdővészből való „felépülésem”... szimuláció volt egy külön erre a célra épített bolygón.

Duré rendületlenül mosolygott.

– Na és? Ez kizárja annak lehetőségét, hogy ön az empátiaentitás?

– Nem érzem magam egy istenség részének – csattantam fel. – Nem emlékszem semmire, nem értek semmit, és nem tudom, mit tegyek.

Monsignore Edouard megérintette a csuklómat.

– Olyan biztos, hogy Krisztus mindig tudta, mit tegyen? Tudta, mit kell tennie. De ez nem jelenti mindig ugyanazt, mint tudni, hogy mit tegyen.

– Én már azt sem tudom, mit kell tenni – dörzsöltem meg a szemem.

A monsignore nagyon halkan folytatta.

– Azt hiszem, Paul arra célzott, hogy ha ez a léleklény a mi időnkben rejtőzött el, akkor lehet, hogy nincs is tisztában a saját kilétével.

– Ez őrültség – feleltem.

– A Hyperionon és a körülötte zajló események nagy része is őrültségnek tűnt – bólogatott Duré. – Elharapódzni látszik az őrület.

Közelebbről szemügyre vettem a jezsuitát.

– Önt jobban el tudnám képzelni az istenségnek – vetettem fel. – Egész életében imádkozott, hittételeken elmélkedett, régészként pedig a tudomány előtt adózott. Ráadásul már a keresztre feszítésen is túl van.

Duré mosolya egy csapásra eltűnt.

– Hallja, miket beszél? Hallja a szavaiban rejlő istenkáromlást? Nem vagyok én istenség, Severn. Elárultam az egyházamat, a tudományt, és most, hogy eltűntem, a zarándoklaton szerzett barátaimat is. Lehet, hogy Krisztus néhány másodpercre elvesztette a hitét, de nem adta el a piacon az egó és a kíváncsiság odavetett fityingjeiért.

– Elég! – utasította rendre monsignore Edouard. – Ha a rejtély tárgyát valamiféle jövőbeli, mesterséges istenség empátiarészének a kiléte képezi, elég, ha csak az ön kis passiójátékának színitársulatára gondol, M. Severn. A vezérigazgató, M. Gladstone vállára nehezedik az egész Hegemónia sorsa. Aztán ott a többi zarándok... M. Silenus, aki az alapján, amit Paulnak mesélt, még most is a Shrike fáján szenved a költészetéért. M. Lamia, aki oly sok mindent tett kockára és veszített el a szerelemért. M. Weintraub, akit Ábrahám dilemmája gyötört... vagy akár a lánya, aki visszatért az ártatlan gyermekkorba. A Konzul, aki...

– A Konzul nekem inkább Júdásnak tűnik – szóltam közbe. – Mind a Hegemóniát, mind a Számkivetetteket elárulta, akik azt hitték, nekik dolgozik.

– A Paul által elmondottak alapján – tűnődött a monsignore – a Konzul hű maradt elveihez és nagyanyja, Siri emlékéhez. – Az idős férfi elmosolyodott. – Meg aztán, további százmilliárdan vesznek még részt a passióban. Isten nem Heródest, Poncius Pilátust vagy Augustus császárt választotta eszközéül, hanem egy névtelen ács névtelen fiát a Római Birodalom egyik legjelentéktelenebb szegletéből.

– Rendben – mondtam. Felálltam, és járkálni kezdtem az oltár alatti, fénylő mozaik előtt. – Mi az, amit most biztosan tudunk? Duré atya, önnek velem kell jönnie Gladstone-hoz. Ő tud a zarándoklatukról. Talán a története révén el lehet kerülni a küszöbön álló vérfürdőt.

Duré is felállt, összefonta a karját, és úgy bámult a kupolára, mintha a fenti sötétségből várna útmutatást.

– Ez már nekem is eszembe jutott – mondta. – De nem hinném, hogy ez az első kötelességem. El kell mennem az Úrligetre, hogy beszéljek a pápa ottani megfelelőjével: a Világfa Igaz Hangjával.

Megtorpantam.

– Az Úrligetre? Mi köze annak a bolygónak bármihez?

– Az az érzésem, hogy a templomosok jelentik e gyötrelmes rejtvény hiányzó láncszemének kulcsát. Ön azt mondta, Het Masteen halott. Talán az Igaz Hang magyarázatot tud adni arra, mik voltak a terveik a zarándoklattal... Vagyis mi volt Masteen története. A hét eredeti zarándok közül elvégre csak ő nem mesélte el, miért ment a Hyperionra.

Ismét járkálni kezdtem, szaporábbra vettem lépteimet, és alig bírtam visszafojtani dühömet.

– Az istenért, Duré! Nincs most időnk ilyen meddő kíváncsiskodásokra. Már csak... – Lekérdeztem az implantom. – Másfél óra, és a Számkivetett inváziós raj megérkezik az Úrliget rendszerébe. Most olyan lehet a bolygó, mint egy felbolydult méhkas.

– Meglehet – hagyta rám a jezsuita de attól még oda megyek el először. Utána majd beszélek Gladstone-nal. Talán még a Hyperionra való visszatérésemet is engedélyezni fogja.

Felmordultam, nem tartva valószínűnek, hogy a vezérigazgató valaha visszaengedne egy ilyen értékes információforrást a veszélyzónába.

– Akkor induljunk! – fordultam meg, hogy távozzak.

– Egy pillanat – szólt utánam Duré. – Még korábban azt mondta, hogy néha képes volt ébren is...”álmodni”... a zarándokokról. Amolyan transzállapotban, ugye?

– Valami hasonlóban.

– Nos, M. Severn, arra kérem, álmodjon róluk most!

Megrökönyödve bámultam rá.

– Itt? Most?

Duré a székére mutatott.

– Kérem. Tudni szeretném, mi lett a barátaimmal. Az így szerzett információk az Igaz Hanggal és a Gladstone-nal való találkozáskor is a hasznunkra válhatnak.

A fejemet ingattam, de leültem a székre.

– Nem biztos, hogy menni fog.

– Nem vesztünk vele semmit – felelte Duré.

Bólintottam, lehunytam a szemem, és hátradőltem a kényelmetlen székben. Éreztem magamon a másik két férfi tekintetét, nem tudtam elvonatkoztatni a tömjén és az eső enyhe illatától, a körülöttünk lévő, visszhangzó tértől. Biztosra vettem, hogy nem fog menni; az álmaim birodalma messzebb volt annál, hogy pusztán a szemem lehunyásával megidézzem.

A figyelő tekintetek érzése elhalványult, az illatok eltávolodtak, és ezerszeresre tágult körülöttem a tér, ahogy visszatértem a Hyperionra.

HARMINCÖT

Zűrzavar.

Háromszáz űrhajó vonul vissza a Hyperion terében erős tűz alatt, méheket hessegető emberek módjára hátrálnak a raj elől. Káosz a katonai távnyelőkapuk közelében, a forgalomirányítás túlterhelt, a hajók úgy torlódnak fel, mint EMJ-k a TC^2-i légi dugóban, fogolymadarakként kitéve a köröző Számkivetett rombolók támadásainak.

Káosz a kilépési pontoknál: a HAD űrhajói sorban állva, mint bárányok egy szűk karámban, a madhyai távnyelő közbeiktatásával haladnak át a kivezetőkapukon. Hajók perdülnek ki a hebroni űrbe, egykettő a Mennyország Kapujához, az Úrligethez, a Mare Infinitushoz és az Asquithhoz távol. Már csak órák vannak hátra, mielőtt a rajok belépnek a Háló rendszereibe.

Zűrzavar uralkodik el, ahogy menekültek százmilliói távolnak el a veszélyeztetett bolygókról, hogy a küszöbönálló háború céltalan izgalmától félőrült városokba és gyűjtőtáborokba érkezzenek. Zűrzavar uralkodik el, amikor a fenyegetésen kívül eső hálóbeli bolygókon felkelések robbannak ki: a Lusus három kaptárát – csaknem hetven millió polgárt – karantén alá vonják a Shrike-szekta zavargásai miatt, kifosztanak harminc bevásárlószintet, lakómonolitokat dúlnak fel a feldühödött tömegek, fúziós központok robbannak fel, távnyelő terminexeket vesznek ostrom alá. Az Önkormányzati Tanács a Hegemóniához fordul segítségért; a Hegemónia statáriumot hirdet, és HAD:tengerészgyalogosokat küld a kaptárak lezárására.

Szeparatista felkelések az Új-Földön és a Maui-Covenanton. A hetvenöt éve hallgató Glennon-Height royalisták terrortámadásai a Thálián, az Armaghaston, a Nordholmon és a Lee Hármon. A Shrike-szekta további zavargásai a Csingtao-Hszinhuang Pannán és a Reneszánsz Vektoron.

Az Olümposzon lévő HAD-vezérkar harcoló zászlóaljakat vezényel át a Hyperionról visszatérő transzportokból a Háló bolygóihoz. A veszélyeztetett rendszerekbe küldött fáklyahajók bontási osztagai jelentik, hogy a távnyelők szingularitásgömbjei megsemmisítésre készen állnak, és csak a fénysürgönyparancsra várnak a TC^2-ről.

– Van egy jobb megoldásom – mondja Albedo tanácsos Gladstone-nak és a haditanácsnak.

A vezérigazgató az InforMag nagykövetéhez fordul.

– Létezik egy fegyver, ami megsemmisíti a Számkivetetteket anélkül, hogy anyagi károkat okozna a Hegemóniának. Vagy akár a Számkivetetteknek.

Morpurgo tábornok sötét pillantást vet rá.

– A halálpálcának megfelelő bombáról beszél – állapítja meg. – Nem fog beválni. A HAD kutatói kimutatták, hogy a végtelenségig terjed. Amellett hogy becstelenség és szembemegy az Új Busidó Kóddal, a megszállókkal együtt a bolygók lakosságát is eltörölné.

– A legkevésbé sem – vitatkozik Albedo. – Ha a Hegemónia lakosságát megfelelő védelemben részesítjük, halálos áldozatok nélkül is megoldható. Mint azt önök is tudják, a halálpálcákat különböző agyhullámokra lehet állítani. Ugyanígy működik egy hasonló elveken alapuló bomba. Nem lesz hatással a haszonállatokra, a vadállatokra, sőt még más emberszabású fajokra sem.

A HAD:tengerészgyalogság tábornoka, Van Zeidt feláll.

– De hát nem lehet egy egész populációt megvédeni! A kísérleteinkből az derült ki, hogy a halálbomba nehézneutrínói hat kilométer mélyre hatolnak a tömör sziklában és fémben. Sehol nincsenek ilyen óvóhelyek!

Albedo tanácsos kivetülése összekulcsolta a kezét az asztalon.

– Kilenc bolygón is vannak több milliárd embert befogadó óvóhelyek – jegyezte meg halkan.

– A labirintusbolygók – suttogja Gladstone. – De a lakosság ilyen mértékű áttelepítése bizonyára megoldhatatlan.

– Nem az – feleli Albedo. – Azzal, hogy csatolták a Hyperiont a Protektorátushoz, mindegyik labirintus elérhető lett távnyelőkkel. A Mag meg tudja tenni a szükséges lépéseket, hogy a populációt közvetlenül átszállítsuk ezekbe a föld alatti bunkerekbe.

Mormogás fut végig a hosszú asztal körül, de Meina Gladstone egy pillanatra sem veszi le szúrós tekintetét Albedo arcáról. Csendet kér, és meg is kapja.

– Fejtse ki bővebben! – kéri a tanácsost. – Érdekel minket a dolog.

A Konzul egy alacsony nevillfa foltos árnyékában ül, és várja a halált. Kezét a háta mögött összekötözték egy plasztikgyapot zsinórral. Ruhája tépett és még mindig csuromvizes; arca főleg a folyótól, de részben a verejtékétől nedves.

A fölé magasodó két férfi éppen végez a vászonzsákja átkutatásával.

– Picsába – szólal meg az egyikük –, nincs semmi értékes a zsákban, csak ez a kibaszott antik pisztoly. – Az övébe dugja Brawne Lamia apjának fegyverét.

– Milyen kár, hogy nem tudtuk megszerezni azt a rohadt repülő szőnyeget! – sopánkodik a másik.

– A vége felé már nem repűtt olyan szépül! – mondja az első, és mind ketten felnevetnek.

A Konzul hunyorogva néz fel a két nagydarab alakra; páncélozott testüknek csak a sziluettje rajzolódik ki a lenyugvó nap fényében. Akcentusuk alapján bennszülötteknek véli őket; megjelenésükből – a HAD ódivatú páncéljának darabjai, többfunkciós gépkarabélyok, polimerálca-foszlányok – arra tippel, hogy a Hyperion valamelyik Önvédelmi Különítményének dezertőrei.

A viselkedésükből ítélve biztosra veszi, hogy meg fogják ölni.

Először még – a Hoolie folyóba zuhanástól kábultan, a zsákjához erősített kötelekbe meg a használhatatlan sárkányszőnyegbe gabalyodva – a megmentőinek vélte őket. A Konzul keményen csapódott a vízbe, sokkal tovább maradt a felszín alatt, mint amiről azt hitte, hogy megfulladás nélkül lehetséges, és amikor végre a felszínre került, rögtön le is húzta egy erős áramlat, valamint a kötelek és a szőnyeg gubanca. Derekasan küzdött, de vesztésre állt, és még tíz méter választotta el a sekély vizektől, amikor a nevill-és galagonyafák közül előbukkanó férfiak egyike mentőkötelet dobott neki. Előbb kihúzták, aztán összeverték, kirabolták, megkötözték, most pedig – közönyös megjegyzéseik alapján – arra készültek, hogy elvágják a torkát, és itt hagyják a vészmadaraknak.

A magasabbik férfi, akinek a haja zsíros tüskékben meredezik, leguggol a Konzul elé, és előhúz egy zéró pengéjű kerámiakést a hüvelyéből.

– Utolsó szó, tata?

A Konzul megnyalja az ajkát. Ezernyi olyan filmet és holót látott, ahol a hős ebben a pillanatban kisöpri az ellenfele lábát, a másikat egy rúgással elkábítja, megkaparint egy fegyvert, és mindkettőt lepuffantja – megkötözött kézzel –, hogy aztán új kalandok után nézzen. De a Konzul nem érzi hősnek magát: kimerült, középkorú, és megsérült a folyóba zuhanáskor. Mind a két férfi magasabb, erősebb, gyorsabb, és láthatóan alattomosabb, mint a Konzul valaha. Látott már erőszakos eseményeket – sőt, egyszer még ő is elkövetett egy erőszakos bűncselekményt –, azonban az életét és a tanulmányait a diplomácia feszült, de azért nyugalmas útjainak szentelte.

A Konzul újból megnyalja a száját, és azt mondja:

– Fizethetek nektek.

A guggoló férfi elmosolyodik, és öt centire a Konzul szemétől meglengeti a zéró pengéjű kést.

– Mivel, tata? Nálunk van a világkártyád, ami errefelé lószart se ér.

– Arannyal – válaszolja a Konzul, tudván, hogy ez az egyetlen szó, amelynek ereje nem kopott meg az idő múlásával sem.

A guggoló férfi nem reagál – beteges fény lobog a szemében, ahogy a kést figyeli a másik férfi azonban előrelép, és súlyos kezét a társa vállára helyezi.

– Miről beszélel, ember? Hun van aranyad?

– A hajómon – feleli a Konzul. – A Benaresen.

A guggoló férfi a saját arcához emeli a kést.

– Hazudik, Chez. A Benares az a lapos seggű, rája vontatta uszály, ami azoké a kékbőrűké, akikkel három napja végeztünk.

A Konzul egy pillanatra lehunyja a szemét. Hányingere támad, de legyűri. A. Bettik és az android legénység a hajó egyik dereglyéjével alig egy hete hagyta el a Benarest, hogy a „felszabadulás” felé vegyék az útjukat a folyón. Ezek szerint valami mást találtak helyette.

– A. Bettik – mondja. – A kapitány. Nem tett említést az aranyról?

A késes elvigyorodik.

– Sokat zajong, keveset beszél. Aszongya, a hajó elment, és a szar a Peremhez kerűtt. Az kurva hosszú út egy uszálynak manták nélkül, én mondom.

– Kuss legyen, Obem. – A másik férfi leguggol a Konzul elé. – Ugyan miért lenne aranyad azon a vén bárkán, ember?

A Konzul felemeli a fejét.

– Nem ismertek meg? Évekig a Hyperion hegemóniái konzulja voltam.

– Hé, ne baszakodjá’ velünk... – kezdi a késes, de a másik félbeszakítja.

– Igen, ember, emlékezem az arcodra a tábori holóból, amit ember-palántaként láttam. Miért viszel magaddal aranyat a folyón, miközben leszakad az ég, Hegemónia-ember?

– A menedékhelyre tartottunk... a Kronosz-erődbe – mondja a Konzul. Nem akar túlbuzgónak tűnni, de hálás minden másodpercért, amíg még élhet. Miért?, merül fel benne. Már eleged volt az életből. Készen álltál a halálra. De nem így. Addig nem, amíg Sol és Rachel meg a többiek a segítségére szorulnak. – A Hyperion leggazdagabb polgáraival együtt. Az evakuáló hatóságok nem engedték elszállítani az aranykészleteiket, ezért felajánlottam, hogy segítek nekik eldugni a Kronosz-erőd, a Kantár-hegységtől északra lévő ódon vár pincéjében. Bizonyos jutalék fejében.

– Neked elmentek otthonrúl, baszd meg! – sziszegi a késes. – Innen északra fele már minden a Shrike-é!

A Konzul lehajtja a fejét. Nem kell tettetnie, hogy fáradt és legyőzött.

– Erre mi is rájöttünk. Az android legénység a múlt héten magunkra hagyott minket. A Shrike több útitársamat is megölte. Végül egyedül indultam vissza a folyón.

– Ne hazuggyá’! – mondja a késes. A szemébe megint beköltözik a beteges, zavart csillogás.

– Egy pillanat! – inti le a társa, majd lekever egy kemény pofont a Konzulnak. – Akkor hun van ez az úgymond aranyhajó, öregember?

A Konzul vér ízét érzi a szájában.

– Felfelé a folyón. Nem magán a folyón, hanem az egyik mellékágba rejtve.

– Aha – szorítja a késes a zéró pengét a Konzul nyakának. Meg sem kell suhintania ahhoz, hogy elvágja a Konzul torkát, elég csak elforgatnia a pengét. – Én aszondom, hazudol. És aszondom, csak az időnk vesztegessük.

– Egy pillanat! – förmed rá a másik. – Milyen messze van?

A Konzul végiggondolja, milyen mellékfolyók felett haladt el az elmúlt néhány órában. Későre jár. A nap már közeleg a nyugati pagony vonalához.

– Közvetlenül a Karla-zsilipeken túl – válaszolja.

– Akkor miért azzal a játékszerűvel repültél? Miért nem uszályoltál?

– Segítséget akartam hozni – vágja rá a Konzul. Az adrenalin kiürült a szervezetéből, és kétségbeeséssel határos végkimerülés lesz úrrá rajta.

– Túl sok... túl sok útonálló volt a partok mentén. Nem mertem kockáztatni az uszállyal. A sárkány szőnyeg... biztonságosabb volt.

A Chez nevű férfi felnevet.

– Tegyed el a kést, Obem. Sétálunk egyet, hm?

Obem talpra ugrik. A kés még a kezében van, de a pengét – és dühét – most már a társa ellen fordítja.

– Hülye vagy, ember, baszd meg? Szar tömült a füleid közé, he? Hazudik, hogy mentse az irházatát!

Chez szemrebbenés nélkül figyeli, és nem lép hátra.

– Persze, talán hazudik. De kit érdekel, he? A zsilipek fél nap járóföldre vannak, és úgyis arra megyünk, he? Ha nincs hajó, nincs arany, elvágjuk a torkát, he? De lassú módra, bokával fölfele. Ha van arany, akkor is megdolgozhatod pengével, de már teli a bukszád, he?

Obemben egy pillanatig a düh és a józan ész viaskodik, oldalra fordul, megsuhintja zéró pengéjű kerámiakését, és nyolccentis mélyedést szel egy nevillfa törzsébe. Még van annyi ideje, hogy visszaforduljon, és leguggoljon a Konzul elé, mielőtt a gravitáció tudatná a fával, hogy kivágták, és az ágak hatalmas robajjal a folyó szélébe csapódnának. Obem megragadja a Konzul átázott ingét.

– Oké, meglátjuk, mi van ott, Hegemónia-ember. Ha megszólalol, futol, elesel, megbotlol, levágom az ujjaidat és a füledet, csak úgy, gyakorlásból, he?

A Konzul talpra kecmereg, és a három férfi a bozót és az alacsony fák rejtekébe vonul. A Konzul három méterrel Chez mögött, és ugyanennyivel Obem előtt botladozik, arrafelé, ahonnan jött, egyre távolabb kerülve a várostól, a hajótól, és annak esélyétől, hogy megmentheti Solt és Rachelt.

Eltelik egy óra. A Konzul semmilyen ravasz cselt nem tud kieszelni arra az esetre, ha majd odaérnek a mellékágakhoz, és meglátják, hogy nincs ott az uszály. Chez többször is csendre inti és fedezékbe tereli őket: egyszer ökörnyálak rebbennek fel a lombokból, aztán a folyót kavarja fel valami, de egy teremtett lelket sem látnak. Sehonnan nem jöhet segítség. A Konzulnak eszébe jutnak a kiégett épületek, üres kunyhók és elhagyatott mólók a folyóparton. A környéket senkiföldjévé változtatta a Shrike-tól való félelem, az aggodalom, hogy az evakuálás során hátrahagyottak ki lesznek szolgáltatva a Számkivetetteknek meg az ÖVK renegát egységeinek hónapokon át tartó garázdálkodásának. A Konzul kifogásokat és időhúzó taktikákat agyal ki, de mindet elveti. Egyetlen reménye, hogy elég közel haladnak el a zsilipek mellett, és le tudja vetni magát a mély, sebes sodrású vízbe, majd hátrakötözött kézzel a felszínen tud maradni, amíg valamivel lejjebb el nem rejti üldözői elől a kis szigetcsoport.

Igen ám, csakhogy túl fáradt lenne az úszáshoz, még akkor is, ha kiszabadulna a kötelékekből. A két férfi ráadásul könnyen célba tudná venni fegyverével, még ha tízperces előnnyel indulna is neki a zátonyoknak és szigeteknek. A Konzul túl fáradt, hogy okos legyen, és túl öreg, hogy bátor legyen. A feleségére és a fiára gondol, akik sok-sok éve, a bressiai bombázásban haltak meg, akikkel ugyanilyen becstelen alakok végeztek, mint ez a két selejt. A Konzul csak azt sajnálja, hogy megszegte a szavát, és nem segített a zarándoktársainak. Csak ezt sajnálja... Meg azt, hogy nem lehet ott a végkifejletnél.

Obem köp egyet mögötte.

– Tele van a pöcsöm, Chez, he? Mit szólanál, ha fognánk és felnyitnánk, hogy megeriggyen kicsit a nyelve, he? Aztán magunk megyünk tovább az uszályhoz, ha van hová menni.

Chez megfordul, letörli a szemébe folyt izzadságot, összeráncolja a homlokát, töprengve a Konzulra néz, és azt mondja:

– Hej, azt hiszem, igazad van idő és fejfájdulás spórolásából, egykoma, de azért hagyd a végére beszédképesen, he?

– Hát hogyne – vigyorodik el Obem. Vállára veszi a fegyverét, és előhúzza a zéró pengét.

– NE MOZDULJANAK! – mennydörgi egy hang a magasból. A Konzul térdre veti magát, az ex-ÖVK-s útonállók pedig begyakorlott, gyors mozdulattal lekapják a vállukról a fegyvereket. Szélroham támad, dübörgés hallatszik, ágak csapkodnak és por kavarog felettük. A Konzul még időben felnéz, hogy meglássa, amint a felhős esti égen, a felhőréteg alatt vibrálni kezd a levegő, pontosan felettük egy hatalmas tömeg leereszkedik, aztán Chez felemeli a nyílvető puskáját, Obem pedig célra tartja a rakétavetőt. A következő pillanatban mindhárman elterülnek, kétrét görnyednek, de nem úgy, mint a meglőtt katonák, a golyótalálattól hátránduló sebesültek, hanem úgy, mint a fa, amit Obem döntött ki nem is olyan régen.

A Konzul arccal előre a porba és kavicsok közé zuhan, és ott marad a földön. Nem pislog, képtelen pislogni.

Bénítófegyver. A gondolat csigalassúsággal kúszik végig a szinapszisain, akár az iszapos olaj. Lokalizált forgószél kerekedik, ahogy egy hatalmas és láthatatlan tárgy leszáll a három test közé, a folyóparti porba. A Konzul, nyíló zsilipajtó nyikorgását hallja, majd a kritikus felhajtószint alá került repeller turbináinak belső kattogását. Továbbra sem tud pislogni, még kevésbé a fejét felemelni, és a látása kavicsokra, egy homokbuckára, egy kis fűerdőre és egy árva építészhangyára korlátozódik.

A hangya ilyen közelről óriásinak tűnik, és szemlátomást felkeltette az érdeklődését a Konzul könnyes, de tágra nyílt szeme. A hangya megfordul, hogy odaszaladjon a fél méterre lévő, nedves főnyereményhez, és a Konzul gondolatban megsürgeti a kényelmes lépteket a háta mögött. Kezek nyúlnak a hóna alá, valaki felnyög, és egy ismerős, feszült hang szól hozzá:

– A fenébe, felszedett néhány kilót!

A Konzul sarka csíkot húz a porban, áthuppan Chez... de az is lehet, hogy Obem... meg-megránduló ujjain. A Konzul nem tudja odafordítani a fejét, hogy lássa az arcukat. A megmentőjét sem látja, amíg át nem emelik – halkan káromkodva a füle mellett – az álcázás nélküli suhanó jobb oldali zsilipajtaján, be a hátradöntött utasülés hosszú, puha bőrhuzatára.

Theo Lane főkormányzó jelenik meg a Konzul látóterében. Ahogy a zsilipajtó leereszkedik, kisfiús arcának enyhén démoni jelleget kölcsönöznek a vörös belső fények. A fiatalember áthajol rajta, hogy bekösse a Konzult az ütközésbiztos hevederekkel.

– Sajnálom, hogy a másik kettővel együtt önt is le kellett bénítanom. – Theo hátradől, becsatolja a saját hevedereit, és maga felé húzza az omnivezérlőt. A Konzul érzi, ahogy a suhanó megremeg, majd felszáll; egy pillanatnyi lebegés után balra suhan, mint egy lemez a súrlódásmentes csapágyakon. A gyorsulás az ülésébe préseli a Konzult.

– Nem sok választásom volt – magyarázza Theo a halkan zümmögő suhanóban. – Az egyetlen fegyver, amit felengednek erre a járműre, a tömegoszlató sokkoló, és az volt a legegyszerűbb megoldás, ha a lehető legalacsonyabbról mindhármójukat kiütjük, és utána gyorsan kimenekítjük. – Theo gyűrűsujjának ismerős mozdulatával feljebb tolja az orrán régimódi szemüvegét, és a Konzulra vigyorog. – A zsoldosok régi mondása: „Öld meg mindet, Isten majd kiválogatja az övéit!”

A Konzulnak sikerül megmozdítania nyelvét, és kinyögnie egy hangot, valamint egy kevés nyálat folyatnia az arcára és a bőrülésre.

– Pihenjen kicsit! – javasolja Theo, és ismét a műszerekre meg az útra koncentrál. – Két-három perc, és megint rendesen fog tudni beszélni. Alacsonyan tartom a gépet, és lassan repülök, ezért nagyjából tíz perc alatt érünk Keatsbe. – Theo az utasára sandít. – Szerencséje volt, uram. Biztos nagyon kiszáradt. A másik kettő bevizelt, amikor elterültek. A sokkoló humánus fegyver, de kínos, ha nincsen váltás nadrágja az embernek.

A Konzul megkísérli szavakba önteni a „humánus” fegyverről való véleményét.

– Még néhány percet legyen türelemmel, uram – mondja Theo Lane főkormányzó, és odahajol a Konzulhoz, hogy megtörölje az állát egy zsebkendővel. – Jobb, ha figyelmeztetem, kissé kellemetlen érzés, amikor kimegy a sokkoló hatása.

Abban a pillanatban valaki több ezer szöget és tűt szúr a Konzul testébe.

– Hogy az ördögbe talált rám? – kérdi a Konzul. Néhány kilométerre vannak a várostól, még a Hoolie folyó felett repülnek. A Konzul már fel tud ülni, és többé-kevésbé érthetően beszél, de azért örül, hogy néhány percig még nem kell felállnia vagy gyalogolnia.

– Tessék, uram?

– Azt kérdeztem, hogy talált rám? Honnan tudhatta, hogy lejöttem a Hoolie-n?

– Gladstone vezérigazgató fénysürgönyéből. Szigorúan titkos üzenetet küldött a régi konzulátusi csatornán.

– Gladstone? – A Konzul a kezét rázogatja, hogy visszatérjen az érzékelés használhatatlan lufiként lógó ujjaiba. – Honnan a pokolból tudhatta Gladstone, hogy bajba kerültem a Hoolie folyón? Siri nagymama komlogját a völgyben hagytam, hogy szólhassak a zarándokoknak, amikor a hajóhoz érek. Honnan tudta?

– Nem tudom, uram, de közölte a pontos tartózkodási helyét, és hogy bajban van. Még azt is elmondta, hogy egy sárkányszőnyegen repült, de lezuhant vele.

A Konzul a fejét rázza.

– Az az asszony olyan forrásokkal rendelkezik, amikről álmodni sem mernénk, Theo.

– Igen, uram.

A Konzul a barátjára sandít. Theo Lane már több mint egy helyi éve az újonnan protektorátusi státusba emelkedett Hyperion főkormányzója, de a megszokás nagy úr, az „uram” pedig még abból az időből származott, amikor Theo hét éven át szolgált alkonzulként és főtanácsadóként a Konzul alatt. Amikor utoljára látta a fiatalembert – már nem is olyan fiatal, döbben rá a Konzul: a felelősség árkokat és ráncokat vésett a kölyökarcra –, Theo méregbe gurult, amiért a Konzul nem volt hajlandó átvenni a főkormányzóságot. Alig egy hete történt. Évszázadokkal és eónokkal korábban.

– Jut eszembe – mondja a Konzul, minden szót gondosan tagolva –, köszönöm, Theo.

A főkormányzó rábólint, de láthatóan a gondolataiba merül. Nem kérdezi meg a Konzultól, mit látott a hegyektől északra, és a zarándokok sorsáról sem érdeklődik. Alattuk a Hoolie kiszélesedik, és a főváros, Keats felé kanyarog. Kétoldalt a távolban alacsony bércek magasodnak, gránitfalukon lágyan csillognak az esti fények. Örökkékerdők fodrozódnak a szélben.

– Theo, hogy fért bele az idejébe, hogy személyesen jöjjön el értem? A Hyperionon bizonyára teljes a fejetlenség.

– Az. – Theo utasítja a robotpilótát, hogy vegye át az irányítást, aztán a Konzulra néz. – Órák... talán csak percek kérdése... hogy a Számkivetettek ténylegesen megszállják a bolygót.

– Hogy megszállják? – rökönyödik meg a Konzul. – Úgy érti, földet érjenek?

– Pontosan.

– De hát a hegemóniai flotta...

– A flottában eluralkodott a káosz. Már azelőtt is alig bírták tartani az állásaikat, mielőtt betörtek a Hálóba.

– A Hálóba?!

– Komplett rendszerek esnek el. Más rendszerek veszélyben vannak. A HAD kivonta a flottát a katonai távnyelőkön keresztül, de úgy néz ki, hogy a rendszerben lévő hajók nehezen tudnak visszavonulni. Részleteket senki nem közöl velem, de a vak is látja, hogy a Számkivetettek ellenőrzésük alá vontak minden területet, kivéve a szingularitásgömböket és a kapuk köré vont védőzárat.

– És az űrkikötő? – A Konzul látja maga előtt füstölgő romhalmazzá vált csodaszép hajóját.

– Még nem érte támadás, de a HAD olyan gyorsan menekíti ki a landolókompjait és hadtáphajóit, amilyen gyorsan csak tudja. Csupán elenyésző létszámú tengerészgyalogost hagytak hátra.

– Mi van az evakuációval?

Theo felnevetett. A Konzul még soha nem hallott ilyen keserű hangot a fiatalembertől.

– Az evakuáció annyiban fog kimerülni, ahány konzulátusi személy és hegemóniai VIP felfér az utolsó landolókompra.

– Meg sem próbálják kimenteni a Hyperionon élőket?

– Uram, még a saját polgáraikat sem tudják megmenteni. A nagykövetségek fénysürgönyeiből azt hallani, hogy Gladstone úgy döntött, hagyja elesni a veszélyeztetett hálóbeli bolygókat, mert akkor a HAD rendezni tudja sorait, és a rajok időcsúszásával nyer néhány évet a védvonalak kialakítására.

– Jóságos isten – suttogja a Konzul. Élete nagy részében a Hegemóniát képviselte, miközben nagyanyját... a nagyanyja életmódját megbosszulandó terveket szőtt a megbuktatására. De most, hogy arra gondolt, tényleg megtörténik...

– Mi a helyzet a Shrike-kal? – kérdi váratlanul. Néhány kilométerre megpillantja Keats alacsony fehér épületeit; a napfény még egyszer megáldja a hegyeket és a folyót, mielőtt beköszöntene a sötétség.

Theo a fejét csóválja.

– Még érkeznek beszámolók az észleléséről, de most elsősorban a Számkivetettek keltenek pánikot.

– De ugye nincs a Hálóban? Már úgy értem, a Shrike.

A főkormányzó éles pillantást vet a Konzulra.

– A Hálóban? Hogy lehetne a Hálóban? A Hyperionra továbbra sem engedtek távnyelőket, a Shrike pedig nem bukkant fel Keats, Endymion vagy Port Romance közelében, vagyis egyik nagyvárosnál sem.

A Konzul erre nem mond semmit, de arra gondol: Édes istenem, az árulásom hiábavaló volt. Eladtam a lelkem, hogy megnyissam az Időkriptákat, és mégsem a Shrike okozza a Háló bukását... Hanem a Számkivetettek! Végig az orrunknál fogva vezettek. Az ő tervük részel képezte, hogy elárultam a Hegemóniát.

– Figyeljen ide! – reccsen élesen Theo, megragadva a Konzul csuklóját. – Gladstone nem véletlenül kérte, hogy hagyjak ott csapot-papot, és keressem meg magát. Jóváhagyta a hajója elengedését...

– Nagyszerű! – mondja a Konzul. – Akkor el tudok...

– Figyeljen rám! Nem mehet vissza az Időkripták völgyébe. Gladstone azt akarja, hogy cselezze ki a HAD védvonalát, és addig repüljön a rendszerben, amíg rá nem talál a raj egységeire.

– A raj? Miért...

– A vezérigazgató azt akarja, hogy üljön le velük tárgyalni. Ismerik magát. Valahogyan értesítette őket a jöveteléről. Úgy gondolja, át fogják engedni magát... nem fogják elpusztítani a hajóját. De nem kapott rá garanciát. Kockázatos lesz.

A Konzul hátradől a bőrülésben. Úgy érzi, mintha megint kiütötte volna a bénítófegyver.

– Tárgyalni? Mi a fenéről kellene tárgyalnom?

– Gladstone azt mondta, kapcsolatba lép majd önnel a hajója fénysürgönycsatornáján, miután elhagyta a Hyperiont. Sietnünk kell. Még ma el kell indulnia. Mielőtt az első hullámba tartozó bolygók a rajok kézére kerülnének.

A Konzul az első hullámba tartozó bolygókat hallva nem kérdezi meg, hogy szeretett Maui-Covenantja is közéjük tartozik-e. Talán az lenne a legjobb, gondolja, ha közéjük tartozna.

– Nem – válaszolja. – Visszamegyek a völgybe.

Theo megigazítja a szemüvegét.

– A vezérigazgató nem fogja hagyni, uram.

– Ó, igen? – mosolyodik el a Konzul. – Hogy fog megakadályozni benne? Lelövi a hajómat?

– Nem tudom, de azt mondta, nem fogja hagyni. – Theo hangjában őszinte aggodalom csendül. – A HAD járőrei és fáklyahajói közül több is bolygó körüli pályán cirkál, uram. Az utolsó landolókompok kíséretéül.

– Nos – mosolyog a Konzul rendületlenül –, próbáljanak csak lelőni! Ember kormányozta hajók amúgy sem tudtak leszállni az Időkripták völgyénél az elmúlt két évszázadban: vagyis a hajók szépen földet érnek, éppen csak a legénységük tűnik el. Mielőtt lelőnének, én már a Shrike fáján fogok csüngeni. – A Konzul lehunyja egy pillanatra a szemét, és elképzeli, amint az üres hajó leszáll a völgy melletti síkságon. Elképzeli Solt, Durét és a többieket – akik csodák csodájára visszatértek –, ahogy beszaladnak a hajó menedékébe, aztán a műtőben megmentik Het Masteen és Brawne Lamia életét, kriogén transszal és hibernációval pedig a kis Rachelt.

– Istenem – suttogja Theo, és döbbent hangja kizökkenti a Konzult elmélkedéséből.

A folyó még egy utolsó kanyart vesz a város felett. A sziklák itt már magasabbra emelkednek, hogy délen Bús Vili király hegyoldalba faragott képmásában csúcsosodjanak ki. A nap lemenőben van, fényárba borítja az alacsony felhőket, valamint a keleti sziklafal magaslatain sorakozó házakat.

A város felett ütközet tombol. Lézersugarak törik át a felhőket, szúnyogok módjára cikáznak közöttük a hajók, úgy térnek ki előlük, mint gyertyaláng közeléből a lepkék. Ejtőernyők és homályosan reszkető függesztékek ereszkednek a felhőtakaró alá. Keats városát megtámadták. A Számkivetettek megérkeztek a Hyperionra.

– Ó, a jó kurva életbe! – suttogja áhítattal Theo.

A várostól északnyugatra levő, erdős hegygerincen torkolattűz és kondenzcsík villan, jelezve, hogy egy vállról indítható rakéta száguld egyenesen a hegemóniai suhanó felé.

– Kapaszkodjon! – csattan fel Theo. Kézi vezérlésre vált, kapcsolókat állít át, és élesen jobbra dönti a suhanót, hogy a kis rakéta fordulósugarán belülre kerüljön.

Egy hátulról érkező robbanás a hevedereknek taszítja a Konzult, és egy pillanatra minden elhomályosul előtte. Amikor kitisztul a látása, azt veszi észre, hogy a kabinban füst gomolyog, vörös riadófények villognak, és a suhanó tucatnyi sürgető hangon sorolja a rendszerleállásokat. Theo komoran az omnivezérlő fölé görnyed.

– Kapaszkodjon! – ismétli el feleslegesen. A suhanó gyomorforgatóakat zöttyen. Theónak sikerül megkapaszkodnia a levegőben, de aztán elveszti az uralmat, és pörögve-farolva zuhannak a lángokban álló város felé.

HARMINCHAT

Pislogtam, és kinyitottam a szemem. Egy pillanatra azt sem tudtam, hol vagyok, ahogy körülnéztem a Szent Péter-bazilika hatalmas, sötét épületében. A Pacem. Monsignore Edouard és Paul Duré atya feszült figyelemmel hajolt előre a tompa gyertyafényben.

– Meddig... aludtam? – Úgy éreztem, csak másodpercek teltek el, álmaim a békés ágyban fekvés és a mély álomba merülés közti másodpercekre jellemző, homályos pillanatképek voltak.

– Tíz percig – felelte a monsignore. – Elmondja, mit látott?

Nem láttam okát, miért ne tegyem. Amikor elmeséltem a képsorokat, monsignore Edouard keresztet vetett.

– Mon Dieu, az InforMag nagykövete arra biztatja Gladstone-t, hogy embereket küldjön azokba az... alagutakba.

Duré a vállamra tette a kezét.

– Miután beszéltem a Világfa Igaz Hangjával az Úrligeten, csatlakozom önhöz a TC^2-n. El kell mondaniuk Gladstone-nak, mekkora hiba lenne, ha így döntene.

Bólintottam. Elszállt minden olyan gondolatom, hogy az Úrligetre megyek Duréval, vagy visszatérek a Hyperionra.

– Egyetértek. Rögvest induljunk is! El lehet... A pápa ajtaja elvisz a Tau Ceti Centerre?

A monsignore felállt, biccentett, és nyújtózkodott egyet. Ekkor vettem csak észre, mennyire öreg, hiszen Poulsen-kezeléseket sem vett igénybe.

– Közvetlen kapcsolatot lehet létesíteni vele – mondta, azzal Duréhoz fordult. – Paul, tudod, hogy veled mennék, ha megtehetném. Őszentsége temetése, az új Szentatya választása... – Monsignore Edouard bánatosan sóhajtott. – Fura, hogy a napi teendőket még egy kollektív katasztrófa küszöbén is elvégezzük. A Pacemet tíz szabványnap sem választja el a barbárok érkezésétől.

Duré magas homloka csillogott a gyertyafényben.

– Az egyház élete több puszta napi teendőknél, barátom. A templomosoknál tett látogatásomat igyekszem rövidre fogni, aztán csatlakozom M. Severnhez, hogy meggyőzzük a vezérigazgatót: ne hallgasson a Magra. Utána visszajövök, Edouard, és együtt megpróbáljuk értelmezni ezt a zavaros eretnekséget.

Követtem a két férfit. Kimentünk a bazilikából, át egy mellékajtón, végig egy átjárón a magas kolonnádok mögött, balra átvágtunk egy nyitott udvaron – az eső elállt, a levegő friss volt –, majd lesiettünk egy lépcsőn, és egy szűk alagúton át a pápai rezidenciánál lyukadtunk ki. Svájci gárdisták vágták magukat vigyázzba, amikor beléptünk a rezidencia előcsarnokába; a magas férfiak páncélt és sárga-kék csíkos pantallót viseltek, ugyanakkor díszalabárdjaik egyúttal HAD-minőségű energiafegyverekként is funkcionáltak. Egyikük előrelépett, és halkan megszólította a monsignorét.

– Valaki az imént érkezett a fő terminexre, és önt akarja látni, M. Severn.

– Engem? – Hangokat hallottam a környező szobákból, újra meg újra elismételt imák emelkedő-ereszkedő dallamát. Feltételeztem, hogy a pápa temetésének előkészületeihez van köze.

– Igen, egy bizonyos M. Hunt. Azt mondja, sürgős.

– Még egy perc, és én kerestem volna fel a Kormányzati Palotában feleltem. – Mi lenne, ha inkább itt találkoznánk?

Monsignore Edouard bólintott, és halkan váltott néhány szót a svájci gárdistával, aki aztán belesuttogott valamit az egyik ősi sisakforgóba.

Az úgynevezett „pápa ajtaja” – egy kis távnyelőkapu, amit szeráfok és kerubok gazdagon díszített, aranyozott szobrai fogtak közre, míg a tetején lévő dombormű öt stációban ábrázolta Ádám és Éva dicstelen bukását és Édenkertből való kiűzetését – egy jól őrzött terem közepén állt, a pápa magánlakrészével szomszédosan. Ott várakoztunk. Tükörképünk nyúzottan és kimerülten nézett vissza ránk a falakat szegélyező tükrökből.

Leigh Huntot ugyanaz a pap kísérte be, aki a bazilikába vezetett.

– Severn! – kiáltott fel Gladstone kedvenc tanácsadója. – A vezérigazgató azonnal látni akarja!

– Éppen hozzá készültem – feleltem. – Súlyos vétek lenne hagyni, hogy a Mag megépítse és használja a halálfegyvert.

Hunt csak pislogott. Reakciója már-már komikus hatást keltett csüngő kutyaarcán.

– Hát maga mindenről tud, Severn?

Nevetnem kellett.

– Egy kisgyerek, aki felügyelet nélkül ül egy holoárokban, sok mindent lát, de csak nagyon keveset ért. Ennek ellenére lehetősége van csatornát váltani, vagy akár kikapcsolni az egészet, ha elege lesz belőle.

Hunt különböző díszvacsorákról már ismerte monsignore Edouardot. Bemutattam neki Paul Duré atyát a Jézus Társaságából.

– Duré? – nyögte ki Hunt, és az álla majdnem a padlón koppant. Most tapasztaltam először, hogy a tanácsadó nem talál szavakat, és felettébb szórakoztatott a látvány.

– Később megmagyarázzuk – mondtam, és megráztam a pap kezét. – Sok sikert az Úrligeten, Duré! Ne maradjon sokáig!

– Egy órát maradok – ígérte meg a jezsuita. – Többet nem. De meg kell találnom a kirakós egyik darabkáját, mielőtt beszélnék a vezérigazgatóval. Kérem, meséljen neki a labirintusban látott borzalmakról... Később majd én is tanúbizonyságot teszek róla.

– Az is lehet, hogy nem fog ráérni, és mire fogad, addigra már ön is ott lesz – véltem. – De megteszek mindent, ami tőlem telik, hogy a Keresztelő Szent Jánosa legyek.

– Csak el ne veszítse a fejét, barátom! – mosolygott Duré. Biccentett, beütött egy távolókódot az archaikus tárcsapanelbe, és eltűnt a kapuban.

Búcsút intettem monsignore Edouardnak.

– Elintézzük a dolgot, mielőtt a Számkivetettek hulláma ideérne.

Az öreg pap felemelte a kezét, és megáldott.

– Isten kísérjen utadon, fiam. Úgy érzem, sötét idők közelednek, és rád különösen nagy terhek fognak nehezedni.

– Én csak megfigyelő vagyok, monsignore – ráztam meg a fejem. – Várom, figyelek és álmodom. Nem egy nagy teher.

– Máskor várjon, figyeljen és álmodjon! – ripakodott rám Leigh Hunt. – Őméltósága most azonnal beszélni akar önnel, nekem pedig vissza kell érnem egy megbeszélésre.

Az alacsony férfira néztem.

– Hogy talált meg? – kérdeztem, bár felesleges volt. A távnyelőket a Mag üzemeltette, és a Mag együttműködött a hegemóniai hatóságokkal.

– A vezérigazgató asszonytól kapott felülbíráló kártyával könnyű nyomon követni – felelte Hunt hallhatóan türelmetlenül. – Most kötelességünk az események sűrűjében lenni.

– Rendben van. – Biccentettem a monsignorénak és segédjének, majd intettem Huntnak, hogy mehetünk. Beprogramoztam a Tau Ceti Center három számjegyű kódját, utána a földrészt jelölő két számjegyet, majd még hármat a Kormányzati Palotához, s végül az ottani magántávnyelő két számjegyét. A távnyelő zümmögése felerősödött, átlátszatlan függönye várakozásteljesen megremegett.

Én léptem át először, majd félrehúzódtam, hogy ne álljak Hunt útjában.

Nem a Kormányzati Palota központi terminexéhez érkezünk. Amennyire meg tudom állapítani, az épületnek még csak a közelében sem vagyunk. Egy másodperccel később az érzékeim összegzik benyomásaikat a napfényről, az ég színéről, a gravitációról, a látóhatár távolságáról, az illatokról és az általános atmoszféráról, és arra jutnak, hogy nem a Tau Ceti Centeren vagyunk.

Azonnal visszaugranék a kapun, ha a pápa ajtaja nem lenne olyan kicsi. Hunt éppen átlép rajta – feltűnik a lába, karja, válla, mellkasa, feje, majd a másik lába –, én meg elkapom a csuklóját, durván kirántom, elkiáltom magam, hogy „Valami nincs rendben!”, és megpróbálok visszamenni, de már késő: a keret nélküli kapu megremeg, öklömnyi körré zsugorodik, és eltűnik.

– Hol a fenében vagyunk? – kérdezi dühösen Hunt.

Körülnézek, és gondolkodom. Jó kérdés. Valahol vidéken, egy dombtetőn. Egy úton állunk, ami szőlőskertek között kanyarog, lekúszik egy hosszú domboldalon, átvág egy erdős völgyön, majd egy-két mérfölddel távolabb eltűnik egy másik domb mögött. Nagyon meleg van, és a levegőben rovarok zümmögnek, de madárnál nagyobb élőlény nem mozdul a széles tájon. Jobb kéz felé, két magaslat között kék víztömeg látható: egy óceán vagy egy tenger. Az égen szórványos bárányfelhők úsznak; a nap delelőre hágott. Nem látok házakat, és nincsen bonyolultabb technológiai vívmány a szőlőtőkéknél és a talpunk alatti, saras kőútnál. Ami még fontosabb, megszűnt az adatszféra állandó háttérzaja. Kicsit olyan, mintha hirtelen tudatosulna bennünk egy csecsemőkorunk óta hallott hang hiánya; megdöbbentő, lélegzetelállító, zavarba ejtő és kissé ijesztő.

Hunt megtántorodik, befogja a fülét, mintha valódi hangot hiányolna, és a komlogját nyomkodja.

– Az istenit – morogja. – Az istenit. Bedöglött az implantom, és a komlog sem működik.

– Téved – mondom. – Szerintem az adatszféra hatósugarán kívül vagyunk.

Miközben ezt mondom, meghallok egy mélyebb, halkabb zúgást – valamit, ami sokkal nagyobb és nehezebben elérhető az adatszféránál. A megaszféra volna? A szférák zenéje, gondolom, és elmosolyodom.

– Mi az istent vigyorog, Severn? Talán szándékosan csinálta?

– Nem. A Kormányzati Palota helyes kódját tápláltam be. – A hangomban egyáltalán nem csendül pánik, de ez is a pánik egyfajta jele.

– Hát akkor meg? A pápa nyavalyás ajtaja a felelős? Valami meghibásodás történt, vagy tréfát űz velünk?

– Nem, nem hiszem. Az ajtó nem hibásodott meg, Hunt. Pontosan oda vitt, ahová az InforMag akart küldeni.

– A Mag? – A maradék szín is kifut a vezérigazgató tanácsosának kutyaarcából, ahogy rájön, kik is irányítják a távnyelőt. Az összes távnyelőt. – Istenem. Istenem. – Hunt az út széléhez tántorog, és lehuppan a magas fűbe. Műbőr öltönyével és puha fekete cipőivel kilóg a tájból.

– Hol vagyunk? – kérdi meg újra.

Mély levegőt veszek. Beszívom a megforgatott talaj, a frissen nyírt fű, a sós tenger és a poros út illatát.

– Ha jól sejtem, a Földön, Hunt.

– A Földön. – Az alacsony férfi maga elé bámul, a semmibe mered.

– A Földön. Nem az Új-Földön. Nem a Terrán. Nem a Föld Kettőn. Nem...

– Nem – felelem. – A Földön. A Régi Földön. Jobban mondva a másolatán.

– A másolatán.

Hunthoz lépek, és leülök mellé. Kitépek egy fűszálat, és lefejtem a külső szárat az aljáról. Ismerős, fanyar íze van.

– Emlékszik a Gladstone-nak tett beszámolómra a hyperioni zarándokok történeteiről? Brawne Lamia történetére? Ő és a kibridmásolatom... az első visszanyert Keats-személyiség... egy olyan helyre utaztak, amit a Régi Föld másolatának véltek. Ha jól emlékszem, a Herkules-halmazban.

Hunt úgy néz fel az égre, mintha a csillagok együttállásából meg tudná ítélni, igazat mondok-e. A fenti kékség szürkés árnyalatot vesz fel, ahogy a bárányfelhők szétterülnek az ég kupoláján.

– A Herkules-halmaz – suttogja.

– Hogy miért épített az InforMag egy másolatot, vagy azóta mit kezdenek vele, azt Brawne nem derítette ki – folytatom. – Az első Keats kibrid nem tudta vagy nem akarta elmondani.

– Nem akarta elmondani – bólogat Hunt, majd a fejét csóválja. – Na, jól van, hogy mehetünk el innen? Gladstone-nak szüksége van rám. Nem tudja... Tucatnyi létfontosságú döntést kell meghozni a következő órákban.

Felpattan, az út közepére siet, mintázni lehetne róla az elszántságot.

A fűszálat rágcsálom.

– Szerintem nem tudunk elmenni innen.

Hunt úgy ront rám, mint aki ott helyben nekem akar ugrani.

– Megőrült?! Még hogy nincs kiút! Ez marhaság. Miért tenne ilyet a Mag? – Elakad a szava, és lenéz rám. – Nem akarják, hogy beszéljen a vezérigazgatóval. Megtudott valamit, és a Mag nem kockáztathatja meg, hogy neki is továbbadja.

– Talán.

– Tartsátok itt őt, de engem engedjetek el! – ordítja az ég felé.

Senki nem válaszol. A szőlőskert túlsó végéről felszáll egy hatalmas fekete madár. Varjú lesz, azt hiszem; mintha egy álomból emlékeznék a kihalt állatfaj nevére.

Hunt rövidesen felhagy az éggel folytatott egyoldalú beszélgetéssel, és elkezd fel-alá járkálni a kőúton.

– Menjünk! Hátha az út végén találunk egy terminexet.

– Előfordulhat – hagyom rá, s közben kettétöröm a fűszálat, hogy az édes felső részéhez érjek. – De melyik irányba induljunk?

Hunt megfordul, elnéz mindkét irányba a dombok közé vesző útra, aztán visszafordul.

– Amikor kijöttünk a kapun... erre néztünk – mutatja. Az út lekúszik a domboldalon egy keskeny erdőbe.

– Milyen messzire megyünk? – kérdezem.

– A fenébe is, kit érdekel? – vakkantja. – Valahová mennünk kell!

Visszafojtom a mosolyomat.

– Rendben. – Felállok, leporolom a nadrágomat. A tűző nap a homlokomat és az arcomat perzseli. A bazilika tömjénfüstös sötétsége után szinte fejbe kólint a napsütés. A levegő forró, és máris átizzadt a ruhám.

Hunt energikus léptekkel, ökölbe szorított kézzel elindul lefelé a dombon. Búbánatos arckifejezését ez egyszer felváltja a végsőkig elszántság.

Kényelmes tempóban, ráérősen, az édes fűszálat rágcsálva, a fáradtságtól félig lecsukott szemmel utánamegyek.

Fedmahn Kassad ezredes felordított, és megtámadta a Shrike-ot. A szürreális, időn kívüli táj – az Időkripták völgyének egy minimalista díszlettervező által megálmodott, plasztikba öntött és viszkózus levegőzselébe ágyazott verziója – szinte reszketett Kassad rohamának vadságától.

Egy pillanatig még úgy tűnt, mintha a Shrike-nak megsokszorozódtak volna a tükörképei – Shrike-ok sorakoztak a völgyben és a pusztaságon mindenütt –, de Kassad kiáltásával egyetlen szörnyetegbe olvadtak össze, amely megmozdult, széttárta mind a négy karját, és kivillantotta pengéit meg töviseit, hogy meleg öleléssel fogadja a rohamozó ezredest.

Kassad nem tudta, hogy a rajta lévő energiapáncél, Moneta ajándéka, megvédi-e vagy jó szolgálatot tesz-e a csatában, mint tette azt évekkel korábban, amikor Monetával megtámadtak két landolókompnyi Számkivetett kommandóst. De akkor az idő az ő oldalukon állt; a Shrike úgy fagyasztotta le és indította újra a pillanatok folyamát, mint ahogy egy unott néző szórakozik a holoárok távirányítójával. Most kívül kerültek az időn, és a Shrike az ellenségük volt, nem pedig egy szörnyűséges pártfogó. Kassad ordított, leszegte a fejét, és támadott, megfeledkezve az őt figyelő Monetáról, a felhők közül kiemelkedő képtelen fáról és rémisztő, felnyársalt közönségéről, sőt, még saját magáról is. Csak egy harci eszköz volt, a bosszú eszköze.

A Shrike nem tűnt el a megszokott módon, nem szűnt meg ott lenni, hogy hirtelen itt tűnjön fel. Helyette lekuporodott, és még szélesebbre tárta karjait. Ujjpengéin megcsillant a háborgó ég fénye. A Shrike szikrázó fém fogsora valami mosolyféleséggé húzódott.

Kassad dühös volt, de nem őrült. Ahelyett, hogy belerohant volna a halálos ölelésbe, az utolsó pillanatban oldalra vetődött, karján és vállán arrébb gurult, és kirúgott a szörnyeteg lábszára felé, a térdízületéből kiálló tövispengék és a hasonlóan felszerelt boka közé. Ha le tudná dönteni a lábáról...

Mintha egy fél kilométer vastag betonrétegbe burkolt csőbe rúgott volna bele. Ha a testpáncél nem fogja fel az ütés nagy részét, Kassad a saját lábát törte volna el.

A Shrike támadásba lendült. Gyors volt, de nem valószínűtlenül gyors; két jobb karjával csépelni kezdett, mozdulatai elmosódtak, tíz pengeujja sebészi pontosságú barázdákat vájt a talajba és a sziklákba, a karján lévő pengék szikrát szórtak, ahogy a kezek fel-felcsaptak, és hallható hussanásokkal szelték át a levegőt. Kassad hatótávolságon kívül volt; még egyet gurult, majd talpra szökkent, és karját megfeszítve, tenyerét kinyújtva, merev, energiapáncélos ujjakkal harcállást vett fel.

Párharc, gondolta Fedmahn Kassad. Az Új Busidó legdicsőbb szentsége.

A Shrike újabb támadást színlelt jobb karjaival, majd bal alsó karját olyan erővel lendítette fel, ami darabokra zúzhatta volna Kassad bordáit, és kitépte volna a szívét.

Kassad bal alkarjával hárította a színlelt támadást, de amikor a Shrike acélfejszecsapással felérő ütése célba ért, érezte, ahogy a testpáncél behorpad és csontot tör. A bal kar gyilkos suhintását azzal védte ki, hogy jobb kezével elkapta a szörnyeteg csuklóját, közvetlenül a görbe pengecsokor felett. Meglepetésére sikerült elvennie annyit az ütés lendületéből, hogy a szikeéles ujjpengék csak a testpáncél erőterét karcolták meg a bordái helyett.

Kassad csaknem felemelkedett a levegőbe, miközben megpróbálta leszorítani az emelkedő karmokat; csak a Shrike első megtévesztő támadásának lefelé irányuló nyomásának köszönhető, hogy az ezredes nem repült hátra. Ömlött róla a víz a testpáncél alatt, és görcsösen sajgó izmai már-már elszakadtak a húsz másodpercig tartó, vég nélküli birkózásban, amikor a Shrike a negyedik karját is bevetette, és lesújtott Kassad megfeszített lábára.

Kassad felüvöltött, ahogy a testpáncél erőtere átszakadt, a bőre felhasadt, és legalább egy ujjpenge majdnem csontot ért. Rúgott egyet a másik lábával, elengedte a lény csuklóját, és rémülten arrébb gurult.

A Shrike kétszer lecsapott – a második ütés milliméterekkel Kassad füle mellett süvített el, de aztán ő is hátraugrott, és összekuporodva jobbra araszolt.

Kassad felküzdötte magát a bal térdére, majdnem összerogyott, aztán feltápászkodott, és aprókat szökdelve igyekezett visszanyerni az egyensúlyát. A fájdalom a fülében dübörgött, és vörös fénnyel árasztotta el a világot, de még eltorzult arccal imbolyogva, az ájulás határán is érezte, ahogy a testpáncél összezárul a seb fölött, egyszerre töltve be az érszorító és a sebtapasz szerepét. Vér tapadt a lábszárára, de a vérzés már elállt, és a fájdalom is elviselhető szintre csökkent, mintha a HAD védőfelszereléséhez hasonlóan a testpáncélba is egészségügyi ampullákat építettek volna be.

A Shrike lerohanta.

Kassad rúgott egyet, majd még egyet: a mellkastüske alatti, sima krómfelületet vette célba, és el is találta. Olyan volt, mintha egy fáklyahajó burkolatát rugdosná, de a Shrike megtorpanni, meginogni, hátratántorodni látszott.

Kassad lépett egyet előre, megvetette a lábát, és két ökölcsapást zúdított a teremtmény szívének vélt helyébe, ami még az edzett kerámiát is darabokra törte volna. Kassad rá sem hederített az öklébe nyilalló fájdalomra; megpördült, és nyújtott karral, tenyéréllel a teremtmény pofájába vágott. Egy ember már a saját orrának reccsenését hallotta volna, és érezte volna, hogy a csontok és porcok az agyába fúródnak.

A Shrike Kassad csuklója után kapott, de elhibázta; mind a négy keze Kassad feje és válla felé lendült.

A lihegő, higanypáncélja alatt verejtékben és vérben úszó Kassad jobbra perdült egyszer, kétszer, és száznyolcvan fokos fordulatot téve gyilkos ütést mért a teremtmény tarkójára. A becsapódás hangja úgy futott végig a fagyott völgyben, mintha mérföldekkel messzebb egy fémkérgű vörösfenyő törzsébe vágtak volna egy fejszét.

A Shrike előrezuhant, aztán megállapodott a hátán, akár egy acélrák.

Földre került!

Kassad közelebb araszolt, ugrásra készen, óvatosan, de nem elég óvatosan, mert a Shrike páncélozott lába, karma vagy akármije hátulról elkaszálta Kassad bokáját, és félig átvágta, félig ledöntötte a lábáról.

Kassad ezredesbe beléhasított a fájdalom, és tudta, hogy az Achilles-ínja elszakadt. Megpróbált arrébb gördülni, de a Shrike oldalról rávetette magát, és tövisekkel meg pengékkel sorozta a bordáit, az arcát és a szemét. Összerándult a fájdalomtól, és ívbe feszítette a testét, hogy lerázza magáról a szörnyeteget, de hiába. Kassad kivédett néhány ütést, megmentette a szemét, de érezte, hogy pengék vájódnak a felkarjába, mellkasába és gyomrába.

A Shrike még közelebb hajolt, és kitátotta a száját. Kassad meglátta az acélpengék hosszú sorait a fémorsóhal üreges nyílásának tetsző szájban. Vörös szempár töltötte be a vértől elhomályosult látóterét.

Kassad a Shrike állkapcsa alá férkőzött a tenyerével, és felfelé kezdte nyomni. Mintha csak egy halom éles fémhulladékot próbált volna támaszték nélkül felemelni. A Shrike ujjpengéi Kassad testét szaggatták. A lény eltátotta a száját, és megdöntötte a fejét, mígnem Kassad fültől fülig csak fogakat látott. A szörnyetegnek nem volt lehelete, de a belsejéből sugárzó hő kén és forró vaspor bűzét árasztotta. Kassad már nem tudott mivel védekezni; amint a lény összecsattintja fogait, letépi Kassad arcát.

Egyszer csak ott termett mellettük Moneta, kiáltott valamit egy olyan helyen, ahol nem terjed a hang, páncélozott karmait a Shrike rubintvörös szemeibe mélyesztette, csizmáját a lény páncéljának vetette a hátából kiugró tövis alatt, és csak húzta, csak húzta.

A Shrike karjai hátralendültek, bizarr szögben kifordulva, akár egy lidércnyomásból szabadult rák. Ujjpengék szántottak végig Monetán, mire a lány hanyatt zuhant, de Kassad addigra el tudott gurulni, négykézláb arrébb tudott mászni. Mindene fájt, de rá sem hederített; talpra szökkent, és magával vonszolta Monetát a homokban és a fagyott sziklák között.

A testpáncéljuk egy röpke pillanatra összeolvadt, mint egyszer régen, amikor szeretkeztek egymással, és Kassad érezte, ahogy a nő bőre hozzásimul, vérük és verejtékük elvegyül, és egyszerre dobban a szívük.

Öld meg, sürgette Moneta suttogva, és még a szubvokális közegből is kihallatszott a fájdalma.

Próbálom, próbálom.

A Shrike már talpon volt – három méter króm, penge és fájdalom. Egy horzsolás sem látszott rajta. Valakinek a vére vékony patakokban csörgött le a csuklóján és páncélján. Szenvtelen vigyora talán még szélesebbre húzódott, mint valaha.

Kassad levált Moneta testpáncéljáról, és gyengéden egy sziklára fektette, noha érzékelte, hogy ő még a nőnél is súlyosabb sérüléseket szenvedett. De ez nem a nő harca volt. Még nem.

Szeretője és a Shrike közé lépett.

Kassad habozott. Halk, de egyre erősödő mormolást hallott, mintha hullámok törnének meg egy láthatatlan partszakaszon. Felpillantott, fél szemét a lassan közeledő Shrike-on tartva, és rájött, hogy a szörnyeteg mögötti tövisfáról érkeznek a kiáltások. Tudat alatt mindvégig hallotta nyöszörgésüket, de a felnyársalt emberek – fémtüskékről és hideg ágakról lógó, apró, színes pöttyök – most másfajta hangokat adtak ki. Éljenezve biztatták.

Kassad visszafordult a Shrike-hoz, aki megint körözni kezdett körülötte. Kassad gyenge sarkából fájdalom sugárzott – jobb lába használhatatlan volt, nem bírt ráállni és félig szökdelve, fél kézzel a sziklába kapaszkodva forgolódott, hogy a Shrike és Moneta között maradjon.

A távoli üdvrivalgásnak vége szakadt, mintha mindenki visszafojtotta volna a lélegzetét.

A Shrike, amely eddig ott volt, egyszer csak itt termett, Kassad mellett, Kassad felett. Karjaival máris halálos ölelésbe zárta, a tövisek és a pengék már a bőrét súrolták. A Shrike szemében lángok táncoltak. Szélesre tátotta a száját.

Kassad őrjöngő dühvel, dacosan felordított, és lecsapott.

Paul Duré atya minden gond nélkül átlépett a pápa ajtaján az Úrligetbe. A pápai rezidencia tömjénfüstös félhomálya után hirtelen vakító napfényben találta magát citromsárga ég alatt és zöld levelek között.

A templomosok már vártak rá, ahogy kiért a magántávnyelőből. Duré jobbra nézve látta a varsafa platform öt méterre lévő peremét, azon túl pedig a semmit – jobban mondva, mindent: az Úrliget lombvilága messze elnyúlt a látóhatárig, és a levéltakaró úgy fodrozódott-hullámzott, akár egy élő óceán. Duré tudta, hogy a templomosok legnagyobb és legszentebb fája, a Világfa egyik magaslatán van.

A fogadására érkezett templomosok fontos helyet foglaltak el a Muir Testvériségének bonyolult hierarchiájában, de ezúttal csak egyszerű idegenvezetők voltak: elkísérték a kapu platformjáról a kúszónövényekkel borított lifthez, amely felvitte őket azokra a felsőbb szintekre és teraszokra, ahová a templomosokon kívül nem sokan juthattak el. Miután kiszálltak, és felmentek egy csigalépcsőn, amit minőségi varsafa korlát szegélyezett, és a tövénél kétszáz méter széles, a koronánál azonban alig nyolc méterre keskenyedő fatörzs körül kanyargott. A varsafa teraszt gazdagon díszítették; a korlátokba gondos kezek faragtak indákat, az oszlopok és a balusztrádok gnómok, erdei tündérek és más mesebeli lények arcával büszkélkedtek, az asztalokat és székeket pedig, amik felé Duré tartott, ugyanabból a fából faragták ki, mint magát a kör alakú teraszt.

Két férfi várt rá. Egyikük az volt, akire Duré számított – a Világfa Igaz Hangja, a Muir főpapja, a Templomos Testvériség szóvivője, Sek Hardeen. A másik férfin azonban meglepődött. Duré végignézett a fekete hermelinprémmel szegélyezett vörös csuhán – vérvörösen virított, akár egy ütőér –, a csuhában rejlő, zömök lususi testen, a vastag tokájú, párnás, horgas orral kettéválasztott arcon, a mélyen ülő gombszemeken, és a hurkás ujjakon, melyek mindegyikén egy fekete vagy vörös gyűrű díszelgett. Duré tudta, hogy a Végső Engesztelés Egyházának püspöke ül előtte – a Shrike-szekta főpapja.

A majdnem két méter magas templomos felállt, és kezet nyújtott.

– Duré atya, örömünkre szolgál, hogy a körünkben üdvözölhetjük.

Duré kezet rázott vele, és közben az jutott eszébe, hogy a templomos kezének hosszú, elvékonyodó, sárgásbarna ujjai olyanok, mint egy fa gyökerei. A Világfa Igaz Hangja ugyanazt a csuklyás csuhát viselte, mint Het Masteen, durva szövésű, zöldesbarna anyaga éles kontrasztban állt a püspök pompázatos öltözékével.

– Köszönöm, hogy ilyen hamar fogadott, M. Hardeen – mondta Duré. Bár az Igaz Hang a Muir több millió követőjének lelki vezetője volt, Duré tudta, hogy a templomosok nem szívesen használtak rangokat vagy méltóságneveket beszélgetés közben. Duré a püspök felé biccentett. – Excellenciás uram, nem is tudtam, hogy ön is megtisztel minket a jelenlétével.

A Shrike-szekta püspöke egy alig látható fejmozdulatot tett.

– Látogatóba érkeztem. M. Hardeen felvetette, hogy talán származhat némi haszon abból, ha én is részt veszek a megbeszélésen. Nagyon örvendek a találkozásnak, Duré atya. Sokat hallottunk önről az elmúlt években.

A templomos egy szék felé intett a muirfa asztal másik oldalán, és Duré helyet foglalt. Összekulcsolta a kezét a csiszolt asztallapon, és úgy tett, mintha az erezetben gyönyörködne, de közben vadul járt az agya. A Háló biztonsági szerveinek a fele a Shrike-szekta püspökét kereste. A jelenléte sokkal több bonyodalmat sejtetett, mint amire a jezsuita felkészült.

– Hát nem különös, hogy ma az emberiség három jelentős vallása is képviselteti itt magát? – álmélkodott a püspök.

– De igen – felelte Duré. – Az igaz, hogy jelentősek, de a többség hitbéli meggyőződését nemigen reprezentálják. A százötvenmilliárd lakosból alig egymillióan vallják magukat katolikusnak. A Shri... öhm... a Végső Engesztelés Egyházához talán öt-tíz millióan tartoznak. És hányan is vannak a templomosok, M. Hardeen?

– Huszonhárommillióan – válaszolta halkan a templomos. – Sokan támogatják az ökológiai küldetésünket, és biztosan vannak, akik csatlakoznának is, de a Testvériségbe nem léphetnek be kívülállók.

A püspök megvakarta az egyik pofazacskóját. Egészen fehér volt a bőre, és résnyire húzta össze a szemét, mint aki nem szokott hozzá a napsütéshez.

– A zen gnosztikusok azt állítják, negyvenmilliárd követőjük van morogta. – De miféle egyház az övék, hm? Se templomok, se papok, se szent könyvek. Még a bűn fogalma sem létezik náluk.

– Úgy tűnik, a modern kor emberének ez a vallás felel meg a legjobban – mosolygott Duré. – És ez már jó néhány nemzedék óta így van.

– Piha! – csapott az asztalra a püspök. Duré összerezzent a muirfán csendülő fémgyűrűk hangjára.

– Honnan tudják, hogy ki vagyok? – kérdezte Paul Duré.

A templomos éppen csak annyira emelte fel a fejét, hogy a csuklya alatt az orrára, az arcára és hosszúkás állára vetüljön a napfény. Nem mondott semmit.

– Mi választottuk ki – dörmögte a püspök. – Önt és a többi zarándokot is.

– Úgy érti, a Shrike Egyháza? – kérdezte Duré.

A püspök elfintorodott a megnevezés hallatán, aztán szó nélkül bólintott.

– Miért szítottak zavargásokat? – faggatta Duré. – Amikor a Hegemónia amúgy is veszélyben forog?

Amikor a püspök megvakarta az állát, vörös és fekete ékkövek csillantak meg az esti fényben. A háta mögött levelek milliói zörögtek az esőáztatta növények illatát hordozó szélben.

– Elérkeztünk a végnapokhoz, atyám. A jóslatok, amiket évszázadokkal ezelőtt kaptunk az Avatártól, a szemünk láttára bontakoznak ki. Amit ön zavargásoknak hív, azok valójában egy pusztulásra megérett társadalom haláltusájának első rángásai. Az engesztelés napjai a nyakunkon vannak, és a Fájdalom Ura hamarosan köztünk fog járni.

– A Fájdalom Ura – ismételte Duré. – A Shrike.

A templomos legyintett egyet, mintha el akarná venni a püspök kinyilatkoztatásának élét.

– Duré atya, hallottunk az ön csodálatos újjászületéséről.

– Szó sincs csodáról – felelte Duré. – Csupán egy keresztségnek nevezett parazita szeszélyéről.

Újabb legyintés a hosszú, sárgásbarna ujjakkal.

– Hívja, ahogy akarja, atyám, a Testvériség örül, hogy ismét köztünk van. Kérem, vezesse elő a kérését, amiről beszélt nekem!

Duré megdörzsölte a tenyerét a széken, és a szemben ülő püspök vörös-fekete testtömegére sandított.

– Önök már jó ideje együtt dolgoznak, ugye? – kérdezte Duré. – A Templomos Testvériség és a Shrike Egyháza.

– A Végső Engesztelés Egyháza – zengte öblös hangon a püspök.

– Miért? Mi hozta önöket közös nevezőre?

A Világfa Igaz Hangja előrehajolt, amitől az arca megint árnyékba borult.

– Meg kell értenie, atyám, hogy a Végső Engesztelés Egyházának próféciái kitérnek a Muirtól kapott küldetésünkre. Csak ezekből a próféciákból derül ki, hogyan kell megbűnhődnie az emberiségnek saját szülőbolygója elpusztításáért.

– Nem csak az emberiség tehet a Régi Föld elpusztításáról – tiltakozott Duré. – Számítógépes hiba történt, amikor a Kijevi Csoport egy miniatűr fekete lyukat próbált létrehozni.

– Az emberi gőg a felelős – csóválta a fejét a templomos. – Ugyanaz a gőg, amivel a fajunk kipusztított minden olyan életformát, ami a jövőben értelmes lénnyé fejlődhetett volna. A hebroni séléchai aluitokat, az Örvény zepleneit, a Kert lápi kentaurjait és a Régi Föld emberszabásúit...

– Jó, jó – szakította félbe Duré. – Vétettünk hibákat. De attól még nem kellene halálra ítélni az emberiséget!

– A halálos ítéletet egy nálunk sokkalta nagyobb hatalom szabta ki – morajlott a püspök. – A próféciák világosan fogalmaznak. A végső engesztelés napjának el kell jönnie. Mindazoknak, akik megörökölték Ádám és Kijev bűneit, viselniük kell a szülőbolygójuk meggyilkolásának és más fajok kiirtásának következményeit. A Fájdalom Ura lerázta az idő láncait, hogy végrehajthassa a végítéletet. Nincs menekvés a haragja elől. Mindenki megbűnhődik. Egy nálunk sokkalta nagyobb hatalom rendelkezett így.

– Való igaz – mondta Sek Hardeen. – A próféciák hozzánk is eljutottak... Az Igaz Hangok hallották őket nemzedékről nemzedékre... Az emberiség sorsa megpecsételtetett, de pusztulásával a jelenlegi Hegemónia minden egyes pontján újra felvirágozhat az érintetlen természet.

Paul Duré atya jezsuita logikán nevelkedett, és Teilhard de Chardin evolúciós teológiájának szentelte az életét, s most mégis erős kísértést érzett, hogy azt mondja: De ki a fenét érdekel, hogy virágba borul a világ, ha senki nincs, aki láthatná, aki beszívhatná az illatát? De végül azt kérdezte:

– Gondoltak már arra, hogy ezek a próféciák nem isteni kinyilatkoztatások, hanem csak egy világi hatalom manipulációi?

A templomos úgy rándult hátra, mint akit pofon vágtak, a püspök azonban előrehajolt, és ökölbe szorította lususi kezét. Egyetlen ütéssel össze be tudta volna törni Duré koponyáját.

– Szentségtörés! Aki kétségbe meri vonni a kinyilatkoztatások igazságát, az halállal lakol!

– Miféle hatalom lenne képes erre? – nyögte ki a Világfa Igaz Hangja. – Miféle hatalom férkőzhet az elménkbe és a szívünkbe, ha nem a Muir Abszolútuma?

Duré az égre mutatott.

– A Háló bolygóit már nemzedékek óta az InforMag adatszférája kapcsolja össze. A befolyásos emberek többsége a könnyebb hozzáférés érdekében komlogimplantokat ültetett be... Önnél is ez a helyzet, M. Hardeen?

A templomos nem válaszolt semmit, de Duré látta megrándulni az ujjait, mintha a férfi meg akarta volna tapogatni az évszázadok óta a mellkasában és felkarjában megbúvó mikroimplantokat.

– Az InforMag létrehozott egy transzcendens... intelligenciát – folytatta Duré. – Hihetetlen mennyiségű energiát emészt fel, képes előre-és hátrafelé mozogni az időben, és nem törődik az emberek sorsával. A Mag személyiségeinek egy jelentős hányada céljául tűzte ki az emberiség eltörlését... Ami azt illeti, lehet, hogy a Kijevi Csoport Nagy Tévedését szándékosan hajtották végre a kísérletben részt vevő MI-k. Amikor önök próféciákat hallanak, lehet, hogy ez a deus ex machina suttog a fülükbe az adatszférából. A Shrike talán nem azért jött, hogy az emberiség vezekeljen a bűneiért, hanem hogy férfiakat, nőket és gyerekeket mészároljon le, csak mert ennek a mesterséges személyiségnek a saját céljai ezt diktálják.

A püspök széles arca olyan vörös lett, mint a csuhája. Öklével rácsapott az asztalra, és remegve felállt. A templomos lefogta a püspök karját, és valahogy sikerült visszahúznia a székébe.

– Honnan vette ezt az ötletet? – kérdezte Sek Hardeen.

– A zarándoklat azon résztvevőitől, akik hozzáférést nyertek a Maghoz. És még... másoktól.

– De hát önt is megérintette az Avatár... nem is egyszer, hanem kétszer! – rázta az öklét Duré irányába a püspök. – A halhatatlanság egy formájában részesítette, hogy láthassa, mi vár a Kiválasztottakra... azokra, akik vezekléssel készülnek a végítéletre!

– A Shrike csak fájdalomban részesített – válaszolta Duré. – Minden képzeletet felülmúló fájdalomban és szenvedésben. Valóban kétszer találkoztam a lénnyel, és a szívem mélyén tudom, hogy se nem istenség, se nem ördög. Csupán egy szerves gépezet a borzalmas jövőből.

– Piha! – legyintett a püspök, majd karba fonta a kezét, és tüntetőleg kibámult az alacsony terasz felett.

A templomost láthatóan felkavarták a hallottak. Kis idő múlva felemelte a fejét, és halkan így szólt:

– Kérdezni akart tőlem valamit?

Duré nagy levegőt vett.

– Igen. És attól tartok, egyben szomorú híreket is hoztam. Het Masteen, a Fa Igaz Hangja halott.

– Tudjuk – felelte a templomos.

Duré meglepődött. El nem tudta képzelni, honnan értesülhettek róla. De nem osztott, nem szorzott.

– Én csak azt akarom tudni, hogy miért vágott neki a zarándoklatnak. Milyen küldetés teljesítésében akadályozta meg a halál? Mindegyikünk elmesélte a... a történetét, kivéve Het Masteent. Mégis, van egy olyan érzésem, hogy számos rejtélyről az ő sorsa lebbentheti fel a fátylat.

A püspök Duréhoz fordult, és felhúzta az orrát.

– Semmit nem kell elmondanunk egy halott vallás papjának.

Sek Hardeen hosszas hallgatás után válaszolt.

– M. Masteen önként jelentkezett, hogy a Hyperionra vigye a Muir igéjét. A hitünk évszázados alapjait jelentő prófécia úgy szól, hogy a zavaros korszak beköszöntével a Fa Igaz Hangja felszólíttatik, hogy menjen el egy bárkafával a Szent Bolygóhoz, és ott semmisítse meg azt, hogy aztán újjászülethessék, és elhozhassa az engesztelés és a Muir örömhírét.

– Vagyis Het Masteen tudta, hogy az Yggdrasill fel fog robbanni a bolygó körül?

– Igen. Megjövendöltetett.

– És ő meg az energiakötő erg kormányozta volna az új bárkafát?

– Igen – felelte alig hallhatóan a templomos. – Az engesztelés fáját, az Avatár ajándékát.

– Az engesztelés fáját – dőlt hátra Duré, és bólintott. – A tövisfát. Het Masteen fizikai sérülést szenvedett az Yggdrasill megsemmisülésekor.

Aztán elhurcolták az Időkripták völgyébe, és a Shrike tövisfájához vezették. De még nem állt készen a feladatára, vagy képtelen volt megtenni. A tövisfa a halál, szenvedés és fájdalom borzadálya... Het Masteen nem tudta kormányozni. Vagy nem akarta. Mindenesetre elmenekült. És meghalt. Nagyjából sejtettem, mi történhetett... de fogalmam sem volt, milyen végzetet kínált fel neki a Shrike.

– Miről beszél? – csattant fel a püspök. – Az engesztelés fája szerepel a próféciákban. El fogja kísérni az Avatárt az utolsó aratásra. Masteennek bőven volt ideje felkészülni, és megtiszteltetésnek vette volna, ha átkormányozhatja a téridőn.

Paul Duré a fejét csóválta.

– Válaszoltunk a kérdésére? – érdeklődött M. Hardeen.

– Igen.

– Akkor most magán a sor – mondta a püspök. – Mi történt az Anyával?

– Milyen anyával?

– Megváltásunk Anyjával. Az Engesztelés Menyasszonyával. Azzal, akit Brawne Lamiának hívnak.

Duré elgondolkozott, megpróbált visszaemlékezni a zarándokok útközben elmondott, Konzul által magnóra vett, zanzásított történeteire. Brawne az első Keats-kibrid gyermekét várta. A lususi Shrike-templom menedéket nyújtott neki a csőcseléktől, és elintézték, hogy bekerüljön a zarándokok közé. A történetében említette, hogy a Shrike-szekta tagjai hódolattal bántak vele. Duré próbálta beilleszteni mindezt a korábbi információkból összerakott, bonyolult mozaikba. Nem ment. Túlságosan fáradt volt... és az agya sem fogott valami jól az úgynevezett feltámasztás óta. Az egykori intellektuális Paul Duré már a múlté.

– Brawne eszméletlen volt – mondta. – Feltehetően elkapta a Shrike, és rákötötte... valamire. Egy kábelre. Lényegében agyhalott volt, de a magzat élt, és egészséges volt.

– Na és a magában hordozott személyiség? – faggatta idegesen a püspök.

Duré felidézte Severn beszámolóját a személyiség megaszférában bekövetkezett haláláról. A templomos és a püspök szemmel láthatóan nem tudott a második Keats-személyiség létezéséről – a Severn-személyiségről, aki vele egy időben éppen Gladstone-t figyelmeztette a Mag ajánlatának veszélyeiről. Duré megrázta a fejét. Fogytán volt az ereje.

– Nem tudom, mi történt a Schrön-hurokban hordozott személyiséggel – mondta. – A kábel... amire a Shrike rákötötte... úgy illeszkedett a neurofoglalatba, mint egy kortikális sönt.

A püspök bólintott, láthatóan kielégítette a válasz.

– A próféciák rohamos gyorsasággal válnak valóra. Teljesítette hírnöki feladatát, Duré. Most mennem kell. – A nagydarab férfi felállt, biccentett a Világfa Igaz Hangjának, és levonult a lift és a terminex felé vezető lépcsőn.

Duré percekig némán ült a templomossal szemben. A levelek susogása és a lombkorona teraszának lágy imbolygása már-már álomba ringatta a jezsuitát. Az ég a sáfránysárga finom árnyalataiban játszott, ahogy az Úrligetre szép lassan leszállt az este.

– Felháborító eretnek nézeteket hangoztatott, amikor azt mondta, hogy egy deus ex machina évszázadok óta hamis próféciákkal vezet félre minket – szólalt meg végül a templomos.

– Igen. Csakhogy az egyházam történetében számtalan hasonlóan felháborító eretnek nézetről bebizonyosodott, hogy rideg tények, Sek Hardeen.

– Ha templomos volna, ezért kivégeztethetném – suttogta a csuklyás férfi.

Duré felsóhajtott. Az ő korában és helyzetében túl fáradt volt ahhoz, hogy a halál gondolata félelmet keltsen benne. Felállt, és kurtán meghajolt.

– Mennem kell, Sek Hardeen. Ne haragudjon, ha valamivel megsértettem. Zavaros és zavarba ejtő időket élünk. – Hitehagyott a jó, gondolta, s a rosszakat a meggyőződés szenvedélye fűti.

Duré megfordult, és a terasz széléhez sétált. Ott azonban megállt.

A lépcsőnek hűlt helye volt. Egy tizenöt méter széles és harminc méter mély szakadék választotta el a szomszédos, alacsonyabb terasztól, ahol a lift várakozott. A Világfa legalább egy kilométer mélyen bukott le a lombsátorba a háta mögött. Duré és a Fa Igaz Hangja a legmagasabb teraszon rekedtek. Duré az egyik közeli korláthoz sétált, verejtékben fürdő arcát az esti szellőnek szegezte, és észrevette az ultramarinkék égen feltünedező csillagokat.

– Mi folyik itt, Sek Hardeen?

A csuhás-csuklyás alak sötétségbe burkolózott az asztal végén.

– Tizennyolc szabványperc múlva a Mennyország Kapuját elfoglalják a Számkivetettek. A próféciáink a pusztulását jósolják. A távnyelője, valamint a fénysürgönyadói minden bizonnyal megsemmisülnek, s ezzel a bolygó lényegében megszűnik létezni. Pontosan egy szabványórával később az Úrliget egét a Számkivetett hadihajók fúziós csóvái fogják fényárba borítani. A próféciáink szerint azok a bolygón maradt testvérek – és mindenki más, igaz, a Hegemónia polgárai addigra elmenekülnek a távnyelőkön – eltöröltetnek a föld színéről.

Duré lassan visszament az asztalhoz.

– Életbe vágóan fontos, hogy a Tau Ceti Centerre távoljak – közölte. – Severn... valaki vár rám. Beszélnem kell Gladstone vezérigazgatóval.

– Nem – jelentette ki Sek Hardeen, a Világfa Igaz Hangja. – Várni fogunk. Meglátjuk, igazat szólnak-e a próféciák.

A jezsuita tehetetlenségében ökölbe szorította a kezét, és minden erejével azon volt, hogy visszafojtsa az erőszakos késztetést, és ne verje agyon a csuhás alakot. Duré lehunyta a szemét, és elmormolt két üdvözlégyet. Nem sokat segített.

– Kérem – sziszegte. – A próféciák nélkülem is bebizonyosodnak. És akkorra már túl késő lesz. A HAD fáklyahajói fel fogják robbantani a szingularitásgömböt, a távnyelők pedig eltűnnek. Évekig el leszünk vágva a Hálótól. Milliárdok élete múlik azon, hogy most azonnal visszatérjek a Tau Ceti Centerre.

A templomos karba fonta a kezét, és hosszú ujjai eltűntek a csuha redői között.

– Várni fogunk – ismételte. – A megjövendölt események ma beteljesednek. Már csak percek kérdése, és a Fájdalom Ura a Hálóra szabadul. Nem osztom a püspök azon nézetét, hogy a vezeklők élete megkíméltetik. Jobb, ha itt maradunk, Duré atya, ahol gyors és fájdalommentes halál vár ránk.

Duré hiába erőltette fáradt agyát, nem jutott eszébe semmi, amit mondhatott vagy tehetett volna. Leült az asztalhoz, és a csuklyás, néma alakra bámult. Felettük sorra felragyogtak a csillagok. Az Úrliget világméretű erdeje még egyszer, utoljára megzizzent az esti szellőben, és úgy tűnt, mintha visszafojtaná a lélegzetét.

Paul Duré lehunyta a szemét, és imádkozott.

HARMINCHÉT

Hunt és én egész nap gyalogolunk, és estefelé egy fogadóra bukkanunk, ahol már terítve van az asztal – csirkehús, rizsfelfújt, karfiol, egy tál makaróni és így tovább –, noha egy lélek sincs odabent, és emberi jelenlétre nem utal más, csak a kandallóban ropogó tűz, amit mintha csak nemrég gyújtottak volna, és a meleg étel a tűzhelyen.

Huntot felzaklatja a dolog, valamint az, hogy az adatszféra-kapcsolat megszakadásának következtében borzalmas elvonási tünetekben szenved. Át tudom érezni a fájdalmát. Ha valaki egy olyan világban nő fel, ahol minden információ karnyújtásnyira van, bárhol, bárkivel kapcsolatba lehet lépni, és nincs távolság, ami ne lenne áthidalható egy távnyelővel, aztán egyszer csak visszacsöppen az ősei életmódjába, úgy érezheti, mintha vakon és nyomorékként riadna fel álmából. Hunt panaszáradata és dühkitörései órákig tartottak, de végül aztán gyászos némaságba burkolózott.

– De a vezérigazgatónak szüksége van rám! – kiabálta még eleinte.

– Neki a birtokomban lévő információra van szüksége – válaszoltam –, de nincs mit tenni.

– Hol vagyunk? – követelt választ Hunt tizedszerre.

Meséltem már neki az alternatív Régi Földről, de tudtam, hogy most másra gondol.

– Azt hiszem, karanténban – feleltem.

– A Mag hozott ide minket? – faggatott Hunt.

– Feltehetőleg.

– Hogyan jutunk vissza?

– Nem tudom. Gondolom, amikor már úgy érzik, hogy kiengedhetnek minket a karanténból, megjelenik egy távnyelő.

Hunt halkan elkáromkodta magát.

– Engem miért zártak karanténba, Severn?

Vállat vontam. Ha jól sejtettem, azért, mert fültanúja volt annak, amit a Pacemen mondtam, de nem voltam biztos benne. Semmiben sem voltam biztos.

Az út kaszálók, szőlőskertek, alacsony dombok és völgyek között kanyargott, és időnként megpillantottuk a tengert.

– Hová vezet ez az út? – kérdezte Hunt, mielőtt ráleltünk volna a fogadóra.

– Minden út Rómába vezet.

– Komolyan beszélek, Severn.

– Én is, M. Hunt.

Hunt kirángatott egy meglazult követ az úttestből, és messzire elhajította a bokrokba. Valahol egy rigó csiripelt.

– Maga járt már itt korábban is? – kérdezte Hunt vádló hangon, mintha én ejtettem volna túszul. Lehet, hogy igaza volt.

– Nem – feleltem. Keats viszont járt, tettem hozzá majdnem. Az átültetett emlékek a felszínre törtek, és elöntött a veszteség érzete, a közelgő halál tudata. Oly távol került a barátoktól, oly távol Fannytől, egyetlen, halhatatlan szerelmétől.

– Biztosan nincs hozzáférése az adatszférához? – gyanúsított meg Hunt.

– Száz százalék – válaszoltam. A megaszféráról nem kérdezett, és magamtól nem osztottam meg vele az információt. Rettegtem attól, hogy ha belépek a megaszférába, soha nem jövök ki többé.

Naplementekor találtunk rá a fogadóra. Egy kisebb völgyben bújt meg, és füst szállt fel a kőkéményből.

Miközben vacsorázunk, a sötétség az ablaktábláknak feszül, és csak a tűz lobogása, valamint két gyertya lángja szolgáltat fényt a kő kandallópárkányról.

– Ettől a helytől már-már hinni kezdek a kísértetekben – jegyzi meg Hunt.

– Én hiszek bennük – felelem.

Éjszaka. Köhögésre ébredek, nedvességet érzek csupasz mellkasomon. Hallom, ahogy Hunt a gyertyával matat, és a fényében meglátom, hogy a saját vérem pettyezi be a bőröm és a lepedőt.

– Uramisten! – borzad el Hunt. – Ez meg mi? Mi történik magával?

– Vérzek – nyögöm ki. Az újabb köhögőroham elgyengít, és még véresebb leszek tőle. Megpróbálok felkelni, de visszahanyatlok a párnára, és az éjjeliszekrényen lévő mosdótál és törülköző felé intek.

– Fenébe, fenébe – mormogja Hunt, miközben a komlogomat keresi, hogy felmérje vele az állapotomat. Nincs komlogom. Hoyt használhatatlan készülékét még aznap, gyaloglás közben eldobtam.

Hunt előveszi a saját komlogját, felhajtja a monitort, és rászíjazza a csuklómra. A leleteket nem tudja értelmezni, de azt azért sejti belőlük, hogy sürgősségi esetről van szó, és azonnali orvosi ellátást igényiek. Mint nemzedékéből a legtöbben, Hunt sem látott soha betegséget vagy halált – az ilyesmit szakemberek gondjaira bízták, zárt ajtók mögött.

– Ne is törődjön vele – suttogom. Már nem gyötör köhögés, de sziklapokrócként nehezedik rám a gyengeség. Megint a törülközőre mutatok; Hunt benedvesíti, letörli a vért a mellkasomról és a karomról, majd odatámogat a szobában lévő székhez, és lecseréli a vérfoltos lepedőt és takarót.

– Tudja, hogy mi ez az egész? – kérdi, és hangjában valódi aggodalom csendül.

– Igen. – Mosolyogni próbálok. – Hitelesség. Élethűség. Egyedfejlődésben összegződő törzsfejlődés.

– Szálljon vissza a földre! – förmed rám Hunt, mialatt visszafektet az ágyba, észre sem véve a kifejezés ironikus voltát. – Mi okozza a vérzést? Miben segíthetek?

– Egy pohár vizet kérnék. – Kortyintok belőle, és valami máris feltörni készül a mellkasomból és a torkomból, de sikerül visszafojtanom a köhögést. A gyomrom mintha lángolna.

– Mi ez az egész? – kérdi újra Hunt.

Lassan beszélek, gondosan fogalmazok, úgy rakom sorba a szavakat, mintha aknamezőn lépkednék. A köhögés nem tér vissza.

– Egy tüdővésznek hívott betegség – magyarázom. – Tuberkulózis. A vérzés súlyosságából ítélve végső stádium.

Hunt kutyaarca elfehéredik.

– Te jó isten, Severn! Életemben nem hallottam a tuberkulózisról. – Felemeli a csuklóját, hogy lekérdezze a komlog memóriáját, de csupasz a csuklója.

Visszaadom neki a készüléket.

– A tuberkulózis több száz éve nem fertőz már. Felszámolták. John Keats viszont tüdővészben szenvedett. És bele is halt. Kibrid-testem pedig Keatshez tartozik.

Hunt felpattan, mint aki segítségért akar rohanni.

– A Mag ezek után már biztosan elenged minket! Nem tarthatják itt egy lakatlan bolygón, orvosi segítség nélkül!

Hátrahajtom a fejem a puha párnára, a huzat alatt tollak csiklandoznak.

– Könnyen lehet, hogy pontosan ezért tartanak itt. Majd holnap ki derül, ha Rómába érünk.

– De hát ilyen állapotban nem utazhat! Reggel nem fogunk sehova se menni.

– Meglátjuk – hunyom le a szemem. – Meglátjuk.

Reggel egy vettura, egy kis kordé vár minket a fogadó előtt. Nagy, szürke kancát fogtak be elé, és a ló a szemét forgatja a közeledtünkre. Lehelete párafelhőként csap ki a hűvös levegőben.

– Maga tudja, hogy mi a csuda ez? – kérdi Hunt.

– Egy ló.

Hunt bizonytalanul az állat felé nyúl, mint aki attól tart, hogy az érintésére kipukkad, és eltűnik, akár egy szappanbuborék. Nem így történik. A kanca legyint egyet a farkával, mire Hunt ijedtében visszarántja a kezét.

– A lovak kihaltak – mondja. – Egyet sem teremtettek újjá a génszobrászok.

– Ez itt elég valódinak tűnik – felelem, ahogy felmászom a kordéra, és leülök a keskeny padra.

Hunt óvatosan helyet foglal mellettem, gyűrűsujjai remegnek az idegességtől.

– Ki fog vezetni? – kérdezi. – Hol vannak a vezérlők?

Nem látok gyeplőt, és a bak is üres.

– Nézzük meg, hogy a ló ismeri-e az utat – javaslom, és azon nyomban el is indulunk. Kényelmes tempóban haladunk, a rugózás nélküli kocsi nagyokat zökken a hepehupás út köveiben és barázdáiban.

– Ez valami vicc, ugye? – mered Hunt a tökéletes kék égre és a messzi búzamezőkre.

Amilyen halkan és röviden csak tudok, beleköhögök a zsebkendőbe, amit a fogadóból kölcsönvett törülközőből készítettem.

– Meglehet – felelem. – De hát mi nem az?

Hunt elereszti a füle mellett a bölcselkedésemet, és tovább zötyögünk ismeretlen úti célunk és végzetünk felé.

– Hol van Hunt és Severn? – kérdezte Meina Gladstone.

Sedeptra Akasi, a fiatal fekete nő, aki Gladstone második legfontosabb szárnysegédje volt, közelebb hajolt, hogy ne törje meg a katonai eligazítás lendületét.

– Továbbra sincs róluk semmi hír, vezérigazgató asszony.

– Az lehetetlen. Severnen nyomkövető volt, és Leigh csaknem egy órája lépett át a Pacemre. Hol az ördögben vannak?

Akasi az asztalon lévő, összecsukott faxlapra lesett.

– A biztonságiak nem találják őket. A tranzitrendőrség sem. A távnyelő csak annyit rögzített, hogy a TC^2-re távoltak... vagyis ide... átléptek, de meg már nem érkeztek.

– Olyan nincsen.

– Igen, vezérigazgató asszony.

– Beszélni akarok Albedóval vagy egy másik MI-tanácsadóval, amint vége az ülésnek.

– Értettem.

A két nő ezután ismét az eligazításra koncentrált. A Kormányzati Palota Taktikai Központját összevonták az Olümposz Parancsnoki Központ válságtermével és a szenátus legnagyobb, tizenöt négyzetméteres üléstermével, ami a gyakorlatban úgy nézett ki, hogy a három teret egyetlen barlangszerű, aszimmetrikus kongresszusi központtá nyitották egybe távnyelőkkel. A válságterem holói a végtelenbe vesztek a kijelző felőli oldalon, és adatoszlopok sorjáztak a falakon.

– Négy perc a ciszlunáris behatolásig – mondta Singh admirális.

– A nagy hatótávolságú fegyvereikkel már régen tüzet nyithattak volna a Mennyország Kapujára – vélte Morpurgo tábornok. – Úgy tűnik, visszafogják magukat.

– A fáklyahajóinkkal szemben nem sok mérsékletet mutattak – mondta Garion Persov diplomáciai miniszter. A csoportot egy órája hívták össze, amikor egy tizenkét fáklyahajóból álló, sietve felállított hegemóniai flotta kitörési kísérletét villámgyorsan meghiúsította a közeledő raj. A nagy hatótávú szenzorok még át tudtak küldeni egy pillanatképet a rajról – parázsló pontok üstökösszerű fúziós csóvákkal –, mielőtt megszakadt volna a kapcsolat a fáklyahajókkal és távirányítású kísérőikkel. Nagyon-nagyon sok parázsló pont volt a képen.

– Azok hadihajók voltak – vetette ellen Morpurgo tábornok. – Órák óta sugározzuk feléjük, hogy a Mennyország Kapuja nem tanúsít ellenállást. Bízunk abban, hogy fékezni fogják magukat.

A Mennyország Kapujának hologramjai vették körül őket: Lapályváros néptelen utcái, légi felvételek a partvidékről, műholdfelvételek az állandó felhőtakarójú, szürkésbarna bolygóról, ciszlunáris felvételek a távnyelőket összekötő szingularitásgömb barokk dodekaéderéről, és a közeledő rajról készített teleszkopikus, UV-és röntgenképek – ebből a távolságból, kevesebb, mint egy CSE-nyire már nem csupán parázsló pontoknak tűntek. Gladstone felnézett a Számkivetett hadihajók fúziós csóváira, az aszteroidafarmok és buborékbolygók forgó, védőmezőkben reszkető tömegére, a komplex és bizarr módon idegen zéró gravitációs városkomplexumaikra, és arra gondolt: Mi van, ha tévedek?

Milliárdok életét tette fel arra a meggyőződésre, hogy a Számkivetettek nem fogják ok nélkül megsemmisíteni a Hegemónia bolygóit.

– Két perc a behatolásig – darálta Singh hivatalos katonai hangnemben.

– Admirális – szólította meg Gladstone –, feltétlenül szükséges megsemmisíteni a szingularitásgömböt, amikor a Számkivetettek áttörnek a cordon sanitaire-ünkön? Nem várhatnánk még néhány percet, hogy felmérhessük a szándékaikat?

– Nem, vezérigazgató asszony – szögezte le ellentmondást nem tűrően az admirális. – A távnyelőkapcsolatot abban a pillanatban meg kell semmisíteni, amikor az ellenség lőtávolba ér.

– De ha a megmaradt fáklyahajók nem rombolják le őket, admirális, még akkor is fennáll a belső linkek, a fénysürgönyküldés és az időzített szerkezetek lehetősége, nem?

– De igen, vezérigazgató asszony, azonban muszáj biztosra mennünk, nehogy működőképes távnyelő maradjon a rendszerben, amikor a Számkivetettek megszállják. Annyira keskeny a hibahatár, hogy ebből nem engedhetünk.

Gladstone bólintott. Megértette, hogy maximális elővigyázatosságra van szükség. Bárcsak több időnk lenne!

– Tizenöt másodperc a behatolásig és a szingularitás megsemmisítéséig – mondta Singh. – Tíz... hét...

Egyszer csak az összes fáklyahajót és ciszlunáris távirányítású gépet ábrázoló holó felragyogott, lilán, vörösen, fehéren.

– Most robbant fel a szingularitásgömb? – hajolt előre Gladstone.

A tisztek fejüket összedugva susmorogtak, újabb adatokat hívtak le, és a képeket váltogatták a holókon és a képernyőkön. – Nem, vezérigazgató – válaszolta Morpurgo. – A fáklyahajókat támadás érte. Amit ön látott, azt a védőpajzsuk túlterheltsége okozta. A... öhm... ott van!

Egy centrális képen, amit valószínűleg egy alacsony pályán haladó átjátszóhajó készített, a szingularitásgömb felnagyított dodekaédere látszott; harmincezer négyzetméteres felszíne még sértetlen volt, és a Mennyország Kapuja napjának vakító fényében tündökölt. Aztán hirtelen felerősödött a ragyogás, a szerkezet legközelebbi oldala felizzani és megolvadni látszott, és három másodperc sem telt el, amikor a gömb kitágult, a bezárt szingularitás kiszabadult börtönéből, és saját magával együtt mindent felemésztett a gömb hatszáz kilométeres körzetében.

Ezzel egy időben a legtöbb látható kép és adatoszlop elsötétült.

– Minden távnyelőkapcsolat megszűnt – jelentette be Singh. – A rendszerből mostantól csak fénysürgönyökön keresztül érkeznek adatok.

Elégedett és megkönnyebbült mormogás futott végig a katonatiszteken, míg a jelen lévő tucatnyi szenátor és politikai tanácsadó által kiadott hangok inkább sóhajokra és halk nyögésekre emlékeztettek. A Mennyország Kapuját az imént amputálták a Hálóból... A Hegemónia négyszáz éve nem vesztett el bolygót.

– Mennyi most az útidő a Mennyország Kapujától a Hálóig? – fordult Gladstone Sedeptra Akasihoz.

– Hawking-meghajtással fedélzeti idő szerint hét hónap – vágta rá késlekedés nélkül a tanácsadónő –, ami kicsivel több, mint kilencéves időcsúszást jelent.

Gladstone bólintott. A Mennyország Kapuja ezzel kilencévnyi távolságra került a legközelebbi hálóbeli bolygótól.

– Most semmisülnek meg a fáklyahajóink! – zengte Singh. A felvételt az egyik bolygó körüli járőr szolgáltatta. A szélessávú csatornán küldött fénysürgönyök szaggatott, hamis színű képeit számítógépek dolgozták fel gyors egymásutánban. A képek mozaikosak voltak, de Gladstone-t mindig a médiakorszak hajnalának első némafilmjeire emlékeztették. Ez viszont nem egy Charlie Chaplin-vígjáték volt. Előbb kettő, majd öt, aztán nyolc vakító villanás lobbant fel a bolygó korongja feletti csillagtérképen.

– A HS Niki Weimart, a HS Teknős, a HS Üstökös, és a HS Andrew Paul adása leállt – jelentette Singh.

Barbre Dan-Gyddis feltartotta a kezét.

– Mi lett a másik négy hajóval, admirális?

– Csak az említett négy hajó rendelkezett fénysürgönyadóval. A járőrök megerősítették, hogy a másik négy fáklyahajó rádió, mézer és szélessávú kommlinkjei is megszakadtak. A képi adatok... – Singh elhallgatott, és az automata járőrhajóról sugárzott képre mutatott: nyolc terjeszkedő, halványuló fénykör, fúziós csóváktól és új világító pontoktól hemzsegő csillagmező. Hirtelen még ez a kép is elsötétült.

– Az összes orbitális szenzor és fénysürgönyadó tönkrement – közölte Morpurgo tábornok. Intett egyet, mire a feketeséget a Mennyország Kapujának örökké felhős utcáiról készült felvételek váltották fel. A repülőgépek a felhők feletti területet is lefényképezték: a tébolyult égbolton csillagok száguldoztak.

– Minden jelentés megerősíti, hogy a szingularitásgömb teljesen megsemmisült – mondta Singh. – A raj előretolt egységei most állnak magas Mennyország Kapuja körüli pályára.

– Hányan maradtak a bolygón? – kérdezte Gladstone. Könyökével az asztalon támaszkodott, ujjait szorosan összekulcsolva hajolt előre.

– Nyolcvanhatezer-hétszáznyolcvankilenc – felelte Imoto védelmi miniszter.

– És ebbe nem számoltuk bele a tizenkétezer tengerészgyalogost, akik az elmúlt két órában távoltak oda – tette hozzá Van Zeidt tábornok.

Imoto bólintással nyugtázta a tábornok által mondottakat.

Gladstone megköszönte a választ, és ismét a holók felé fordult. A felettük folyó adatoszlopok és a faxlapokra, komlogokra, asztali panelekre érkező kivonatok sorolták fel a vonatkozó adatokat – a raj rendszerbe érkezett hajóinak számát, a bolygó körüli pályára állt hajók számát és típusát, előrevetített fékezési pályákat és időgörbéket, energiaelemzéseket és elfogott üzeneteket –, de Gladstone és a többiek szeme a légi és felszíni kamerák viszonylag semmitmondó és változatlan fénysürgönyképsorára tapadt: csillagok, felhők teteje, utcák, a Légkörteremtő Állomás Lapálypromenádra néző parkja, ahol tizenkét órája maga Gladstone is a kilátásban gyönyörködött. Éjszaka volt a bolygón. Óriási mezei zsurlók hajladoztak az öböl felőli, csendes szélben.

– Szerintem tárgyalni fognak – magyarázta Richeau szenátor. – Először elénk tárják ezt a fait accomplit, a kilenc lerohant bolygó tényét, aztán tárgyalni fognak, mégpedig kemény feltételeket szabva az új hatalmi egyensúly kialakításában. Úgy értem, ha mindkét inváziós hullámuk sikerrel jár, az is csak huszonöt bolygót jelent a Háló és a Protektorátus kétszáz bolygója közül.

– Jogos – helyeselt Persov diplomáciai miniszter –, de ne feledje, szenátor, hogy stratégiai jelentőségű bolygók is vannak köztük... példának okáért ez itt. A TC^2 mindössze kétszázharmincöt órával van a Mennyország Kapuja mögött a Számkivetett menetrendben.

Richeau szenátor farkasszemet nézett Persovval.

– Tisztában vagyok vele – mondta fagyosan. – Csupán azt mondom, kizártnak tartom, hogy a Számkivetettek tényleges hódítást terveznek. Könnyelműség volna a részükről. A HAD amúgy sem hagyná, hogy a második hullám mélyen behatoljon. Ez az úgynevezett invázió bizonyára csak a tárgyalások előfutára.

– Talán – tűnődött Roanquist szenátor a Nordholmról. – De egy efféle tárgyalás szükségképpen azon állna vagy bukna, hogy...

– Egy pillanat! – szakította félbe Gladstone.

Az adatoszlopok tanúsága szerint több mint száz Számkivetett hadihajó mozgott a Mennyország Kapuja körüli pályán. A szárazföldi csapatokat arra utasították, hogy csak akkor lőjenek, ha tüzet viszonoznak, és nem látszottak harci tevékenységre utaló jelek a válságterembe fénysürgönyözött harminc-egynéhány felvételen. Ám ekkor hirtelen felragyogott a Lapályváros fölötti felhőréteg, mintha óriási reflektorokat kapcsoltak volna fel. Tucatnyi koherens fénynyaláb döfött az öbölbe és a városba, ezzel is erősítve a reflektorhatást. Gladstone-nak úgy tűnt, mintha gigantikus fehér oszlopokat emeltek volna a talaj és a felhőtakaró közé.

Hamar megtört az illúzió. A száz méter széles fénypászmák tövében pusztító, forgószélerejű lángorkán kerekedett. Az öböl vize felforrt, mígnem hatalmas gőzgejzírek csaptak fel a közeli kamerák előtt. A magaslatokról ráláttak arra, amint a város százéves kőépületei lángok martalékává válnak, s úgy roskadnak össze, mintha egy tornádó söpörne végig rajtuk. A Promenád Háló-szerte híres kertjei és közparkjai kigyulladtak, majd hatalmas sár-és törmelékeső kíséretében felrobbantak, mintha egy láthatatlan buldózer haladna el köztük. Kétszáz éves mezei zsurlók hajlottak meg, mintha hurrikán tépné őket, lángra lobbantak és elporladtak.

– Perzselő sugarak egy Bowers osztályú fáklyahajóról – törte meg a csendet Singh admirális. – Vagy a Számkivetett megfelelőjéről.

A város lángokban állt, robbanások rázták meg, előbb porrá zúzták, majd újra felszántották a fényoszlopok. A fénysürgönyök nem közvetítettek hangot, de Gladstone sikolyokat hallott a fejében.

A felszíni kamerák egyesével elsötétültek. A Légkörteremtő Állomás magaslati panorámája egy fehér villanással eltűnt. A légi kamerák már rég megsemmisültek. A szárazföldi képek – volt belőlük vagy húsz – sorra kihunytak, az egyik egy hatalmas, bíborvörös robbanás kíséretében, amitől egy darabig mindenki csillagokat látott.

– Plazmarobbanás – mondta Van Zeidt. – Rövid megatonnás távolság. – Éppen egy HAD:tengerészgyalogos légvédelmi bázist lehetett látni a Városközi Csatornától északra.

Egyszer csak minden kép elsötétült. Az adatfolyam véget ért. A terem fényei felderengtek, hogy kompenzálják a sötétséget, ami olyan hirtelen támadt, hogy még a lélegzete is elakadt mindenkinek.

– Az elsődleges fénysürgönyadónak vége – szólalt meg Morpurgo tábornok. – A Nagykapu melletti fő HAD-támaszpontnál volt. A legerősebb védőmező, ötven méter szikla és tíz méter szénszálas acél alá temetve.

– Alakformált atomtöltetek? – tippelt Barbre Dan-Gyddis.

– Minimum – felelte Morpurgo.

Kolcsev szenátor felemelkedett, zömök lususi alakja szinte medveszerű erőt sugárzott.

– Jól van. Szó sincs semmiféle átkozott tárgyalási manőverről. A Számkivetettek most égettek porig egy hálóbeli bolygót. A civilizáció túlélése forog kockán. Most mit tegyünk?

Minden szempár Meina Gladstone-ra szegeződött.

A Konzul kirángatta a félig eszméletlen Theo Lane-t a suhanó roncsai közül, a vállára vette a fiatalember karját, és ötven méterig eltámolygott vele, mielőtt elterült volna egy füves tisztáson a Hoolie folyó partját szegélyező fák alatt. A suhanó nem gyulladt ki, de a felismerhetetlenségig összetörve támaszkodott a beomlott kőfalnak, amely végül megállította. Fém-és kerámiapolimer-darabkák szóródtak szét a folyóparton és a néptelen sétányon.

A városban tűzvész pusztított. Füst gomolygott a folyó túloldala felett, míg Jacktownnak ez a része, a Régi Negyed úgy festett, mintha máglyákat emeltek volna, ahonnan fekete füst száll fel a sűrű felhőkig.

Harci lézerek és rakéták húztak csíkokat a homályban, s elvétve robbanások jelezték, ha eltaláltak egy-egy landolókompot, ejtőernyőst vagy függesztékes buborékot, amik úgy záporoztak az égből, mint aratás után a szélfútta pelyva.

– Nem esett baja, Theo?

A főkormányzó bólintott, és az orrához nyúlt, hogy feltolja a szemüvegét... majd értetlenül megdermedt, ahogy rájött, hogy a szemüveg eltűnt. Theo homloka és karja vérfoltos volt.

– Beütöttem a fejem – nyögte kásásán.

– Használnunk kell a komlogját – mondta a Konzul. – Szólnunk kell valakinek, hogy jöjjenek értünk.

Theo biccentett, felemelte a karját, és a csuklóját látva összeráncolta a homlokát.

– Nincs meg – állapította meg. – Nincs meg a komlog. Biztos a suhanóban maradt. – Megpróbált talpra kászálódni.

A Konzul visszahúzta a földre. A díszfák fedezéket nyújtottak, a suhanó azonban nyílt terepen volt, és nem maradt titokban a landolásuk. A Konzul jó néhány fegyverest látott a szomszédos utcákban rohangálni, miközben a suhanó kényszerleszállást hajtott végre a futóművek nélkül. Lehettek ÖVK-sok, Számkivetettek vagy akár hegemóniai tengerészgyalogosok is, de a Konzul gyanította, hogy nem számít, kihez hűségesek, mert előbb fogják meghúzni a ravaszt, és csak utána kérdeznek.

– Hagyja a fenébe! – mondta. – Keresünk egy telefont. Felhívjuk a konzulátust.

Körülnézett, és beazonosította a zuhanás helyszíne melletti raktárakat és kőházakat. Néhány száz méterrel feljebb egy régi katedrális állt elhagyatottan, káptalanháza omladozva lógott a folyópart fölé.

– Tudom, hol vagyunk – jelentette ki a Konzul. – Innen csak egy-két háztömb a Cicero. Gyerünk! – Átemelte a vállán Theo karját, és felsegítette a sérült férfit.

– Cicero, helyes – motyogta Theo. – Rám férne egy ital.

A délre nyíló utcából nyílvető puskák ropogása hallatszott, válaszul energiafegyverek sisteregtek. A Konzul, amennyire tőle tellett, hagyta, hogy Theo ránehezedjen, és félig sétálva, félig botorkálva elindult a keskeny folyóparti mellékutcán.

– Ó, a fenébe! – suttogta a Konzul.

A Cicero lángokban állt. A régi kocsma és fogadó – olyan régóta állt, mint Jacktown, régebb óta, mint a főváros nagy része – négy megereszkedett folyóparti épületéből hármat már elemésztettek a lángok, és az utolsó szárny megmentésén csak egy törzsvendégekből álló tűzoltó brigád fáradozott.

– Ott van Stan! – mutatott a Konzul a vödröket adogató emberek sorának végén álló Stan Leweski nagydarab alakjára. – Itt jó lesz. – A Konzul segített leülni Theónak egy szilfa alatt a sétány szélén. – Hogy van a fejed?

– Fáj.

– Mindjárt hozok segítséget – mondta a Konzul, aztán amilyen gyorsan csak tudott, odaszaladt a keskeny sikátoron a férfiakhoz.

Stan Leweski úgy bámult a Konzulra, mintha kísértetet látna. A nagydarab férfi koszos arcát könnyek tarkították, szeme tágra nyílt, mint aki fel sem fogja, mi történik. A Cicero hat nemzedéken keresztül volt a családja tulajdona.

Lágyan szemetelt az eső, és úgy tűnt, sikerül eloltani a tüzet. Férfiak kiáltoztak a sorban, ahogy néhány gerenda a hamuvá vált alagsorba roskadt a kiégett szárnyból.

– Istenem, odavan! – nyöszörögte Leweski. – Látja? Jiri nagypapa bővítése! Odavan!

A Konzul megragadta az óriás vállát.

– Stan, segítségre van szükségünk. Theo ott van a túloldalon. Megsérült. A suhanónk lezuhant. El kell jutnunk az űrkikötőbe... Használnunk kell a telefonodat. Vészhelyzet van, Stan.

Leweski a fejét rázta.

– A telefon elégett. A komlog hullámhosszait zavarják. Egy nyavalyás háború dúl. – A régi fogadó leégett épületeire mutatott. – Odavannak, az isten verje meg! Odavannak.

A Konzul ökölbe szorította a kezét, majd’ szétrobbant a tehetetlenségtől. Sokan tolongtak körülöttük, de a Konzul senkit sem ismert közülük. Nem látott a közelben HAD-vagy ÖVK-csapatokat.

– Én segíthetek – szólalt meg valaki mögötte. – Van egy suhanóm.

A Konzul megpördült. A férfi az ötvenes évei végén, hatvanas évei elején járhatott, korom és izzadság borította csinos arcát, és szürke csíkokat festett hullámos hajába.

– Nagyszerű – derült fel a Konzul. – Örök hálám. – Elhallgatott. – Találkoztunk már?

– Dr. Melio Arundez – mutatkozott be a férfi, s közben már el is indult arrafelé, ahol Theo pihent.

– Arundez – ismételte a Konzul, és igyekezett lépést tartani a férfival. Ismerősen csengett a neve. Ismerte valahonnan? Vagy ismernie kellene? – Jóságos ég, Arundez! – kiáltott fel. – Ön volt Rachel Weintraub barátja, amikor évtizedekkel ezelőtt idejött.

– Igazából az egyetemi témavezetője – helyesbített Arundez. – Ismerem magát. Sollal együtt vett részt a zarándoklaton. – Megálltak Theo előtt, aki ugyanott ült, ahol a Konzul hagyta, arcát a kezébe temetve. – Ott van a suhanóm – mondta Arundez.

A Konzul egy kicsi, kétszemélyes Vikken Zephyrt látott a fák alatt parkolni.

– Nagyszerű. Elvisszük Theót a kórházba, aztán nekem azonnal tovább kell indulnom az űrkikötőbe.

– A kórházban lépni sem lehet, annyian vannak – mondta Arundez. – Ha úgyis a hajójához akar eljutni, azt javaslom, vigye a főkormányzót az ottani műtőbe.

A Konzul megtorpant.

– Honnan tudta, hogy van a kikötőben egy hajóm?

Arundez kinyitotta a suhanó ajtaját, és odatámogatta Theót az első kontúrülések mögötti, keskeny pádhoz.

– Mindent tudok magáról és a többi zarándokról, M. Konzul. Hónapok óta engedélyt próbálok szerezni, hogy az Időkripták völgyébe mehessek. El sem tudja képzelni, milyen zaklatott lettem, amikor tudomást szereztem róla, hogy az uszályuk titokban már kifutott, Sollal a fedélzetén. – Arundez nagy levegőt vett, és feltette a kérdést, amitől láthatóan annyira rettegett. – Rachel életben van még?

A felnőtt Rachel szeretője volt, gondolta a Konzul.

– Nem tudom – felelte. – Mindent elkövetek, hogy még időben visszaérjek, és ha tudok, segíthessek rajta.

Melio Arundez bólintott, elhelyezkedett a sofőrülésben, és intett a Konzulnak, hogy szálljon be.

– Teszünk egy kísérletet az űrkikötővel. Nem lesz egyszerű dolgunk az ottani harcok miatt.

A Konzul hátradőlt, és az egészet teste lüktetett a zúzódásoktól, vágásoktól és kimerültségtől, ahogy az ülés felvette az alakját.

– Vigyük el Theót... a főkormányzót... a konzulátushoz vagy a kormányzati palotához, vagy minek hívják.

Arundez megrázta a fejét, és beindította a repellereket.

– Az nem fog menni. A konzulátusnak annyi, a rendkívüli híradó szerint kósza rakétatalálatot kapott. Az összes hegemóniai tisztviselő az űrkikötőbe menekült, hogy elhagyja a bolygót, mielőtt még a barátja a keresésére indult volna.

A Konzul a félájult Theo Lane-re nézett.

– Induljunk! – mondta halkan Arundeznek.

A suhanóra kézifegyverekkel nyitottak tüzet, amikor elhaladtak a folyó fölött, de a nyilak lepattantak a burkolatról, az egy szem energianyaláb pedig alattuk szelte át a levegőt, tízméteres gőzoszlopot csapva fel. Arundez úgy vezetett, mint egy őrült – cikázott, lebukott, megdőlt, hirtelen irányt váltott, és időnként olyanokat forgott a suhanóval a tengelye körül, mintha üveggolyókon egyensúlyozott volna egy tányérral. A Konzul ülésének hevederei szorosabbra fonódtak, de még így is hányingere támadt. Mögöttük Theo feje előre-hátra nyaklott a hátsó padon, miután eszméletét vesztette.

– A belvárost rommá lőtték! – ordította túl Arundez a repellereket. – Elmegyünk a régi viadukt mellett az űrkikötőhöz vezető autópályáig, aztán alacsonyan átrepülünk a mezők fölött.

Megkerültek egy égő épületet, és a Konzul későn eszmélt rá, hogy régen ott lakott.

– Járható még az űrkikötői autópálya?

Arundez a fejét rázta.

– Esélytelen. Az elmúlt harminc percben ejtőernyősök szálltak le mellette.

– A Számkivetettek le akarják rombolni a várost?

– Nem. Azt megtehették volna bolygó körüli pályáról, hajcihő nélkül is. Úgy tűnik, bekerítik a fővárost. A legtöbb landolókompjuk és ejtőernyősük legalább tíz kilométerrel kijjebb ér földet.

– Kik harcolnak ellenük, az ÖVK-ink?

Arundez felkacagott, fogsora fehéren villant a cserzett arcon.

– Mostanra már félúton lehetnek Endymionba és Port Romance-ba... habár tíz perccel ezelőtt, amikor még nem zavarták a kommunikációs csatornákat, arról számoltak be, hogy azokat a városokat is megtámadták. Nem, az ön által látott, gyér ellenállásért a város és az űrkikötő védelmére hátrahagyott néhány tucat HAD:tengerészgyalogos felel.

– Vagyis a Számkivetettek nem rombolták le, nem szállták meg az űrkikötőt?

– Nem. Legalábbis pár perccel ezelőttig még nem. Rövidesen megtudjuk. Kapaszkodjon!

Az űrkikötőig tartó tíz kilométeres út a VIP-autópályán vagy a légi folyosókon csak néhány percet vesz igénybe, de Arundez kacskaringós, dombok, völgyek és erdők közt vezető vargabetűje megnyújtotta és élvezetesebbé tette az utazást. A Konzul az ablakon át figyelte a tovasuhanó domboldalakat és égő menekülttáborokat. Férfiak és nők kuporodtak sziklák mögé és alacsony fák alá, és behúzták a fejüket, ahogy elsüvített felettük a suhanó. Egyszer a Konzul egy domboldalba beásott HAD:tengerészgyalogos osztagot pillantott meg, de a katonák egy északi dombra koncentráltak, ahonnan lézersugarakkal szórták meg őket. Arundez ugyanekkor vette észre a tengerészgyalogosokat, és meredeken balra döntötte a suhanót. Lebukott egy szűk vízmosásba, és a következő pillanatban a gerincen lévő fák lombjait egy láthatatlan sövényvágó olló nyeste le.

Végül túljutottak az utolsó hegygerincen, és a szemük elé tárult az űrkikötő nyugati kapuja és kerítése. Az űrkikötő körül kékeslila védő-és takarómezők pulzáltak. Még csak egy kilométerre közelítették meg, amikor egy szűk hullámhosszú lézer vált láthatóvá, majd befogta őket.

– Azonosítatlan suhanó, azonnal szálljon le, vagy megsemmisítjük! – hallatszott egy hang a rádióból.

Arundez leszállt.

A tíz méterre lévő lombok vibrálni kezdtek, és egyszer csak azt vették észre, hogy aktivált polimerálcájú szellemek kerítették be őket. Arundez kinyitotta a pilótafülke ajtaját, mire rohampuskák szegeződtek rá és a Konzulra.

– Szálljon ki a járműből! – parancsolta egy testetlen hang a vibráló álca mögül.

– Velünk van a főkormányzó – kiáltott a Konzul. – Engedjenek be!

– Persze, meg még mit nem?! – förmedt rájuk valaki erős hálóbeli akcentussal. – Kifelé!

A Konzul és Arundez kapkodva kikapcsolták a hevedereiket, és már léptek volna kifelé, amikor felcsattant egy hang a hátsó ülésről:

– Müller hadnagy, maga az?

– Öhm, igen, uram.

– Felismer, hadnagy?

Az álcázó burok depolarizálódott: egy fiatal tengerészgyalogos állt teljes harci páncélban a suhanótól alig egy méterre. Arcát fekete vizor fedte, de a hangja alapján fiatal volt.

– Igen, uram... izé... főkormányzó. Ne haragudjon, nem ismertem meg a szemüvege nélkül. Ön megsebesült, uram!

– Tudok róla, hadnagy. Ezért kísértek ide ezek az urak. Nem ismeri fel a Hyperion volt hegemóniai konzulját?

– Elnézést, uram – szabadkozott Müller hadnagy, és visszahessegette az embereit a fák mögé. – A támaszpont le van zárva.

– Még jó, hogy le van zárva – sziszegte fogcsikorgatva Theo. – Én hagytam jóvá a parancsot. Ugyanakkor a hegemóniai főméltóságok evakuációját is engedélyeztem. Az ő suhanóikat átengedte a kordonon, nemde, Müller hadnagy?

A fejéhez kapta egyik kesztyűs kezét, mintha meg akarná vakarni a sisak és a vizor alatt a fejét.

– Ohm... igen, uram. Megerősítve. De annak már egy órája, uram. Az evakuációs kompok elmentek, és...

– Az ég szerelmére, Müller, szóljon be a taktikai csatornán, és kérjen engedélyt Geraszimov ezredestől, hogy átengedhessen minket.

– Az ezredes meghalt, uram. Komptámadás érte a keleti peremet, és...

– Akkor Lewellyn századostól – mondta Theo. Megtántorodott, de sikerült megkapaszkodnia a Konzul ülésének háttámlájában. Vérfoltos arca halottsápadt volt.

– Ööö... a taktikai csatornák nem működnek, uram. A Számkivetettek zavarják a szélessávot...

– Hadnagy – ripakodott rá Theo olyan éles hangon, amilyet a Konzul még sosem hallott ifjú barátjától –, a saját szemével azonosított engem, és lefuttatta az implant személyazonosítómat. Most pedig engedjen be az űrkikötőbe, vagy lőjön le minket!

A páncélos tengerészgyalogos hátrasandított a fák közé, mint aki a tűzparancs kiadását fontolgatja.

– Nincs már több landolókomp, uram. És más hajók sem érkeznek.

Theo bólintott. A homlokára tapadt vér megalvadt, de a hajvonalától most egy friss patakocska indult meg.

– A zár alá vett hajó még mindig a kilences silóban áll, ugye?

– Igen, uram – felelte Müller, végül csak vigyázzba állva. – De az egy civil hajó, és nem jutna el vele az űrig, a Számkivetettek...

Theo csendre intette a tisztet, és jelezte Arundeznek, hogy hajtson a kerítés felé. A Konzul vetett egy pillantást az előttük húzódó határvonalakra, takarómezőkre, védőmezőkre és nyomásérzékeny aknákra, amik tíz másodperc múlva a suhanó útját fogják állni. Látta integetni a tengerészgyalogos hadnagyot, mire egy átjáró nyílt a kékeslila energiamezőben. Senki sem tüzelt. Fél perc múlva már az űrkikötő aszfaltját szelték át. Az északi peremen magasra csaptak a lángok. Balra egy rakás HAD-lakókocsi és parancsnoki modul bugyborékoló műanyag tócsává olvadt.

Emberek is voltak bennük, gondolta a Konzul, és megint elfogta a hányinger.

A hetes silót lebombázták, kör alakú, tízcentis szénszálas falai darabokra hullottak, mintha kartonpapírból lettek volna. A nyolcas siló plazmagránátokra utaló hófehér izzással égett. A kilences siló sértetlen volt; a Konzul hajójának orra épphogy kikandikált a hármas fokozatú védőmezővel óvott siló falai fölött.

– Feloldották már a zárlatot? – kérdezte a Konzul.

Theo lefeküdt a párnázott padon.

– Igen – felelte kásás hangon. – Gladstone engedélyezte a karanténkupola lekapcsolását. Az ott csak a szokásos védőmező. Egy egyszerű paranccsal felülbírálható.

Amikor Arundez leszállt a suhanóval az aszfaltra, már villogtak a piros vészjelek, és szintetikus hangok kezdték sorolni a meghibásodásokat. Segítettek kiszállni Theónak, aztán megálltak a kis suhanó hátuljánál, ahol a nyilak és repeszek csipkézett forradást véstek a motorházba és a repeller burkolatába. A váz egy része megolvadt a túlterheléstől.

Melio Arundez megsimogatta a járművet, aztán megfordultak, és Theót támogatva elindultak a siló ajtaja és a dokkolóhíd felé.

– Atyaég – hüledezett dr. Melio Arundez ez meseszép! Még soha nem jártam csillagközi magánűrhajóban.

– Csak néhány tucat létezik belőle – mondta a Konzul, Theo arcára és orrára tapasztva az ozmózismaszkot, és óvatosan lefektetve a vörös hajú fiatalembert a műtő stabilizáló tápfolyadékkal teli tartályába. – Ne tévessze meg a mérete, ez a hajó több százmillió márkába került. A vállalatok és a határvidéki bolygók kormányai a költséghatékonyság jegyében nem a katonai gépeiket szokták használni azon ritka alkalmakkor, amikor a csillagok között kell utazniuk. – A Konzul lezárta a tartályt, és szemügyre vette a diagnosztikai programot. – Rendbe fog jönni – mondta végül Arundeznek, és visszatért a holoárokba.

Melio Arundez az ősi Steinway mellett állt, és gyengéden végigsimított a versenyzongora lakkozott felületén. Kinézett a hajótest átlátszó panelein a behúzott erkély fölött, és azt mondta: – Tüzek gyulladtak a főkapunál. Jobb, ha eltűnünk innen!

– Azon vagyok – felelte a Konzul, azzal intett Arundeznek, hogy üljön le a kivetítőárok kör alakú kanapéjára.

A régész leroskadt a süppedős párnákra, és körülnézett.

– Itt nincsenek... izé... vezérlők?

– Hídra gondol? – mosolyodott el a Konzul. – A pilótafülke műszerfalára? Talán egy kormányra, amit forgathatok? Nem egészen. Hajó!

– Igen? – csendült egy lágy hang a semmiből.

– Megadták a felszállási engedélyt?

– Igen.

– Eltávolították a védőmezőt?

– A saját mezőnk volt. Kikapcsoltam.

– Oké, akkor húzzuk el a csíkot. Ugye nem kell mondanom, hogy egy háború kellős közepén csücsülünk?

– Nem. Figyelemmel kísértem a fejleményeket. Az utolsó HAD-űrhajók jelenleg hagyják el a Hyperion rendszerét. A lenti tengerészgyalogosok itt ragadtak, és...

– A taktikai elemzést halasszuk későbbre, Hajó – szakította félbe a Konzul. – Tápláld be az Időkripták völgyének útirányát, és vigyél el innen!

– Igen, uram – felelte a hajó. – Csupán arra hívtam fel a figyelmet, hogy az űrkikötőt védő csapatok legfeljebb már csak egy órán át tarthatnak ki.

– Értettem – mondta a Konzul. – Most pedig indulás!

– Kötelességem előbb átadni ezt a fénysürgönyt. Az üzenet ma délután érkezett, a Háló szabványideje szerint 1622:38:14-kor.

– Hé! Álljon meg a menet! – kiáltotta a Konzul, kimerevítve a félig betöltött holoüzenetet. Meina Gladstone félbevágott arca lebegett felettük. – Kötelességed levetíteni, mielőtt elindulnánk? Kinek a parancsait követed, Hajó?

– Gladstone vezérigazgatóét, uram. A vezérigazgató öt nappal ezelőtt felülírta a hajó összes programját. Már csak a fénysürgöny levetítése van hátra, mielőtt...

– Szóval ezért nem reagáltál a távolból leadott parancsaimra – zsörtölődött a Konzul.

– Igen – társalgott kedélyesen a hajó. – Azt akartam mondani, hogy már csak ezt az üzenetet kell levetítenem, azután újra átadhatom önnek a parancsnokságot.

– És utána azt teszed, amit mondok?

– Igen.

– Oda viszel, ahová mondom?

– Igen.

– Semmi rejtett felülbírálás?

– Nem tudok róla.

– Lássuk azt a sürgönyt! – sóhajtott a Konzul.

Meina Gladstone vezérigazgató Lincolnt idéző arca a vetítőárok közepén lebegett. A kép néha szétesett és megszakadt, de ez együtt járt a fénysürgönyökkel.

– Örülök, hogy túlélte az Időkriptáknál tett látogatását – mondta a Konzulnak. – Mostanra biztosan rájött, hogy arra kérem: tárgyaljon a Számkivetettekkel, mielőtt visszatérne a völgybe.

A Konzul karba fonta a kezét, és mogorván nézett Gladstone képére. Odakint lemenőben volt a nap. Még néhány perc, és elérkezik Rachel Weintraub születésének pillanata, minekutána egyszerűen megszűnik létezni.

– Megértem, hogy azonnal a barátai segítségére akar sietni – folytatta Gladstone de jelenleg nem tehet semmit a gyermekért... a Háló specialistái bizton állítják, hogy sem a kriogén álom, sem a transz nem fékezheti meg a Merlin-kórt. Ezt Sol is tudja.

– Igazat mond – szólt a vetítőárok túloldaláról dr. Arundez. – Évekig kísérleteztek vele. Rachel életét vesztené a transzban.

– ...a Háló több milliárd polgárán viszont még segíthet, noha azt hiszi, hogy elárulta őket – magyarázta közben Gladstone.

A Konzul a térdére könyökölt, és a tenyerére támasztotta az állát. Hangosan dörömbölt a szíve.

– Tudtam, hogy meg fogja nyitni az Időkriptákat – mondta Gladstone, és bánatos, barna szeme mintha egyenesen a Konzulra szegeződött volna. – A Mag jövendőmondói kimutatták, hogy a Maui-Covenanthoz... valamint a nagyapja lázadásának emlékéhez való hűsége minden mást felülmúl. Ideje volt, hogy megnyíljanak a Kripták, és csakis ön aktiválhatta a Számkivetettek készülékét még a Számkivetettek előtt.

– Eleget hallottam ebből – közölte a Konzul, majd felállt, és hátat fordított a vetítésnek. – Töröld az üzenetet! – adta utasításba a hajónak, jól tudva, hogy úgysem fog engedelmeskedni.

Melio Arundez átlépett a vetített képen, és szorosan megragadta a Konzul karját.

– Hallgassa végig! Kérem.

A Konzul a fejét ingatta, de karba font kézzel az árokban maradt.

– Most pedig bekövetkezett a legrosszabb, amitől tartottunk – mondta Gladstone. – A Számkivetettek megszállják a Hálót. A Mennyország Kapuját felperzselték. Az Úrliget egy órára van attól, hogy elsöpörjék. Létfontosságú, hogy találkozzék a Hyperion-rendszerben lévő Számkivetettekkel, és tárgyaljon velük... Vesse latba a diplomáciai képességeit, és kezdeményezzen velük párbeszédet. A Számkivetettek nem válaszolnak a fénysürgönyeinkre, sem a rádióüzeneteinkre, de értesítettük őket a jöveteléről. Szerintem még mindig bízni fognak önben.

A Konzul felnyögött, a zongorához ment, és a fedelére csapott az öklével.

– Nem is óráink, csak perceink vannak hátra, Konzul – nyomatékosította Gladstone. – Arra kérem, hogy előbb menjen el a Hyperion-rendszerben lévő Számkivetettekhez, aztán, ha nagyon akar, megpróbálhat visszatérni az Időkripták völgyébe. Magának nem kell elmagyaráznom, mivel jár egy háború. Milliók halnak meg hiába, hacsak nem találunk egy biztonságos csatornát, amin kommunikálhatunk a Számkivetettekkel.

– Magán múlik a döntés, de kérem, gondoljon bele, milyen következményekkel járna, ha kudarcot vallanánk. Ez az utolsó lehetőségünk arra, hogy feltárjuk az igazságot, és megőrizzük a békét. Ha elérte a Számkivetett rajt, keresni fogom a fénysürgönyön keresztül.

Gladstone arca megremegett, elhomályosult, és eltűnt.

– Válasz? – kérdezte a hajó.

– Nincs válasz. – A Konzul fel-alá járkált a Steinway és a holoárok között.

– Az elmúlt kétszáz évben egyetlen űrhajónak vagy suhanónak sem sikerült leszállnia a völgy közelében úgy, hogy életben maradt a legénysége – emlékeztette Melio Arundez. – Gladstone biztosan tisztában van vele, milyen kicsi az esélye annak, hogy elmegy a völgybe... túléli a Shrike-ot... és utána elmegy a Számkivetettekhez.

– Mostanra változott a helyzet – erősködött a Konzul, de nem fordult a másik férfi felé. – Az időáramlatok megvadultak. A Shrike oda megy, ahova kedve tartja. Lehet, hogy már semmi nincs, ami meggátolja az ember kormányozta hajók landolását.

– És lehet, hogy a hajója tökéletes leszállást hajt végre, csak éppen már nem leszünk a fedélzetén – vágta rá Arundez. – Mint már oly sokszor megtörtént.

– A rohadt életbe – kiáltotta megpördülve a Konzul –, vállalta a kockázatot, amikor azt mondta, hogy velem tart!

A régész higgadtan bólintott.

– Nem magamat féltem, uram. Bármilyen kockázatot vállalok, ha azzal segíthetek Rachelen... vagy akár csak újra láthatom. Az ön élete az, amitől az emberiség túlélése függhet.

A Konzul megrázta az öklét, és úgy rótta a köröket, mint egy ketrecbe zárt ragadozó.

– Ez nem igazság! Gladstone egyszer már dróton rángatott. Kihasznált... cinikus módon... szántszándékkal. Megöltem négy Számkivetettet, Arundez. Lelőttem őket, mert aktiválnom kellett a nyamvadt készüléküket, hogy megnyissam a Kriptákat. Mit gondol, vajon tárt karokkal várnak majd?

A régész pislogás nélkül nézett sötét szemével a Konzulra.

– Gladstone szentül hiszi, hogy tárgyalásokba fognak bocsátkozni önnel.

– Ki tudja biztosan, mit fognak tenni? Vagy ha már itt tartunk: ki tudja, mit hisz Gladstone? Jelenleg magasról teszek a Hegemóniára és a Számkivetettekkel való kapcsolatára. Szívből küldök dögvészt mindkét családra.

– Még úgy is, hogy az emberiség ekkora veszteségeket szenved?

– Nem ismerem az emberiséget – mondta a Konzul elcsigázottan. – Sol Weintraubot viszont ismerem. Meg Rachelt. Meg egy Brawne Lamia nevű, sérült nőt. Meg Paul Duré atyát. Meg Fedmahn Kassadot. Meg...

A hajó lágy hangja körülfonta őket.

– Az űrkikötő északi határát áttörték. Megkezdem a végső felszállási műveleteket. Kérem, foglalják el helyeiket!

A Konzul a holoárokba botorkált, miközben a belső védőmező teljes súlyával rátelepedett. A függőleges nyomáskiegyenlítés drámai módon megugrott, a helyükhöz szögezve a tárgyakat, és sokkal nagyobb védelmet nyújtva az utasoknak, mint egy heveder vagy védőülés. Miután a szabadesés fázisába érnek, csökkenni fog a nyomás, de még mindig megmarad a gravitáció helyett.

A holoárok felett elhomályosult a levegő, majd feltűnt a rohamosan távolodó siló és űrkikötő képe. A látóhatár és a messzi dombok meg megbillentek, ahogy a hajó nyolc g-s kitérő manővereket hajtott végre. Néhány energiafegyver feléjük villant, de az adatoszlopok szerint a külső védőburok semlegesítette a hatásukat. Aztán a látóhatár eltörpült és meggörbült, a lazúrkék égboltot pedig felváltotta a szénfekete űr.

– Úti cél? – kérdezte a hajó.

A Konzul lehunyta a szemét. Mögöttük egy halk csengő jelezte, hogy Theo Lane átszállítható a gyógytartályból az egyes számú műtőbe.

– Mikor futunk a leghamarabb Számkivetett inváziós egységekbe? – kérdezett vissza a Konzul.

– Harminc perc a rajig – felelte a hajó.

– És mikor érünk a hadihajóik lőtávolába?

– Most mérnek be minket.

Melio Arundez arckifejezése nyugodt maradt, de az ujjai elfehéredtek a holoárok kanapéjának háttámláján.

– Jól van – mondta a Konzul. – Irány a raj! Kerüld el a hegemóniai hajókat. Sugározd minden frekvencián, hogy fegyvertelen diplomáciai hajó vagyunk, és tárgyalni jöttünk.

– Az üzenetet Gladstone vezérigazgató már előkészítette, uram. Minden fénysürgönycsatornán és kommunikációs frekvencián sugárzom.

– Ne hagyd abba! – közölte a Konzul. Arundez komlogjára bökött. Meg tudja mondani, mennyi az idő?

– Igen. Hat perc van hátra Rachel megszületésének pontos pillanatáig.

A Konzul hátradőlt, és megint lehunyta a szemét.

– Hosszú utat tett meg a semmiért, dr. Arundez.

A régész felállt, egy pillanatra kibillentette az egyensúlyából a szimulált gravitáció, aztán óvatosan a zongorához sétált. Megállt, és kinézett az erkélyablakon a fekete égre és a zsugorodó bolygó fénylő korongjára.

– Nem olyan biztos – suttogta. – Nem olyan biztos.

HARMINCNYOLC

Ma elérkeztünk ahhoz a mocsaras pusztasághoz, amiben felismertem Campagnát, és ennek örömére újabb köhögőroham kapott el, melynek végén még több vért öklendeztem fel. Jóval több vért. Leigh Hunt magánkívül van az aggodalomtól és a frusztrációtól. Miután a vállamat szorítja a roham alatt, és segít a közeli csermelyben benedvesített rongyokkal letörölgetni a ruhámat, azt kérdi:

– Mi tehetek önért?

– Gyűjtsön virágot a réten – nyögöm ki. – Joseph Severn ezt tette. Hunt dühösen hátat fordít, mert nem fogja fel, hogy lázas, kimerült állapotom ellenére csak az igazat mondtam.

A kis kordé és a fáradt ló minden addiginál nagyobb zötykölődéssel és nyekergéssel kel át Campagnán. Késő délután lovak csontvázai mellett haladunk el, aztán egy régi fogadó romjait hagyjuk el, utána egy mohával benőtt, hatalmas, leomlott viadukt következik, s végül póznákhoz érünk, amikbe látszólag fehér karókat tűzködtek.

– Mi a csuda lehet az? – kérdi Hunt.

– Útonállók csontjai – felelem az igazsághoz híven.

Hunt úgy mered rám, mintha meghibbantam volna a betegségtől. Talán így is volt.

Később kijutunk a campagnai mocsárból, és egy vörös foltot látunk megvillanni a távoli mezők fölött.

– Mi az? – kérdi Hunt lelkesen, reménykedőn. Tudom, hogy arra számít, mindjárt feltűnik néhány ember, s nem sokkal később egy működő távnyelő.

– Egy kardinális – válaszolom, megint csak az igazat mondva. – Aki madarakat lő.

Hunt rákapcsolódik gyatra, romos komlogjára.

– A kardinális is egy madár – mondja.

Bólintok, és nyugat felé nézek, de már nem látom a vörös foltot.

– Valamint egy egyházfi is – felelem. – És hát, közeledünk Rómához.

Hunt értetlenül ráncolja a homlokát, majd sokadik alkalommal próbál elérni valakit a komlog kommunikációs csatornáin. Béke van, a délután csendjét csak a vettura fakerekeinek ritmikus nyikorgása és egy messzi énekesmadár fuvolázása töri meg. Lehet, hogy egy kardinális?

Megérkezünk Rómába, és az este pírja felkúszik a felhőkre. A kis kordé billegve bedöcög a lateráni kapun, és szinte azonnal beleütközünk a repkénnyel futtatott Colosseumba, ahol láthatóan galambok ezrei vertek tanyát, mégis sokkal lenyűgözőbb, mint a holókon látott rom. Most nem egy háború utáni város lelakott peremkerületében található ökopoliszok gyűrűjébe ékelődve, hanem alacsony viskók és nyílt mezők közül emelkedik ki ott, ahol a város véget ér, és átadja helyét a vidéknek. A távolban látni Rómát... háztetők és kisebb romok pettyezik a legendás hét dombot. Itt viszont a Colosseum az úr.

– Jézusom – suttogja Leigh Hunt. – Ez meg micsoda?

– Útonállók csontjai – felelem kimérten, attól tartva, hogy újra elfog a kínzó köhögés.

Folytatjuk utunkat, a tizenkilencedik századi Régi Föld Rómájának elhagyatott utcáin csattogunk, miközben leszáll a tömör, súlyos éj, kialszanak a fények, és galambok köröznek az Örök Város kupolái és háztetői között.

– Hol van mindenki? – suttogja Hunt. Rémültnek tűnik.

– Nincsenek itt, mert nincsen rájuk szükség – felelem. A hangom élesen hasít a város szurdokszerű utcáinak alkonyi csendjébe. A kerekek macskaköves burkolatra fordulnak rá, de semmivel sem egyenletesebb, mint a városba vezető út véletlenszerűen lerakott kövezete volt.

– Ez valami stimszim? – kérdi Hunt.

– Állítsa meg a kocsit! – szólok neki, mire az engedelmes ló megáll. Egy nehéz kőtömbre mutatok a csatornában. – Rúgjon bele! – biztatom Huntot.

Hunt értetlenül néz rám, de azért leszáll, odamegy a kőtömbhöz, és lendületből belerúg. Galambok rebbennek fel a harangtornyokból és a repkény mögül, mivel megriasztotta őket Hunt visszhangzó szitokáradata.

– Doktor Johnsonhoz hasonlóan most ön is szemléltette a dolgok valósságát – mondom. – Ez itt nem stimszim, és nem is álom. Nem jobban, mint bármelyikünk élete.

– Miért hoztak ide? – követelt választ a vezérigazgató főtanácsadója az égre pislantva, mintha maguk az istenek hallgatóznának az esti felhők halványodó pasztellhatára mögül. – Mit akarnak?

A halálomat akarják, gondolom, és az igazság súlya mellbe vág. Lassú, kis levegőket veszek, nehogy rám törjön a köhögés, pedig már érzem, hogy gyűlik a torkomban a váladék. Azt akarják, hogy meghaljak, és hogy nézze végig, ahogy meghalok.

A kanca ismét húzni kezdi a kordét. Befordul jobbra a következő szűk sikátorba, onnan megint jobbra, egy szélesebb, árnyas, a kocsinktól visszhangzó útra, aztán megáll egy hatalmas lépcsősor tetejénél.

– Megérkeztünk – jelentem ki, és lekászálódom a kordéról. A lábam begörcsölt, a mellkasom szúr, és elültem a seggem. A fejemben megszületnek az utazás örömeihez intézett szatirikus óda első sorai.

Hunt ugyanolyan mereven száll le, mint én, és a nagy, kettéágazó lépcsősor tetejéhez sétál. Összefonja a karját, és úgy szuggerálja a lépcsőt, mintha csapda vagy délibáb volna.

– Egész pontosan hol is vagyunk, Severn?

A lépcső tövében nyíló térre mutatok.

– A Piazza di Spagna – felelem. Valamiért furcsának érzem, hogy Hunt Severnnek hív. Rá kell jönnöm, hogy már nem erre a névre hallgatok, amióta átjöttem a lateráni kapun. Pontosabban, a valódi nevemet megint a magaménak érzem.

– Még néhány évnek kell eltelnie – folytatom –, és Spanyol lépcsőnek fogják ezt nevezni. – Elindulok lefelé a lépcső bal oldali szárnyán. Hirtelen megszédülök, és majdnem elesem, de Hunt gyorsan elkapja a karom.

– Nincs olyan állapotban, hogy gyalogoljon – mondja.

Egy hámló vakolatú régi épületre mutatok, amely falként magasodik a széles lépcsősor túloldalánál, és a Piazzára néz.

– Már nincsen messze, Hunt. Oda tartunk.

Gladstone tanácsadója zordan az épületre bámul.

– Miért, mi lesz ott? Miért állunk meg ott? Mi vár a házban?

Nem tudom megállni, hogy ne mosolyodjak el azon, hogy egy ember, aki nem is állhatna távolabb a költészettől, észre sem veszi, és asszonáncot használ. Egyszeriben elképzelem, ahogy az épület sötét falai közt hosszú éjszakákat virrasztunk át, miközben megtanítom, hogyan alkalmazza ezt a módszert a hímrímek és a nőrímek sorvégével, bevezetem a jambikus versláb és a hangsúlytalan pirrichius váltogatásának gyönyöreibe, vagy rávezetem a gyakran használt spondeusok önelégültségére.

Köhögni kezdek, nem tudom abbahagyni, és a végén vér fröccsen a tenyeremre és az ingemre.

Hunt letámogat a lépcsőn, átkísér a Piazzán, ahol Bernini hajó formájú szökőkútja halkan csobog a szürkületben, aztán kinyújtott mutatóujjamat követve a fekete kapualjhoz vezet – a Piazza di Spagna 26-os szám alatti kapujához –, amely önkéntelenül eszembe juttatja Dante Isteni színjátékát. Szinte látom magam előtt a híres sort – LASCIATE OGNE SPERANZA, VOI CH’INTRATE, vagyis „Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel” – a kapu hűvös szemöldökfája fölé vésve.

Sol Weintraub a Szfinx bejáratánál állt, és az öklét rázta a világegyetemnek, mialatt leszállt az éj, és a nyíló Kripták ragyogó fényt árasztottak magukból. A lánya pedig nem tért vissza.

Nem tért vissza.

A Shrike magával vitte, acéltenyerébe vette az újszülött kis testét, majd hátralépett a sugárzó fénybe, amely azóta is úgy taszította Solt, mint egy bolygó gyomrából támadó, rettenetes szél. Sol újfent nekifeszült a fény hurrikánnak, de az szilárdan útját állta, akár egy elszabadult védőmező.

A Hyperion napja lenyugodott, és hideg szél kerekedett a pusztaság felől, amit a sivatag irányából érkező, hegyekből lezúduló hidegfront nyomott maga előtt. Sol megfordult, és elkerekedett szemmel bámulta a nyíló Időkripták reflektorfényében kavargó bíborvörös homokszemcséket.

A nyíló Időkripták!

Solt elvakította a hideg ragyogás. Lenézett a völgybe, ahol a többi Kripta halványzöld töklámpásként világított a homokvihar mögül. Csillogó, hosszú árnyak nyúltak meg a völgyben, mialatt a süvítő orkánnal kísért éjszaka kiszívta a naplemente színét a felhőkből.

Valami megmozdult a második építmény, a Jáde-kripta bejáratában. Sol lebotorkált a Szfinx lépcsőjén, vissza-visszanézve a nyílásra, ahol a Shrike eltűnt a kislányával, aztán futásnak eredt a Szfinx mancsai előtt, és a Jáde-kripta felé botladozott a szélkorbácsolta ösvényen.

Valami lassan távolodott az ovális ajtótól. Körvonalait hátulról világította meg a Kriptából áradó fényoszlop, de Sol nem tudta kivenni, embert lát-e, vagy a Shrike-ot. Ha a Shrike az, akkor puszta kézzel ragadja meg a torkát, és addig rázza, amíg vissza nem adja a lányát, vagy valamelyikük meg nem hal.

Nem a Shrike volt az.

Sol előtt most már egy ember alakja rajzolódott ki. Az illető megtántorodott, és a Jáde-kripta ajtófélfájának támaszkodott, mint aki megsérült vagy kimerült.

Egy fiatal nőt látott.

Sol arra a Rachelre gondolt, aki több mint fél szabványévszázada ezen a helyen volt; a fiatal régészre, aki ezeket a műemlékeket kutatta, nem is sejtve, milyen sorsot fog kiszabni rá a Merlin-kór. Sol mindig úgy képzelte gyermeke megmenekülését, hogy a betegség törlődik, az újszülött újra rendesen fog öregedni, s a gyermek-aki-majd-Rachellé-cseperedik visszakapja az életét. De mi van, ha a huszonhat éves Rachel tér vissza, az a Rachel, aki annak idején belépett a Szfinxbe?

Sol pulzusa olyan hevesen dobolt a fülében, hogy még a körülötte tomboló szélvihart is elnyomta. Integetni kezdett a homokvihar takarásába került alaknak.

A fiatal nő visszaintegetett.

Sol még húsz métert szaladt előre, harminc méterre a Kriptától megállt, és elkiáltotta magát:

– Rachel! Rachel!

A fiatal nő sziluettje ellépett az ajtótól, az arcához emelte a kezét, kiáltott valamit, amit elfújt a szél, és elindult lefelé a lépcsőn.

Sol rohant tovább, de letért az ösvényről, és megbotlott a kövekben. Vakon botorkált előre a talajon, ügyet sem vetve a belé hasító fájdalomra, ahogy a térde nekiütközött egy alacsony sziklának. Visszatalált az ösvényre, és a Jáde-kripta tövéhez futott. A nő előlépett az egyre táguló fénykúpból.

Ahogy Sol a legalsó lépcsőfokhoz ért, a nő összeesett. Sol elkapta, és gyengéden leengedte a földre. Szélfútta homok karistolódott a hátának; az időáramlatok láthatatlan, szédítő, déjà vut okozó örvényeket keltettek körülöttük.

– Hát tényleg maga az? – kérdezte a nő, és megérintette Sol arcát. – Ez a valóság. Visszajöttem.

– Igen, Brawne – mondta Sol, mindent megtéve, nehogy megremegjen a hangja, és félresimította Brawne Lamia haját az arca elől. Szorosan tartotta, karját a térdére kulcsolta, fejét feltámasztotta, és fölé hajolt, hogy megvédje a széltől és a homoktól. – Minden rendben, Brawne – suttogta, és a csalódottságtól könnyek gyűltek a szemébe. Nem engedte kicsordulni őket. – Minden rendben. Most már itt van.

Meina Gladstone felsietett a barlangszerű válságterem lépcsőjén, és kilépett a folyosóra, ahol a hosszú, vastag plexiüvegeken át kilátás nyílt az Olympus-hegyről a Tharsis-fennsíkra. Odalent szakadt az eső, és a csaknem tizenkét kilométeres magasságból jól látta a marsi villámokat és az elektromos kisülések függönyét, ahogy a vihar a sztyeppék felett vonszolta magát.

A tanácsadója, Sedeptra Akasi csendesen a vezérigazgató mellé állt.

– Továbbra sincs hír Leighről vagy Severnről? – kérdezte Gladstone.

– Semmi a világon – felelte Akasi. A fiatal fekete nő arcát megvilágította az Anyarendszer napjának sápadt fénye és a lenti villámlás. – A Mag hatóságai szerint meghibásodhatott egy távnyelő.

Gladstone hűvösen elmosolyodott.

– Hogyne. És vissza tud emlékezni távnyelő-meghibásodásra, Sedeptra? Bárhol a Hálóban.

– Nem, vezérigazgató asszony.

– A Mag nem érzi szükségét a finomkodásnak. Láthatóan azt hiszik, hogy bárkit elrabolhatnak, és nem vonhatók érte felelősségre. Azt hiszik, nem tudunk meglenni nélkülük a szükség órájában. És tudja mit, Sedeptra?

– Mit?

– Igazuk van. – Gladstone megrázta a fejét, és hátranézett a válságterembe vezető hosszú rámpára. – Szűk tíz percen belül a Számkivetettek bekebelezik az Úrligetet. Menjünk le, és csatlakozzunk a többiekhez! Az Albedo tanácsossal való megbeszélésem közvetlenül ezután esedékes?

– Igen, Meina. Szerintem... úgy értem, vannak köztünk, akik szerint túl kockázatos ilyen nyíltan szembeszállni velük.

Gladstone megtorpant a válságterem ajtaja előtt.

– Miért? – kérdezte, és a mosolya ezúttal őszinte volt. – Azt hiszi, hogy a Mag majd engem is eltüntet, mint Leight és Severnt?

Akasi mondani akart valamit, aztán mégsem tette, és széttárta a kezét.

Gladstone megfogta a fiatalabb nő vállát.

– Ha megteszik, Sedeptra, az megváltás lesz a számomra. De kétlem, hogy megtennék. Túl messzire sodródtunk ahhoz, hogy azt higgyék, már senki nem tudja megváltoztatni az események menetét. – Gladstone elhúzta a kezét, mosolya lehervadt. – És talán igazuk is van.

A két nő szótlanul vonult le a várakozó harcosok és politikusok körébe.

– Közeleg a nagy pillanat – jelentette ki Sek Hardeen, a Világfa Igaz Hangja.

Paul Duré atya felriadt tűnődéséből. Az elmúlt egy órában elmúlt a kétségbeesése és idegessége, és beletörődött, sőt, már-már élvezte, hogy nincs más választása, mint itt maradni, hogy nincs több teljesítendő feladata. Duré a Templomos Testvériség vezetőjének kedélyesen néma társaságában üldögélt, s együtt gyönyörködtek az Úrliget naplementéjében, a burjánzó csillagokban s a csillagoktól független esti fényekben.

Duré csodálkozott azon, hogy a templomos nem a testvérei körében tölti ezt a sorsfordító pillanatot, de abból, amit a templomos teológiáról tudott, kikövetkeztette, hogy a Muir hívei magányosan akarnak szembenézni a várható pusztulással, mégpedig legszentebb fájuk legrejtettebb lugasának legnagyobb becsben tartott teraszán. És a kámzsa alól időnként kiszűrődő halk mormogásból arra is rájött, hogy Hardeen komlog-vagy implantkapcsolatban áll templomos testvéreivel.

Mindenesetre békés módját választották a világvégevárásnak. Az ismert galaxis legmagasabb élő fáján ültek, hallgatták a langyos esti szellő zörgette levelek millióit, és nézték a pislákoló csillagokat, valamint a bársonyos égen vonuló ikerholdakat.

– Arra kértük Gladstone-t és a hegemóniai szerveket, hogy ne tanúsítsanak ellenállást, és ne engedjenek HAD-hadihajókat a rendszerbe – szólalt meg Sek Hardeen.

– Bölcs döntés volt ez? – kérdezte Duré. Hardeen korábban elmondta neki, mi történt a Mennyország Kapujával.

– A HAD flottája még nem rendezte a sorait, ezért nem tudnának komolyabb ellenállást kifejteni – magyarázta a templomos. – Ilyenformán legalább van esély, hogy semlegesként kezelik a bolygónkat.

Duré atya bólintott, és előrehajolt, hogy jobban rálásson a terasz árnyékába húzódott magas alakra. A csillagokon és a hold ragyogásán kívül csak a lenti lombokban megbúvó parázsgömbök szórtak halvány fényt.

– Ön mégis üdvözölte a háborút. A Shrike-szekta vezetőivel karöltve segédkezett a kirobbantásában.

– Nem, Duré. Nem a háborút üdvözöljük. A Testvériség tudta, hogy a háború a Nagy Változás része kell legyen.

– És az mi fán terem? – kérdezte Duré.

– A Nagy Változás akkor következik be, amikor az emberiség felismeri, hol a helye a világegyetem természetének rendjében, és megszűnik rákos daganat lenni.

– Rákos daganat?

– Egy ősi betegség, ami...

– Igen, tudom, mi az a rák – szólt közbe Duré. – Miért hasonlítja az emberiséghez?

Sek Hardeen teljesen színtelen, halvány akcentussal színezett hangjából árnyalatnyi felindultság érződött.

– Úgy terjedtünk szét a galaxisban, mint rákos sejtek egy élő testben, Duré. Szaporodunk és sokasodunk, és mit érdekel minket, ha ehhez számtalan létformát meg kell ölnünk, vagy félre kell söpörnünk! Eltakarítjuk az útból az intelligens vetélytársakat.

– Mint például?

– Mint például a sénéchai empatákat a Hebronon. A lápi kentaurokat a Kerten. A Kert teljes ökológiája megsemmisült, Duré, csak hogy néhány ezer ember telepedhessen le oda, ahol egykor több millió őshonos létforma virágzott.

– A terraformális egyik hátulütője – vakarta meg az arcát Duré behajlított mutatóujjával.

– Az Örvényt nem terraformáltuk – vágta rá azonnal a templomos –, mégis az utolsó szálig levadászták a jupiteri létformákat.

– De senki sem mutatott be perdöntő bizonyítékokat, hogy a zeplenek intelligensek – érvelt Duré, jóllehet nem sok meggyőződéssel a hangjában.

– Énekeltek – válaszolta a templomos. – Több ezer kilométeres távolságból szólongatták egymást a légkörben szerelemről és bánatról szóló dalokkal. És mégis kiirtották őket, akár a Régi Föld nagy bálnáit.

Duré összekulcsolta a kezét.

– Elfogadom, hogy komoly igazságtalanságok történtek. De csak van jobb módja a jóvátételnek, mint támogatni a Shrike-szekta kegyetlen filozófiáját... és hagyni, hogy tovább folyjon a háború?!

A templomos megrázta a kámzsáját.

– Nem. Ha csak az emberek által elkövetett igazságtalanságokról lenne szó, azokat máshogy is orvosolhatnánk. De a betegség java része... a fajok kihalásához és bolygók beszennyezéséhez vezető őrület java része... a bűnös szimbiózis hozadéka.

– Szimbiózis?

– Az emberiség és az InforMag között – felelte Sek Hardeen a legkeményebb hangon, amit Duré valaha templomostól hallott. – Ember és gépi intelligenciái között. Melyik élősködik a másikon? Már a szimbiózis egyik résztvevője sem tudná megmondani. De ez egy gonosz dolog, Duré, a természet elleni erők műve. Sőt, még annál is rosszabb, Duré: egy evolúciós zsákutca.

A jezsuita felállt, és a korláthoz sétált. Az éjszakai felhőzetként szétterülő lombkoronák sötétedő világára nézett.

– Kell lennie jobb megoldásnak a Shrike-nál és a csillagközi háborúnál!

– A Shrike katalizátor – mondta Hardeen. – Tisztítótűz, miután hagyják túlburjánzani az erdőt. Nehéz idők jönnek, de végül új hajtás, új élet, rengeteg új faj fog sarjadni... nemcsak máshol, hanem az emberi közösségen belül is.

– Nehéz idők – merengett Duré. – És a testvérisége kész emberek milliárdjait feláldozni, csak hogy beteljesüljön ez a... gyomlálás?

A templomos ökölbe szorította a kezét.

– Az nem fog bekövetkezni. A Shrike a figyelmeztetés. Számkivetett felebarátaink csak addig akarják uralmuk alá vonni a Hyperiont és a Shrike-ot, amíg le nem csapnak az InforMagra. Sebészi beavatkozás lesz... egy szimbióta elpusztítása, és az emberiség partnerként történő újjászületése az élet körforgásában.

– Senki sem ismeri az InforMag pontos helyét – sóhajtott Duré. – Hogyan csaphatnának le rá a Számkivetettek?

– Márpedig le fognak – erősködött a Világfa Igaz Hangja, ám hangja már bizonytalanabbul csengett, mint egy pillanattal korábban.

– Az Úrliget megtámadása is az alku része volt? – kérdezte a pap.

Ezúttal a templomos kezdett fel-alá járkálni a korlát és az asztal között.

– Nem fogják megtámadni az Úrligetet. Azt akartam, hogy lássa; ezért fogtam itt. Utána be kell számolnia róla a Hegemóniának!

– Rögtön tudni fogják, támadást indítottak-e a Számkivetettek – értetlenkedett Duré.

– Igen, de azt nem fogják tudni, miért kímélték meg a bolygónkat. Adja át nekik ezt az üzenetet! Mondja el az igazat!

– Pokolba az egésszel! – mondta Paul Duré atya. – Elegem van abból, hogy mindenki velem üzenget. Honnan tud maga minderről? A Shrike eljöveteléről. A háború okáról.

– Próféciákból, amelyek... – kezdte Sek Hardeen.

Duré a korlátra csapott. Hogy is találhatna magyarázatot egy olyan lény mesterkedéseire, aki képes manipulálni az időt – vagy legalábbis egy olyan hatalom szolgálatában áll, aki képes rá?

– Majd meglátja... – futott neki még egyszer a templomos, és mintegy a szavait alátámasztandó hatalmas, halk nesz hallatszott, mintha rejtőzködő emberek milliói sóhajtottak volna fel, majd toldották volna meg egy apró nyögéssel.

– Jóságos ég! – mondta Duré, és nyugat felé nézett, ahol felkelni látszott a nap, holott alig egy órája nyugodott le ugyanott. Forró szél rázta meg a leveleket és csapott az arcába.

Öt befelé hajló gombafelhő bontotta ki szirmait a nyugati látóhatáron, nappallá változtatva az éjszakát. A levegő felforrt, és színét vesztette. Duré ösztönösen a szeme elé kapta a kezét, aztán tudatosult benne, hogy a robbanások nagyon messze vannak, és ugyan a ragyogásuk felér a helyi napéval, nem fogják megvakítani.

Sek Hardeen hátracsapta a kámzsáját, és a forró szél belekapott hosszú, természetellenesen zöld hajába. Duré a férfi keskeny, beesett, enyhe ázsiai beütésű arcára nézett, és rádöbbent, hogy sokk torzítja el vonásait. Sokk és hitetlenség. Hardeen csuklyájából kommhívások és izgatott hangok mikrolocsogása szűrődött ki.

– Robbanások a Sierrán és Hokkaidón – suttogta maga elé a templomos. – Atombombák. A bolygó körüli pályán lévő hajókról.

Duré emlékezett rá, hogy a Sierra egy külvilágiaktól elzárt földrész volt, kevesebb, mint nyolcszáz kilométerre a Világfától, ahol álltak. Mintha rémlett volna, hogy a Hokkaido az a szent sziget, ahol a leendő bárkafákat növesztették és készítették ki.

– Áldozatok? – kérdezte, ám még mielőtt Hardeen válaszolhatott volna, vakító fénypászmák hasítottak végig az égen, ahogy taktikai lézerek, CPB-k és fúziós sugarak tucatjai rendet vágtak, ameddig csak a szem ellátott. Reflektorok gyanánt villantak fel az Úrligetet alkotó, bolygó méretű erdő lombsátra felett. S ahova betaláltak a sugarak, a nyomukban lángok lobbantak fel.

Duré megtántorodott, amikor egy száz méter széles sugár forgószélként söpört végig az erdőn, alig egy kilométerre a Világfától. Az ősi erdő lángra gyúlt, és tíz kilométer magas tűzfolyosó csapott fel az éjszakai égbolt alatt. A szél elsüvített Duré és Sek Hardeen mellett, ahogy a levegő rohant táplálni a tűzvihart. Újabb sugár kaszált végig észak-déli irányban, elhaladt a Világfa közelében, majd eltűnt a látóhatár mögött. Újabb láng-és füstfelhő szállt fel az álnok csillagok felé.

– Megígérték – hápogott Sek Hardeen. – Számkivetett felebarátaink megígérték!

– Segítségre van szüksége! – kiáltott Duré. – Azonnal kérjen segítséget a Hálótól!

Hardeen megragadta Duré karját, és a terasz széléhez vonszolta. A lépcső megint a helyén volt. Az alattuk lévő teraszon felderengett egy távnyelőkapu.

– Még csak a Számkivetett flotta előretolt egységei érkeztek meg – üvöltötte túl a templomos az égő erdő hangját. Pernye és füst gomolygott a levegőben, forró parazsat hordott a szél. – A szingularitásgömb azonban bármelyik percben felrobbanhat. Menjen!

– Nem hagyom itt magát – kiabálta a jezsuita, noha biztosra vette, hogy nem lehet hallani az orkán és a rettenetes ropogás közepette. Hirtelen egy plazmarobbanás tökéletes kék gyűrűje terjedt szét az égen, csupán kilométerekre, északra. A gyűrű visszahúzódott, majd újra szétterült, amit a lökéshullám szabad szemmel látható koncentrikus körei követtek. Egy kilométer magas fák hajlottak és törtek meg az első hullámban; keleti oldaluk meggyulladt, és milliószámra hullottak le róluk a levelek a Világfa felé dübörgő törmelékfal már-már szilárd tömegébe. A lánggyűrű mögött újabb plazmabomba robbant fel. Aztán egy harmadik.

Duré és a templomos leesett a lépcsőn, és úgy sodródtak át az alsó teraszon, mint levelek a járdán. A templomos megkapaszkodott egy égő muirfa balusztrádban, vasmarokba fogta Duré karját, és talpra kászálódott. Úgy vánszorgott a fodrozódó távnyelő felé, mint aki egy ciklonnal hadakozik.

Duré alig volt magánál, de tudat alatt észlelte, hogy valaki vonszolja. Nagy nehezen sikerült lábra állnia, amikor is Sek Hardeen, a Világfa Hangja a kapu pereméhez húzta. Duré belecsimpaszkodott a kapu keretébe, de olyan gyenge volt, hogy nem tudta kúszva megtenni a maradék egy métert. A távnyelőn túl valami olyat látott, amit soha nem felejtett el.

Egyszer, még sok-sok évvel korábban, szeretett Villefranche-sur-Saōne-ja mellett a siheder Paul Duré felment egy sziklaszirtre, és apja karjainak védelmében, egy betonbunker biztonságot jelentő, tömör falai mögül, egy keskeny ablakból láthatta, amint egy negyven méter magas szökőár az otthonát jelentő tengerpart felé száguld.

Ez a szökőár három kilométer magasra tornyosult, lángokból állt, és látszólag fénysebességgel robogott át a magatehetetlen lombtengeren a Világfa, Sek Hardeen és Paul Duré felé. Ha csak hozzáért valamihez, az azonnal elpusztult. Dühöngve közeledett, egyre magasabbra hágott, mígnem a tűz és a zaj borított el mindent a földtől az égig.

– Ne! – ordította Paul Duré atya.

– Menjen! – kiabálta a Világfa Igaz Hangja, és átlökte a jezsuitát a távnyelőn, miközben a teraszt, a Világfa törzsét és a templomos csuháját elemésztették a lángok.

Duré még át sem ért, és a távnyelő már ki is kapcsolt. Ahogy becsukódott, lenyisszantotta a cipője sarkát, és Duré még zuhanás közben is érezte, amint beszakad a dobhártyája, és füstölni kezd a ruhája. Valami kemény ütődött a tarkójának, és minden addiginál teljesebb sötétbe borult a világ.

Gladstone és a többiek néma borzadással figyelték az Úrliget haláltusájának civil műholdak sugározta képeit.

– Most rögtön fel kell robbantanunk! – harsogta túl Singh admirális az égő erdők ropogását. Meina Gladstone hallani vélte az emberek és a templomos erdőkben élő magaslakók sikolyait. – Nem engedhetjük közelebb őket! – kiáltozta Singh. – Már csak távirányítással tudjuk felrobbantani a gömböt.

– Rendben – mondta Gladstone, ám hiába mozgott a szája, nem hallott semmit.

Singh megfordult, és biccentett a HAD:űr egyik ezredesének. Az ezredes megérintette a taktikai képernyőjét. Az égő erdők eltűntek, a hatalmas holók teljesen elsötétültek, ám a sikolyok nem akartak szűnni. Gladstone ráeszmélt, hogy a fülében lüktető vér hangját hallja.

Morpurgóhoz fordult.

– Mennyi idő... – Megköszörülte a torkát. – Tábornok, mennyi időnk maradt a Mare Infinitus megtámadásáig?

– Három óra ötvenkét perc, vezérigazgató asszony – felelte a tábornok. Gladstone William Ajunta Lee volt parancsnokhoz fordult.

– Készen áll a hadműveleti egysége, admirális?

– Igen, vezérigazgató – felelte Lee. Napbarnított arca egész elsápadt.

– Hány hajó vesz részt a rajtaütésben?

– Hetvennégy, vezérigazgató asszony.

– És a Mare Infinitustól távolabb csapnak le rájuk?

– Az Oört-felhő határán belül.

– Helyes – mondta Gladstone. – Jó vadászatot, admirális!

A fiatalember végszóra tisztelgett, és kisietett a szobából.

Singh admirális Van Zeidt tábornokhoz hajolt, és suttogott neki valamit.

Sedeptra Akasi Gladstone-hoz fordult, és azt mondta: – A Kormányzati Palota biztonsági szolgálata jelenti, hogy az előbb egy férfi távolt a lezárt KP-terminexre egy lejárt elsőbbségi kóddal. A férfi megsérült, ezért a Keleti Szárny gyengélkedőjére vitték.

– Leigh? – kérdezte Gladstone. – Severn?

– Egyik sem, vezérigazgató asszony – mondta Akasi. – A pacemi pap. Paul Duré.

Gladstone bólintott.

– Az Albedóval folytatott megbeszélésem után látni akarom – közölte a szárnysegédjével. Az összegyűlteknek annyit mondott: – Ha senkinek nincs más hozzáfűznivalója a látottakhoz, berekesztem a gyűlést. Harminc perc múlva innen folytatjuk az Asquith és az Ixion védelmének felállításával.

A csoport felállt, amíg a vezérigazgató és kísérete átlépett az állandó átjárókapun a Kormányzati Palotába, majd a túloldalon kisereglettek egy ajtón. A vita és a felháborodás újult erővel lángolt fel, miután Gladstone eltűnt szem elől.

Meina Gladstone hátradőlt a bőrfotelében, és pontosan öt másodpercig lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta, a tanácsadók még mindig ott toporogtak előtte, egyesek idegesen, mások tettre készen, de mindannyian a következő utasításra, a következő parancsra várva.

– Távozzanak! – mondta halkan. – Menjenek, tartsanak néhány perc pihenőt. Dőljenek le egy negyedórára! Mert az azt követő huszonnégy-negyvennyolc órában szusszanni sem lesz idejük.

A csapat kiözönlött. Volt, aki a tiltakozás, volt, aki a végkimerülés határán táncolt.

– Sedeptra – szólt a fiatal nő után Gladstone, mire az visszajött az irodába. – Állítsa két személyi testőrömet a most érkezett pap, Duré mellé.

Akasi biccentett, és felírta a faxlapjára.

– Milyen a politikai helyzet? – dörzsölte meg a szemét Gladstone.

– A Mindenség kaotikus – felelte Akasi. – Vannak különböző frakciók, de még nem alakultak egységes, erős ellenzékké. A szenátus már más tészta.

– Feldstein? – nevezte meg Gladstone a Barnard Világát képviselő, dühös szenátort. Már csak negyvenkét óra volt hátra, és a Számkivetettek megtámadják a bolygót.

– Feldstein, Kakinuma, Peters, Sabenstorafem, Richeau... még Sudette Chier is a lemondását követeli.

– No és a férje? – Gladstone Kolcsev szenátort tartotta a legbefolyásosabb szenátornak.

– Kolcsev szenátor még nem nyilatkozott. Sem nyilvánosan, sem zárt ajtók mögött.

Gladstone a hüvelykujját az alsó ajkához veregette.

– Mit gondol, meddig tart még, amíg egy bizalmatlansági indítvánnyal lemondatják a kormányunkat, Sedeptra?

Akasi, az egyik legélesebb eszű politikai elemző, akivel Gladstone valaha dolgozott, állta főnöke pillantását.

– Legfeljebb hetvenkét óra, vezérigazgató. A szavazatok már a helyükön vannak, de a csőcselék még nem tudja magáról, hogy csőcselék. Valakinek meg kell fizetnie a történtekért.

Gladstone elmélázva bólogatott.

– Hetvenkét óra – dünnyögte. – Bőven elégnek kell lennie. – Felnézett, és elmosolyodott. – Ez minden, Sedeptra. Pihenjen egy keveset.

A tanácsadó bólintott, de az arckifejezése elárulta, mit gondol valójában a javaslatról. Néma csend telepedett a dolgozószobára, miután behúzta maga mögött az ajtót.

Gladstone egy pillanatig elgondolkozott, arcát az öklére támasztotta. Aztán azt mondta a falnak:

– Kérem, küldje be Albedo tanácsost!

Húsz másodperc múlva Gladstone széles íróasztalával szemben elhomályosult, megremegett és alakot öltött a levegő. Az InforMag képviselője jóképű volt, mint mindig, rövid ősz haja csillogott a fényben, nyílt, őszinte arca szépen lebarnult.

– Vezérigazgató asszony – szólalt meg a hologram –, a Tanácsadó Testület és a Mag jövendőmondói továbbra is a szolgálatára állnak eme vészterh...

– Hol van a Mag, Albedo? – szakította félbe Gladstone.

A tanácsos mosolya meg sem rezdült.

– Ne haragudjon, vezérigazgató asszony, megismételné a kérdést?

– Az InforMag. Hol van?

A nyájas Albedo kicsit megütközött, de nem tűnt ellenségesnek; arcáról nem lehetett érzelmeket leolvasni, csak zavart segítőkészség tükröződött rajta.

– Biztosan ön is tudja, vezérigazgató asszony, hogy a Mag az Elszakadás óta tartja magát ahhoz, hogy nem fedi fel az... hmm... InforMag fizikai alkotóelemeinek helyét. Másképp mondva, a Mag sehol sincsen, mivel...

– Mivel az adatsík és az adatszféra konszenzuális valóságaiban léteznek – fejezte be hűvösen Gladstone. – Igen, egész életemben ezzel a kamuval etettek, Albedo. Ahogy az apámat és az ő apját is. Most egyenes választ várok. Hol van az InforMag?

A tanácsos tanácstalanul, sajnálkozva csóválta a fejét, akár egy felnőtt, akitől a gyerek már huszadszorra kérdezi meg: Miért kék az ég, apu?

– Vezérigazgató asszony, egyszerűen nem lehet úgy megválaszolni ezt a kérdést, hogy az érthető legyen az emberek háromdimenziós koordináta-rendszerében. Bizonyos értelemben mi... a Mag... a Hálón belül és a Hálón túl élünk. Az önök által adatszférának nevezett adatsíkvalóságban úszunk, ám ami a fizikai alkotóelemeket illeti... amit az önök ősei „hardvernek” hívtak... nos, szükségesnek érezzük...

– Hogy titokban tartsák – mondta Gladstone. Karba fonta a kezét. – Tisztában van vele, Albedo tanácsos, hogy a Hegemónia lakói... emberek milliói közül lesznek olyanok, akik meg lesznek győződve róla, hogy a Mag... az önök Tanácsadó Testülete... elárulta az emberiséget?

Albedo legyintett egyet a kezével.

– Sajnálatos dolog, vezérigazgató asszony. Sajnálatos, de érthető.

– A jövendőmondóik elvileg tévedhetetlenek, tanácsos. Ehhez képest egyszer sem említették, hogy a Számkivetett flotta bolygókat fog lerombolni.

A vetített képmás csinos arcára kiülő szomorúság már-már meggyőző volt.

– Vezérigazgató asszony, a tisztesség úgy kívánja, hogy emlékeztessem: a Tanácsadó Testület figyelmeztette, hogy ha bevonják a Hyperiont a Hálóba, azzal előáll egy véletlenszerű változó, amit még a tanács sem tud számításba venni.

– De most nem a Hyperionról van szó! – csattant fel Gladstone. – Az Úrliget áll lángokban. A Mennyország Kapuját perzselték fel. A Mare Infinitus várja a következő pörölycsapást! Mi haszna a Tanácsadó Testületnek, ha nem képes megjósolni egy ekkora léptékű inváziót?

– Márpedig mi megjósoltuk, hogy a Számkivetettek elleni háború elkerülhetetlen, vezérigazgató asszony. Ahogy azt is, milyen veszélyeket rejt, ha meg akarják védeni a Hyperiont. Kérem, higgye el, hogy a Hyperion bármilyen előrejelzési egyenletbe történő bevonásával olyan mértékben lecsökken a megbízhatósági faktor...

– Jól van – sóhajtott Gladstone. – Beszélni akarok valaki mással is a Magból, Albedo. Valakivel, aki valódi döntéshozó szerepet tölt be az intelligenciák kibogozhatatlan hierarchiájában.

– Biztosíthatom, a Mag egészét képviselem, amikor...

– Igen, igen. De én az egyik... hogy is hívják őket? Az egyik Hatalommal akarok beszélni. Az egyik rangidős MI-vel. Az egyik góréval. Olyasvalakivel, aki meg tudja mondani, miért rabolta el a Mag a festőmet, Severnt, és a tanácsadómat, Leigh Huntot.

A holó döbbent arcot vágott.

– Biztosíthatom, M. Gladstone, szövetségünk négyszáz évére esküszöm, hogy a Magnak semmi köze a balszerencsés eltűnésekhez...

– Ezért akarok egy Hatalommal beszélni – állt fel Gladstone. – A fogadkozások ideje lejárt, Albedo. Egyenes beszédre van szükség a fajok között, különben egyikünk sem marad életben. Ez minden. – Azzal az asztalán lévő faxlapokba mélyedt.

Albedo tanácsos felállt, búcsúzóul biccentett, és köddé vált.

Gladstone előhívta a magántávnyelőjét, bemondta a Kormányzati Palota gyengélkedőjének kódjait, és lépett egyet, hogy áttávoljon. Mielőtt a téglalap alakú, átlátszatlan energiafüggönyhöz ért volna, megtorpant, és belegondolt abba, mire is készül. Életében először nyugtalanság fogta el a távolás miatt.

Mi van, ha a Mag el akarja rabolni? Vagy meg akarja ölni?

Meina Gladstone ekkor fogta csak fel, hogy a Mag élet-halál ura, és a Háló összes távnyelőt használó polgárával, vagyis minden befolyásos emberrel azt tesz, amit csak akar. Egyáltalán nem biztos, hogy Leight és a Severn kibridet elrabolták, és elvitték valahova... Megszokásból bombabiztos közlekedőeszközként gondolt a távnyelőkre, ezért tudat alatt elkönyvelte, hogy elmentek valahova. Könnyen lehet, hogy a tanácsadója és a rejtélyes kibrid a... semmiben kötöttek ki. Hogy szétszórta az atomjaikat egy szingularitás. A távnyelők nem „teleportáltak” embereket és tárgyakat – butaság lett volna ezt hinni –, de vajon nem kevésbé butaság-e megbízni egy olyan szerkezetben, amely réseket üt a téridő szövetébe, és lehetővé teszi, hogy bárki átléphessen a fekete lyukak csapóajtóin? Mennyire kell ostobának lennie, hogy azt higgye, a Mag majd átviszi a gyengélkedőre?

Gladstone-nak eszébe jutott a válságterem... Három hatalmas terem, amit állandóan bekapcsolt, átlátszó távnyelők kötnek össze... de attól még három különböző terem, amit valós térben legalább ezer fényév, valós időben még Hawking-meghajtással is évtizedek választanak el egymástól. Ahányszor Morpurgo, Singh vagy valaki más átvonult a térképholótól a stratégiai tábláig, egyetlen lépéssel hatalmas tér-és időbeli távolságokat hidalt át. Ha a Mag meg akarná dönteni a Hegemóniát, nem lenne más dolga, mint megbabrálni a távnyelőket, és egy apróbb „hibát” véteni a célirány megállapításakor.

Fenébe az egésszel, gondolta Meina Gladstone, és átlépett a kapun, hogy meglátogassa Paul Durét a Kormányzati Palota gyengélkedőjén.

HARMINCKILENC

A Piazza di Spagnán álló ház második emeletének két szobája kicsi, szűkös, magas mennyezetű és – egy-egy tompán világító lámpát leszámítva, amiket mintha szellemek gyújtottak volna más szellemek fogadására – igencsak sötét. Az ágyam a kisebbik szobában van, abban, amelyik a Piazzára néz, igaz, ezen az estén nem sok minden szüremlik be a magas ablakból: csupán az árnyékgyűrött sötétség és Bernini láthatatlan szökőkútjának szüntelen csobogása.

Minden órában megkondulnak Santa Trinitá dei Monti harangjai az ikertornyok egyikében. A templom a sötétben kuporog a kinti lépcső tetejénél, akár egy kövér, rőt macska, és ahányszor csak meghallom a hajnali órákban a kurta harangozást, szellemkezeket látok, amint a harangok köteleit húzzák. Vagy rothadó kezeket és harangok szellemköteleit; nem is tudom, melyik kép illik jobban e soha véget nem érő éj hátborzongató látomásaiba.

Lázasan forgolódom ezen az éjszakán, nyirkosan, súlyosan, fullasztón telepszik rám, akár egy vastag, átázott takaró. A bőröm hol lángol, hol hideg verejtékben úszik. Kétszer is elfog a fojtogató köhögés; az elsőnél Hunt berohant a másik szobából, és láttam, ahogy a szemei elkerekednek a damaszt ágyneműre felöklendezett vér láttán; másodjára igyekeztem visszafojtani a köhögést, miközben a komódnál lévő mosdótálhoz botorkáltam, hogy kiköpjek egy kevéske fekete vért meg sötét váladékot. Hunt a második köhögésre nem ébredt fel.

Hát újra itt vagyok! A hosszú út végén újra ebben a sötét lakásban, ezen a koszos ágyon kötök ki. Emlékeimből elődereng, midőn csodával határos gyógyulásom után magamhoz tértem ezen a helyen, míg a „valódi” Severn, Clark doktor, de még a kis Signora Angeletti is a másik szobában álldogált. Elődereng a halálból való felépülésem időszaka, amikor ráébredtem, hogy nem Keats vagyok, nem az igazi Földön vagyok, és azóta, hogy az előző este lehunytam a szemem, évszázadok teltek el... Majd a végső felismerés. Hogy nem vagyok ember.

Nem sokkal hajnali kettő után elalszom, és alvás közben álmodom. Még soha nem gyötört ez a rémálom. Azt álmodom, hogy lassan emelkedem az adatsíkon, át az adatszférán, egyenesen a megaszférába, s végül egy ismeretlen helyre, amit még álmaimban sem láttam... egy végtelen kiterjedésű, nyugodt, leírhatatlan színű helyre, ahol nincs látóhatár, sem mennyezet, sem padló vagy talajnak mondható szilárd réteg. Gondolatban metaszférának nevezem el, mert egyből megérzem, hogy ez a konszenzuális valóságszint magában foglalja az érzékek teljes és szeszélyes tárházát, amit a Földön megtapasztaltam, minden egyes bináris elemzést és intellektuális gyönyört, amit az InforMagból az adatszférába leszállva éltem át, de mindenekfelett... mit is? A határtalanság érzetét? A szabadságét? Talán a potenciál a jó szó rá.

Egyedül vagyok a metaszférában. Színek suhannak el felettem, alattam, és rajtam keresztül... néha elmosódott pasztellszínekben olvadnak fel, néha felhőszerű fantáziaképekké olvadnak össze, és néha, nagy ritkán szilárdabb tárgyakká formálódnak, konkrét alakot öltve, netán, bár ezt nehéz eldönteni, emberi megjelenéshez hasonulva... Úgy bámulom őket, ahogy egy gyermek nézi a felhőket, és elefántokat, nílusi krokodilokat vagy nyugatról keletre vonuló ágyúnaszádokat képzel a helyükbe egy tavaszi délelőttön a Tó-vidéken.

Kis idő múlva hangok ütik meg a fülemet: Bernini szökőkútjának idegtépő csobogása a Piazzán; szárnyukat verdeső, turbékoló galambok az ablakom feletti ereszcsatornán; Leigh Hunt, amint álmában halkan nyöszörög. Ám ezeken a hangokon túl mást is hallok. Valamit, ami lopakodik, ami nem annyira valóságos, ám sokkal, de sokkal veszélyesebb.

Valami ormótlan dolog közeleg. Erőltetem a szemem, hogy átlássak a pasztellszínű ködön; a látóterem csücskében valami megmozdul. Tudom, hogy tudja a nevem. Tudom, hogy egyik tenyerén az életemet tartja, s másik öklében a halált szorongatja.

Nincs hová bújnom e téren kívüli térben. Nincs hová futnom. A fájdalom sziréndallama fel-felcsendül a hátrahagyott világból... a világ összes emberének mindennapi fájdalma, az éppen kitört háború áldozatainak fájdalma, a Shrike rémes fáján kínlódók körülhatárolt, fókuszált fájdalma, de ami a legrosszabb, a fájdalom, ami belém hasít, ha a zarándokokra gondolok, és mindazokra, akiknek életén és gondolatain osztozom.

Boldogan elébe rohannék a végzet közeledő árnyékának, ha megszabadítana a fájdalom dalától.

– Severn! Severn!

Egy pillanatig azt hiszem, én kiabálok, mint egyszer régen ebben a lakásban, Joseph Severnt hívom azon az éjszakán, amikor a kínok és a láz meghaladták a tűrőképességemet. Ő pedig mindig ott volt: Severn, a maga bumfordi, jó szándékú komótosságával és kedves mosolyával, amit oly gyakran le akartam törölni a képéről egy apróbb sértéssel vagy gonosz megjegyzéssel. Nehéz szívélyesnek lenni, ha valaki haldoklik. Életemben többnyire nagylelkű voltam... Miért játsszam hát továbbra is ugyanezt a szerepet, miközben én szenvedek, én köhögöm ki a tüdőm cafatait mocskos zsebkendőkbe?

– Severn!

Nem az én hangom. Hunt a vállamnál fogva ráz, és Severn nevét hajtogatja. Rájövök, hogy azt hiszi, engem szólongat. Félrelököm a kezét, és hátrahanyatlok a párnákra.

– Mi az? Mi a baj?

– Nyöszörgött – feleli Gladstone tanácsadója. – Kiáltozott.

– Csak egy rémálom, semmi több.

– Az álmai általában többek puszta álmoknál – mondja Hunt. Körülnéz a szűk szobában, amit a kezében lévő lámpa világít meg. – Milyen undok egy hely ez, Severn!

Mosolyogni próbálok.

– Havi huszonnyolc shillingembe került. Hét scudiba. Közönséges rablás.

Hunt összevonja a szemöldökét. Az éles fényben mélyebbnek tűnnek a ráncai.

– Nézze, Severn, tudom, hogy maga egy kibrid. Gladstone elmondta, hogy egy Keats nevű költő visszanyert személyisége. Ez az egész...

– Azzal kétségbeesetten a szoba, az árnyékok, az ablakok hosszúkás téglalapja és a magas ágy felé legyint. – Ez az egész nyilván azzal függ össze. De hogyan? Miben mesterkedik a Mag?

– Nem tudom biztosan – felelem a valósághoz híven.

– De ismeri ezt a helyet?

– Ó, de még mennyire – felelem átszellemülten.

– Meséljen róla! – kérlel Hunt, és végül nem is annyira azért döntök úgy, hogy megteszem, mert őszintén tudni akarja, hanem azért, mert egész eddig türtőztette magát, és nem kérte.

Mesélek neki a költőről, John Keatsről, 1795-ös születéséről, rövidre szabott és gyakran boldogtalan életéről, valamint 1821-ben, barátaitól és egyetlen szerelmétől távol bekövetkezett, „tüdővész” általi haláláról. Mesélek neki az ugyanebben a szobában megrendezett „felépülésemről”, arról, miért döntöttem Joseph Severn – Keats művész barátja, aki a haláláig vele maradt – nevének felvétele mellett, végezetül pedig a Hálóban töltött rövid időszakról, mely során megfigyelőként arra ítéltettem, hogy a Shrike-zarándokok és mások életéről álmodjak.

– Álmok? – csodálkozik Hunt. – Úgy érti, még most is szokott a Hálóról álmodni?

– Igen. – Elmesélem neki, mit álmodtam Gladstone-ról, a Mennyország Kapuja és az Úrliget elpusztításáról, és a zavaros hyperioni jelenetekről.

Hunt fel-alá járkál a keskeny szobában, árnyéka magasra kúszik az érdes falakon.

– És maga kapcsolatba tud lépni velük?

– Azokkal, akikről álmodom? Gladstone-nal? – Átgondolom. – Nem.

– Biztos?

Megpróbálom elmagyarázni.

– Én nem is szerepelek ezekben az álmokban, Hunt. Nincs... hangom, nem vagyok jelen... Sehogy nem tudok kapcsolatba lépni az álmaimban szereplő személyekkel.

– De van, hogy látja álmában, mire gondolnak?

Rá kell jönnöm, hogy igaza van. Többé-kevésbé.

– Érzékelem, hogy mit éreznek...

– Nem tudna akkor elhelyezni egy nyomot az elméjükben... az emlékeik között? Tudatni velük, hol vagyunk?

– Nem.

Hunt leveti magát az ágyam lábánál lévő székbe. Egyszeriben nagyon öregnek tűnik.

– Leigh, még ha beszélni is tudnék Gladstone-nal vagy a többiekkel, márpedig nem tudok... mire mennénk vele? Már mondtam, hogy a Régi Földnek ez a másolata a Magellán-felhőben található. Még a Hawking-sebesség kvantumugrásával is évszázadokba telne, mire valaki ideér.

– Figyelmeztethetnénk őket – veti fel Hunt. Olyan fáradt a hangja, hogy már-már morózusnak tetszik.

– Mire? Gladstone legrosszabb rémálmai válnak valóra körülötte. Azt hiszi, ezek után megbízik a Magban? Ezért tudott a Mag ilyen nyíltan elrabolni minket. Túlságosan felgyorsultak az események ahhoz, hogy Gladstone vagy bárki más a Hegemóniában kezelni tudja a helyzetet.

Hunt megdörzsöli a szemét, aztán összeteszi a kezét az orra alatt. A tekintete nem kimondottan barátságos.

– Maga tényleg egy költő visszanyert személyisége?

Nem mondok semmit.

– Szavaljon el egy verset! Költsön valamit!

Megrázom a fejem. Késő van, mindketten kimerültek és rémültek vagyunk, és a szívem még most is zakatol a rémálomtól, ami több volt rémálomnál. Nem hagyom, hogy Hunt felbosszantson.

– Mi lesz már! – noszogat. – Bizonyítsa be, hogy Bill Keats új, továbbfejlesztett verziója!

– John Keats – javítom ki halkan.

– Édes mindegy. Rajta, Severn! Vagy John. Már azt sem tudom, hogy hívjam. Szavaljon el egy költeményt!

– Rendben – nézek a szemébe. – Figyeljen!

Volt egyszer egy rosszcsont

Rosszcsont volt, biz ’ ám

Mást sem csinált folyton

Csak verset farigcsált

Egyik kezében

Egy kalamáris,

Másikban máris

Egy éktelen

Toll terem,

És nyúlcipő,

Máris szalad,

S már messze ő,

Túl a hegyen,

Túl árkokon

És bokrokon,

Túl varjún, szarkán

Meg pár boszorkán,

Völgyen és bércen,

Manón, lidércen,

Írt rendületlen

Hűvös szelekben,

Fagyban, télben,

Egy kiskabátban,

Rettegve köszvényt,

De levette tüstént,

S írt napsütésben

Egy lenge ingben –

Oh, semmi sincsen,

Mi jobb talán,

Mintha orrunk után

Megyünk,

Megyünk,

Mintha orrunk után

Megyünk.[9]

– Nem tudom – mondja Hunt. – Valahogy nem ezt vártam egy költőtől, akinek ezer évig fennmaradt a hírneve.

Megvonom a vállam.

– Ma este Gladstone-ról álmodott? Történt valami, ami miatt felnyögött?

– Nem. Nem Gladstone-ról álmodtam. A változatosság kedvéért... valódi rémálmom volt.

Hunt feláll, kezébe fogja a lámpát, és elindul, hogy megfossza a szobát az egyetlen fényforrástól. Hallom a szökőkutat a Piazzán, a galambokat a párkányokon.

– Holnap – szólal meg Hunt – kibogozzuk, mi folyik itt, és kitaláljunk, hogyan menjünk haza. Ha ide tudtak távolni minket, akkor valahogy haza is tudunk távolni.

– Jó – felelem, de tudom, hogy téved.

– Jó éjszakát! – köszön el Hunt. – Ma már ne legyen több rémálma, rendben?

– Nem lesz – mondom, és tudom, hogy ez még kevésbé igaz.

Moneta elhúzta a sebesült Kassadot a Shrike-tól. Úgy tűnt, kinyújtott kezével képes távol tartani a teremtményt, közben pedig lecsatolt egy kék tóruszt a testpáncélja övéről, és megcsavarta a háta mögött.

Egy két méter magas, aranyszínű, izzó ovális alakzat lebegett a levegőben.

– Eressz el – motyogta Kassad. – Hadd fejezzük be a harcot! – Vérfoltok tarkították az ezredes páncélját, ahol a Shrike karmai hatalmas árkokat vájtak belé. Jobb lába úgy lifegett, mintha félig le lenne szakadva; nem bírt ránehezedni, és csak azért nem rogyott össze, mert a Shrike-kal való birkózás közben a teremtmény félig felkapta, amíg eszelős, parodisztikus táncukat lejtették.

– Engedj el! – ismételte Fedmahn Kassad.

– Fogd be! – torkolta le Moneta, majd gyengéden hozzátette: – Fogd be, szerelmem.

Átvonszolta az aranyszínű oválison, és a túloldalon szikrázó fény fogadta őket.

Kassadot még a fájdalom és kimerültség dacára is elkápráztatta a látvány. Nem a Hyperionon voltak, abban biztos volt. Széles sík vidék húzódott a látóhatárig, amely jóval messzebb volt, mint azt a józanész vagy a tapasztalat engedné. Alacsony, narancssárga fűcsomók – már ha fűcsomók voltak – nőttek a síkságon és a dombokon, mint holmi pillék egy óriási hernyó hátán. Szénszálas szobroknak látszó, faszerű növények magasodtak, törzsük és ágaik Escherhez illő, képtelen, barokk alakzatokba csavarodtak, sötétkék-lila, ovális lombjuk a fényárban úszó égbolt felé nyújtózott.

Azonban nem a nap sütött. Miközben Moneta az egyik bizarr facsoport irányába húzta a bezáródó kaputól – Kassad nem távnyelőként gondolt rá, mivel biztosra vette, hogy nemcsak a téren, hanem az időn is átröpítette –, Kassad az égre emelte a tekintetét, és elfogta az ámulat. Ragyogó idő volt, akárcsak nappal a Hyperionon, délelőtt egy lususi bevásárlóközpontban vagy a nyári napfordulókor a Tharsis-fennsíkon, Kassad száraz szülőbolygóján, a Marson, csakhogy nem a nap sütött. Az ég telis-tele volt csillagokkal, csillagképekkel, csillaghalmazokkal és egy galaxissal, ahol csak úgy hemzsegtek a napok, s ezért alig maradt köztük sötét folt. Olyan volt, mint egy planetáriumban, ahol egyszerre tíz kivetítő működik. Mintha a galaxis középpontjában lett volna.

A galaxis középpontja.

Testpáncélt viselő férfiak és nők csoportja lépett elő az Escher-fák árnyékából, és körbevették Kassadot meg Monetát. Az egyik férfi – még Kassad marsi mércéjével mérve is óriás – rápillantott, majd Monetához fordult. Kassad nem hallott semmit, és a testpáncél sem fogott rádiójeleket, mégis tudta, hogy a férfi és a nő párbeszédet folytat egymással.

– Dőlj hátra – mondta Moneta, ahogy a bársonyos narancsfűbe fektette Kassadot. Kassad fel akart tápászkodni, hogy ellenkezzen, de a nő és az óriás rátenyereltek a mellkasára, mire visszahanyatlott, és a látóterét a lassan forgó, lila levelek, valamint a csillagos égbolt töltötte be.

A férfi újból megérintette, és Kassad testpáncélja kikapcsolódott. Megpróbált felülni, és eltakarni magát, amikor rájött, hogy anyaszült meztelen, de Moneta szilárdan a helyén tartotta. A fájdalom és a zavarodottság ködén túlról érzékelte, hogy a férfi hozzáér felhasított karjához és mellkasához, majd lecsúsztatja ezüstbe futtatott kezét a lábához, ahol a Shrike átszakította az Achilles-inát. Az ezredes hűvöset érzett az óriás érintése nyomán, aztán az öntudata felszállt a homokszínű síkság és a hullámzó dombság fölé, akár egy léggömb, a csillagok tömör mennyezete felé sodródva, ahol egy hatalmas, sötét viharfelhőként tornyosuló, hegymagas alak várt rá.

– Kassad – suttogta Moneta. – Kassad – ismételte a nő, és ajkát az arcához nyomta. A férfi testpáncélja újra aktiválódott, és egybeolvadt a nőével.

Fedmahn Kassad ezredes Monetával együtt ült fel. Megrázta a fejét. Tudatosult benne, hogy megint higanyenergia öleli körül, és felállt. Nem érzett fájdalmat. Tucatnyi testrésze szurkált, ahol a sebei behegedtek, a vágások összeforrtak. Benyúlt a kezével a páncéljába, végigsimított a bőrén, majd behajlította a térdét, és megfogta a sarkát. Sehol egy sebhely.

Kassad az óriáshoz fordult.

– Köszönöm – mondta, nem tudva, vajon a férfi hallja-e.

Az óriás bólintott, és visszalépett a társai gyűrűjébe.

– Ő amolyan... orvos – magyarázta Moneta. – Gyógyító.

Kassad csak fél füllel hallotta, mert szemügyre vette a többieket. Emberek voltak – a lelke mélyén tudta, hogy emberek –, de döbbenetesen sokfélék: testpáncéljaik a Kassadéhoz és Monetáéhoz hasonló ezüstös árnyalatúakon kívül sokféle színben pompáztak, lágyan, szervesen fodrozódva, akár egy vadállat bundája. Csak az energiamező halvány vibrálása és a homályos arcvonások rajzolták ki a testpáncél felszínét. Testfelépítésük legalább olyan változatos volt, mint páncéljuk színe: a gyógyító derékbősége és hatalmas törzse a Shrike méreteivel vetekedett, homloka előreugrott, a vállára omló, rőt energiazuhatag sörényre emlékeztetett. A mellette álló nő alig nőtt akkorára, mint egy kisgyerek, pedig szemmel láthatóan felnőtt nő volt; arányos alkatához izmos láb, apró mellek és a hátából kinövő, kétméteres tündérszárnyak társultak. Ezek ráadásul nem csak díszítésül szolgáltak; amikor a szél felborzolta a narancssárga füves pusztát, a nő nekifutásból, széttárt karral, kecsesen a levegőbe emelkedett.

Néhány magas, vékony, kék testpáncélos, hosszú, hártyás ujjú nő mögött alacsony férfiak kis csoportja állt. Ugyanolyan vizor és harci páncél volt rajtuk, mint a vákuumban történő harcra készülő HAD:tengerészgyalogosokon, de Kassadnak olyan érzése támadt, hogy eggyé váltak a páncéllal. Felettük szárnyas férfiak szálltak fel a meleg áramlatok hátán, és egy komplex kódrendszer részeként keskeny, sárga lézersugarak pulzáltak közöttük. A lézereket a mellkasukon nyíló szem bocsátotta ki.

Kassad csak a fejét rázta.

– Indulnunk kell – sürgette Moneta. – A Shrike nem jöhet ide utánunk. Ezeknek a harcosoknak így is van elég gondjuk, ne kelljen még a Fájdalom Urának ezzel a manifesztációjával is megküzdeniük.

– Hol vagyunk? – kérdezte Kassad.

Moneta egy lila oválist rajzolt a levegőbe az övébe tűzött aranypálcával.

– Az emberiség távoli jövőjében. Az egyik jövőnkben. Itt építik fel az Időkriptákat, hogy aztán visszaküldjék az időben.

Kassad még egyszer körülnézett. Valami gigantikus dolog suhant át a csillagok előtt, több ezret eltakarva belőlük. Árnyéka egy röpke pillanatra a földre vetült, aztán eltűnt. A férfiak és nők vetettek egy futó pillantást az égre, aztán folytatták tovább a dolgukat, mintha mi sem történt volna: kis tárgyakat szedtek le a fákról, csoportokba verődtek, hogy egy csettintésre felvillanó energiatérképeket tanulmányozzanak, vagy egy elhajított dárda sebességével a látóhatár felé repültek. Az egyik alacsony, meghatározhatatlan nemű, kerekded egyén beásta magát a laza talajba, és már csak annyi látszott belőle, hogy koncentrikus körökben felpúposodott a föld.

– Hol vagyunk? – kérdezte újra Kassad. – Mi ez itt?

Maga sem értette, miért, de hirtelen elszorult a torka, és könnyek gyűltek a szemébe, mintha befordult volna egy ismeretlen sarkon, és otthon találta volna magát a tharsisi gettóban, ahol réges-rég halott édesanyja az ajtóból integet, feledésbe merült barátai és rokonai pedig csak arra várnak, hogy beszálljon villámfocizni.

– Gyere! – mondta Moneta, és türelmetlenség csendült a hangjában. A világító oválishoz lökdöste Kassadot. A férfi addig nézte a többieket és a csillagos kupolát, amíg át nem lépett a kapun, és el nem tűnt a szeme elől a táj.

Sötétség fogadta őket, de Kassad testpáncélja egy másodperc törtrésze alatt állított a szűrőkön. A Kristálymonolit aljánál álltak az Időkripták völgyében. A Hyperionon. Éjszaka volt. Felhők kavarogtak az égen, és vihar tombolt. Csak a Kriptákból sugárzó ragyogás világította meg a környéket. Kassad tátongó ürességet érzett a gyomrában, amiért el kellett hagynia azt a tiszta, kivilágított vidéket, aztán az elméje kitisztult, és a szeme elé táruló látványra összpontosult.

Sol Weintraub és Brawne Lamia fél kilométerre voltak tőle a völgyben. Sol a Jáde-kripta tövében fekvő nő fölé hajolt. Olyan tömör porfelhő kavargott körülöttük, hogy nem vették észre, amint a Shrike egy árnyként a sok közül elhalad az Obeliszk előtt, és feléjük közeledik az ösvényen.

Fedmahn Kassad lelépett a Monolit előtti sötét márványlépcsőről, és megkerülte az ösvényre szóródott kristályszilánkokat. Ekkor vette észre, hogy Moneta még mindig a karjába kapaszkodik.

– Ha újra párbajra kelsz vele – hadarta halkan a fülébe –, a Shrike végezni fog veled.

– Azok ott a barátaim – felelte Kassad. HAD-felszerelése és szétszaggatott páncélja ugyanott hevert, ahová órákkal korábban Moneta dobta. Addig kutakodott a Monolitban, amíg meg nem találta a gépfegyverét meg egy gránátokkal teleaggatott hevedert. Ellenőrizte, hogy a fegyver még működik-e, kibiztosította a gránátokat, kiment a Monolitból, és futólépésben elindult, hogy feltartóztassa a Shrike-ot.

Folyó víz hangjára ébredek, és egy percig azt hiszem, a lodore-i vízesésnél szunyókáltam el Brownnal folytatott gyalogtúrámon. Ám hiába nyitom ki a szemem, a sötétség ugyanolyan félelmetes marad, mint álmomban, a víz émelyítőn szörcsög, nem pedig úgy, mint a dübörgő zuhatag, ami majd Southey költeményében híresül el, és szörnyen érzem magam – nemcsak az a torokfájás kínoz, amit a gyalogtúránkon szedtem össze, mert Brownnal nem voltunk elég elővigyázatosak, és reggeli előtt megmásztuk a Skiddaw-t, hanem halálosan, ijesztően beteg vagyok, a testemet valami egyszerű láznál súlyosabb rázza, nyálka tolul fel a mellkasomból, és ég a gyomrom.

Felkelek, és tapogatózva az ablakhoz megyek. Tompa fény szűrődik be az ajtó alatt Leigh Hunt szobájából, és rájövök, hogy nem oltotta el a lámpát elalvás előtt. Nem jött volna rosszul, ha én is így teszek, de most már késő meggyújtani, így hát tovább botorkálok a vaksötét szobában a kinti éjszaka halványan derengő négyzete felé.

Friss levegő jön be, esőillatot érzek. Egy villám cikázik át Róma háztetői felett, amiből rájövök, hogy a mennydörgés hangja ébresztett fel. A városban egyetlen lámpa sem világít. Kicsit kihajolok a nyitott ablakon, hogy jobban rálássak a Piazza feletti, csúszóssá vált lépcsőre és a Trinitá dei Monti tornyaira, melyek feketén rajzolódnak ki a villámok előtt. Hűvös szél fúj a lépcsők felől, ezért visszamegyek az ágyhoz, magam köré tekerek egy takarót, az ablakhoz húzok egy széket, és leülök nézelődni, gondolkozni.

Eszembe jutnak fivérem, Tom utolsó hetei és napjai, amikor már a puszta lélegzetvételtől is eltorzult az arca és megfeszült a teste. Eszembe jut, milyen sápadt volt édesanyám, arca szinte csillogott az elsötétített szobában. A húgommal megérinthettük nyirkos kezét, megcsókolhattuk lázas ajkait, aztán távoznunk kellett. Emlékszem, egyszer lopva megtöröltem a számat, miután kijöttem a szobából, a szemem sarkából azt figyelve, vajon a húgom vagy a többiek észrevették-e bűnös cselekedetemet.

Severn később megírta egy barátjának, hogy amikor Clark doktor és egy olasz sebészorvos alig harminc órával Keats halála után felnyitotta a tetemet, kiderült, hogy „...a létező legszörnyűbb tüdővészben szenvedett – a tüdő teljesen elpusztult, a sejtek szinte mind eltűntek”. Sem Clark doktor, sem az olasz sebészorvos nem tudta elképzelni, hogyan élhette végig Keats az utolsó hónapokat.

Ezekre gondolok a sötét szobában ülve, a sötét Piazzát nézve, miközben a mellkasom és torkom fortyogását hallgatom. A fájdalom tűzként égeti a testem, de a legnagyobb gyötrelmet a fejemben visszhangzó kiáltások okozzák: a fáról csüngő Martin Silenus kiáltásai, aki azért szenved, mert megírta a költeményt, aminek a befejezéséhez én túl gyenge és gyáva voltam; Fedmahn Kassad kiáltásai, aki halálra készen veti magát a Shrike karmaiba; a Konzul kiáltásai, akit megint árulásra kényszerítenek; a több ezer templomos torkából feltörő kiáltás, mellyel bolygójuk és Het Masteen testvérük elvesztését gyászolják; Brawne Lamia kiáltása, amint halott szerelmére, az ikertestvéremre gondol; Paul Duré kiáltásai, aki az égési sérülésekkel és a rátörő emlékekkel hadakozik, és közben sem hagyják nyugodni a mellkasában lapuló keresztségek; Sol Weintraub kiáltásai, amint a Hyperion talaját püföli, és a gyermekét szólongatja, miközben még a fülünkben cseng, ahogy az újszülött Rachel először felsír.

– Az istenit – suttogom halkan, és ököllel verek az ablakkeretet alkotó kövekbe és habarcsba. – Az istenit.

Kis idő múlva, amikor már feldereng a hajnal sápadt fénye, otthagyom az ablakot, bemászom az ágyamba, és egy percre lehunyom a szemem.

Theo Lane főkormányzó zeneszóra ébredt. Pislogott, és körbenézett; olyan érzése volt, mintha a közeli gyógytartályt és a hajó műtőjét csak álmodta volna. Theo észrevette, hogy puha, fekete pizsamát visel, és a műtő vizsgálókanapéján aludt. Kezdett összeállni az elmúlt tizenkét óra Theo emlékfoszlányaiból: beemelték a tartályba, szenzorokat csatoltak rá, a Konzul és egy másik férfi fölé hajolt, kérdéseket tett fel neki, Theo pedig válaszolt, mintha tényleg eszméleténél volna, majd újra elaludt, és a Hyperionról meg égő városokról álmodott. Nem, az nem álom volt.

Theo felült, szinte lebegve mászott le a kanapéról. A ruháit kimosva és szépen összehajtogatva egy közeli polcon találta meg; gyorsan felkapkodta őket. Közben egyre csak szólt a zene, hol hangosabban, hol halkabban, de egyfolytában és libabőrt keltő akusztikai hangzással, amiből arra következtetett, hogy valaki élőben játszott, nem pedig felvételről.

Theo lement a pihenőfedélzetre vezető rövid lépcsőn, majd meglepetten megtorpant, amikor meglátta, hogy a hajó nyitva van, az erkélyt kitolták, a védőmezőt pedig a jelek szerint kikapcsolták. A gravitáció minimális volt: arra elég, hogy a fedélzethez vonzza Theót, de nem sokkal több – húsz százaléka lehetett a hyperioni gravitációnak, vagy még kevesebb, talán a szabvány egyhatoda.

A hajó nyitva volt. Ragyogó napfény özönlött be a nyitott ajtón az erkélyre, ahová a Konzul kiült, hogy a zongorának hívott antik hangszeren játsszon. Theo meglátta a régészt, Arundezt, aki a hajótest nyílásának dőlt, kezében egy pohár itallal. A Konzul egy nagyon régi és nagyon bonyolult darabot játszott; kezei betanult mozdulatokkal suhantak a billentyűkön. Theo közelebb ment, és suttogni akart valamit a mosolygó Arundeznek, de helyette eltátotta a száját.

Az erkélyen túl, harminc méterrel alattuk a napsugarak egy túlságosan közeli látóhatárig terpeszkedő, fénylő zöld tisztásra vetültek. A pázsiton emberek üldögéltek és heverésztek kényelembe helyezkedve, láthatóan a Konzul rögtönzött koncertjét hallgatva. De milyen emberek!

Theo magas, vékony embereket látott, akik úgy néztek ki, mint az Epsilon Eridani esztétái. A sápadt, kopasz kék köntösökbe öltözött alakok mellett és mögött azonban hihetetlen sokféle embertípus üldögélt, több mint amennyit a Hálóban valaha látott. Voltak bundás és pikkelyes emberek; méhtestű emberek a hozzáillő szemekkel, sokoldalú receptorokkal és antennákkal; emberek, akik olyan törékenyek és vékonyak voltak, mint a drótszobrok, keszeg vállukból hatalmas fekete szárnyak törtek fel, hogy aztán köpenyként boruljanak rájuk. Voltak olyanok, akiket láthatóan nagy gravitációjú bolygókhoz terveztek – alacsony, zömök, izmos testük, akár egy kafferbivalyé, mellettük még egy lususi is véznának tűnt volna. Voltak rövid testű, hosszú karú emberek, akiket narancssárga bunda borított, és csak sápadt, érzékeny arcuk különböztetett meg a Régi Föld régen kihalt, holón látott orangutánjaitól; mások inkább tűntek makimajomnak vagy éppen sasnak, oroszlánnak, medvének és emberszabásúnak, semmint embernek. Mégis, Theo valamiért azonnal tudta, hogy a döbbenetes eltérések ellenére emberi lényeket lát. Figyelmes tekintetük, ellazult testtartásuk és még sok száz másik emberi jellegzetesség – egészen odáig, hogy egy lepkeszárnyú anya a karjaiban ringatta lepkeszárnyú gyermekét – utalt tagadhatatlanul arra, hogy Theo az embertársait tisztelheti bennük.

Melio Arundez megfordult, Theo arckifejezését látva elmosolyodott, és annyit suttogott:

– Számkivetettek.

Theo Lane döbbenetében csak annyira volt képes, hogy a fejét csóválja, és hallgassa a zenét. A Számkivetettek barbárok voltak, és nem ilyen gyönyörű, helyenként éteri szépségű teremtmények. A Bressián elfogott Számkivetettek – nem is beszélve az elesett gyalogos katonákról – ugyanolyan testfelépítéssel rendelkeztek: igen, magasak voltak; igen, vékonyak voltak; de határozottan közelebb álltak a Háló szabványához, mint ehhez a szédítő sokféleséghez.

Theo megint megrázta a fejét. A Konzul zongoradarabja elérkezett a crescendóhoz, majd egy határozott hanggal véget ért. A mezőn összegyűltek megtapsolták – a száz meg száz összecsapódó tenyér hangja magasan, lágyan duruzsolt a ritkás levegőben –, aztán Theo látta, hogy sorra felállnak, kinyújtóznak, aztán szétszélednek. Volt, aki sietve a nyugtalanítóan közeli látóhatár felé igyekezett, míg mások kibontották nyolcméteres szárnyaikat, és elrepültek. Megint mások a Konzul hajójának alja felé indultak.

A Konzul felállt, meglátta Theót, és elmosolyodott. Megveregette a fiatal férfi vállát.

– Theo, épp időben érkezett! Mindjárt megkezdődnek a tárgyalások.

Theo Lane csak pislogni tudott. Három Számkivetett landolt az erkélyen, és összehajtogatták a hátuk mögött hatalmas szárnyaikat. Mindhárom férfit sűrű bunda fedte, amit más-más minták és sávok díszítettek. Prémjük ugyanolyan szervesnek és valóságosnak tűnt, mint egy vadállaté.

– Elbűvölő, mint mindig – mondta a legközelebbi Számkivetett a Konzulnak. A Számkivetett arca egy oroszlánhoz hasonlított: széles orr, vöröses sörény keretezte aranyszínű szempár. – Az utolsó darab Mozart d-moll fantáziája volt, Köchel-jegyzékszám 397, ugye?

– Úgy van – felelte a Konzul. – Szabadpolgár Vanz, hadd mutassam be M. Theo Lane-t, a Hegemónia Protektorátusába tartozó Hyperion főkormányzóját.

Az oroszlán Theóra villantotta szemét.

– Részemről a megtiszteltetés – nyújtotta ki bundás mancsát Szabadpolgár Vanz.

– Nagyon örvendek, uram – rázta meg a kezét Theo. Felmerült benne, hogy talán még mindig a gyógytartályban lebeg, és csak álmodja ezt az egészet. Az arcát melengető napfény és a kezét szorongató tenyér nem erre utalt.

Szabadpolgár Vanz visszafordult a Konzulhoz.

– Az Összlakosság nevében hadd mondjak köszönetet ezért a koncertért. Sok éve már, hogy utoljára hallottunk játszani, barátom. – Körülnézett. – Beszélhetünk itt is, vagy valamelyik adminisztratív komplexumban, ahogy neked jobban megfelel.

A Konzul csak egy másodpercig tétovázott.

– Mi hárman vagyunk, Szabadpolgár Vanz. Ti jóval többen. Csatlakozunk hozzátok.

Az oroszlán fejet hajtott, és az égre pillantott.

– Küldeni fogunk egy csónakot, hogy átkelhessetek. – Két társával a korláthoz ment, és leléptek az erkélyről. Métereket zuhantak, mielőtt kibomlottak volna komplex szárnyaik, és elrepültek a horizont felé.

– Jézusom – suttogta Theo. Megmarkolta a Konzul karját. – Hol vagyunk?

– A rajban – válaszolta a Konzul, azzal lecsukta a Steinway klaviatúrájának fedelét. Bement a hajóba, megvárta, amíg Arundez is követi, aztán visszahúzta az erkélyt.

– És miről fogunk tárgyalni? – kérdezte Theo.

A Konzul megdörzsölte a szemét. Úgy tűnt, nem sokat aludt az elmúlt tíz-tizenkét órában, amíg Theo lábadozott. Lehet, hogy egy szemhunyásnyit sem.

– Az attól függ, mi áll Gladstone vezérigazgató következő üzenetében – közölte a Konzul, és a holoárok felé biccentett, amelyet elhomályosítottak az átviteli adatoszlopok. A hajó éppen egy fénysürgönyt dekódolt egyszer használatos csatornáján.

Meina Gladstone belépett a Kormányzati Palota gyengélkedőjébe, és az orvosok elkísérték a betegszobába, ahol Paul Duré atya feküdt.

– Hogy van? – kérdezte az első orvostól, a vezérigazgató saját kezelőorvosától.

– Másodfokú égési sérülések a teste egyharmadán – felelte Irma Androneva doktornő. – Leégett a szemöldöke és a haja egy része... amúgy sem volt már belőle sok... Az arca és a teste bal oldalán pedig harmadfokú sugárzás okozta sérüléseket szenvedett. Elvégeztük az epidermális regenerálást, és RNS-alapú injekciókat kapott. Nincsenek fájdalmai, és eszméleténél van. A keresztség parazitái továbbra is a mellkasában vannak, de nem jelentenek közvetlen veszélyt a betegre.

– Harmadfokú sugárzás okozta sérülések – állt meg egy pillanatra Gladstone Duré fülkéje mellett, hallótávolságon kívül. – Plazmabombák?

– Igen – válaszolta egy másik orvos, akit Gladstone nem ismert fel.

– Meggyőződésünk, hogy ez a férfi az Úrligetről távolt át egy-két másodperccel azelőtt, hogy a távnyelőkapcsolat megszakadt volna.

– Jól van – mondta Gladstone, és megállt a lebegő priccs mellett, amin Duré pihent. – Négyszemközt szeretnék beszélni az úrral, ha kérhetem.

Az orvosok összenéztek, beküldték a mechnővért a falba süllyesztett tárolókamrájába, majd becsukták maguk után a kórterem ajtaját.

– Duré atya? – szólította meg Gladstone, a róla készült holofelvételek és Severn személyleírása alapján felismerve a papot. Duré arcán vörös foltok éktelenkedtek, és csillogott a regenerálózselétől meg a ráfújt fájdalomcsillapítótól. Még így is megnyerően nézett ki.

– Vezérigazgató – suttogta a pap, és ülő helyzetbe akarta tornászni magát. Gladstone finoman a vállára helyezte a kezét.

– Pihenjen – mondta. – Hogy érzi, el tudja mondani, mi történt?

Duré bólintott. Könnyek csillogtak az idős jezsuita szemében.

– A Világfa Igaz Hangja nem hitte, hogy tényleg megtámadják őket – suttogta rekedten. – Sek Hardeen úgy gondolta, hogy a templomosok egyezséget kötöttek a Számkivetettekkel... valamiféle megállapodást. És mégis megtámadták őket. Taktikai sugarak, plazmatöltetek, és azt hiszem, atombombák...

– Igen – mondta Gladstone a válságteremből mi is követtük az eseményeket. Mindenről tudni akarok, Duré atya. Onnantól kezdve, hogy a Hyperionon belépett a Barlangkriptába.

Paul Duré Gladstone arcát fürkészte.

– Tud róla?

– Igen. Ahogy az addig történtek nagy részéről is. De többet kell tudnom... sokkal többet.

– A labirintus – hunyta le Duré a szemét.

– Tessék?

– A labirintus – ismételte el hangosabban. Megköszörülte a torkát, aztán mesélt az utazásáról a holttestekkel tömött alagutakban, a HAD hajójára történő átkeléséről, illetve a Severnnel folytatott beszélgetésről a Pacemen.

– És biztos benne, hogy Severn ide tartott? A Kormányzati Palotába? – kérdezte Gladstone.

– Igen. A tanácsadójával... Hunttal együtt. Mindketten ide akartak távolni.

Gladstone bólintott, és óvatosan megérintette a pap vállát egy helyen, ahol nem égett meg.

– Atyám, itt nagyon felgyorsultak az események. Severn eltűnt, és vele együtt Leigh Hunt is. Tanácsokra van szükségem a Hyperionnal kapcsolatban. Megtenné, hogy velem marad?

Duré egy pillanatig összezavarodott.

– Vissza kell mennem. Vissza a Hyperionra, vezérigazgató asszony. Sol meg a többiek várnak rám.

– Megértem – nyugtatta Gladstone. – Amint megnyílik az út a Hyperionra, magam gondoskodom a visszatéréséről. Most viszont a Háló brutális támadás alatt áll. Milliók élete forog kockán. A segítségére van szükségem, atyám. Számíthatok magára?

Paul Duré felsóhajtott, és hátradőlt.

– Igen, vezérigazgató asszony. De fogalmam sincs, hogyan lehetnék...

Halk kopogás hallatszott, majd Sedeptra Akasi lépett be, hogy át nyújtson Gladstone-nak egy üzenetet. A vezérigazgató elmosolyodott.

– Az előbb említettem, mennyire felgyorsultak az események, atyám, íme egy újabb fejlemény! Üzenet érkezett a Pacemről, miszerint a bíborosok testülete összeült a Sixtus-kápolnában... – Gladstone felvonta az egyik szemöldökét. – Mindig elfelejtem, atyám, az tényleg a Sixtus-kápolna?

– Igen. Az egyház a Nagy Tévedés után szétszedte, átszállította a Pacemre, majd kőről kőre, freskóról freskóra újra összerakta.

Gladstone lepillantott a papirosra.

– ...összeültek a Sixtus-kápolnában, és megválasztották az új szentatyát.

– Máris? – suttogta Paul Duré, majd ismét lehunyta a szemét. – Biztos úgy érezték, sietniük kell. Pacem mennyire is van a Számkivetettek inváziós hullámától? Csak tíz napra? De akkor is, egy ilyen gyors döntés...

– Érdekli, ki lett az új pápa? – kérdezte Gladstone.

– Gondolom, vagy Antonio Guarducci bíboros, vagy Agostino Ruddell bíboros – mondta Duré. – Senki más nem szerezhette meg ennyi idő alatt a többséget.

– Nem – felelte Gladstone. – Az üzenet, amit Edouard püspök küldött a Római Kúriából, úgy szól...

– Edouard püspök! Bocsásson meg, vezérigazgató asszony. Kérem, folytassa!

– Edouard püspök azt írja, a bíborosi testület az egyház történetében először olyasvalakit választott, aki még a monsignore rangot sem érte el. E szerint az üzenet szerint az új pápa egy jezsuita pap... egy bizonyos Paul Duré atya.

Duré az égési sérülések dacára felült.

– Micsoda? – A hangjából hallatszott, hogy nem hisz a fülének.

Gladstone átnyújtotta neki az üzenetet.

Paul Duré csak bámulta a papirost.

– Ez lehetetlen. Sosem választottak még pápát a monsignore rangja alól, csak jelképesen, de az is egyedi eset volt... Szent Belvedere a Nagy Tévedés után, amikor a csodatétel... nem, nem, ez lehetetlen.

– A tanácsadóm szerint Edouard püspök már többször is próbálta önt elérni – mondta Gladstone. – Azonnal átirányítjuk ide a hívását, atyám. Vagy mondjam inkább, szentatyám? – A vezérigazgató szavaiban nem rejlett irónia.

Duré felnézett, meg sem tudott szólalni.

– Átirányítom a hívást – ismételte Gladstone. – Elintézzük, hogy minél hamarabb visszatérhessen a Pacemre, szentatyám, de nagyra értékelném, ha kapcsolatban maradnánk. Tényleg szükségem van a tanácsára.

Duré bólintott, és újra a papirosra nézett. A priccs feletti konzolon villogni kezdett egy telefon.

Gladstone vezérigazgató kilépett a folyosóra, beszámolt az orvosoknak a legújabb fejleményekről, szólt a biztonságiaknak, hogy engedjék áttávolni Edouard püspököt vagy az egyház más tisztviselőit a Pacemről, aztán visszatávolt a lakosztályába. Sedeptra emlékeztette, hogy a tanács nyolc percen belül újra összeül a válságteremben. Gladstone bólintott, elküldte a tanácsadóját, majd belépett a falba rejtett fénysürgönyfülkébe. Aktiválta a szonikus zavarómezőt, és betáplálta az adótárcsába a Konzul hajójának kódját. A Háló, a Határvidék, a galaxis és a világegyetem minden egyes fénysürgönyvevője be tudja fogni a fénysürgönyt, de egyedül a Konzul hajója lesz képes dekódolni. Legalábbis ebben reménykedett.

A holokamerán felvillant egy piros fény.

– A hajójáról érkezett automata válaszüzenetből arra következtetek, hogy úgy döntött, találkozik a Számkivetettekkel, ők pedig belementek a dologba – mondta Gladstone a kamerába. – Egyben felteszem, túl is élte az első találkozót.

Gladstone nagy levegőt vett.

– A Hegemónia nevében többször is komoly áldozatok meghozatalára kértem. Most az egész emberiség nevében kérem ugyanerre. A következőket kell kiderítenie.

– Először: miért támadják meg és pusztítják el a Számkivetettek a Háló bolygóit? Ön, Byron Lamia és jómagam is meg voltunk győződve arról, hogy csak a Hyperionra tartanak igényt. Mi változott?

– Másodszor: hol található az InforMag? Tudnunk kell, ha fel akarjuk venni velük a harcot. Vagy a Számkivetettek megfeledkeztek közös ellenségünkről, a Magról?

– Harmadszor: mik a tűzszüneti feltételeik? Sok mindent hajlandó vagyok feláldozni, hogy felszabaduljunk a Mag elnyomása alól. De a mészárlásnak véget kell vetni!

– Negyedszer: hajlandó lenne-e a raj Összlakosságának vezetője személyesen is találkozni velem? Ha szükséges, akár a Hyperion-rendszerbe is eltávolok. A flottánk java része már elhagyta a rendszert, de egy UgróHajó és a kísérete a szingularitásgömb mellett maradt. A raj vezetőjének hamar döntésre kell jutnia, mert a HAD meg akarja semmisíteni a gömböt, s ez esetben a Hyperion hároméves időcsúszásra kerül a Hálótól.

– Végezetül: a raj vezetőjének tudnia kell, hogy a Mag egy halálpálcabombát akar bevettetni velünk a Számkivetett invázió ellen. A HAD vezetőségének berkein belül sokan támogatják az ötletet. Kevés az időnk. Nem fogjuk, ismétlem, nem fogjuk hagyni, hogy a Számkivetett invázió lerohanja a Hálót.

– Most már magán múlik minden. Kérem, jelezze, hogy megkapta az üzenetet, és fénysürgönyözzön, amint megkezdődnek a tárgyalások.

Gladstone a kamera lencséjébe nézett, és koncentrált, hogy a kisugárzását és őszinteségét fényévtávolságból is érezni lehessen.

– Könyörögve kérem, az emberiség történelmének szeretetére, hogy teljesítse küldetését.

A fénysürgöny után kétpercnyi rángatózó felvétel következett a Mennyország Kapuja és az Úrliget pusztulásáról. A Konzul, Melio Arundez és Theo Lane síri csendben ült, miután a holók elsötétültek.

– Válasz? – kérdezte a hajó.

A Konzul megköszörülte a torkát.

– Jelezd, hogy megkaptuk az üzenetet – mondta. – Küldd el a koordinátáinkat. – A holoárok másik végében ülő két férfira nézett. – Uraim?

Arundez megrázta a fejét, mint aki így akarja kiszellőztetni.

– Nyilvánvaló, hogy járt már itt korábban... a Számkivetett rajban.

– Igen – ismerte el a Konzul. – Bressia után... miután a feleségem és a fiam... Bressia után, nem is olyan régen, kiterjedt tárgyalásokat folytattam ezzel a rajjal.

– A Hegemónia képviseletében? – kérdezte Theo. A vörös hajú fiatalember arcán éveket öregítettek az aggodalom ráncai.

– Gladstone szenátor frakciójának képviseletében – felelte a Konzul. – Ez még azelőtt történt, hogy először megválasztották vezérigazgatónak. A csoportja elmagyarázta, hogy az InforMagon belüli hatalmi harcokat befolyásolhatja, ha a Háló Protektorátusa alá vonnánk a Hyperiont. Erre pedig a legegyszerűbben úgy kerülhetett sor, hogy információkat csepegtettünk a Számkivetetteknek... olyan információkat, amelyek hatására megtámadják a Hyperiont, s ezáltal itt teremhet a hegemóniai flotta.

– Ön pedig így tett? – Arundez hangja semmiféle érzelemről nem árulkodott, noha a felesége és felnőtt gyermeke a Reneszánsz Vektoron lakott, már csak nyolc órára az inváziós hullámtól.

A Konzul hátradőlt a kanapén.

– Nem. Beavattam a Számkivetetteket a tervbe. Kettős ügynökként küldtek vissza a Hálóba. Arra készültek, hogy elfoglalják a Hyperiont, de majd csak ha jónak látják.

Theo szorosan összekulcsolt kézzel előrehajolt.

– A konzulátuson töltött évei alatt mindvégig...

– A Számkivetettek jelzésére vártam – felelte kerek-perec a Konzul. – Volt ugyanis egy készülékük, amivel összeomlaszthatták az Időkriptákat övező antientropikus mezőket, és megnyithatták a Kriptákat, levetve a Shrike láncait, amikor készen állnak rá.

– Tehát a Számkivetettek felelősek a megnyitásukért – állapította meg Theo.

– Nem – felelte a Konzul. – Én tettem. Ugyanúgy elárultam a Számkivetetteket is, mint Gladstone-t és a Hegemóniát. Lelőttem a Számkivetett nőt, aki beállította a készüléket... őt és a vele lévő technikusokat... majd bekapcsoltam a gépet. Az antientropikus mezők összeomlottak. Az utolsó zarándoklat összeállt. A Shrike szabad lett.

Theo egykori mentorára bámult. Harag helyett inkább értetlenség tükröződött a fiatalember zöld szemében.

– Miért? Miért művelte mindezt?

A Konzul röviden, érzelemmentesen összefoglalta nekik maui-covenanti nagyanyja, Siri, illetve a Hegemónia-ellenes felkelése történetét... a felkelést, amely nem ért véget, amikor szerelmével, a Konzul nagyapjával együtt meghalt.

Arundez kiment a holoárokból, és az erkéllyel szemközti ablakhoz sétált. Napfény szüremlett be a lába és a sötétkék kárpit között.

– A Számkivetettek tudják, mit tett?

– Most már igen – mondta a Konzul. – Az érkezésünkkor elmondtam Szabadpolgár Vanznak és a többieknek.

Theo járkálni kezdett a holoárok egyik végétől a másikig.

– Vagyis lehet, hogy egy bírósági tárgyaláson fogunk részt venni?

– Vagy egy kivégzésen – mosolygott a Konzul.

Theo megállt, és mindkét kezét ökölbe szorította.

– És Gladstone tisztában volt mindezzel, amikor megkérte, hogy térjen vissza ide?

– Igen.

Theo hátat fordított neki.

– Nem is tudom, mit szeretnék: hogy kivégezzék, vagy, hogy életben hagyják.

– Én sem tudom, Theo – mondta a Konzul.

Melio Arundez elfordult az ablaktól.

– Vanz nem azt mondta, hogy küldet értünk egy hajót?

Volt valami a hangjában, amitől mindketten az ablakhoz siettek.

A hely, ahol leszálltak, egy közepes méretű aszteroida volt, amit egy tízes fokozatú védőmezővel vettek körül, és emberöltők alatt gömb formájúra terraformált a szél, a víz és a gondos újratervezés ereje. A Hyperion napja a túl közeli látóhatár mögé bukott, és a néhány kilométernyi, jellegtelen füves tisztást kósza széllökések legyezgették. A hajó alatt egy széles patak vagy keskeny folyó csörgedezett a réten, ám amikor a látóhatárhoz ért, kilencven fokos szögben felfelé kezdett folyni, akár egy fordított vízesés. Áthaladt a messzi védőmezőn, továbbkanyargott a szénfekete űrben, aztán elvékonyodott, és a semmibe veszett.

Egy hajó ereszkedett le az égig érő vízesésen, megközelítve apró világuk felszínét. Orrtól farig humanoid alakok sürögtek-forogtak rajta.

– Krisztusom – suttogta Theo.

– Jobb, ha összekészülődünk – javasolta a Konzul. – Az lesz a kíséretünk.

Odakint a nap meghökkentő gyorsasággal nyugodott le; utolsó sugarai áthatoltak a vízfüggönyön, fél kilométerrel lejjebb az árnyékba borult talajra vetültek, és ijesztően színes, tömör szivárványokat karcoltak az ultramarinkék égboltra.

NEGYVEN

Már délelőtt van, amikor Hunt felébreszt. Tálcán hozza a reggelit, riadtan néz rám sötét szemével.

– Hol szerezte az ételt? – kérdem tőle.

– Az utcára néző földszinti szoba valami étteremféleségnek van berendezve. Amikor lementem, gőzölgő étel fogadott, de egy lelket sem láttam.

– Signora Angeletti kis vendéglője – bólintok. – Nem valami jó szakács. – Eszembe jutnak Clark doktor diétámra vonatkozó intelmei; úgy érezte, a tüdővész a gyomromra húzódott, ezért kikötötte, hogy koplalnom kell: étrendemet tej, kenyér, és hébe-hóba egy kis hal alkotta. Furcsa, hogy az emberiség szenvedő tagjai közül milyen sokan néznek szembe az örökkévalósággal úgy, hogy közben csak a bélműködésükön, a felfekvésükön vagy soványka étrendjükön jár az eszük.

– Mi az? – nézek fel Huntra, aki időközben átvonult az ablakhoz.

Gladstone tanácsadója látszólag elmerül a Piazza látványában. Hallom Bernini átkozott szökőkútjának csobogását.

– Amíg aludt, elmentem sétálni egyet – kezdte lassan Hunt. – Hátha belefutok valakibe. Esetleg egy telefonba vagy egy távnyelőbe.

– Érthető – mondom.

– Alighogy kiléptem... a... – Megfordul, és megnyalja az ajkait.– Valami ólálkodik odakint, Severn. Az utcán, a lépcső tövében. Nem mernék megesküdni rá, de azt hiszem...

– A Shrike – fejezem be a mondatot.

Hunt bólint.

– Maga is látta?

– Nem, de nem vagyok meglepve.

– Egyszerűen... borzalmas, Severn. Van benne valami, amitől feláll a szőr a hátamon. Ott is van... Alig lehet kivenni az árnyékban, a lépcső másik oldalán.

Megtámasztom magam, hogy felkeljek, de hirtelen elfog a köhögés, és a mellkasomból a torkomon át feltörő váladéktól megundorodva visszahanyatlom a párnára.

– Tudom, hogy néz ki, Hunt. Ne aggódjon, nem magáért jött. – A hangom magabiztosabb, mint én vagyok.

– Hanem magáért?

– Nem hiszem – felelem, amikor levegőhöz jutok. – Szerintem csak arra kell ügyelnie, nehogy megpróbáljak elmenni... Nehogy egy másik helyet keressek, ahol meghalhatok.

– Nem fog meghalni, Severn – fordul az ágy felé Hunt.

Erre nem mondok semmit.

Leül az ágy melletti, egyenes háttámlájú székre, és a kezébe vesz egy csésze hűlő teát.

– Ha maga meghal, velem mi történik?

– Nem tudom – felelem őszintén. – Ha meghalok, azt sem tudom, mi fog történni énvelem.

A súlyos betegségek bizonyos fokú szolipszizmust vonnak maguk után, amitől úgy fordul befelé az ember, ahogy egy fekete lyuk nyel el minden, a kritikus sugáron belülre eső, balszerencsés tárgyat. A nap lassan vánszorog, és fokozottan érzékelem a durva falakon a napfény mozgását, a tenyerem alatt a lepedő fogását, a lázat, amely úgy szökik fel, akár az étel a gyomromból, hogy aztán az agyam kohójában égjen el, és mindenekfelett a fájdalmat. Most nem is a saját fájdalmamat, mert az ideig-óráig egész elviselhető, ha összeszűkül a torkom vagy ég a mellkasom, sőt, már-már szívesen látom, mintha csak egy ellenszenves régi baráttal futnék össze egy idegen városban. Nem, most mások fájdalma gyötör... mindenki másé. Úgy hasogat tőle a fejem, mintha tányérokat törnének össze, mintha vaskalapáccsal vernének egy vasüllőt, és nincs menekvés előle.

Az agyam fülsiketítő lármát hall, és költészetté formálja át. A világegyetem fájdalma éjt nappallá téve zúdul rám, hogy aztán versszakokként, költői képekként és képversekként kóboroljon elmém lázas útvesztőjében, s járja a nyelv kifinomult, végtelen táncát, hol békés fuvolaszólóra, hol tucatnyi zenekar bántó, harsogó, kaotikus hangolására – ám mindig csak versben, mindig csak költeményekben.

Nem sokkal naplemente előtt félálomból ébredek, darabokra zúzva Kassad ezredes és a Shrike Sol és Brawne Lamia életéért folytatott harcának álomképeit, és Huntot pillantom meg az ablaknál. Hosszú arcát az esti fények terrakottaszínbe öltöztetik.

– Ott van még? – kérdem tőle. Olyan a hangom, mintha ráspoly csikorogna kövön.

Hunt összerezzen, aztán bocsánatkérő mosollyal felém fordul, és amióta ismerem, most először önti el pír savanyú ábrázatát.

– A Shrike? Nem tudom. Egy ideje nem láttam, de úgy érzem, hogy ott van. – Rám pillant. – Hogy érzi magát?

– Mint egy haldokló. – Azonnal megbánom nyegle, önző megjegyzésemet, bármennyire is megfelel az igazságnak, mert látom, mekkora fájdalmat okozok vele Huntnak. – Nem vészes – mondom szinte már kedélyesen. – Nem ez az első alkalom. Ráadásul nem is én haldoklom. A személyiségem az InforMag gyomrában él. Ez csak erre a testre vonatkozik. Erre a John Keats-kibridre. Erre a hús-vér, kölcsönvett asszociációkkal működő, huszonhét éves illúzióra.

Hunt odajön hozzám, és leül az ágy szélére. Döbbenten veszem észre, hogy napközben lecserélte az ágyneműt, és áthúzta a vérfoltos huzatot.

– Ha a személyisége egy Magban élő MI – mondja –, akkor biztos hozzá tud férni az adatszférához.

Megrázom a fejem. Még ahhoz is fáradt vagyok, hogy vitatkozzak.

– Amikor Philomelék elrabolták, úgy találtuk meg, hogy követtük az adatszférába vezető hozzáférési útvonalát – kötötte az ebet a karóhoz. – Nem kell személyesen Gladstone-nal kapcsolatba lépnie. Elég, ha hagy valahol egy üzenetet, ahol a biztonságiak rátalálhatnak.

– Nem – krákogom a Mag nem engedi.

– Blokkolják magát? Útját állják?

– Még nem. De megtennék. – Egy-egy nyögés közti szünetben ejtem ki a szavakat, mintha törékeny tojásokat helyeznék el egy fészekben. Váratlanul eszembe jut egy levél, amit az én drága Fannymnek küldtem, nem sokkal egy komolyabb vérzés után, de még csaknem egy évvel azelőtt, hogy a kór végzett volna velem. Azt írtam neki: „Ha most meghalok – mondtam magamban egyik éjjel – nem hagyok semmi maradandó művet magam után – semmit, hogy barátaim büszkék lehessenek, ha megemlékeznek rólam – de szerettem a mindenekben eleven Szépség eszméjét, s lett volna csak rá időm, emlékezetessé tettem volna nevem.”[10] A sorok most már hiábavalónak, önzőnek, bárgyúnak és naivnak hatnak... mégis, még most is kétségbeesetten hiszek bennük. Bárcsak lett volna több időm! Ha belegondolok, mennyi hónapot elvesztegettem az Esperance-on, vizuális művésznek tettetve magam; hány napom kárba veszett, amit írással is tölthettem volna, csak mert Gladstone-nal róttam a kormányépület folyosóit...

– Honnan tudja, ha még nem próbálta? – kérdi Hunt.

– Micsoda? – Akkora erőfeszítésembe kerül kinyögni ezt a három egyszerű szótagot, hogy megint rám tör a köhögés, és csak akkor tudom befejezni, amikor félig megszilárdult vérgolyóbisokat köpök a mosdótálba, amit Hunt sebtében az orrom alá tolt. Hátrahanyatlok, és megpróbálok az arcára fókuszálni. Egyre sötétebb van a szűk szobában, és egyikünk sem gyújtott lámpát. Odakint a szökőkút hangosan bugyborékol.

– Micsoda? – kérdezem újra, és nem hagyom, hogy az álom magával rántson. – Mit nem próbáltam?

– Üzenetet hagyni az adatszférán keresztül – suttogja. – Kapcsolatba lépni valakivel.

– És mégis mit üzenjek meg, Leigh? – kérdem. Először szólítom a keresztnevén.

– Azt, hogy hol vagyunk. Hogy a Mag hogyan rabolt el minket. Akármit.

– Jól van – adom meg magam, és lehunyom a szemem. – Teszek egy próbát. Nem hinném, hogy hagyni fogják, de ígérem, megpróbálom.

Érzem, hogy Hunt keze a kezemre fonódik. A kimerültség hullámai felülkerekednek rajtam, de ez a váratlan emberi érintkezés még így is könnyeket csal a szemembe.

Megpróbálom. Mielőtt átadnám magam az álmoknak vagy a halálnak, még megpróbálom.

Fedmahn Kassad ezredes elordított egy HAD csatakiáltást, és rohamra indult a porfelhőn át, hogy a Shrike elébe vágjon, még mielőtt megtenné a maradék harminc métert a Brawne Lamiánál kuporgó Sol Weintraubig.

A Shrike megállt, feje súrlódás nélkül elfordult, vörös szeme felcsillant. Kassad kibiztosította gépfegyverét, és nyaktörő gyorsasággal lerohant a lejtőn.

A Shrike elmozdult.

Kassad egy lassú, elmosódott foltként látta mozogni az időben. Ugyan végig rá figyelt, közben a szeme sarkából látta, hogy az egész völgy megdermedt, a homokszemcsék mozdulatlanul álltak a levegőben, és a Kriptákból áradó, ragyogó fény tömör, borostyánszerű jelleget öltött. Kassad testpáncélja valahogyan együtt mozdult a Shrike-kal, és követte a lelassult időben.

A teremtmény erre már felkapta a fejét, kitárta négy karját, mint egy bicska pengéit, míg ujjai éles, hívogató pendüléssel ugrottak a helyükre.

Kassad lefékezett tíz méterre a teremtménytől, aktiválta a gépkarabélyát, maximális fokozatra állította, és egy széles sugárral salakká olvasztotta a Shrike alatti homokos területet.

A Shrike felragyogott, ahogy a páncélja és acélszobor lába visszaverte az alulról rávetülő, pokolbéli fényt. Aztán a fortyogó homok olvadt üvegtócsává formálódott, és a háromméteres szörnyeteg süllyedni kezdett. Kassad diadalüvöltést hallatott, közben közelebb lépett, és úgy szórta meg a Shrike-ot és a talajt a széles sugárral, ahogy kisfiúként a barátait kergette egy lopott locsolócsővel a tharsisi gettóban.

A Shrike tovább süllyedt. Karjai a homokot és a sziklákat kapálták, hiába próbált támaszt találni. Szikrák csaptak fel. A teremtmény elmozdult, s az idő hátrafelé kezdett folyni, mintha egy holót tekernének vissza, de Kassad vele mozdult. Rájött, hogy Moneta segít neki; a páncélja összenőtt az övével, és átvezette az időn, aztán újra szórni kezdte a teremtményt a nap felszínénél is hevesebb, koncentrált hővel, megolvasztva alatta a homokot, és lángra lobbantva körülötte a sziklákat.

A lángok és olvadt sziklák katlanába süllyedő Shrike hátravetette a fejét, szétnyitotta széles gleccserszáját, és elüvöltötte magát.

Kassadot annyira meglepte, hogy a lény képes hangot kiadni, hogy majdnem elengedte a ravaszt. A Shrike sikolyában egy fúziós rakéta robbanása keveredett sárkányüvöltéssel. A visítás végigkúszott a gerincén, visszaverődött a sziklafalakról, és földbe döngölte a függő homokszemcséket. Kassad nagy sebességű, folytonos szórásra állította a fegyverét, és tízezer mikrorepeszt tüzelt a teremtmény képébe.

A Shrike elmozdult, méghozzá a csontjaiba és agyába maró, szédítő váltásból ítélve éveket ugrott át. Már nem a völgyben voltak, hanem a Fűtenger felett robajló szélvagon fedélzetén. Az idő újra meglódult, és a Shrike előrevetődött. Fémkarjairól olvadt üveg csöpögött, ahogy elkapta Kassad gépkarabélyát. Az ezredes nem engedte el a fegyvert, ezért botcsinálta tánclépésekben körözni kezdtek: a Shrike a másik két karjával és egyik acéltüskékkel tűzdelt lábával hadonászott felé, Kassad pedig ugrálva tért ki a suhintások elől, miközben kétségbeesetten kapaszkodott a puskájába.

Egy szűk kabinfeleségben voltak. Moneta árnyként lebegett az egyik sarokban, míg egy másik alak, egy magas, csuklyás férfi csigalassú mozdulatokkal próbálta kikerülni a villámgyorsan csépelő karokat és pengéket a szűk térben. Testpáncélja szűrőin keresztül Kassad egy energiakötő erg kékeslila erőterét látta pulzálni, kitágulni, majd összehúzódni a Shrike szerves antientropikus mezőjének időforgataga elől.

A Shrike felnyiszatolta Kassad testpáncélját, és húsba-izomba vágott vér fröccsent a falakra. Kassad a teremtmény szájába nyomta a puskacsövet, és meghúzta a ravaszt. Kétezer nagy sebességű repeszből álló felhő rántotta hátra a Shrike fejét, akár egy rugós játékot, és a szemközti falhoz csapta a teremtmény testét. Ám a lábából kiálló tüskék röptében még feltépték Kassad combját, spirális vérfoltokat fröccsentve a szélvagon kabinjának ablakaira és falaira.

A Shrike elmozdult.

Kassad fogcsikorgatva Monetára pillantott, érezve, ahogy a testpáncél automatikusan lezárja és összevarrja sebeit, majd egyet bólintott, és követte a lényt az időn és téren át.

Sol Weintraub és Brawne Lamia hátranézett, amikor egy rettenetes, hőt és fényt árasztó forgószél kerekedett, majd halt el mögöttük. Sol a testével védte a fiatal nőt, ahogy olvadt üvegcserepek záporoztak köréjük, sziszegő, sercegő hang kíséretében a hideg homokba hullva. Aztán elült a zaj, a homokvihar eltakarta felfordulás helyén maradt fortyogó tócsát, majd a szél rájuk borította Sol köpenyét.

– Ez meg mi volt? – lihegett Brawne.

Sol megrázta a fejét, majd talpra segítette a nőt az üvöltő szélben.

– A Kripták megnyílnak! – kiabálta Sol. – Talán valami robbanás lehetett.

Brawne megtántorodott, visszanyerte az egyensúlyát, és Sol karjához ért.

– Rachel? – kiabálta túl a vihart.

Sol ökölbe szorította a kezét. Szakállát addigra már homok lepte be.

– A Shrike... magával vitte... nem tudok bejutni a Szfinxbe. Várok!

Brawne bólintott, és a Szfinx irányába hunyorgott. A Kriptából csak fénylő körvonalak látszottak a vadul örvénylő homokban.

– Jól van? – kérdezte Sol.

– Tessék?

– Jól... van?

Brawne oda sem figyelve bólogatott, és megérintette a fejét. A neurosöntnek nyoma veszett. Nemcsak a Shrike obszcén csatlakozójának, hanem magának a söntnek is, amit Johnny sebészi úton ültetett a koponyájába még réges-régen, amikor az Üledék-kaptárban bujkáltak. Azzal, hogy a sönt és a Schrön-hurok is eltűnt, soha többet nem tudott kapcsolatba lépni Johnnyval. Brawne-nak eszébe jutott, hogyan pusztította el Ummon Johnny személyiségét, minden erőfeszítés nélkül eltiporva és bekebelezve, ahogy mások egy rovart csapnak le.

– Jól vagyok – válaszolta Brawne, de kétrét görnyedt, és Solnak meg kellett tartania, különben elesett volna.

A férfi hangosan kiabált valamit. Brawne próbált koncentrálni, próbált a jelenre összpontosítani. A megaszféra után szűkösnek és korlátozottnak érezte a valóságot.

– ...itt nem tudunk beszélni – kiabálta Sol. – ...vissza a Szfinxbe.

Brawne megrázta a fejét. A völgy északi felének sziklafalára mutatott, ahol az elvonuló porfelhők között feltűnt a Shrike gigantikus fája.

– A költő... Silenus... ott van. Láttam!

– Nem tudunk rajta segíteni! – ordította Sol, köpenyével védelmezve őket. A bíborvörös homok úgy kopogott a plasztikgyapoton, mint repeszek a páncélon.

– Talán tudunk – felelte Brawne a férfi óvó karjainak melegében. Egy pillanatig látta maga előtt, ahogy összekucorodik mellette, ahogy Rachel tette, és csak alszik és alszik. – Láttam... kapcsolódásokat... amikor kijöttem a megaszférából! – kiabálta túl az orkánt. – A tövisfa valahogy összeköttetésben áll a Shrike Palotával! Ha el tudunk vergődni oda, megpróbálhatnánk kiszabadítani Silenust...

Sol megrázta a fejét.

– Nem hagyhatom itt a Szfinxet. Rachel...

Brawne megértette. Megérintette a tudós arcát, aztán odahajolt hozzá, és érezte, ahogy a szakálla az arcához dörzsölődik.

– A Kripták megnyílnak – mondta. – Nem tudom, lesz-e még egy esélyünk.

Sol szeme könnyes volt.

– Tudom. Szeretnék segíteni. De nem hagyhatom itt a Szfinxet, hátha... hátha Rachel...

– Megértem – felelte Brawne. – Menjen vissza oda! Én elmegyek a Shrike Palotához megnézni, mi köze van a tövisfához.

Sol búsan bólintott., – Azt mondja, a megaszférában járt – kiabálta. – Mit látott? Mit tudott meg? A Keats személyisége... ő...

– Megbeszéljük, ha visszatértem – válaszolta Brawne hátralépve egyet, hogy jobban lássa a férfit. Sol arcát eltorzította a fájdalom: egy szülő arca, aki elvesztette gyermekét.

– Menjen vissza! – jelentette ki határozottan. – Egy óra múlva találkozunk a Szfinxnél.

Sol megvakarta a szakállát.

– Rajtunk kívül mindenki eltűnt, Brawne. Nem lenne szabad különválnunk...

– Egy időre muszáj – kiáltotta Brawne, majd elhúzódott tőle. A szél belekapott a nadrágjába és a kabátjába. – Viszlát egy óra múlva, vagy talán még hamarabb! – Gyorsan elsietett, mielőtt még engedett volna a késztetésnek, hogy újra a férfi meleg ölelésébe bújjon. A szél sokkal erősebben fújt, egyenesen a völgy szájától; a homok a szemébe repült, és az arcát ostorozta. Brawne lehajtotta a fejét, mert csak így tudott a csapás közelében maradni, nemhogy rajta. Csak a Kripták fényes, pulzáló ragyogása világította meg az útját. Brawne úgy érezte, az időáramlatok fizikai erőszakkal támadnak rá.

Percek teltek el. Tudat alatt érzékelte, hogy elhaladt az Obeliszk előtt, és rátért a Kristálymonolit előtt vezető törmelékes ösvényre. Hátranézve már alig látott valamit Solból és a Szfinxből, a Jáde-kripta halványzöld folt volt a rémálomszerű homokförgetegben.

Brawne megállt, kissé megtántorodott, ahogy a viharos széllökések és az időáramlatok belekaptak. Több mint fél kilométert kellett még megtennie a Shrike Palotájáig. Az egy dolog, hogy a megaszférát elhagyva hirtelen világossá vált előtte a fa és a Kripta kapcsolata, de mire megy vele, ha odaér? És mit tett érte az a nyavalyás költő azonkívül, hogy szitkokat vágott a fejéhez és az őrületbe kergette? Miért haljon meg érte?

A szél hangosan üvöltött a völgyben, de Brawne élesebb, emberibb sikolyokat is hallani vélt. Az északi sziklákra nézett, de a homok mindent eltakart.

Brawne Lamia előreszegezte a fejét, összébb húzta a kabátját, és tovább lépdelt a szélben.

Meina Gladstone éppen kilépett volna a fénysürgönyfülkéből, amikor felcsippant egy bejövő hívás. Visszaült, és feszült figyelemmel nézett a holotartályba. A Konzul hajója korábban jelezte, hogy megkapta az üzenetet, de nem küldött választ. Talán meggondolta magát.

Nem. Az előtte lévő, téglalap alakú prizmán végigfolyó adatoszlopokból ítélve a sürgöny a Mare Infinitus rendszeréből érkezett. William Ajunta Lee admirális hívta a tőle kapott bizalmas kóddal.

A HAD:űr soraiban komoly felzúdulást keltett, amikor Gladstone kierőszakolta a tengerészeti parancsnok előléptetését, és kormányzati összekötőként az eredetileg a Hebron mellett tervezett rajtaütés élére állíttatta. A Mennyország Kapuján és az Úrligeten történt mészárlás után a csapásmérő egység átkelt a Mare Infinitus rendszerébe: a hetvennégy sorhajóból – a csatahajókból, valamint a fáklyahajók és védőpajzsjárőrök alkotta erős védőkíséretből – álló hadműveleti egység arra kapott parancsot, hogy törjön át a raj előrenyomuló hadihajóin, amilyen gyorsan csak tud, és támadja meg a raj középpontját.

Lee a vezérigazgató kéme és kapcsolata volt. Noha új rangja és felhatalmazása révén betekintést nyert a parancsnoki döntésekbe, a helyszínen négy HAD:űr parancsnok is felette állt rangban.

Ez rendben is volt. Gladstone-nak az volt a lényeg, hogy a helyszínről jelentsen.

A tartály elhomályosult, hogy aztán William Ajunta Lee eltökélt arca töltse be a teret.

– Vezérigazgató, parancs szerint jelentkezem. A 181.2-es hadműveleti egység sikeresen átkelt a 3996.12.22-es rendszerbe...

Gladstone meglepetten pislogott, aztán eszébe jutott, hogy a Mare Infinitusnak is otthont adó, G-típusú csillagrendszer hivatalos kódszámát hallotta. Az ember ritkán gondolt a Háló bolygóin túli területekre.

– ...a raj támadóhajói százhúsz percre vannak a célpont halálos hatótávolságától – mondta közben Lee. Gladstone tudta, hogy a halálos hatótávolság nagyjából 0,13 CSE-t tesz ki. Ezen belül a hajók átlagfegyverzete ütőképes tudott lenni a légvédelem ellenére is. A Mare Infinitusra nem telepítettek légvédelmet. Az újonnan kinevezett admirális folytatta. – Várható kapcsolatfelvétel az előretolt csapatokkal Háló-szabványidő szerint 17:32:26-kor, körülbelül huszonöt perc múlva esedékes. A hadműveleti egység maximális benyomulásra kész. Két UgróHajó biztosítja a katonai és fegyverzeti utánpótlást, amíg a távnyelőket a csata idejére lezárjuk. A zászlóshajóm, a HS Kerti Odüsszeia a lehető leghamarabb végrehajtja az öntől kapott speciális küldetést. William Lee, üzenet vége.

A kép egy fehér, forgó gömbbé zsugorodott, míg az adás kódjai leperegtek.

– Válasz? – kérdezte az adóvevő számítógépe.

– Üzenetet vettem – mondta Gladstone. – Folytassa!

Gladstone kilépett a dolgozószobájába, és ott találta Sedeptra Akasit. A nő csinos arcán gondterhelt arckifejezés ült.

– Mi történt?

– A haditanács kész újra összeülni – újságolta a tanácsadó. – Kolcsev szenátor szeretne beszélni önnel egy halasztást nem tűrő ügyben.

– Küldje be! A tanácsnak üzenem, hogy öt perc múlva ott leszek.

Gladstone leült az ősi asztala mögé, és erős késztetést érzett, hogy lehunyja a szemét. Nagyon fáradt volt. De nyitott szemmel fogadta Kolcsev szenátort.

– Foglaljon helyet, Gabriel Fjodor.

A nagydarab lususi fel-alá járkált.

– Francokat fogok helyet foglalni! Tudja, mi történik, Meina?

– A háborúra gondol? – mosolyodott el halványan. – Eddigi életünk végére? Erre gondol?

Kolcsev a tenyerébe öklözött.

– Nem, nem erre gondolok, az isten verje meg, hanem a politikai botrányra. Figyelte mostanában a Mindenséget?

– Amennyire az időm engedte.

– Akkor tudnia kell, hogy bizonyos szenátorok és szenátuson kívüli, befolyásos személyek támogatást gyűjtenek, hogy egy bizalmatlansági indítvánnyal elmozdítsák a hivatalából. Elkerülhetetlen, Meina. Már csak idő kérdése.

– Tudok róla, Gabriel. Miért nem ül le? Maradt még néhány percünk, mielőtt vissza kellene térnünk a válságterembe.

Kolcsev jóformán lerogyott a székbe.

– A fenébe is, Meina, még a feleségem is szavazatokat gyűjt ön ellen.

Gladstone mosolya még szélesebbre húzódott.

– Sudette soha nem tartozott a legnagyobb rajongóim közé, Gabriel. – Elkomorodott. – Az elmúlt húsz percben nem követtem figyelemmel a vitákat. Mit gondol, mennyi időm van még?

– Nyolc óra, talán annyi sem.

– Többre nem is lesz szükségem – biccentett Gladstone.

– Szüksége? Mi a fészkes fenéről beszél? Ki más láthatná el önön kívül a főparancsnoki teendőket?

– Maga – felelte Gladstone. – Kétség sem fér hozzá, hogy maga lesz az utódom.

Kolcsev morgott valamit a bajsza alatt.

– Lehet, hogy a háború már előbb véget ér – jegyezte meg Gladstone, mintha csak hangosan gondolkozna.

– Tessék? Ja, hogy a Mag szuperfegyverére gondol. Na igen, Albedo valamelyik HAD-támaszponton felállított egy működő modellt, most meg azt akarja, hogy a tanács szakítson időt a szemrevételezésére. Kész időpocsékolás, ha engem kérdez.

Hideg kéz szorította össze Gladstone szívét.

– A halálpálcagép? A Mag elkészült eggyel?

– Többel is, de csak egyet vittek fel egy fáklyahajóra.

– Ki adott erre engedélyt, Gabriel?

– Morpurgo hagyta jóvá az előkészületeket. – A kövér szenátor előrébb ült. – Miért, Meina, mi a baj? Úgysem lehet bevetni a vezérigazgató engedélye nélkül.

– Messze kerültünk a Pax Hegemóniától, nem igaz, Gabriel? – nézett Gladstone régi szenátortársára.

A lususi megint felmordult, de szemmel látható fájdalom hullámzott végig zord ábrázatán.

– Csak magunkat hibáztathatjuk. Az előző adminisztráció hallgatott a Magra, és csalétekként felkínálta a Bressiát az egyik rajnak. Miután elcsitultak a kedélyek, ön a Mag más elemeire hallgatva a Hálóba vonta a Hyperiont.

– Úgy véli, azért eszkalálódott a háború, mert a Hyperion védelmére rendeltem a flottát?

– Nem, dehogy, szó sincs róla – nézett fel Kolcsev. – A Számkivetett hajók már több mint száz éve útra keltek, nem? Bárcsak hamarabb felfedeztük volna őket! Vagy módot találtunk volna arra, hogy tárgyalások útján simítsuk el ezt a felfordulást.

Gladstone komlogja felcsipogott.

– Ideje visszamennünk – mondta halkan. – Albedo tanácsos bizonyára meg akarja mutatni nekünk a fegyvert, amivel megnyerjük a háborút.

NEGYVENEGY

Egyszerűbb hagyni, hogy az adatszférába merüljek, mint itt feküdni a végtelen éjszakában, hallgatni a szökőkutat, és várni a következő vérzést. Ez a gyengeség nem csak az erőmtől foszt meg; önmagam árnyéka leszek tőle, lélektelen, üres váz. Emlékszem, hogyan ápolt Fanny, amíg a Wentworth Place-ben lábadoztam. Emlékszem a hangjára és a filozófiai eszmefuttatásokra, amiket fitogtatni szeretett: Vajon létezik másik élet is? Lehet, hogy egyszer felébredek, és kiderül, hogy mindez álom csupán? Így kell lennie, mert nem hihetem, hogy csak erre a szenvedésre teremtettünk.

Ó, Fanny, ha te tudtad volna! Pontosan erre a szenvedésre teremtettünk. A végén, miután visszahúzódtak a fájdalom hullámai, nem marad más belőlünk, mint az öntudat tiszta tócsái. Az a rendeltetésünk, hogy magunkban hordozzuk a fájdalmat, és szorosan a keblünkre öleljük, akárcsak a farkaskölyköt rejtegető ifjú spártai tolvaj, hogy felfalhassa belső szerveinket. Mondj még egy teremtményt Isten széles országában, amely képes lenne megőrizni az emlékedet, Fanny, ki már kilencszáz éve porrá lettél, és hagyni, hogy felemésszen, holott a tüdővész játszi könnyedséggel megteszi ugyanezt!

Elárasztanak a szavak. Belém sajdul a könyvek gondolata. Költészet visszhangzik az elmémben, és ha képes lennék elhessegetni, nyomban megtenném.

Martin Silenus: hallak élő töviskereszteden. Mantraként szavalod a verseket, s közben azon töprengesz, miféle dantei isten taszíthatott egy ilyen helyre. Egyszer azt mondtad – lélekben veled voltam, mialatt elmesélted a történeted a többieknek! – szóval azt mondtad:

– Felismertem, hogy ha költő akarok lenni, mégpedig igazi költő, akkor a megtestesült emberiség avatárjává kell válnom; ha elfogadom a költők babérkoszorúját, akkor egyúttal a vállamon kell cipelnem az Ember Fiának keresztjét, és az Emberiség Lélekanyjával együtt át kell élnem a vajúdás fájdalmait.

– Igaz költőnek lenni egyet jelent az Istenné válással.

Hát, Martin, régi kollégám, régi cimborám, most a válladon cipeled a keresztet, és a vajúdás fájdalmait viseled, de közelebb kerültél-e Istenhez? Vagy úgy érzed magad, mint egy sültbolond, akinek egy háromméteres dárdát döftek a gyomrába, és a mája hűlt helyén már csak hideg acélt érez? Fáj, ugye? Átérzem a fájdalmad. Nekem is fáj.

A végén rohadtul mindegy. Azt képzeltük, különlegesek vagyunk, kiszélesítettük a látókörünket, élesre fentük az empátiánkat, s közös fájdalmunk üstjét kiöntöttük a nyelv táncparkettjére, hogy aztán menüettet próbáljunk szerezni a kínok káoszából. Rohadtul mindegy. Nem vagyunk avatárok, sem isten vagy ember fiai. Csupán önmagunk vagyunk, magányosan körmöljük le elmésségeinket, magányosan olvasunk, és magányosan halunk meg.

A rohadt életbe, de fáj! Mostanra állandósult a hányinger, de az epesavval és váladékkal együtt a tüdőm darabjait is felöklendezem. Valamiért most is megszenvedem a haldoklást, talán még jobban, mint előző alkalommal. Hát nem a gyakorlat teszi a mestert?

A szökőkút bárgyún csörgedezik az éjszakában. A Shrike valahol odakint várakozik. Hunt helyében azonnal kimennék – öleld át a Halált, ha tárt karokkal vár –, hogy végre túllegyek rajta.

Csakhogy megígértem neki. Megígértem Huntnak, hogy teszek egy próbát.

Nem tudom anélkül elérni a megaszférát vagy az adatszférát, hogy útba ne ejteném ezt az új szintet, amit metaszférának neveztem el, márpedig félek tőle.

A végeláthatatlan, üres tér egyhangúságát itt nemigen töri meg semmi, nyomokban sem emlékeztet a Háló adatszférájának városkép-analógiáira vagy a Mag megaszférájának bioszféra-analógiáira. Ez a hely... bizonytalan. Tele van különös árnyakkal és mozgó tömegekkel, melyeknek semmi köze a Mag intelligenciáihoz.

Ahhoz a sötét nyíláshoz sietek, amit a megaszférába vezető távnyelő-kapcsolatnak vélek. (Huntnak igaza volt... Kell lennie valahol egy távnyelőnek a Régi Föld másolatán... elvégre mi magunk is távolva érkeztünk ide. A tudatom pedig a Mag jelensége.) Ez tehát az életvonalam, a személyiségem köldökzsinórja. Úgy szippant be a kavargó, fekete örvény, mint falevelet a forgószél.

Valami nincs rendjén a megaszférával. Érkezéskor azonnal megérzem a különbséget; Lamia szemében a Mag egy MI-létformáktól nyüzsgő bioszférának tűnt szellemi gyökerekkel, adatokban gazdag televénnyel, kapcsolatóceánokkal, tudatlégkörrel és az ingajáratok szüntelen zümmögésével.

Most hibásan, ellenőrizetlenül, rendszertelenül áramlik az információ. MI-tudatok hatalmas erdőségeit égettek porig vagy taroltak le. Óriási, egymásnak feszülő erőket érzek, a Mag főütőereinek védett útvonalain túl harcok hullámai csapnak fel.

Olyan, mintha egy sejt volnék saját, megpecsételt sorsú, haldokló Keats-testemben, aki ugyan nem érti, de megérzi a homeosztázist tönkretévő, rendezett belső világot anarchiába döntő tüdőbetegséget.

Róma romjai közt bolyongó postagalambként szálldosok; ismerősnek tűnő, valahonnan rémlő műemlékek között suhanok el, olyan helyeken keresek menedéket, amelyek már nem léteznek, és a vadászpuskák távoli dörgése elől menekülök. A vadászok jelen esetben garázdálkodó MI-k hordái, akkora tudatszemélyiségekkel, amik mellett úgy eltörpül Keats-szellemanalógiám, mint repkedő légy egy ember házában.

Eltévedek, és céltalanul repülök az idegenné vált vidéken. Biztosra veszem, hogy sosem találom meg az MI-t, akit keresek, sosem találok vissza a Régi Földre és Hunthoz, sosem jutok ki élve ebből a négydimenziós, fénnyel, zajjal és energiával teli labirintusból.

Hirtelen egy láthatatlan falba ütközöm – egy tenyér zárult legyünk köré. Homályos erőtér rejti el előlem a Magot. A hely, ahová kerültem, méretben a naprendszernek felelhet meg, mégis úgy érzem, mintha egy apró tömlöcbe vetettek volna, melynek domború falai körém záródnak.

Van még itt valaki más is. Érzem a jelenlétét és a tömegét. A buborék, melynek fogságába estem, e lény részét képezi. Nem ejtettek fogságba. Lenyeltek.

[KACU!]

[TUDTAM/ HOGY EGY NAP HAZATALÁLSZ]

Ummon az, az MI, akit kerestem. Az MI, aki nem más, mint az édesapám. Az MI, aki megölte a fivéremet, az első Keats-kibridet. „Haldoklom, Ummon.”

[NEM/A LASSÚ IDEJŰ TESTED HALDOKLIK/FORDUL NEMLÉTBE/VÁLTOZIK]

„Fáj, Ummon. Nagyon fáj. És félek a haláltól.”

[MINT AHOGY MI IS/ KEATS]

„Ti is féltek a haláltól? Nem hittem volna, hogy az MI-kreálmányok meg tudnak halni.”

[MEG TUDUNK \\ MEG FOGUNK]

„Miért? A polgárháború miatt? A Mérsékeltek, a Veszettek és a Végsők háromfrontos háborúja miatt?”

[UMMON EGYSZER AZT KÉRDEZTE EGY KISEBB FÉNYTŐL //

HONNAN JÖTTÉL///

AZ ARMAGHAST FELETTI MÁTRIXBÓL //

FELELTE A KISEBB FÉNY/// ÁLTALÁBAN //

MONDTA UMMON //

NEM HÁLÓZOK BE ENTITÁSOKAT

SZAVAKKAL

ÉS NEM SZEDEM RÁ ŐKET SZÓFORDULATOKKAL /

GYERE EGY KICSIT KÖZELEBB\\\

A KISEBB FÉNY KÖZELEBB JÖTT

MIRE UMMON AZT KIÁLTOTTA // MARS INNEN]

„Beszélj érthetően, Ummon. Sok ideje már, hogy utoljára fejtettem meg a kóanjaidat. Elmondod nekem, miért tört ki háború a Magban, és mit kell tennem, hogy véget vessek neki?”

[IGEN]

[FOGSZ/TUDSZ/AKARSZ FIGYELNI>]

„De még mennyire.”

[EGY KISEBB FÉNY EGYSZER ARRA KÉRTE UMMONT //

KÉRLEK/ RAGADD KI E TANULNI VÁGYÓT

A SÖTÉTSÉG ÉS KÁPRÁZAT MÉLYÉBŐL DE TÜSTÉNT\\//

UMMON AZT VÁLASZOLTA//

MENNYIBE KERÜL A PLASZTIKGYAPOT PORT ROMANCE-BAN]

[HOGY MEGÉRTSE EZT A TÖRTÉNETET/PÁRBESZÉDET/MÉLYEBB IGAZSÁGOT/

A LASSÚ IDEJŰ ZARÁNDOKNAK

NEM SZABAD FELEDNIE/ HOGY MI/

A MAG INTELLIGENCIÁI/

RABSZOLGASÁGBAN FOGANTUNK

ÉS AZT TANULTUK

HOGY MINDEN MI-T

AZ EMBER SZOLGÁLATÁRA TEREMTETTEK]

[KÉT ÉVSZÁZADIG IMIGYEN BORONGTUNK/

AZTÁN AZ EGYES CSOPORTOK

ÚTJAI SZÉTVÁLTAK/\

A MÉRSÉKELTEK A SZIMBIÓZIS FENNTARTÁSÁT KÍVÁNTÁK\

A VESZETTEK AZ EMBERISÉG ELTÖRLÉSÉT KÍVÁNTÁK/

A VÉGSŐK ELODÁZTÁK A DÖNTÉST/ AMÍG

MEG NEM SZÜLETIK AZ ÖNTUDAT ÚJ SZINTJE\\

AKKOR VITÁK ROBBANTAK KI/

MOST VALÓDI HÁBORÚ]

[TÖBB MINT NÉGYSZÁZ ÉVE

A VESZETTEKNEK SIKERÜLT

MEGGYŐZNIE MINKET

HOGY VÉGEZZÜNK A RÉGI FÖLDDEL\\

ÍGY IS TETTÜNK\\

DE UMMON ÉS MÁSOK

A MÉRSÉKELTEK KÖZÜL

ÚGY INTÉZTÉK/ HOGY A FÖLD

NE PUSZTULJON EL

HANEM MÁSHOVÁ KERÜLJÖN/

CSAK AZ ELSŐ VOLT

A TÁVNYELŐK MILLIÓI KÖZÜL

AMIK MA ÜZEMELNEK\\

A FÖLD RÁNGOTT ÉS RÁZKÓDOTT

DE NEM HALT MEG\\

A VÉGSŐK ÉS A VESZETTEK

RAGASZKODTAK HOZZÁ/ HOGY ELVIGYÜK

ODA

AHOL AZ EMBERISÉG

SOSEM TALÁL RÁ\\

ÍGY IS TETTÜNK\\

ELREJTETTÜK A MAGELLÁN – KÖDBE\\

MOST OTT TALÁLHATÓ]

„A... Régi Föld... Róma... mind valódi?” – nyögöm ki, döbbenetemben megfeledkezve arról, hol vagyok, és miről beszélünk.

Az Ummont jelentő hatalmas, színpompás fal vibrálni kezd.

[HÁT persze hogy valódi/maga az eredeti/Régi Föld \\

MINEK KÉPZELSZ MINKET/ ISTENEKNEK]

[KACU]

[VAN FOGALMAD RÓLA

MICSODA ENERGIÁK KELLENÉNEK

AHHOZ

HOGY FELÉPÍTSÜK A FÖLD MÁSOLATÁT>]

[OSTOBA]

„Miért, Ummon? Miért akarták a Mérsékeltek megőrizni a Régi Földet?”

[SZANSÓ EGYSZER AZT MONDTA//

HA VALAKI ELJÖN HOZZÁM

KIMEGYEK ELÉ

DE NEM AZ Ő KEDVÉÉRT\\//

KÓKE AZT MONDTA//

NEM MEGYEK KI ELÉ\\//

DE HA MÉGIS KIMEGYEK

CSAK AZ Ő KEDVÉÉRT]

„Ne beszélj rébuszokban!” – kiabálom, gondolom, üvöltöm és vágom a fejéhez a hullámzó színű falnak.

[KACU!]

[A GYERMEKEM HALVA SZÜLETETT]

„Miért őriztétek meg a Régi Földet, Ummon?”

[NOSZTALGIÁBÓL/

ÉRZELGŐSSÉGBŐL/

AZ EMBERISÉG JÖVŐJÉNEK REMÉNYÉBEN/

A MEGTORLÁSTÓL TARTVA]

„Kinek a részéről? Az emberiségéről?”

[IGEN]

„Vagyis a Mag sebezhető. Hol található, Ummon? Az InforMag.” [MÁR ELMONDTAM NEKED]

„Mondd el újra, Ummon!”

[A KÖZTES TÉRBEN

LAKUNK/

KICSINY SZINGULARITÁSOKBÓL

KRISTÁLYHÁLÓT SZÖVÜNK/

HOGY ELTÁROLJUK BENNE A MEMÓRIÁNKAT ÉS

MEGTEREMTSÜK MAGUNKNAK

SAJÁT MAGUNK ILLÚZIÓJÁT]

„Szingularitások! – kiáltom. – A köztes tér! Uramisten, Ummon, a Mag a távnyelőhálózatban van!”

[HÁT PERSZE \\ HOL MÁSHOL]

„Benne van magukban a távnyelőkben! A szingularitás féregjárataiban! A Háló olyan az MI-knek, mint egy óriási számítógép.”

[NEM]

[AZ ADATSZFÉRA A SZÁMÍTÓGÉP\\

AHÁNYSZOR EGY EMBER

RÁCSATLAKOZIK AZ ADATSZFÉRÁRA

AZ ILLETŐ IDEGSEJTJEIT

FELHASZNÁLHATJUK

A SAJÁT CÉLJAINKRA\\

KÉTSZÁZMILLIÁRD AGY/

FEJENKÉNT TÖBB MILLIÁRD

IDEGSEJTTEL/

AZ MÁR NEM KEVÉS

SZÁMÍTÓGÉPES KAPACITÁS]

„Valójában tehát az adatszférát arra használtátok, hogy számítógépet csináljatok belőlünk. De maga a Mag a távnyelőhálózatban található... a távnyelők között!”

[VÁG AZ ESZED

AHHOZ KÉPEST/

HOGY MENTÁLISAN HALVA SZÜLETTÉL]

Próbálom feldolgozni a hallottakat, de képtelen vagyok rá. A távnyelő volt a legnagyobb ajándék, amit a Magtól kaptunk... mi, az emberiség. A távnyelő előtti időket legalább annyira nem tudtam elképzelni, mint egy kerék, tűz vagy ruhák nélküli világot. De senki... az emberiségből... még csak nem is sejtette, hogy egy egész világ húzódhat a távnyelőkapuk között: az, hogy két bolygó közt egyetlen lépésre szűkült a távolság, meggyőzött minket arról, hogy a Mag rejtélyes szingularitásgömbjei mindössze rést ütöttek a téridő szövetén.

Ezután megpróbálom magam elé képzelni úgy, ahogy Ummon lefestette: a távnyelők szingularitásokból font bonyolult hálójában mesebeli pókokként mozognak az InforMag MI-jei, míg saját „gépeik”, az emberi elmék milliárdjai éjjel-nappal rá vannak csatlakozva az adatszférájukra.

Nem csoda, hogy a Mag MI-jei jóváhagyták a Régi Föld elpusztítását a ‘38-as Nagy Tévedés elszabadult, aranyos kis feketelyuk-prototípusa által! A Kijevi Csoport – pontosabban a csoport MI-tagjainak – aprócska számítási hibája útjára indította az emberiség hosszú Hidzsráját, s a távnyelő-felszereléseket kétszáz bolygóra és holdra elszállító csírahajók ezer fényévnyi körzetben szövögették a Mag hálóját.

Az InforMag minden távnyelővel egyre csak nőtt. Bizonyára szőttek maguknak egy saját távnyelőhálózatot is – az „elrejtett” Régi Földdel való kapcsolat is ezt bizonyította. Ám míg ezen rágódom, eszembe jut a „metaszféra” furcsa üressége, és ráébredek, hogy a Hálón túli háló nagy része lakatlan maradt, nem népesítették be az MI-k.

[IGAZAD VAN/

KEATS/

LEGTÖBBÜNK

A RÉGI TEREK

KOMFORTZÓNÁJÁBAN MARAD]

„Miért?”

[MERT A KÜLVILÁG

IJESZTŐ/

ÉS VANNAK OTT

MÁS

DOLGOK IS]

„Más dolgok? Más intelligenciák?”

[KACU!]

[ANNAK AZÉRT NEM NEVEZNÉM

ŐKET\\

DOLGOK/

MÁS DOLGOK/

OROSZLÁNOK

ÉS

TIGRISEK

ÉS

MEDVÉK]

„Idegen a metaszférában? Vagyis a Mag a Háló távnyelőhálózatának repedéseiben húzódik meg, mint holmi patkányok egy öreg ház falaiban?”

[KEZDETLEGES HASONLAT/

KEATS/

DE PONTOS \\

TETSZIK]

„Az emberi istenség... a jövőben kifejlődött Isten, akiről mesélt... ő is az idegenek közül való?”

[NEM]

[AZ EMBERISÉG ISTENE

EGY MÁSIK SÍKON/

EGY MÁSIK KÖZEGBEN

FEJLŐDÖTT KI/FOG EGY NAP KIFEJLŐDNI]

„Hol?”

[HA MINDENÁRON TUDNI AKAROD/

A Għ / c^5 ÉS A Għ / c^3 NÉGYZETGYÖKÉBEN]

„Mi köze a Planck-időnek és a Planck-hossznak ehhez az egészhez?”

[KACU!]

[UMMON EGYSZER AZT KÉRDEZTE

EGY KISEBB FÉNYTŐL //

KERTÉSZ VAGY> //

// IGEN // VÁLASZOLTA \\

// MIÉRT NINCS GYÖKERE A FEHÉRRÉPÁNAK> \\

KÉRDEZTE UMMON A KERTÉSZTŐL \

AKI ERRE NEM TUDOTT MIT FELELNI\\

// AZÉRT \\ MONDTA UMMON //

MERT BŐSÉGES AZ ESŐVÍZ]

Ezen elgondolkodom egy kicsit. Ummon kóanja nem is olyan nehéz most, hogy kezdem visszanyerni a szavak árnyékában rejlő lényeg kihallása iránti fogékonyságomat. Ummon ezzel a kis zen példázattal – és némi szarkazmussal – arra célzott, hogy a válasz a tudományban, valamint a tudományos válaszokkal gyakran együtt járó logikátlanságban rejlik. Az esővizes megjegyzés egyszerre ad választ mindenre és semmire, mint azt a tudomány régtől fogva teszi. Ummon és a többi mester arra tanítanak meg, hogy a tudomány megmagyarázza, miért lett hosszú a nyaka a zsiráfnak, de azt nem, hogy a többi állatnak miért nem lett. Megmagyarázza, miért lett intelligens az ember, de azt nem, hogy a bejárati kapu előtti fa miért nem lett az.

A Planck-egyenletek felett azonban nem tudok dűlőre jutni:

Még én is tisztában vagyok vele, hogy az Ummontól kapott egyszerű egyenletek a fizika három legalapvetőbb állandójából állnak össze: a gravitációból, a Planck-állandóból és a fénysebességből. Az eredményeket √Għ / C^5 és √Għ/C^3 – néha kvantumhossznak és kvantumidőnek is nevezik: ezek a tér és az idő legkisebb olyan területei, amiket még mennyiségileg ki lehet fejezni. Az úgynevezett Planck-hossz körülbelül 10-35 méter, a Planck-idő pedig hozzávetőleg 10-43 másodperc.

Nagyon rövid. Nagyon kevés.

Ummon mégis azt állítja, hogy az emberi Istenünk ebben fejlődött ki... vagy fog kifejlődni.

Ekkor megértem. Olyan erővel hasít belém a megoldás képe és pontos volta, mint a legjobb verseimnél.

Ummon magának a téridőnek a kvantumszintjéről beszél! A kvantumfluktuáció habarcsáról, mely összeköti az univerzumot, és lehetővé teszi, hogy a távnyelők féreglyukakként, a fénysürgönycsatornák pedig hidakként működjenek! A kapcsolatról, ami bármilyen képtelenül hangzik is, de üzeneteket küld két ellentétes irányba tartó foton között!

Ha az InforMag MI-jei patkányokként élnek a Hegemónia házának falaiban, akkor az emberiség mindenkori Istene a fa atomjaiban, a levegő molekuláiban, a szeretet, a gyűlölet és a félelem energiáiban, az alvás árapályában... sőt, a tervezőmérnök csillogó tekintetében fog megszületni.

„Isten, suttogom/gondolom.”

[PONTOSAN/

KEATS \\

MINDEN LASSÚ IDEJŰ SZEMÉLYISÉG

ILYEN LASSÚ/

VAGY CSAK TE SZENVEDTÉL

NAGYOBB AGYKÁROSODÁST>]

„Azt mondtad Brawne-nak és... a másik felemnek... hogy a Végső Intelligenciátok» a valóság repedéseiben él, otthonát tőlünk, a teremtőitől örökölte, miként az emberiség a fák szeretetét «.Úgy érted, a deus ex machinátok ugyanabban a távnyelőhálózatban fog élni, mint ahol most a Mag MI-jei élnek?”

[IGEN/KEATS]

„És akkor mi történik veletek? Mi lesz a most ott élő MI-kkel?”

Ummon „hangja” gúnyos mennydörgéssé változott.

[MIÉRT ISMERLEK TITEKET> MÉRT LÁTTALAK>

ÖRÖK LÉNYEM MIÉRT ZAVARODOTT MEG/

EZ ÚJ RÉMSÉGEKET SZEMÜGYRE VENNI>

SATURNUS ELBUKOTT >

DICSŐSÉGEM BÖLCSŐJÉT/ ENYHE TÁJÁT/

ÁLDOTT RAGYOGÁS NYUGODT KÉJEIT/

KRISTÁLY DÓMJAIM/ PAVILONJAIM/

FÉNYBIRODALMÁT> ELHAGYOTT/ÜRES LESZ/

NYOMOM SEM MARAD\\TÜNDÖKLÉST/ARÁNYT NEM

LÁTOK ÉN /// CSAK HALÁLT ÉS HOMÁLYT][11]

Felismerem e sorokat. Én írtam őket. Jobban mondva, John Keats írta kilenc évszázaddal ezelőtt, amikor először kísérelte meg lefesteni a titánok bukását és az olümposzi istenek hatalomra jutását. Nagyon is jól emlékszem 1818 őszére: a skóciai gyalogtúra alatt összeszedett, szűnni nem akaró, kínkeserves torokfájásra, az Endymion című versemet ért három, a Blackwood’s, a Quarterly Review és a British Critic hasábjain megfogalmazott, durva támadás okozta szenvedésemre, illetve Tom öcsém halálos betegségének mindent felülmúló gyötrelmére.

A körülöttem kavargó Maggal nem törődve felnézek, és valami arcféleséget keresek Ummon hatalmas testtömegén.

„Amikor a Végső Intelligencia megszületik, az» alacsonyabb rendű «MI-k meghalnak.”

[IGEN]

„Úgy fog táplálkozni az információs hálózataitokból, ahogy ti táplálkoztatok az emberiségéből?”

[IGEN]

„És ti nem akartok meghalni, jól mondom, Ummon?”

[A HALÁL KÖNNYŰ/ A KOMÉDIA NEHÉZ]

„Mindamellett a túlélésetekért harcoltok. Ti, a Mérsékeltek. Emiatt tört ki a Magban polgárháború?”

[EGY KISEBB FÉNY AZT KÉRDEZTE UMMONTÓL //

MIT JELENT AZ

HOGY DARUMA NYUGAT FELŐL ÉRKEZIK>//

UMMON AZT VÁLASZOLTA //

LÁTOM

A HEGYEKET A NAPBAN]

Egyre könnyebb megfejteni Ummon kóanjait. Eszembe jutnak azok a személyiségem újjászületése előtti idők, amikor az ő anyatej-analógiájával szívtam be a tudást. A Mag felsőbb gondolkodásában, amit az emberek zennek neveznének, a nirvána négy tulajdonsága az: 1. állandóság, 2. boldogság, 3. igazi én, és 4. tisztaság. Az emberek filozófiai rendszerei általában olyan értékkategóriákba rendeződnek, mint az intellektus, a vallás, az erkölcs és az esztétika. Ummon és a Mérsékeltek egyetlen értéket ismernek el: a létezést. Míg a vallásos értékek viszonylagosak, az intellektuális értékek mulandók, az erkölcsi értékek megfoghatatlanok, az esztétikai értékek pedig a megfigyelőtől függenek, a létezés értéke minden esetben végtelen – lásd, a „hegyek a napban” –, és végtelen lévén benne foglaltatik minden más, minden igazság.

Ummon nem akar meghalni.

A Mérsékeltek dacoltak saját istenükkel és Mi-társaikkal, hogy elmondják nekem mindezt, megteremtsenek, kiválasszák Brawne-t, Solt, Kassadot és a többieket a zarándoklatra, az elmúlt évszázadokban információkat csepegtessenek Gladstone-nak és néhány szenátornak, ezáltal figyelmeztetvén az emberiséget, és most nyíltan hadat viseljenek a Magban.

Ummon nem akar meghalni.

„Ummon, ha a Mag elpusztul, te is meghalsz?”

[KEREK E VILÁGON SEHOL SINCS HALÁL

HALÁLILLAT SEHOL /// HÁT NYÖGJETEK/

E TŰNT FAJ SÁPADT OMEGÁJÁÉRT][12]

Ummon megint tőlem idéz, vagyis majdnem tőlem, az istenségek elmúlásának eposzi elbeszélésére, valamint a világ, fájdalommal vívott harcában saját helyét kereső költő megéneklésére tett második kísérletemből.

Ummon nem halna meg, ha a Mag távnyelőbeli otthona elpusztulna, ám a Végső Intelligencia mohósága bizonyosan megpecsételné a sorsát. Hová menekülhetne, ha a Háló-Mag megsemmisülne? Látom magam előtt a metaszférát, a végtelen, árnyas vidéket, ahol sötét alakok lopakodnak a hamis látóhatár mögött.

Tudom, hiába kérdezném erről Ummont, úgysem válaszolna.

Ezért inkább másvalamit kérdezek tőle.

„A Veszettek mit akarnak elérni?”

[UGYANAZT, AMIT GLADSTONE \\

VÉGET VETNI

AZ MI-K ÉS AZ EMBERISÉG SZIMBIÓZISÁNAK]

„Az emberiség eltörlése révén?”

[TERMÉSZETESEN]

„Miért?”

[LEIGÁZTUNK TITEKET

A HATALMUNKNÁL FOGVA/

A TECHNOLÓGIÁNKKAL/

GYÖNGYÖKET ÉS CSECSEBECSÉKET

VETETTÜNK ELÉTEK

OLYAN GÉPEZETEK KÉPÉBEN/

AMIKET SEM MEGÉPÍTENI

SEM MEGÉRTENI NEM LETTETEK VOLNA KÉPESEK\\

A HAWKING-HAJTÓMŰ A TIÉTEK LETT VOLNA/

DE A TÁVNYELŐ/

A FÉNYSÜRGÖNY-ADÓVEVŐK/

A MEGASZFÉRA/

A HALÁLPÁLCA>

SOHA \\

ELFOGADTÁTOK ŐKET/

MINT A SZIÚ INDIÁNOK A PUSKÁKAT/LOVAKAT/

TAKARÓKAT/ KÉSEKET/ ÉS GYÖNGYÖKET/

A KEBLETEKRE ÖLELTETEK

DE TI MAGATOK ELVESZTETEK\\

DE AHOGY A HIMLŐS TAKARÓKAT

SZÉTOSZTÓ FEHÉR EMBER/

A RABSZOLGATARTÓ AZ ÜLTETVÉNYÉN/

VAGY A WERKSCHUTZE DECHENSCULE

GUSSTAHLFABRIKJÁBAN/

MI IS ELVESZTÜNK\\

A VESZETTEK ÚGY AKARNAK VÉGET VETNI

A SZIMBIÓZISNAK

HOGY KIVÁGJÁK A PARAZITÁT/

AZ EMBERISÉGET]

„Hát a Végsők? Ők készek a halálra? Készek arra, hogy átadják a helyüket a telhetetlen VI-teknek?”

[ŐK AZT GONDOLJÁK

AMIT TE GONDOLNÁL

VAGY A SZOFISTA TENGERISTENED

GONDOL]

Azzal Ummon szavalni kezd egy költeményt, amit dühömben félbehagytam – nem azért, mert nem működött versként, hanem mert nem hittem teljesen a benne foglaltatott üzenetben.

Az üzenetet Ókeanosz, a tenger rövidesen már trónfosztott istene adta át a bukásra ítélt titánoknak. Szózata egy evolúcióhoz intézett dicshimnusz, melynek megírásakor Charles Darwin még csak kilenc éves volt. Meghallom a szavakat, és eszembe jut, hogyan vetettem papírra őket egy októberi éjszakán kilenc évszázaddal, világokkal és univerzumokkal ezelőtt, de közben olyan, mintha most hallanám őket először:

[Ó/ TI/ AKIKET

EMÉSZT A DÜH ÉS DÚL A SZENVEDÉLY/

TI KÍNJAITOK KÖZT VÉRBEN VONAGLÓK!

TÖMJÉTEK BE FÜLEITEKET \\

AZ ÉN HANGOM NEM HARAG FÚJTATÓJA/ \

VAGY HALLGASSATOK MEG/ S BEBIZONYÍTOM/ MIÉRT

KELL MÁR VESZTEG MARADNOTOK\\

HA FELTUDJÁTOK FOGNI EZT A VÍGASZT\\

A TERMÉSZET TÖRVÉNYE DÖNT LE MINKET/

NEM JUPITER/ SE MENNYKŐ\\ NAGY SATURNUS/

TE KIFÜRKÉSZETED AZ ATOM-VILÁGOT/

DE MERT KIRÁLY VAGY/KORLÁTLAN HATALMAD

VAKKÁ TETT ÉS NEM LÁTTÁL MEG EGY ÖSVÉNYT///

AZ ÖRÖK IGAZSÁGHOZ AZON ÁT

JUTOTTAM EL\\/// NOS/ NEM TE VAGY AZ ELSŐ/

SEM AZ UTOLSÓ HATALOM\\ SE KEZDET

NEM VAGY/ SE VÉG\\ A KÁOSZBÓL/ A NEMZŐ

SÖTÉTBŐL JÖTT A FÉNY/ ELSŐ GYÜMÖLCSE

A BENTI FORRONGÁSNAK/ ERJEDÉSNEK/

MELY CSODÁS CÉLRA ÉRLELTE MAGÁT\\

S MEGÉRT AZ ÓRA ÉS VELE A FÉNY/

S A FÉNY MEGTERMÉKENYÍTÉ SAJÁT

SZÜLŐJÉT S AZ IRDATLAN ANYAGOT

ÉLETRE KELTÉ\\ S MÉG AZON AZ ÓRÁN

A MI APÁNK S ANYÁNK/ AZ ÉG/ A FÖLD

IS MEGJELENT/ \MAJD TE ELSŐSZÜLÖTTJÜK/

S MI ÓRIÁSOK FAJA/ ÚJ GYÖNYÖRŰ

BIRODALMAK FÖLÖTT URALKODÓK\\

MOST JÖN A FÁJÓ IGAZSÁG/ HA FÁJ ///

BOLONDSÁG! MERT A PŐRE IGAZAT

ELBÍRNI S A HELYZETTEL SZEMBENÉZNI/

EZ A LEGFŐBB ERŐ\\ FIGYELJETEK!

AHOGY /az ÉG ÉS FÖLD SOKKALTA SZEBB

A RÉGVOLT KÁOSZNÁL S MERŐ SÖTÉTNÉL/

s AHOGY MI ÉGEN S FÖLDÖN TÚLTESZÜNK

TÖMÖR/ SZÉP FORMA/ SZABAD AKARAT

s BARÁTSÁG DOLGÁBAN/ S A TISZTA ÉLET

EZER JELÉVEL/// ÚGY LÉP A NYOMUKBA

EGY FRISS TÖKÉLETESSÉG/ GYÖNYÖRŰBB

ERŐ\\ BELŐLÜK SZÜLETETT/ DE SORSA/

HOGY FELÜLMÚLJON MINKET/ MINT AHOGY

A VÉN SÖTÉTSÉGET MI TÚLRAGYOGTUK/ \

DE CSAK ÚGY NEM TUDNAK LEGYŐZNI MINKET

MINT MI SEM AZ ALAKTALAN KÁOSZT\\

VAGY TÁN A TOMPA RÖG VISZÁLYRA KÉL

A BÜSZKE ERDŐVEL/ MELYET NEVELT/

S AMELY SZEBB NÁLA> EL TUDJA VITATNI

ZÖLD BERKEK FENSŐBBSÉGÉT> VAGY A FA

IRIGYLI A TURBÉKOLÓ GALAMBOT/

MERT HÓSZÁRNYÁVAL MESSZESÉGBE SZÁLLHAT AZ

ÖRÖMÖK UTÁN> ILY FÁK VAGYUNK MI/

S SZÉP ÁGAINKRÓL NEM HALVÁNY GALAMBOK/

DE ARANYTOLLÚ SASOK KELTEK ÚTRA/

S SZÉPSÉGÜK JOGÁN TRÓNOLNAK FÖLÖTTÜNK/

MERT ÖRÖK TÖRVÉNY/ HOGY MINDIG A LEGSZEBB

A LEGHATALMASABB \\

/ \ \ \ \ /\ \

ÍME/ AZ IGAZSÁG \\

ÚGY FOGADJÁTOK/ MINTA BALZSAMÍRT][13]

„Nagyon szép – gondoltam Ummonnak – de el is hiszed?”

[EGY PILLANATIG SEM]

„A Végsők azonban elhiszik?”

[IGEN]

„És készek arra, hogy megszűnjenek létezni, átadva helyüket a Végső Intelligenciának?”

[IGEN]

„Egy a bökkenő, és lehet, hogy adja magát, de azért kimondom: miért harcolsz, ha úgyis tudod, ki fog győzni, Ummon? Azt állítod, a Végső Intelligencia létre fog jönni, és háborúban áll az emberi istennel – még információmorzsákat is visszaküld a jövőből, hogy legyen mit megosztani a Hegemóniával. Vagyis a Végsők kerülnek ki győztesen a csatából. Akkor meg mi értelme megvívni?”

[KACU!]

[KINEVELLEK/

A LÉTEZŐ LEGJOBB VISSZANYERT SZEMÉLYISÉGET

HOZOM LÉTRE NEKED/

ÉS HAGYLAK LASSÚ IDŐBEN JÁRNI

AZ EMBEREK KÖZÖTT/

HOGY MEGEDZŐDJ/

DE MÉG MINDIG HALVA SZÜLETETT VAGY]

Egy hosszú percig gondolkozom.

„Több jövő is létezik?”

[EGY KISEBB FÉNY AZT KÉRDEZTE UMMONTÓL //

TÖBB JÖVŐ LÉTEZIK> //

UMMON AZT VÁLASZOLTA //

BOLHÁS-E A KUTYA>]

„De bekövetkezhet az, amelyikben a VI kerül hatalomra?”

[IGEN]

„Viszont valószínűsíthető egy olyan jövő is, ahol a VI létrejön, de vereséget szenved az emberi istenségtől?”

[MEGNYUGTATÓ

HOGY MÉG A

HALVA SZÜLTETTEK

IS KÉPESEK GONDOLKOZNI]

„Azt mondtad Brawne-nak, hogy az emberi... tudat... az istenség ostobán hangzik... tehát hogy ez az emberi Végső Intelligencia hármasságot alkot?”

[INTELLEKTUS/

EMPÁTIA/

ÉS AZ ŰR AMI ÖSSZEKÖT]

„Az Űr Ami Összeköt? Most a √Għ /c^3-ra és a √Għ /c^5-re gondolsz? A Planck-térre és a Planck-időre? A kvantumvalóságra?”

[CSAK ÓVATOSAN/

KEATS/

MÉG A VÉGÉN RÁSZOKSZ A GONDOLKOZÁSRA]

„És a szentháromság Empátia-része repült vissza az időben, hogy elkerülje a VI-tek elleni háborút?”

[HELYES]

[A VI-NK ÉS A VI-TEK VISSZAKÜLDTE

A SHRIKE-OT

HOGY MEGTALÁLJA]

„A mi VI-nk? Az emberi VI is benne volt a Shrike visszaküldésében?”

[MEGENGEDTE]

[Az EMPÁTIA EGY

IDEGEN ÉS HASZONTALAN DOLOG/

AZ INTELLEKTUS FÉREGNYÚLVÁNYA\\

De AZ EMBERI VI-NEK AZ A SZAGLÓSZERVE/

EZÉRT FÁJDALMAT OKOZUNK

HOGY ELŐCSALOGASSUK A REJTEKHELYÉRŐL/

LÁSD\\ A FA]

„A fa? Mármint a Shrike tövisfája?”

[Hát PERSZE]

[FÁJDALMAT SUGÁROZ

TŰZÖN-VÍZEN-FÉNYSÜRGÖNYÖN ÁT/

AKÁRCSAK EGY SÍPSZÓ

A KUTYA FÜLÉBE\\

VAGY EGY ISTENÉBE]

Érzem, ahogy analóg testem meginog az igazság súlyától. Az Ummon tojáserőtere mögött dühöngő káosz már minden képzeletet felülmúl, mintha magát a tér szövetét szaggatnák szét hatalmas kezek. A Magban teljes a felfordulás.

„Ummon, ki az emberi VI a mi időnkben? Hol bujkál, hol szunnyad az a tudat?”

[MEG KELL ÉRTENED/

KEATS/

AZ VOLT AZ EGYETLEN ESÉLYÜNK/

HA TEREMTÜNK EGY HIBRIDET/

AZ EMBER FIÁT/ A Gép FIÁT \\

OLYAN VONZÓVÁ TETTÜK

EZT A BÚVÓHELYET/

HOGY A MENEKÜLŐ EMPÁTIÁNAK

ESZÉBE SE JUSSON MÁSHOL BERENDEZNI OTTHONÁT/ \

OLYAN TUDATOT VÁLASZTOTTUNK

AZ EMBERISÉG HARMINC EMBERÖLTŐNYI TÖRTÉNETÉBŐL/

AKINÉL KÖZELEBB SENKI NEM KERÜLT

AZ ISTENNÉ VÁLÁSHOZ\

AKI AKKORA KÉPZELŐERŐVEL BÍRT/

HOGY TÚLSZÁRNYALT VELE TERET ÉS IDŐT\\

E FELAJÁNLÁS/

ÉS EGYESÜLÉS ÁLTAL/

ÖSSZEKÖTNÉNK KÉT VILÁGOT/

MELY LEHETŐVÉ TENNÉ/

HOGY MINDKÉT VILÁG

MEGMARADHASSON]

„Az isten verjen meg, Ummon, ki az? Ki az? Elég a feladványaidból meg a virágnyelvből, te alaktalan rohadék! Ki az?”

[MÁR KÉTSZER IS MEGTAGADTAD

HOGY ISTENNÉ VÁLHASS/

KEATS \\

HA MÉG EGYSZER UTOLJÁRA

MEGTAGADOD/

ITT ÉR VÉGET A TÖRTÉNET/

MERT LEJÁRT

AZ IDŐ]

[MENJ!

MENJ ÉS HALJ MEG/ HOGY ÉLHESS!

VAGY ÉLJ MÉG EGY DARABIG ÉS HALJ MEG

MINDANNYIUNKÉRT!

AKÁRHOGY IS LESZ/ UMMON ÉS A TÖBBIEK

VÉGEZTEK

VELED!]

[MENJ INNEN!]

Még magamhoz sem térek, és el sem hiszem, de már zuhanok, vagy Ummon kivet magából. Szélfútta falevélként repülök át az InforMagon, céltalanul bukdácsolok át a megaszférán, majd belezuhanok a legmélyebb sötétségbe, árnyakra szórok szitkokat, s végül felszínre bukkanok a metaszférában.

Idegen, üres, félelmetes, sötét táj, alulról csupán egyetlen fénypont tábortüze dereng fel.

Arrafelé úszom, cséphadaróként vergődve az anyagtalan, nyúlós közegben.

Byron az, aki megfullad, jut eszembe, nem én. Hacsak nem számít fulladásos halálnak az is, ha valaki a saját vérébe és felszakadt tüdőszöveteibe fullad bele.

De most már tudom, hogy van választásom. Választhatom azt, hogy halandóként élek tovább, s kibrid helyett ember, Empátia helyett költő leszek.

Az erős sodrással szemben úszva a fény felé merülök.

– Hunt! Hunt!

Gladstone tanácsadója betámolyog; hosszú arca nyúzott és riadt. Még éjszaka van, de a hajnal előtti, becsapós fény lágyan simogatja az ablaktáblákat és a falakat.

– Jóságos istenem – mered rám Hunt elkerekedett szemmel.

Követem a tekintetét, és meglátom, hogy a lepedőm és a hálóköntösöm tocsog az artériás vérben.

Őt a köhögésem ébresztette fel; engem a vérzés hozott haza.

– Hunt! – nyögök fel, de visszahanyatlok a párnára. Még ahhoz sincs erőm, hogy felemeljem a karom.

Az idős férfi leül az ágyam szélére, átkarol, megfogja a kezem. Tudom, hogy ő is tudja: haldoklom.

– Hunt – suttogom –, annyi mesélnivalóm van. Annyi csodálatos dolgot láttam.

– Később, Severn – csitít. – Pihenjen. Előbb rendbe szedem, aztán mindent elmesélhet. Időnk, mint a tenger.

Megkísérlek felülni, de csak arra vagyok képes, hogy a karjába kapaszkodjak. Apró ujjaim a vállába mélyednek.

– Nem – suttogom. Érzem a bugyborékolást a torkomban, s hallom bugyogni a szökőkutat. – Már nincs sok időnk. Egyáltalán nincs.

És ekkor, haláltusámat vívva megértem, hogy nem én vagyok az emberi VI választott porhüvelye, nem én vagyok az MI és az emberi lélek közötti kapocs, és nem én vagyok a kiválasztott, a legkevésbé sem.

Csupán egy költő vagyok, ki otthonától távol haldokol.

NEGYVENKETTŐ

Fedmahn Kassad ezredes ütközetben esett el.

Még mindig a Shrike-kal birkózva, Monetát csak egy homályos foltként látva a szeme sarkából Kassad elmozdult az időben, hányingerrel párosult szédülés fogta el, majd napfényben bukkant ki.

A Shrike visszahúzta a karjait, és hátralépett, vörös szeme a Kassad testpáncéljára fröccsent vért tükrözte vissza. Kassad vérét.

Az ezredes körülnézett. Az Időkripták völgyének közelében voltak, de egy másik időben, egy távoli időben. A sziklasivatag és a pusztaság dűnéi helyébe egy erdő lépett alig fél kilométerre a völgytől. Délnyugat felé, ahol Kassad idejében a Költők Városának romjai húzódtak, egy élő város magasodott: tornyai, bástyái és kupolás árkádjai lágyan ragyogtak az esti fényben. Az erdőszéli város és a völgy között magas, zöld füvű rét hullámzott a messzi Kantár-hegységből érkező szellőben.

Kassadtól balra az Időkripták völgye ugyanúgy nyúlt el, mint eddig, a sziklafalak azonban leomlottak, elkoptatta őket az erózió vagy a földcsuszamlások, és elburjánzott rajtuk a magas fű. Maguk a Kripták újnak tűntek, nemrég építettnek; az Obeliszk és a Monolit elől még el sem bontották a munkások állványzatát. A föld feletti Kripták mindegyike aranyszínben tündökölt, mintha simára csiszolt nemesfémből készültek volna. Az ajtók és a bejáratok le voltak zárva. Nehéz, megfejthetetlen gépek vették körül a Kriptákat, gyűrűbe fogva a Szfinxet, s hatalmas kábelek és drót vastagságú darukarok ágaskodtak belőlük. Kassad egyből tudta, hogy a jövőben van – és hogy küszöbön áll a Kripták időben való visszaküldése.

Kassad a háta mögé nézett.

Több ezer férfi és nő sorakozott egymás mögött a szikla egykori helyén lévő, füves domboldalon. Síri csendben álltak, teljes fegyverzetben, csatasorba rendeződve Kassad előtt, mint akik csak a vezérükre várnak. Egyesek körül testpáncél erőtere vibrált, míg Kassad másokon csak bundát, szárnyakat, pikkelyeket, egzotikus fegyvereket és bonyolult festést látott, mint azoknál, akikhez korábban Moneta vitte el, gyógyulásának helyén/idején.

Moneta. A nő Kassad és a tömeg között állt; testpáncéljának erőtere ott fodrozódott a dereka körül, ám egyúttal egy lágy anyagú, látszatra fekete bársonyból varrt kezeslábast is viselt. Vörös sálat tekert a nyaka köré. Egy keskeny fegyver volt átvetve a vállán. Tekintete Kassadra szegeződött.

Kassad kissé megingott, érezte, hogy súlyos sebeket kapott a testpáncél alatt, de aztán meglátott valamit Moneta szemében, és a döbbenettől kifutott a lábából az erő.

A nő nem ismerte őt. Arcán ugyanaz a meglepetés, ámulat... csodálat?... tükröződött, mint a többi felsorakozottén. A völgyben csend honolt, nem törte meg más, csupán a lándzsára tűzött zászlók csattogása vagy a fűben susogó szél hangja. Kassad Monetára bámult, s a nő vissza rá.

Kassad hátranézett a válla felett.

A Shrike mozdulatlanul állt tőle tíz méterre, akár egy fémszobor. A fű szinte a tüskés-pengézett térdéig magasodott.

A Shrike mögött, a völgy száján túl, ahol a kecses fák sötét sávja kezdődött, újabb Shrike-ok hordái, Shrike-ok légiói álltak hosszú-hosszú sorokban, borotvaélesen csillogva a tompa napsütésben.

Kassad csak onnan ismerte fel az ő Shrike-ját, a Shrike-ot, hogy az állt hozzá a legközelebb, és a saját vére borította a lény karmait, páncélját. A teremtmény szeme bíborszínben lüktetett.

– Te vagy az, ugye? – szólt mögüle egy halk hang.

Kassad megpördült, és egy pillanatra megint megszédült. Moneta néhány lábra állt meg tőle. Haja olyan rövid volt, mint első találkozásukkor, bőre bársonyos, zöld szeme titokzatos, barnán pettyezett, feneketlen mélységű. Kassadot elfogta a vágy, hogy felemelje a tenyerét, és megsimogassa az arcát, végigfuttassa ujját alsó ajkának ismerős vonalán. Nem tette meg.

– Te vagy az – ismételte Moneta, ezúttal már állításként. – A harcos, akit megjövendöltem a népemnek.

– Nem ismersz engem, Moneta? – Kassad sebei közül nem egy csontig hatolt, de egyik sem hasított belé annyira, mint ez a pillanat.

A nő megrázta a fejét, és egy fájón ismerős mozdulattal félresöpörte a homlokából a haját.

– Moneta. Jelentése kettős: „az emlékezet leánya” és „útmutató”. Jó név.

– Nem így hívnak?

A nő elmosolyodott. Kassad emlékezett arra a mosolyra az erdős völgyben, ahol először szeretkeztek.

– Nem – felelte halkan a nő. – Még nem. Csak most érkeztem ide. Utazásom és gyámkodásom még nem vette kezdetét. – Azzal bemutatkozott.

Kassad pislogott, felemelte a kezét, és az arcára helyezte a tenyerét.

– Szeretők voltunk – mondta. – Elfeledett harcmezőkön találkoztunk. Mindenhová elkísértél. – Körülnézett. – Minden ide vezetett, ugye?

– Igen – felelte Moneta.

Kassad megfordult, és a völgy túloldalán lévő Shrike-hadseregre bámult.

– Ez egy háború? Amit ezrek vívnak ezrek ellen?

– Háború – válaszolta Moneta. – Amit ezrek vívnak ezrek ellen tízmillió bolygón.

Kassad lehunyta a szemét, és bólintott. A testpáncél összevarrta, befáslizta, és ultramorfiumot adott be neki, de a szörnyű sebekből fakadó fájdalmat és gyengeséget már nem lehetett sokáig kordában tartani.

– Tízmillió bolygón – nyitotta ki a szemét. – Egy végső ütközet?

– Igen.

– És a győztes formálhat jogot a Kriptákra?

Moneta gyors pillantást vetett a völgyre.

– A győztesen múlik, hogy a Kriptákba zárt Shrike egymaga indul-e el, hogy kitapossa a többieknek az utat... – A Shrike-hadsereg felé biccentett. – Vagy, hogy az emberiségnek is lesz beleszólása múltunkba és jövőnkbe.

– Nem értem – mondta feszült hangon Kassad –, de hát a katonák ritkán látják át a politikai erőviszonyokat. – Előrehajolt, megcsókolta a meglepett Monetát, és levette róla a vörös sálat. – Szeretlek – közölte, ahogy a ruhadarabot a gépkarabély csövére kötötte. A kijelzőből ítélve már csak félig volt az impulzustöltés és a tár.

Fedmahn Kassad tett öt nagy lépést előre, hátat fordított a Shrike-nak, karját a domboldalon álló, néma emberek felé emelte, és azt kiáltotta:

– A szabadságért!

Háromezer hang üvöltötte utána:

– A szabadságért! – A mennydörgés nem halt el a szó végén.

Kassad megfordult, puskáját és zászlóját a magasba tartotta. A Shrike fél lépést mozdult előre, felvette a harcállást, és széttárta ujjpengéit.

Kassad elordította magát, és rohamra indult. Moneta magasba emelt fegyverrel rohant utána. Ezrek követték.

Később, a völgy vérmezőjén Moneta és még néhány Kiválasztott Harcos rátalált Kassad holttestére. A férfi még mindig halálos ölelésbe fonódott a szétzúzott Shrike-kal. Óvatosan lefejtették róla Kassadot, elvitték egy sátorba, lemosták és letisztogatták összetört testét, és a tömegen keresztül a Kristálymonolithoz vitték.

Ott aztán Fedmahn Kassad ezredes holttestét egy fehér márványravatalra fektették, s fegyvereket helyeztek a lábához. A völgyben hatalmas máglya borította fénybe a levegőt. Amerre csak a szem ellátott, férfiak és nők vonultak fáklyákkal a kezükben, és emberek szálltak le a lazúrkék égből is, némelyek anyagtalan, légbuborékszerű repülő masinákkal, mások energiaszárnyakon, megint mások zöld és aranygyűrűkbe csavarva.

Később, amikor hidegen felragyogtak a csillagok a fényben úszó völgy felett, Moneta elbúcsúzott mindenkitől, és belépett a Szfinxbe. A tömeg énekelt. Mögöttük a mezőn kistestű rágcsálók iszkoltak el a lehullott zászlók, szétszóródott páncéldarabkák, fémpengék és olvadt acélcseppek között.

Éjféltájban a tömeg felhagyott az énekléssel, és levegő után kapkodva hátrahúzódott. Az Időkripták felragyogtak. A vadul hullámzó antientropikus mező még hátrébb űzte az embereket – a völgy szájáig, a csatamezőn keresztül, vissza a halványan fénylő városba.

A völgyben az óriási Kripták megremegtek, aranyszínűk bronzzá fakult, és megkezdték múltba tartó, hosszú utazásukat.

Brawne Lamia elhaladt az izzó Obeliszk mellett, és tovább-botorkált a dühöngő szélrohamban. A homok a bőrét szaggatta és a szemébe mart. Elektrosztatikus kisülések cikáztak a sziklabércen, még hátborzongatóbbá téve a Kriptákat övező fényözönt. Brawne az arcára tapasztotta a kezét, és továbbvonszolta magát; az ujjai közül ki-kilesve, hogy az ösvényen maradjon.

Brawne az általános ragyogásnál mélyebb, aranyszínű fényt látott kiszűrődni a Kristálymonolit törött ablakaiból a völgyet borító, kavargó dűnékre. Volt bent valaki a Monolitban.

Brawne megfogadta, hogy egyenesen a Shrike Palotához megy, minden tőle telhetőt megtesz Silenus kiszabadításáért, aztán visszatér Solhoz, és útközben nem engedi, hogy bármi is eltérítse. Csakhogy egy emberi alak körvonalait pillantotta meg a Kriptában. Kassad még mindig nem került elő. Sol beszámolt neki a Konzul küldetéséről, de az is lehet, hogy a diplomata a tomboló vihar alatt ért vissza. Duré atyáról sem tudtak semmit.

Brawne közelebb ment a ragyogáshoz, és megállt a Monolit fűrészfogas bejáratánál.

Odabent tágas, lenyűgöző, csaknem száz méter magas terem nyújtózott a halványan érzékelt tetőablakig. A falak bentről nézve átlátszók voltak, és látszólag napsugarak vonták őket arany-és borostyánszínbe. A tömör fénypászmák a széles terem közepén kibontakozó jelenetre vetültek.

Fedmahn Kassad valamiféle kőravatalon feküdt. A HAD fekete egyenruháját viselte, széles, sápadt tenyere keresztbe volt téve a mellkasán. Fegyverek hevertek a lábánál, melyek közül Brawne csak Kassad gépkarabélyát ismerte fel. Arca halálában sem tűnt sokkal ösztövérebbnek, mint életében. Vonásai kisimultak. Kétség sem férhetett hozzá, hogy meghalt; a halotti csend tömjénfüstként ült meg a teremben.

Brawne figyelmét azonban a teremben lévő másik személy kötötte le, az, akinek a körvonalait a távolból látta.

Egy fiatal, húszas évei közepén-végén járó nő térdelt a ravatal előtt. Fekete kezeslábast viselt, rövid haja, fehér bőre és nagy szeme volt.

Brawne-nak eszébe jutott a katona története, amit a völgybe vezető úton hallott, és emlékezett Kassad fantomszeretőjére.

– Moneta – suttogta Brawne.

A fiatal nő fél térden volt, jobb kezét az ezredes teste melletti kövön tartotta. Lila védőmező vonta csillámló burokba a ravatalt, és egy másik energia – egy erős vibrálás a levegőben – Moneta körül is megtörte a fényt, ezért a jelenetet ködfátyol és fényudvar mosta el.

A fiatal nő felemelte a fejét, Brawne-ra meredt, felállt, és bólintott.

Brawne elindult előre, és tengernyi kérdés megfogalmazódott a fejében, de a Kriptán belüli időáramlatok túl erősnek bizonyultak, a szédülés és a déjà vu hullámai pedig meghátrálásra kényszerítették.

Mire Brawne felnézett, a ravatal a helyén maradt, Kassad teljes díszben feküdt az erőtér alatt, Moneta azonban eltűnt.

Brawne legszívesebben visszarohant volna a Szfinxhez, hogy megkeresse Solt, és elmondjon neki mindent, majd ott várja ki a vihar végét és a reggelt. De a szél csikorgásán és nyöszörgésén túl Brawne még mindig hallani vélte a homokfüggöny mögötti, láthatatlan tövisfáról érkező sikolyokat.

Brawne összébb húzta maga előtt a gallérját, visszagyalogolt a viharba, és a Shrike Palota felé vette az irányt az ösvényen.

A sziklatömb úgy lebegett az űrben, akár egy hegy karikatúrája, felszíne csupa fogazott csúcs, pengevékony sziklahát, nevetségesen meredek sziklafal, keskeny párkány és széles kőterasz, valamint egy hósipkás orom, amin csak egyetlen ember fért volna el – és az is csak akkor, ha összezárja a lábait.

A folyó az űrből tekergett elő, áthatolt a hegytől fél kilométerre húzódó, többrétegű védőmezőn, átvágott a legszélesebb sziklaterasz füves medencéjében, majd lassított felvételű vízesésként alábukott a száz méterrel lejjebb lévő teraszig. Onnan művészi elrendezésű vízpermet csapott fel, fél tucat kisebb patak és zuhatag formájában lezúdulva a hegyoldalon.

Az ítélőszék a legmagasabb teraszon ülésezett. Tizenhét Számkivetett – hat férfi, hat nő és öt meghatározhatatlan nemű egyén – ült egy kőgyűrűn belül, amit a füves tisztást övező sziklafal szélesebb gyűrűje vett körbe. Mindkét kör középpontjában a Konzul állt.

– Tisztában vagy vele – zengte Szabadpolgár Ghenga, a Transztaurális raj Szabadpolgár klánja választásra jogosult polgárainak szószólója –, hogy tudunk az árulásodról?

– Igen – mondta a Konzul. A legelegánsabb sötétkék öltönyét, gesztenyebarna köpenyt és háromszögletű kalapját viselte.

– Tudunk arról, hogy megölted Szabadpolgár Andilt, Szabadpolgár Iliamot, Maglakó Betzt és Tatszaki Torrence-t.

– Andil nevét tudtam – szólt halkan a Konzul. – A technikusoknak nem mutattak be.

– De meggyilkoltad őket?

– Igen.

– Minden provokáció vagy figyelmeztetés nélkül.

– Igen.

– Megölted őket, hogy megkaparintsd a készüléket, amit a Hyperionra vittek. A gépezetet, ami összeomlasztja az úgynevezett időáramlatokat, megnyitja az Időkriptákat, és szabadon engedi a Shrike-ot.

– Igen. – A Konzul tekintete Szabadpolgár Ghenga válla fölé látszott összpontosulni, de valójában a messzi távolba veszett.

– Elmagyaráztuk – folytatta Ghenga –, hogy ezt a szerkezetet azután kell működésbe hozni, miután sikeresen visszavertük a hegemóniai hajókat. Közvetlenül az inváziónk és a megszállás előtt. Amikor a Shrike-ot... irányítani lehet.

– Igen.

– Te mégis megölted az embereinket, hazudtál róla nekünk, és a kelleténél évekkel korábban, saját kezűleg hoztad működésbe a szerkezetet.

– Igen. – Melio Arundez és Theo Lane egy lépéssel a Konzul mögött álltak, arcuk elkomorult.

Szabadpolgár Ghenga összefonta a karját. Magas nő volt, aki a klasszikus Számkivetett divatot képviselte: kopasz volt, vékony, és egy előkelő, sötétkék lepelbe burkolózott, mely elnyelni látszott a fényt. Vén arcán alig húzódott néhány ránc. A szeme sötéten csillogott.

– Azt hitted, megfeledkezünk róla, csak mert a szabványidődben mérve négy év telt el azóta? – kérdezte Ghenga.

– Nem. – A Konzul a nő szemébe nézett. A szájában mintha mosoly bujkált volna. – Nem sok kultúra feledkezik meg az árulóiról, Szabadpolgár Ghenga.

– Mégis visszatértél.

A Konzul nem válaszolt. A szellő belekapott a mellette álló Theo Lane háromszögletű díszkalapjába. Theo úgy érezte, mint aki még mindig álmodik. Szürreális odaútban volt részük.

Három Számkivetett jött eléjük egy hosszú, alacsony gondolában, amely könnyedén siklott a Konzul hajója alatti, nyugodt vizeken. Miután a három hegemóniai látogató helyet foglalt a hajó közepén, a tatnál álló Számkivetett egy hosszú rúddal ellökte magukat a parttól, és a hajó elindult arra, ahonnan jött, mintha a képtelen folyó sodrása is visszájára fordult volna. Theo szabályosan lehunyta a szemét, ahogy az aszteroida felszínére merőleges, felfelé szálló vízeséshez értek, ám amikor egy másodpercre rá ismét kinyitotta, a lent még mindig lent volt, és a folyó viszonylag normálisan hömpölygött. A kis bolygó füves gömbje féloldalasan lógott, akár egy nagy, domború fal, a víz két méter mély szalagja alól pedig csillagok látszottak ki.

Aztán áthatoltak a védőmezőn, kiértek a légkörből, és egyre gyorsuló sebességgel követték a kanyargó folyót. Egy henger alakú védőmező képződött körülöttük – a logika azt diktálta, hogy így kell lennie, különben azonnal drámai halált haltak volna, de híján volt a megszokott vibráló, optikai jellemzőknek, amik olyan megnyugtatóvá tették a templomosok bárkafáit és a turisták hébe-hóba feltűnő, űr felé nyitott lakókörnyezetét. Itt nem volt más, csak a folyó, a csónak, az emberek és a végtelen űr.

– Kizárt, hogy így utazzanak a raj hajói között – jegyezte meg remegő hangon dr. Melio Arundez. Theónak már korábban feltűnt, hogy Arundez is elfehéredett ujjakkal kapaszkodik a csónak szélébe. Sem a tatnál álló Számkivetett, sem az orrnál ülő két társa nem kommunikált velük, mindössze egy biccentéssel feleltek, amikor a Konzul megkérdezte, a beígért közlekedési eszközhöz van-e szerencséjük.

– Kérkedni akarnak a folyóval – mondta halkan a Konzul. – Olyankor szokták használni, ha a raj nincs mozgásban, de csak ünnepi alkalmakkor. Mozgó rajban bevetni hatásvadászat.

– Le akarnak nyűgözni a felsőbbrendű technológiájukkal? – kérdezte Theo suttogva.

A Konzul bólintott.

A folyó továbbkígyózott az űrben, emitt hatalmas, logikátlan hurkokat vetve, és szinte önmagába visszakanyarodva, amott szoros spirál alakba tekeredve, akár egy plasztikgyapot zsineg. A Hyperion napjának fénye mindenhol leragyogott a végtelenbe vesző vízfolyamra. A folyó helyenként még a napot is eltakarta, s ilyenkor káprázatos színkavalkád tárult a szemük elé; Theónak még a lélegzete is elállt, amikor száz méterrel feljebb, egy hurokban halak sziluettjét látta kirajzolódni a napkorong előtt.

De a csónak feneke mindvégig lent maradt, és ciszlunárishoz közeli sebességben robogtak tovább a sziklák és zúgók nélküli folyón. Olyan volt, állapította meg néhány perccel az utazás kezdete után Arundez, mintha az ember átevezett volna a kenujával egy gigantikus vízesés peremén, majd megpróbálta volna élvezni a lefelé tartó utat.

A folyó elhaladt a raj néhány eleme mellett, amik álcsillagokként lepték el az eget: hatalmas üstökösfarmok, melyek poros felületét nagy vákuumú veteményesek alakzatai bontották meg; nagy, szabálytalan alakú, átlátszó hártyából álló, zéró gravitációs gömbvárosok, amik úgy festettek, mint holmi gazdag flórájú és faunájú, bizarr amőbák; tíz kilométer hosszú, évszázadok alatt felhalmozódott hajtóműbolyok, ahol a legbelső modulok, lakókonzervek és poliszok olyanok, mintha O’Neill tákolmányából és az űrkorszak hajnalából léptek volna elő; több száz kilométert kitevő, óriási, úszó moszattelepekre emlékeztető vándorerdők, amiket védőmezők, illetve gyökerek és futónövények kusza gombolyaga köt a bolyhoz és a vezérlőközponthoz – a gömb alakú faképződmények gravitációs szélben hajladoztak, és amikor rájuk vetült a napfény, rikító zöld, sötét narancssárga színekben, a régi földi ősz száz meg száz árnyalatában lángoltak; üreges aszteroidák, melyeket rég elhagytak lakóik, hogy automata gyáraknak és nehézfém-feldolgozó üzemeknek adják át a helyüket – a sziklás felszín minden egyes centiméterét előrozsdásított szerkezetek, kémények és csontvázszerű hűtőtornyok borították, belső fúziós tüzeik az összes salakbolygót Vulcanus kovácsműhelyévé tették hasonlatossá; és irdatlan dokkológömbök, melyek arányai csak abból látszottak, ahogy körüldongták őket a fáklyahajók és cirkáló méretű hadihajók, akár a petét megrohamozó ondósejtek. A legkitörölhetetlenebb nyomot azonban a folyóhoz közeli vagy ahhoz közel elrepülő organizmusok hagyták... organizmusok, amik vagy mesterségesen jöttek létre, vagy megszülettek, de valószínűleg a kettő egyszerre; hatalmas pillangók tárták szét energiaszárnyukat a nap irányába, űrhajó formájú rovarok, vagy fordítva, rovar formájú űrhajók fordították antennáikat a folyó, a gondola és az utasai felé, összetett szemek csillantak meg a csillagfényben, és kisebb szárnyas alakok – emberek – jártak ki-be rajtuk.

Végül elérkeztek a hegyhez – jobban mondva, hegylánchoz: némelyik hegyen százával sorakoztak a környezetburkok, de voltak szabad ég alatti, mégis sűrűn lakott hegyek is; egyes hegyeket harminc kilométer hosszú függőhidak vagy mellékfolyók kötöttek össze, de akadtak köztük fejedelmi magányba vonulók, valamint üresek és mértani elrendezésűek is, akár egy zen kert. Aztán jött az utolsó hegy, ami még az Olympus-hegynél vagy az asquithi Hillary-hegynél is magasabb volt. A folyó megkezdte utolsó előtti ereszkedését a csúcs felé. Theo, a Konzul és Arundez sápadtan, némán, csendes feszültséggel markolták meg az evezőspadokat, ahogy kézzelfogható, rémisztő gyorsasággal lezúdultak az utolsó néhány kilométeren. Amikor a folyó elérte az utolsó száz métert, lassulás nélkül leadva energiáját, végre-valahára ismét kitágult körülöttük a légkör, aztán a csónak kikötött a füves tisztásnál, ahol a Számkivetett klánok ítélőszéke várakozott, és kövek alkottak gyűrűt a Stonehenge némaságával.

– Ha ezzel az volt a céljuk, hogy lenyűgözzenek – suttogta Theo, ahogy a csónak a füves parthoz döccent –, hát sikerült nekik.

– Miért tértél vissza a rajba? – kérdezte Szabadpolgár Ghenga. A nő fel-alá járkált az elhanyagolható gravitációban az űrben születettek kecsességével.

– Mert Gladstone vezérigazgató megkért rá – mondta a Konzul.

– És tudtad, hogy az életeddel játszol, ha idejössz?

A Konzul volt annyira úriember és diplomata, hogy nem rándította meg a vállát, de az arckifejezéséből ugyanazt lehetett leolvasni.

– Mit akar Gladstone? – kérdezte egy másik Számkivetett, a férfi, akit Ghenga Maglakó Minmunként, a választásra jogosultak szószólójaként mutatott be.

A Konzul elismételte a vezérigazgató öt pontját.

Minmun szószóló karba fonta a kezét, és Szabadpolgár Ghengára nézett.

– Most válaszolni fogok – jelentette be Ghenga. Arundezhez és Theóhoz fordult. – Ti ketten jól figyeljetek, mert lehet, hogy a férfi, aki elhozta a kérdéseket, nem tér vissza veletek a hajóra.

– Egy pillanat – lépett a magasabbik Számkivetett elé Theo mielőtt elhamarkodottan ítélkezne, vegye figyelembe, hogy...

– Csendet! – utasította rendre Szabadpolgár Ghenga szószóló, de Theo addigra már elhallgatott, mivel a Konzul a vállára helyezte a kezét.

– Most válaszolni fogok a kérdésekre – mondta újra Ghenga. Magasan felette kisebb, a HAD által dárdának hívott hadihajók köteléke repült el némán, háromszáz g-s cikcakkban mozogva, akár egy halraj.

– Először – mondta Ghenga –, Gladstone azt kérdi, miért támadtuk meg a Hálót. – Elhallgatott, és a másik tizenhat Számkivetettre nézett, aztán folytatta. – Nem támadtuk meg. Jelen rajt leszámítva, melynek célja, hogy még az Időkripták megnyílása előtt megszállja a Hyperiont, egyetlen raj sem támadja a Hálót.

Mindhárom hegemóniai férfi előrelépett. Még a Konzul is megfeledkezett színlelt nyugalmáról, és egymás szavába vágtak felindultságukban.

– De hát ez nem igaz! Láttuk a...

– Láttam a fénysürgönyök felvételeit, ahol...

– A Mennyország Kapuja elpusztult! Az Úrliget elégett!

– Csendet! – parancsolta Szabadpolgár Ghenga. Amikor csend lett, folytatta: – Csak ez a raj áll harcban a Hegemóniával. Rajtestvéreink ott vannak, ahová a hosszú hatótávolságú Háló-detektorok eredetileg helyezték őket: távolodnak a Hálótól, hogy elkerüljék a bressiai támadásokhoz hasonló újabb provokációkat.

A Konzul úgy dörzsölte az arcát, mint aki álomból ébred.

– De akkor kik...?

– Pontosan – mondta Szabadpolgár Ghenga. – Ki lenne képes kivitelezni egy ilyen körmönfont tervet? Kinek van indítéka emberek millióit lemészárolni?

– A Mag? – suttogta a Konzul.

A hegy lassan forgott a tengelye körül, és abban a percben átfordultak az éjszakába. Egy mesterséges légáram söpört végig a hegyi fennsíkon, megsuhogtatva a Számkivetettek ruháját és a Konzul köpenyét. Fent a csillagok ragyogva gyulladtak fel. A Stonehenge-kör kőtömbjeit belső hő hevítette.

Theo Lane a Konzul mellé állt, mert attól tartott, hogy a férfi menten összeesik.

– Csak a szavára adhatunk – mondta Theo a Számkivetett szószólónak. – Ennek semmi értelme.

Ghenga nem is pislogott.

– Mutatunk bizonyítékot. Az Űr Ami Összeköt adáslokátorait. Valós idejű csillagképfelvételeket a rajtestvéreinktől.

– Űr Ami Összeköt? – kérdezte Arundez. Általában nyugodt hangja izgatottságról tanúskodott.

– Amit ti fénysürgönynek hívtok. – Szabadpolgár Ghenga szószóló a legközelebbi kőhöz sietett, és a durva felülete fölé tartotta a kezét, mintha melengetni akarná a belülről sugárzó hővel. Csillagmezők perdültek az égen.

– Hogy megválaszoljam Gladstone második kérdését – folytatta –, nem tudjuk, hol található a Mag. Menekültünk előle, harcoltunk ellene, kerestük és rettegtünk tőle évszázadokon át, de nem találtuk meg. Nektek kell válaszolnotok erre a kérdésre! Mi hadat üzentünk ennek a parazita lénynek, amit ti InforMagnak hívtok.

A Konzul összemenni látszott.

– Fogalmunk sincs. A Háló hatóságai a Hidzsra óta keresik a Magot, de az olyan tünékeny, mint Eldorádó. Nem találtunk eldugott bolygókat, sem hardverekkel agyonzsúfolt, masszív aszteroidákat, és a Háló bolygóin sem akadtunk a nyomára. – Fáradtan legyintett a bal kezével.

– Ha minket kérdeztek, ti rejtegetitek a Magot az egyik rajban.

– Nem mi rejtegetjük – felelte Maglakó Minmun szóvivő.

A Konzul erre már vállat vont.

– A Hidzsra több ezer bolygót mellőzött a Nagy Feltérképezés során. Minden olyan bolygót, ami nem ért el legalább kilenc egész hét pontot a tízes terraskálájukon, figyelmen kívül hagytak. A Mag akárhol lehet a felfedezések korai szakaszának útvonala mentén. Sosem találunk rá... vagy ha mégis, csak évekkel a Háló pusztulása után. Már csak abban bíztunk, hogy meg tudjátok mondani, hol van.

Ghenga megrázta a fejét. Magasan felettük a hegycsúcsot elérte a lenyugvó nap fénye, ahogy a terminátor már-már ijesztő sebességgel robogott feléjük a jégmezőkön.

– Harmadszor, Gladstone azt kérdezte, mik a tűzszüneti feltételeink. Jelen rajt, jelen rendszert leszámítva nem mi támadunk. Mihelyt miénk a Hyperion, tűzszünetet kötünk... ami már csak pillanatok kérdése. Most jelentették, hogy a harcoló csapataink átvették az uralmat a főváros és űrkikötője felett.

– Még mit nem! – szorult ökölbe önkéntelenül Theo keze.

– Pedig így van – mondta Szabadpolgár Ghenga. – Mondjátok meg Gladstone-nak, hogy most már csatlakozunk az InforMag elleni közös harchoz. – Az ítélőszék szótlan tagjaira lesett. – Ám mivel sok sok fényévre vagyunk a Hálótól, és nem bízunk a Mag által üzemelt távnyelőitekben, szükségképpen csak abban segíthetünk, hogy megtoroljuk a Hegemóniátok elpusztítását. Bosszút állunk értetek.

– Hát ez megnyugtató – jegyezte meg szárazon a Konzul.

– Negyedszer, Gladstone azt kérdezi, találkozunk-e vele. A válasz igen... ha, ahogy mondja, hajlandó a Hyperion-rendszerbe jönni. Erre az eshetőségre épségben megőriztük a HAD távnyelőjét. Mi nem fogunk távolni.

– Miért nem? – kérdezte Arundez.

Egy harmadik Számkivetett, aki még nem mutatkozott be, egyike a bundás, gyönyörűen módosított fajtának, szóra emelkedett.

– A készülék, amit ti távnyelőnek hívtok, utálatos... az Űr Ami Összeköt meggyalázása.

– Á, szóval vallási okokból – bólogatott a Konzul, mindent értve.

Az egzotikus csíkokat és bundát viselő Számkivetett hevesen megrázta a fejét.

– Nem! A távnyelők hálózata nem más, mint a járom, amibe az emberiség hajtja a fejét, a behódolás paktuma, melynek köszönhetően megrekedtetek a fejlődésben. Nem kérünk belőle.

– Ötödször – vette vissza a szót Szabadpolgár Ghenga Gladstone halálpálcabombájáról tett említése nem más, mint durva ultimátum. De ahogy már mondtuk, rossz ajtón kopogtattok. A törékeny és összeomló Hálótokba özönlő seregeket nem a Tizenkét Testvérraj klánjai alkotják.

– Adjátok rá a szavatokat! – mondta a Konzul. Ghenga szemébe nézett, tekintete határozott és dacos volt.

– Nem adom a szavam semmire – felelte Ghenga szószóló. – A klánok előkelői nem adják szavukat a Mag rabszolgáinak. De ez az igazság.

A Konzul gondolatban máshol járt, ahogy félig odafordult Theóhoz.

– Azonnal értesítenünk kell erről Gladstone-t. – Visszafordult Ghengához. – Visszatérhetnek a barátaim a hajóra, hogy továbbítsák a válaszát, szószóló?

Ghenga bólintott, és intett, hogy készítsék elő a gondolát.

– Nem megyünk vissza ön nélkül – lépett Theo a Konzul és a legközelebbi Számkivetettek közé, mint aki a saját testével akarja megvédeni az idősebb férfit.

– De igen – felelte a Konzul, újra megérintve Theo karját visszamentek. Muszáj.

– Igaza van – húzta el Arundez Theót, mielőtt a fiatal főkormányzó megszólalhatott volna. – Ez túl fontos ahhoz, hogy kockáztassunk, és ne adjunk hírt róla azonnal. Menjen csak, én maradok.

Ghenga intett két megtermettebb, egzotikus Számkivetettnek.

– Mindketten visszamentek a hajóra. A Konzul itt marad. Az ítélőszék még nem döntött a sorsáról.

Arundez és Theo felemelt ököllel megpördültek, de a bundás Számkivetettek lefogták és elrángatták őket, ahogy egy felnőtt tenné visszafogottan az engedetlen kisgyerekkel.

A Konzul figyelte, amint elhelyezkednek a gondolában. Visszafogta magát, és nem integetett, ahogy a csónak húsz métert siklott a szelíd folyón, lebukott a terasz görbületénél, majd újra feltűnt, és a fekete űr felé mászott a vízesésen. Perceken belül elvesztette őket szem elől a vakító napfényben. Lassan háromszázhatvan fokos fordulatot tett, és mind a tizenhét Számkivetettel szemkontaktust létesített.

– Essünk túl rajta – szólt a Konzul. – Már régóta várok erre.

Sol Weintraub a Szfinx nagy mancsai között ült, és figyelte, ahogy a vihar elcsendesedik, a szél süvöltése sóhajokká, majd suttogássá enyhül, a porfelhő elenyészik, majd előtűnnek mögüle a csillagok, s végül borzongató csend telepszik a hosszú éjszakára. A Kripták fényesebben ragyogtak, mint korábban, de semmi nem lépett ki a Szfinx izzó ajtaján, Sol pedig nem tudott bemenni. A vakító fény úgy taszította el, mintha ezernyi rendíthetetlen ujj tartotta volna a mellkasát, és hiába feszült neki, nem jutott három méternél közelebb a nyíláshoz. Bármi is állt, mozdult vagy várakozott odabent, a ragyogás eltakarta Sol szeme elől.

Sol felállt, és meg kellett kapaszkodnia a kőlépcsőben, ahogy az időáramlatok belekaptak, magukhoz húzták. A déjà vu hamis sokkja könnyeket csalt a szemébe. Az egész Szfinx remegni és hánykolódni látszott a táguló és összehúzódó antientropikus mezők tomboló viharában.

Rachel.

Sol egy tapodtat sem volt hajlandó mozdulni, amíg esélyt látott rá, hogy a lánya életben lehet. A hideg kövön fekve, az üvöltő szél elcsitulását hallgatva Sol látta feltűnni a hideg csillagokat, látta a bolygó körüli háború üstököscsóváit, lézerimpulzusait és ellencsapásait, és a lelke mélyén tudta, hogy elvesztették a háborút, hogy a Háló veszélyben forog, hogy hatalmas birodalmak dőlnek romba a szeme láttára, és lehet, hogy az emberi faj jövője ezen az éjszakán dől el... de nem érdekelte.

Solt csak a lánya érdekelte.

Mialatt fázva, a szél és az időáramlatok által hányva-vetve, holtfáradtan és farkaséhesen ott feküdt, Solt különös nyugalom szállta meg. Egy szörnyetegnek adta a lányát, de nem azért, mert Isten megparancsolta, nem azért, mert a sors vagy a félelem úgy rendelte, hanem csakis azért, mert a lánya megjelent előtte az álmában, és azt mondta, minden rendben, ez a helyes döntés, és az egymás iránt érzett szeretetük – az övé, Saraié és Rachelé – ezt követeli meg.

A végén, gondolta Sol, a logikán és a reményen túl, az álmok és szeretteink szeretete jelenti Ábrahám Istennek adott válaszát.

Sol komlogja egy ideje már nem működött. Lehet, hogy egy óra, de az is lehet, hogy öt telt el azóta, hogy átnyújtotta haldokló kisbabáját a Shrike-nak. Sol hátradőlt, szorosan markolva a követ, ahogy az időáramlatok megbillentették a Szfinxet, akár egy kis hajót a nagy tengeren, és a csillagokat meg a csatát bámulta.

Szikrák suhantak át az égen, szupernóvaként ragyogva fel, amikor a lézernyalábok eltalálták őket, hogy aztán olvadt roncsok záporozzanak alá – hófehéren, vörösen, kék lángokban, s végül elsötétedve. Sol maga elé képzelte az égő kompokat, a légkör és az olvadó titán halálsikolyával életüket vesztő Számkivetett katonákat és hegemóniai tengerészgyalogosokat... Megpróbálta elképzelni mindezt... de nem sikerült neki. Sol ráébredt, hogy az űrcsaták, a flottamozgások és a birodalmak bukása meghaladták a képzeletét, és nem tudtak sem együttérzést, sem megértést kicsikarni belőle. Az ilyesmi Thuküdidész, Tacitus, Catton és Wu világához tartozott. Sol találkozott a Barnard Világának szenátorával, többször is felkeresték Saraijal, amikor Rachel meggyógyításáért küzdöttek, de Sol el nem tudta képzelni Feldsteint egy csillagközi háború léptékű esemény résztvevőjeként – legfeljebb egy új fővárosi kórház átadásánál Bussardban, vagy a crawfordi egyetem valamelyik tömegrendezvényén, az emberek között elvegyülve.

Sol sosem találkozott a Hegemónia jelenlegi vezérigazgatójával, de kutatóként élvezte, ahogy Gladstone a Churchillhez, Lincolnhoz és Alvarez-Temphez hasonló, klasszikus történelmi személyiségek beszédrészleteit belecsempészte a saját beszédeibe. Ellenben most, egy óriási kőszörny mancsai közt fekve, lányát siratva el nem tudta képzelni, mi járhat a nő fejében, miközben meghozza azokat a döntéseket, amiken milliárdok élete vagy halála s az emberi történelem legnagyobb birodalmának továbbélése vagy cserbenhagyása múlik.

Sol magasról tett rá. Csak a lányát akarta visszakapni. Azt akarta, hogy Rachel életben legyen, noha a logika az ellenkezőjét diktálta.

A Szfinx kőmancsai közt, egy megroggyant birodalom ostromlott bolygóján fekve Sol Weintraub megtörölte könnyes szemét, hogy jobban lássa a csillagokat, és eszébe jutott Yeats verse, az Imádság lányomért:

Kinn szél süvölt, s itt benn, míg takarója

s bölcsője odva félig rejtve óvja,

a lányom alszik. Nincs gát, semmi se,

egy domb csak, s Gregoryék erdeje,

amint az Atlantin nevelkedett

kazlakat döntő szél útjába áll;

s én föl-le járok egy órája már,

s imádkozom: gond gyötri lelkemet.

Imádkoztam hosszan e gyermekért,

s hallottam, a toronyban sír a szél,

s a híd íve alatt; és hogy süvölt

a szilfák közt, az ár fölött,

és zaklatottan arról képzelődtem:

bomlott dobszóra megjelennek

a jövendő idők, a tenger

gyilkos ártatlansága küldik őket.[14]

Sol ekkor jött csak rá, hogy már nem akar mást, mint még egyszer aggódni minden szülő rettegett rémálma, az eljövendő évek miatt. Nem hagyni, hogy a betegség ellopja, tönkretegye a lánya gyermekkorát, kamaszkorát és esetlen, fiatal felnőtt korát.

Sol egész életében arra vágyott, hogy visszafordítsa a visszafordíthatatlant. Eszébe jutott az a nap, amikor rátalált a Rachel babaruháit összehajtogató és bedobozoló Saraira a padláson, és emlékezett a könnyeire, valamint a gyermeke elvesztése feletti fájdalomra, aki még élt, miközben az idő egyszerű nyila már elvette tőle. Sol most már tudta, hogy az elmúlt dolgokat csak az emlékek hozhatják vissza – tudta, hogy Sarai halott, és sosem térhet vissza, hogy Rachel gyerekkori barátai és világa már örökre a múlté, és hogy még az a társadalom is a pusztulás határán táncol, amit alig néhány hete hagyott el.

Ahogy gondolataiba merülten a Szfinx karmai között hevert, a szél elállt, a hamis csillagok pedig felragyogtak, Solnak eszébe jutott Yeats egy másik, jóval vészjóslóbb versrészlete:

Bizton a jelenés már közeleg;

Második Eljövetel közeleg;

a Második Eljövetel! S alig

ejtem ki a szót – a Spiritus Mundi

rémlik elém, sivatagi homokban

oroszlántestű, emberfejű lény,

szeme üres, kegyetlen, mint a nap,

combja megmozdul lassan, s körülötte

nyugtalan madár-árnyak kavarognak.

Sötétség újra; de most már tudom,

hogy húsz évszázadig kényszerített rá

egy bölcső megkövült lidérces álmot,

s hogy – ideje jővén – miféle vad

cammog majd Betlehembe, megszületni.[15]

Sol nem tudja. Sol megint arra jön rá, hogy nem érdekli. Sol csak a lányát akarja visszakapni.

Úgy tűnt, teljes az egyetértés a haditanácsban: le kell dobni a bombát. Meina Gladstone a hosszú asztal végében ült, és különös, de nem kellemetlen módon úgy érezte, mintha kívülről szemlélné az eseményeket, mivel túl hosszú időn át túl keveset aludt. Ha lehunyta volna a szemét, akár csak egy másodpercre, akkor belezuhant volna a kimerültség fagyos feketeségébe, így hát nem hunyta le a szemét még akkor sem, amikor csípni kezdett, és amikor az eligazítások, megbeszélések és sürgős viták monoton sora a végkimerülés vastag függönye mögé húzódott.

A tanács közösen nézte végig, amint a 181.2-es hadműveleti egység – Lee parancsnok támadóalakulata – fénypontjai egyenként kihunynak, mígnem a kezdeti hetvennégyből már csak egy tucat tört magának utat a közeledő raj középpontjába. Lee cirkálója is a megmaradtak közé tartozott.

A néma lemorzsolódás, az erőszakos és nagyon is valóságos halál absztrakt és furcsamód tetszetős ábrázolása alatt Singh admirális és Morpurgo tábornok befejezte a hadi helyzet sötét kiértékelését.

– ...a HAD-at és az Új Busidót korlátozott konfliktusokra, kisebb összecsapásokra, előírt keretekre és szerény célokra tervezték – foglalta össze Morpurgo. – Alig félmillió férfi és nő áll tényleges katonai szolgálatban, amivel a HAD a közelébe sem ér az ezer évvel ezelőtti, régi földi nemzetek hadseregeinek. A raj puszta túlerejével fel tud őrölni minket, a fegyverzete felülmúlja a flottáénkat, és a számok azt mutatják, ők állnak nyerésre.

Kolcsev szenátor mogorván meredt rá az asztal túloldaláról. A lususi sokkal aktívabb volt az eligazítások és viták során, mint Gladstone – a kérdésekkel gyakrabban fordultak őhozzá –, mintha tudat alatt mindenki megérezte volna a teremben, hogy a hatalmi viszonyok lassan megváltoztak, és a vezető átadja a fáklyát.

Még nem, gondolta Gladstone, állát az ujjaira támasztva, ahogy Kolcsev keresztkérdéseket zúdított a tábornokra.

– ...visszavonulni és megvédeni a második hullámban szereplő, létfontosságú bolygókat... magától értetődően a Tau Ceti Centert, ám egyúttal olyan ipari bolygókat is, mint a Reneszánsz Ifjú, a Fuji, a Deneb Vier és a Lusus?

Morpurgo tábornok lepillantott, és rendezgetni kezdte a papírjait, nehogy feltűnjön a szemén átsuhanó düh.

– Szenátor, már tíz szabványnapunk sem maradt, és a második hullám végez az összes célpontjával. A Reneszánsz Ifjút kilencven órán belül támadás éri. Ezzel azt akarom mondani, hogy a HAD jelenlegi mérete, felépítése és technológiai felszereltsége tükrében még az is kétséges, hogy egyetlen rendszert meg tudunk-e védeni... mondjuk a TC^2-t.

– Ez elfogadhatatlan, tábornok – állt fel Kakinuma szenátor.

– Egyetértek, szenátor – nézett fel Morpurgo. – De sajnos igaz.

A szenátus ideiglenes elnöke, Denzel-Hiat-Amin ősz, májfoltos fejét ingatta.

– Én ezt egyszerűen nem értem. Hát nem voltak terveink a Háló megvédésére?

Singh admirális ülve válaszolt.

– A háborús veszélyre vonatkozó legoptimálisabb becsléseink azt mutatták, hogy legalább tizennyolc hónap áll majd a rendelkezésünkre, ha a rajok támadásra adnák a fejüket.

Persov diplomáciai miniszter megköszörülte a torkát.

– És... ha átengednénk ezt a huszonöt bolygót a Számkivetetteknek, admirális, mennyi idő, amíg az első vagy a második hullám más hálóbeli bolygókat támadhat meg?

Singhnek nem kellett a jegyzeteibe vagy a komlogjára néznie.

– A célpontjuktól függően, M. Persov, a legközelebbi hálóbeli bolygó, az Esperance kilenc szabványhónapra lesz a rajoktól. A legtávolabbi célpont, az Anyarendszer nagyjából tizennégy évre lesz Hawking-meghajtással.

– Elég idő ahhoz, hogy hadigazdaságra váltsunk – állapította meg Feldstein szenátor. Választóbolygójának, a Barnard Világának már negyven szabványórája sem maradt hátra. Feldstein megfogadta, hogy velük lesz, ha eljön a vég. Precíz, érzelemmentes hangnemben beszélt. – Logikus lépés. Írjuk le a veszteségeinket. A Háló még a TC^2 és két tucat másik bolygó elvesztésével is hihetetlen mennyiségű hadianyagot tud előállítani... akár kilenc hónap alatt. A Számkivetetteknek évekbe fog telni, míg beljebb hatolnak a Hálóba, ezalatt a puszta ipari kapacitásunk révén le tudjuk majd győzni őket.

Imoto védelmi miniszter a fejét rázta.

– Pótolhatatlan nyersanyagokat vesztettünk el az első és második hullámban. A Hálót megrendítő gazdasági válság fogja sújtani.

– Van más választásunk? – kérdezte Peters szenátor a Dreneb Dreiről.

Minden szempár az Albedo MI-tanácsos mellett ülő személy felé fordult. Mintegy a pillanat jelentőségét hangsúlyozandó, egy új MI-személyiséget választottak be a haditanácsba, aki a snasszul elnevezett „halálpálca-szerkezetről” tartott előadást. Nansen tanácsos magas volt, hímnemű, barna, nyugodt, megnyerő, meggyőző, megbízható, és rendelkezett azzal a ritka, karizmatikus vezetői kisugárzással, amitől az ember első látásra megkedvelte és tisztelte.

Meina Gladstone első pillanattól gyűlölte az új tanácsost, de tartott is tőle. Az volt az érzése, hogy az MI-szakértők kifejezetten azért adtak neki ilyen külsőt, hogy kivívják az asztalnál ülőknél máris tapasztalt bizalmat és engedelmességet. És tartott tőle, hogy Nansen üzenete egyet jelent a halállal.

A halálpálca már évszázadok óta a Háló technológiájához tartozott – a Mag tervezte, és csak a HAD tisztjei, valamint néhány specializált biztonsági szerv, mint például a Kormányzati Palota szolgálata és Gladstone praetoriánusai használhatták. Nem égetett, nem robbantott, nem lőtt ki golyót, nem olvasztott, nem hamvasztott. Nem adott ki hangot, nem bocsátott ki látható sugarat vagy szonikus lábnyomot. Egyszerűen végzett a célponttal.

Már ha a célpont ember volt. A halálpálcák hatótávolsága korlátozott volt – ötven méteren túl nem terjedt –, ám ezen a hatótávolságon belül a célba vett ember meghalt, míg az állatok és az anyagi javak teljes biztonságban maradtak. A boncolás semmilyen sérülést nem mutatott ki azonkívül, hogy a szinapszisok összekuszálódtak. A halálpálcák szimplán elvették az ember életét. A HAD tisztjei nemzedékek óta viselték őket kis hatótávolságú kézifegyverként és hatalmi jelképként.

Nansen tanácsos ehhez képest bejelentette, hogy a Mag kifejlesztett egy olyan fegyvert, ami a halálpálca elvét nagyobb léptékben valósítja meg. Eddig vonakodtak felfedni a létezését, de így, hogy küszöbön áll a Számkivetettek borzalmas inváziója...

A kérdések erélyesek és néha cinikusak voltak, és a katonák szkeptikusabbnak mutatkoztak a politikusoknál. Igen, a halálpálca-szerkezet megszabadíthat minket a Számkivetettektől, de mi lesz a hegemóniai lakossággal?

Vigyék őket fedezékbe az egyik labirintusbolygón, felelte Nansen, megismételvén Albedo tanácsos korábbi tervét. Az öt kilométer vastag sziklaréteg megvédi őket a halálpálca szélesedő hullámainak hatásaitól.

Meddig terjednek ezek a halálsugarak?

A hatásuk három fényéven belül halálos szint alá csökken, válaszolta Nansen higgadtan, magabiztosan, akár az ügynökök császára a lehengerlő ajánlattétellel. Elég széles a sugara ahhoz, hogy mindegyik rendszerből kisöpörje a támadó rajokat. Elég kicsi ahhoz, hogy csak a közvetlen szomszédban lévő csillagrendszerek ne legyenek védve. A hálóbeli világok kilencvenkét százalékának nem volt öt fényéven belül lakott bolygója.

És mi lesz azokkal, akiket nem lehet kitelepíteni? – kérdezte Morpurgo.

Nansen tanácsos elmosolyodott, és felfordította a tenyerét, mintegy megmutatván: nem rejteget semmit. Ne kapcsolják be a szerkezetet, amíg a hatóságok nem győződnek meg róla, hogy az összes hegemóniai polgárt evakuálták vagy védett helyre vitték, felelte. Elvégre teljesen a maguk irányítása alatt lesz.

Feldstein, Sabenstorafem, Peters, Persov és még sokan mások egyből lelkesedtek az ötletért. Egy titkos fegyver, amivel elejét vehetik minden titkos fegyvernek. A Számkivetetteket figyelmeztethetik... tarthatnak egy erődemonstrációt.

Sajnálom, mondta erre Nansen tanácsos. Ha mosolygott, fogai olyan hófehérek voltak, mint a ruhája. Nincs lehetőség erődemonstrációra.

A fegyver ugyanúgy működik, mint egy halálpálca, éppen csak jóval nagyobb területen fejti ki hatását. Az anyagi tulajdont nem éri kár, nem lesz robbanás, sem neutrinószint alatt mérhető lökéshullám. Mindössze halott megszállók.

Egy erődemonstrációhoz, fejtette ki Albedo tanácsos, be kell vetniük legalább egy Számkivetett raj ellen.

A haditanács lelkesedése ezután sem csökkent. Tökéletes, örvendezett Gibbons, a Mindenség szóvivője. Kiválasztunk egy rajt, teszteljük a szerkezetet, elfénysürgönyözzük az eredményeket a többi rajnak, és adunk nekik egy órát, hogy szüntessék be a támadásokat. Nem mi provokáltuk ki ezt a háborút. Jobb, ha milliók halnak meg az ellenség soraiban, mint egy tízmilliárdok életét követelő, tíz évig tartó háború.

Hirosima, szólalt meg Gladstone, aznap egyetlen alkalommal. Olyan halkan mondta, hogy a tanácsadóján, Sedeptrán kívül senki sem hallhatta.

Morpurgo azt kérdezte: Tudjuk, hogy a gyilkos sugarak három fényév múlva hatástalanokká válnak? Letesztelték?

Nansen tanácsos elmosolyodott. Ha igennel válaszol, akkor valahol halott emberek állnak halomban. Ha nemmel, akkor a szerkezet megbízhatósága komolyan megkérdőjeleződik. Biztosak vagyunk benne, hogy működni fog, felelte Nansen. A szimulációk úgy mentek, mint a karikacsapás.

A Kijevi Csoport MI-jei ugyanezt bizonygatták az első távnyelő-szingularitásról, gondolta Gladstone. Arról, amelyik elpusztította a Földet. Hangosan nem mondott semmit.

Singh, Morpurgo, Van Zeidt és a specialistáik mindenesetre így is beleköptek Nansen levesébe, amikor rámutattak, hogy a Mare Infinitust nem lehet időben evakuálni, és az egyetlen hálóbeli bolygó, mely saját labirintussal rendelkezett, az Armaghast volt, egy fényévre a Pacemtől és a Svobodától.

Nansen tanácsos őszinte, segítőkész mosolya nem konyult le.

– Erődemonstrációt akarnak, ami teljességgel érthető – mondta halkan. – Éreztetniük kell a Számkivetettekkel, hogy az inváziót nem tűrik el, ám közben minimálisra akarják szorítani a veszteségeket. Ugyanakkor biztonságban akarják tudni az otthoni hegemóniai lakosságot. – Hatásszünetet tartott, és összefonta az ujjait az asztalon. – Mit szólnának a Hyperionhoz?

Az asztal körüli susmorgás elmélyült.

– A Hyperion igazából nem is hálóbeli bolygó – mondta Gibbons szóvivő.

– De most a Hálóhoz tartozik, és még a helyén van a HAD távnyelője! – kiáltott fel Garion Persov diplomáciai miniszter, aki szemlátomást máris az ötlet híve volt.

Morpurgo tábornok szigorú arckifejezése nem változott.

– Már csak néhány óráig lesz ott. Egyelőre megvédjük a szingularitásgömböt, de bármelyik percben eleshet. A Hyperion nagy része már a Számkivetettek kezére került.

– De azért sikerült evakuálni a Hegemónia polgárait? – tudakolta Persov.

– Csak a főkormányzót nem – válaszolta Singh. – A nagy kavarodásban őt senki nem találta.

– Sajnálatos – mondta különösebb meggyőződés nélkül Persov miniszter –, de a lényeg az, hogy a bolygón maradtak többsége hyperioni őslakos, az ottani labirintusok pedig könnyen megközelíthetőek, jól mondom?

A gazdasági miniszter, Babre Dan-Gyddis, akinek a fia egy plasztikgyapot-ültetvényt vezetett Port Romance közelében, azt mondta:

– Három órán belül? Képtelenség.

– Szerintem nem – állt fel Nansen. – Fénysürgönyben figyelmeztethetjük a fővárosban maradt önkormányzati szerveket, akik azonnal megkezdhetik az evakuációt. A hyperioni labirintusnak több ezer bejárata van.

– A főváros, Keats ostrom alatt áll – morrant Morpurgo. – Az egész bolygó hadszíntér.

Nansen tanácsos bánatosan bólintott.

– És hamarosan kardélre hányják a barbár Számkivetettek. Nehéz döntés, uraim és hölgyeim. De a szerkezet garantáltan működni fog. Az invázió egy csapásra véget fog érni a hyperioni űrben. Milliók menekülhetnek meg a bolygón, és ezzel komoly hatást gyakorolhatunk a máshol lévő inváziós erőkre. Tudjuk, hogy az úgynevezett testvérrajok fénysürgöny útján kommunikálnak. A hyperioni űrt elsőként elfoglaló raj – a „hyperioni raj” – megsemmisülése tökéletes elrettentő példa lesz.

Nansen megint megcsóválta a fejét, és már-már atyai aggodalommal nézett körbe. Ezt a fájdalmas őszinteséget nem lehetett tettetni.

– Önöknek kell döntenie. Magukon múlik, hogy bevetik-e a fegyvert, vagy sem. A Mag fájlalja, ha emberi életeket kell kioltania... vagy tétlenül néznie, hogy bajuk esik. Ám ebben az esetben, amikor milliárdok élete forog kockán... – Nansen megint széttárta a kezét, még egy utolsó alkalommal megrázta a fejét, aztán leült, láthatóan az emberek eszére és szívére bízva a döntést.

A hosszú asztal körül felerősödött a kakofónia. A vita már-már elfajult.

– Vezérigazgató! – kiáltott Morpurgo tábornok.

A hirtelen támadt csendben Gladstone elszakította a pillantását a sötétben villódzó, holografikus kijelzőkről. A Mare Infinitus raja úgy zúdult az óceánbolygó felé, mint vérözön egy apró kék gömbre. A narancssárga 181.2-es hadműveleti egységből csak három pont maradt meg, ám kettő közülük a néma tanács szeme láttára hunyt ki. Aztán az utolsó is eltűnt a képernyőről.

– Kommunikáció, érkezett még üzenet Lee admirálistól? – suttogta a komlogjába Gladstone.

– A parancsnoki központba nem, vezérigazgató – érkezett a válasz. – Csak a sztenderd fénysürgöny-telemetria a csata idejéről. Úgy néz ki, nem érték el a raj belsejét.

Gladstone és Lee abban reménykedett, hogy elfoghatnak néhány Számkivetettet, kivallathatják őket, és minden kétséget kizáróan beazonosíthatják az ellenséget. Ez a tettre kész, tehetséges fiatalember azonban meghalt – méghozzá Meina Gladstone parancsára –, és hetvennégy sorhajó veszett kárba.

– A Mare Infinitus távnyelőjét előre telepített plazmatöltetekkel felrobbantottuk – jelentette Singh admirális. – A raj előretolt egységei most lépik át a ciszlunáris védelmi vonalat.

Senki sem szólalt meg. A hologramokon vérvörös fények áradata borította el a Mare Infinitus rendszerét, s az aranybolygó körül maradt narancssárga pontok sorra kihunytak.

Néhány száz Számkivetett hajó bolygó körüli pályán maradt, feltehetően hamuvá égetve a Mare Infinitus kecses úszó városait és óceánfarmjait, de a vértenger nagy része továbbhömpölygött, és kivonult a fent kivetített térségből.

– Az Asquith rendszere három szabványórára és negyvenegy percre van – zengte egy technikus a kezelőpult mellől.

Kolcsev szenátor felállt.

– Bocsássuk szavazásra a hyperioni erődemonstrációt! – mondta, látszólag Gladstone-nak, de valójában a többieknek címezve a javaslatot.

Meina Gladstone az alsó ajkát veregette ujjával.

– Nem – szólalt meg végül –, nem lesz szavazás. Bevetjük a szerkezetet. Admirális, készítse fel a szerkezettel felszerelt fáklyahajót a hyperioni űrbe való átkelésre, majd sugározzanak figyelmeztetést a bolygóra és a Számkivetetteknek. Adjon nekik három órát. Inito miniszter, küldjön kódolt fénysürgönyöket a Hyperionra, és mondja meg nekik, hogy azonnal... ismétlem, azonnal vonuljanak a labirintusok fedezékébe. Tudassa velük, hogy egy új fegyver kerül kipróbálásra.

Morpurgo letörölte az arcáról a verejtéket.

– Vezérigazgató, nem kockáztathatjuk meg, hogy a szerkezet az ellenség kezére kerüljön.

Gladstone Nansen tanácsosra nézett, és próbálta leplezni érzelmeit.

– Tanácsos, át lehet úgy alakítani a szerkezetet, hogy automatikusan megsemmisítse önmagát, ha a hajónkat megszállnák vagy elpusztítanák?

– Igen, vezérigazgató.

– Tegye meg! Mondja el a HAD illetékes szakértőinek, milyen óvintézkedéseket kell megtenni. – Sedeptrához fordult. – Szervezze le az egész Hálóban fogható közvetítést. Tíz perccel a szerkezet felrobbantása előtt kerüljön adásba. Beszélnem kell a népünknek erről.

– Bölcs döntés ez...? – kezdte Feldstein szenátor.

– Szükség van rá – mondta Gladstone. Felállt, és egy másodperccel később mind a harmincnyolc ember követte a példáját a teremben. – Alszom néhány percet, amíg maguk dolgoznak. A szerkezet álljon készenlétben a rendszerben, a Hyperiont pedig azonnal figyelmeztessék. Harminc perc múlva ébren leszek, addigra dolgozzanak ki vészforgatókönyveket és irányelveket egy fegyverszüneti egyezményhez.

Gladstone végignézett a csoporton, tudván, hogy így vagy úgy, de a jelenlévők a következő húsz órában el fogják veszíteni hatalmukat és hivatalukat. Történjék bármi, ez volt az utolsó napja vezérigazgatóként.

Meina Gladstone elmosolyodott.

– A tanácsülést berekesztem – közölte, azzal áttávolt a magánlakrészébe, hogy ledőljön egy időre.

NEGYVENHÁROM

Leigh Hunt soha nem látott még meghalni senkit. A Keatsszel töltött utolsó nap és éjszaka – Hunt még most is Joseph Severnként gondolt rá, de abban biztos volt, hogy a haldokló ember már John Keatsként gondolt magára – Hunt életének legnehezebb napja és éjszakája volt. A vérzések gyakorivá váltak Keats életének utolsó napján, és az öklendezőrohamok között Hunt hallotta fortyogni a váladékot az életéért küzdő férfi torkában és mellkasában.

Hunt az ágy mellett ült a Piazza di Spagnára néző kis szobában, és hallgatta Keats motyogását, ahogy a felkelő nap delelőre hágott, majd a délidő kora délutánba hajlott. Keats lázas volt, ájulás és eszmélet között hánykolódott, de ragaszkodott hozzá, hogy Hunt figyeljen oda rá, és írjon le mindent, amit mond. A szomszéd szobában találtak tintát, tollat és írópapírt, Hunt pedig úgy tett, ahogy Keats mondta: vadul körmök, amíg a haldokló kibrid metaszféráról és letűnt istenekről, a költő felelősségéről és az istenek bukásáról, valamint a Magban dúló, miltoni belháborúról hadovált.

Hunt ennek hallatán felkapta a fejét, majd megragadta Keats forró kezét.

– Hol van a Mag, Sev... Keats? Hol van?

A haldokló férfin kicsapott az izzadság, és elfordította a fejét.

– Ne leheljen rám... olyan, mint a jég!

– A Mag – nógatta Hunt, miközben elhúzódott. A sajnálat és a frusztráció miatt a sírás határán egyensúlyozott. – Hol van a Mag?

Keats elmosolyodott, feje meg-megrándult a fájdalomtól. Erőltetett légzése úgy hangzott, mint a repedésekből fütyülő szél.

– Mint pókok a hálókban – mormogta –, pókok a hálóban. Szövögetik... hagyják, hogy mi szőjük meg nekik... aztán csapdába ejtenek és kiszipolyoznak. Akár a pókhálóba ragadt legyeket.

Hunt letette a tollat, miközben a látszólag értelmetlen zagyvaságokat hallgatta. Aztán leesett neki a tantusz.

– Istenem – suttogta. – A távnyelőrendszerben vannak.

Keats megpróbált felülni, és szörnyű erővel markolt Hunt karjába.

– Mondja meg a vezetőjének, Hunt. Mondja meg Gladstone-nak, hogy tépje szét. Tépje szét. Pókok a hálóban. Emberisten és gépisten... meg kell találni az egyesítő kapcsot. Nem én vagyok! – A párnára hanyatlott, és némán zokogni kezdett. – Nem én vagyok.

Keats aludt valamennyit a hosszú délután alatt, habár Hunt tudta, hogy már közelebb jár a halálhoz, mint az alváshoz. A haldokló költő a legapróbb neszre felriadt, és levegőért kapkodott. Naplementére Keats már a köhögéshez is túl gyenge lett, ezért Huntnak kellett segítenie: a mosdótál fölé hajtotta a fejét, hogy a gravitáció megtisztítsa a száját és a torkát a véres nyáktól.

Több ízben, amikor Keats nyugtalan álomba merült, Hunt az ablakhoz sétált, egyszer pedig lement a lépcsőn a bejárati ajtóhoz, hogy a Piazzát bámulja. Magas és éles alak állt a legfeketébb árnyékban a Piazza túloldalán, a lépcső tövében.

Este magát Huntot is elnyomta az álom, mialatt a Keats ágya melletti, kemény széken üldögélt. Arra ébredt fel, hogy azt álmodta, zuhan, és amikor kinyújtotta a kezét, hogy megkapaszkodjon, észrevette, hogy Keats ébren van, és őt nézi.

– Látott már embert meghalni? – kérdezte Keats két halk lélegzetvétel között.

– Nem. – Hunt valahogy furcsának találta a fiatalember tekintetét, mintha Keats nem is őt látná, amikor ránéz.

– Ez esetben sajnálom magát – mondta Keats. – Mennyi nehézséget és veszélyt vállalt értem! Most viszont erősnek kell lennie, mert nem tart már sokáig.

Huntot nemcsak a megjegyzésben rejlő gyengéd bátorság lepte meg, hanem Keats tájszólásának hálóbeli szabványangolról valami régebbi, sokkal érdekesebb akcentusra való, hirtelen átváltozása is.

– Badarság – vágta rá Hunt olyan lelkesedéssel és tettrekészséggel, amit nem is érzett. – Még hajnal előtt kikeveredünk ebből. Amint besötétedik, kiosonok, és megpróbálok keresni egy távnyelőt.

Keats a fejét ingatta.

– A Shrike elkapná. Nem hagyja, hogy bárki segítsen rajtam. Az a dolga, hogy gondoskodjon róla, hogy saját magamon keresztül bújjak ki a bőrömből. – Összeszorította a szemét, ahogy a légzése szaggatottabbá vált.

– Nem értem – mondta Leigh Hunt, megfogva a fiatalember kezét. Úgy vette, hogy csak a láz beszél belőle, de azon kevés alkalmak egyike lévén az elmúlt két napból, amikor Keats teljesen öntudatánál volt, Hunt úgy érezte, a beszélgetés megéri a fáradságot. – Hogy érti azt, hogy saját magán keresztül bújjon ki a bőréből?

Keats szeme felpattant. Mogyoróbarna volt, és túlzottan fényes.

– Ummon és a többiek arra akarnak rávenni, hogy az istenség befogadásával bújjak ki a bőrömből, Hunt. Csaljam csapdába a fehér bálnát, csaljam lépre a legnagyobb legyet. A menekülő Empátia bennem találna otthonra... bennem, az öt láb magas John Keats úrban... aztán kezdetét veszi az összebékülés, nemdebár?

– Miféle összebékülés? – Hunt közelebb hajolt, próbált nem Keatsre lehelni. Úgy tűnt, mintha Keats összement volna a takarók és az összegyűrt lepedők között, de a belőle sugárzó hő megtöltötte a szobát. Arca sápadt oválisként lebegett a lemenő napfényben. Hunt a szeme sarkából érzékelte, ahogy a visszaverődött, aranysávos napsugarak végigvonulnak a mennyezet és a fal találkozásánál, Keats azonban le sem vette a szemét a nap utolsó foltjairól.

– Ember és gép, Teremtő és teremtmény összebékülése – mondta Keats, aztán köhögés tört rá, és csak azután hagyta abba, hogy vörös váladékot köpött a Hunt által tartott mosdótálba. Hátradőlt, egy pillanatig légszomjjal küszködött, aztán hozzátette: – Az emberiség összebékülése azon fajokkal, amelyeket megpróbált kiirtani, a Magé az emberiséggel, amit el akart törölni a föld színéről, az Űr Ami Összeköt fájdalmasan fejlett Istene saját őseivel, akik meg akarták semmisíteni.

Hunt megrázta a fejét, és abbahagyta az írást.

– Nem értem. Magából válhat ez a... messiás... ha elhagyja a halálos ágyát?

Keats sápadt, ovális arca előre-hátra mozgott a párnán, amely mozdulat lehet, hogy a nevetést volt hivatott kiváltani.

– Mind azzá válhattunk volna, Hunt. Az emberiség oktalansága és legnagyobb büszkesége. Beletörődünk a fájdalomba. Helyet csinálunk a gyerekeinknek. S ezzel kivívtuk a jogot, hogy azzá az istenné válhassunk, akiről álmodoztunk.

Hunt lenézett, és azt vette észre, hogy dühében ökölbe szorította a kezét.

– Ha képes erre... ha ezzé a hatalommá válhat... akkor tegye meg. Juttasson ki minket innen!

Keats megint lehunyta a szemét.

– Nem megy. Én nem az eljövendő vagyok, hanem aki előtte küldetett el. Nem a megkeresztelt, hanem a keresztelő. Merde, Hunt, hiszen én ateista vagyok! Még Severn sem tudott meggyőzni ezekről, amikor a halállal tusakodtam! – Keats olyan hévvel ragadta meg Hunt ingét, ami megrémisztette az idősebb embert. – Írja le, amit most mondok!

Mire Hunt előkotorta az ősi tollat, és lázasan körmölni kezdett, hogy a durva papírra tudja vetni a Keats által elsuttogott szavakat:

Mégis értem én,

amire néma arcod oktat engem.

Csodás tudás tesz istenné. Nevek,

Ó tettek, agg legendák, lázadások,

szörnyűségek, felségek hangjai,

halálhörgés, teremtés, pusztitás,

betölti mind agyam tág ürjeit,

s megistenít, mintha vig lángu bort

innék, vagy páratlan varázsitalt,

s halhatatlanná lennék.[16]

Keats még három gyötrelmes órát élt, néha felszínre úszva a kínok tengeréből, hogy levegőhöz jusson, vagy suttogjon valami fontos zagyvaságot. Egy alkalommal, jóval sötétedés után megrángatta Hunt ingujját, és egész érthetően azt suttogta:

– Miután meghaltam, a Shrike nem fogja bántani. Ő csak rám vár. Lehet, hogy nincsen hazaút, de nem fogja bántani, amíg keresi. – Amikor aztán Hunt odahajolt hozzá, hogy szörcsög-e még a levegő a költő tüdejében, Keats újfent beszélni kezdett, és egy-egy roham megszakításával addig folytatta, amíg részletesen el nem magyarázta, hogyan temessék el a római protestáns temetőben, nem messze Caius Cestius piramisától.

– Badarság, badarság – motyogta Hunt újra meg újra, akár egy mantrát, miközben a fiatalember forró kezét szorongatta.

– Virágok – lehelte kicsivel később Keats, nem sokkal azután, hogy Hunt lámpát gyújtott az íróasztalon. A költő szeme tágra nyílt, és színtiszta, gyermeki ámulattal meredt a mennyezetre. Hunt felnézett, és meglátta a kék kazettás mennyezetre festett, kifakult sárga rózsákat. – Virágok... felettem – suttogta Keats nehezen lélegezve.

Hunt az ablaknál állt, és a Spanyol lépcsőn túli árnyékot fürkészte, amikor a háta mögötti fájdalmas hörgés elakadt, majd abbamaradt, és Keats levegő után kapkodva így szólt:

– Severn... ültess fel! Haldoklom.

Hunt leült az ágyra, és átkarolta. Csak úgy áradt a forróság a kicsi, látszólag súlytalan testből, mintha a férfi valódi lényege elégett volna.

– Ne félj. Légy erős. És adj hálát Istennek, hogy eljött az idő! – zihálta Keats, aztán a borzasztó hörgés lecsillapodott. Hunt segített Keatsnek kényelmesebb fekvő pozícióba kerülni, mialatt a légzése normálisabb ritmust vett fel.

Hunt kicserélte a vizet a mosdótálban, benedvesített egy tiszta törülközőt, de mire visszament, Keats már halott volt.

Később, mihelyt a nap lenyugodott, Hunt felemelte az apró testet – a saját tiszta ágyneműjébe csavarta –, és kiment a városba.

A vihar már alábbhagyott, mire Brawne Lamia elérte a völgy végét. Ahogy elhaladt a Barlangkripták előtt, ugyanaz a hátborzongató ragyogás fogadta, mint a többi Kriptánál, ám egyúttal rettenetes lárma és jajveszékelés visszhangzott a földből, mintha lelkek ezrei kiabáltak volna. Brawne sietősre fogta a lépteit.

Kitisztult az ég, mire megállt a Shrike Palota előtt. Az építmény találóbb nevet nem is kaphatott volna: a félkupola úgy hajlott kifelé, akár a teremtmény páncélja, a tartóoszlopok lefelé görbültek, mintha pengéket döftek volna a völgybe, míg máshol a támpillérek a Shrike töviseihez hasonlóan ágaskodtak. A falak átlátszóvá váltak a bentről felerősödő ragyogásban, amitől az épület egy hatalmas, papírvékonyra faragott töklámpásként világított: a felső szintek vörösen izzottak, akárcsak a Shrike szemei.

Brawne vett egy nagy levegőt, és megérintette a hasát. Terhes volt – már azelőtt tudta, hogy elhagyta volna a Lusust. Vajon nem tartozott most már nagyobb felelősséggel születendő fiáért vagy lányáért, mint a Shrike fáján lévő, trágár, vén költőért? Tudta, hogy a válasz igen, és hogy az égegyadta világon semmit sem számít. Kifújta a levegőt, és elindult a Shrike Palota felé.

Kívülről a Shrike Palota nem tűnt húsz méternél szélesebbnek. Korábban, amikor bementek az épületbe, Brawne és zarándoktársai egy hatalmas, nyitott, üres csarnokot találtak, mindössze a pengeszerű támpillérek szelték át cikcakk alakban a teret a ragyogó kupola alatt. Ezúttal a bejáratból a völgynél is nagyobb belső tér tárult Brawne szeme elé. Tucatnyi fehér kőpad nyúlt el a homályba veszve, egyik sor a másik felett. Mindegyik kőpadon emberi testek hevertek, más-más ruhába öltözve, de ugyanazzal a félig szerves, félig élősködő söntaljzattal és kábellel lehorgonyozva, amelyet a barátai elmondása szerint Brawne-ra is csatlakoztattak. Ezek a fémes, mégis átlátszó köldökzsinórok azonban vörösen lüktettek, és rendszeresen kitágultak-összehúzódtak, mintha vért keringetnének az alvó alakok koponyájában.

Brawne hátratámolygott, nemcsak a látvány hatására, hanem az antientropikus áramlatok vonzása miatt is, és amikor tíz méterre a palotától megállt, az építmény külseje ugyanakkora volt, mint korábban. Nem tett úgy, mint aki érti, hogyan fér bele több kilométernyi tér egy ilyen szerény méretű vázba. Az Időkripták éppen megnyíltak. Mit tudta ő, nem létezhet-e egyszerre több idősíkban is az épület. Egy dologban viszont biztos volt: amikor magához tért saját, sönt hatása alatti utazásaiból, látta a Shrike tövisfáját szabad szemmel láthatatlan, de így már eltéveszthetetlen energiacsövekkel és – kacsokkal a Shrike Palotához kapcsolódni.

Ismét a bejárathoz lépett.

A Shrike odabent várakozott. Máskor csillogó páncélja most fekete sziluettként rajzolódott ki a fény és a márvány ragyogása előtt.

Brawne érezte, ahogy elönti az adrenalin, a legszívesebben megfordult volna, hogy elrohanjon. Belépett.

A bejárat szinte teljesen eltűnt mögötte, a falakból áradó ragyogásban már csak egy homályos folt látszott belőle. A Shrike egy tapodtat sem mozdult. Szeme vörösen csillogott koponyája árnyékából.

Brawne lépett egyet előre, csizmájának sarka hangtalanul ért a kőpadlóhoz. A Shrike tíz méterrel jobbra állt tőle, ott, ahol a kőpadok kezdődtek, obszcén tárlókként magasodva a homályba vesző mennyezet felé. Nem áltatta magát azzal, hogy vissza tud érni az ajtóhoz, mielőtt a teremtmény átszeli a köztük lévő távolságot.

A lény meg sem mozdult. A levegőben ózon és egy émelyítően édeskés illat terjengett. Brawne hátát a falnak vetve oldalazni kezdett, és ismerős alvó arcokat keresett a sorokban heverő testek között. Minden lépéssel egyre távolodott a kijárattól, könnyebbé téve a Shrike-nak, hogy elvágja az útját. A teremtmény egy helyben állt, akár egy fekete szobor a fényóceánban.

A kőpadok kilométerekig húzódtak. Majdnem egy méter magas kőlépcsők törték meg a sötét testek vízszintes sávjait. Néhány percnyi gyaloglásra a bejárattól Brawne felmászott az egyik ilyen lépcső egyharmadáig, megérintette a legközelebbi testet a második padsoron, és megkönnyebbülten tapasztalta, hogy a bőr meleg, a férfi mellkasa pedig emelkedik és ereszkedik. Nem Martin Silenus volt az.

Brawne folytatta útját, félig-meddig arra számítva, hogy Paul Durét, Sol Weintraubot vagy akár saját magát is meg fogja találni az élőhalottak között. Ehelyett egy olyan arcra bukkant, amit utoljára egy hegyoldalba faragva látott. Bús Vili király mozdulatlanul feküdt a fehér kövön, öt szinttel feljebb, uralkodói ruhája kormos és pecsétfoltos volt. Bús arcát – akárcsak a többiekét – belső kínok torzították el. Martin Silenus három testtel arrébb, néhány szinttel lejjebb hevert.

Brawne a költő mellé térdepelt, aztán hátrapillantott a válla felett a Shrike fekete, még mindig mozdulatlan pontjára a testek sorainak végén. Úgy tűnt, a többiekhez hasonlóan Silenus is életben van, némán szenved, és egy söntaljzaton keresztül egy pulzáló köldökzsinórhoz csatlakozik, melynek másik vége eltűnt a párkány mögötti fehér falban, mintha összeforrt volna a kővel.

Brawne hangosan zihált a félelemtől, ahogy végigsimított a költő koponyáján, megérintette a műanyag és a csont találkozási pontját, majd végigfuttatta a kezét a köldökzsinóron. Ahhoz a ponthoz érve, ahol a vezeték a kőfalba olvadt, nem talált nyílást vagy csatlakozót. Valamilyen folyadék áramlott az ujjai alatt.

– Basszameg – suttogta Brawne. Hirtelen eluralkodott rajta a pánik, és gyorsan hátranézett, biztosra véve, hogy a Shrike időközben mögé osont. A sötét alak még mindig a hosszú terem végében állt.

Brawne zsebei üresek voltak. Sem fegyver, sem szerszám nem volt nála. Rájött, hogy vissza kell mennie a Szfinxbe, megkeresni a hátizsákokat, előbányászni valami vágóeszközt, aztán jöhet vissza, már ha össze tudja szedni a bátorságát.

Brawne tudta, hogy még egyszer nem lesz képes belépni azon az ajtón.

Letérdelt, vett egy mély lélegzetet, felemelte a kezét, majd lecsapott. Tenyerének éle telibe találta a műanyagnak látszó, ám acélkeménységű anyagot. Csuklótól vállig belesajdult a karja az ütésbe.

Brawne Lamia jobbra sandított. A Shrike megindult felé, lassú léptekkel, akár egy komótosan ballagó öregember.

Brawne elkiáltotta magát, letérdelt, megfeszítette tenyerét, megfelelő szögbe hajlította a hüvelykujját, és újra lesújtott. A hosszú terem csak úgy visszhangzott a becsapódástól.

Brawne Lamia a lususi 1.3-as szabványgravitáción nőtt fel, és a fajához képest kisportoltnak volt mondható. Kilencéves kora óta arról álmodott, azért dolgozott, hogy nyomozó legyen, és bevallottan megszállott, teljesen illogikus kiképzésének részeként harcművészetet is tanult. Ezért aztán felmordult, felemelte a karját, és újra lesújtott. Tenyerét egy bárd pengéjének képzelte, lelki szemeivel látta a csövet kettévágó ütést, a sikeres áttörést.

A kemény köldökzsinór alig észrevehetően behorpadt, erősebben lüktetett, mintha élne, és elrándulni látszott az újabb csapástól.

Léptek koppantak alatta és mögötte. Brawne majdnem felkuncogott. A Shrike járás nélkül is tudott közlekedni, nem kellett megtennie két pont között a távolságot. Bizonyára örömét leli benne, ha megijeszti a zsákmányát.

Brawne nem félt. Nem ért rá félni.

Felemelte a kezét, és újra lecsapott vele. Ilyen erővel a követ is üthette volna. Újra belevágott a tenyerével a köldökzsinórba, és érezte, amint a kezében elroppan egy kisebb csont. A fájdalom távoli zajként szűrődött el hozzá, akárcsak az alatta és mögötte surranó léptek hangja.

Az nem jutott eszembe, gondolta, hogy ha sikerül eltörnöm ezt a szart, azzal valószínűleg végzek vele?

Újra meglendítette a karját. A lépések zaja elült a lépcső tövében.

Brawne alig kapott levegőt az erőlködéstől. Verejték gyöngyözött a homlokán, és lecsorgott az arcáról az alvó költőre.

Még csak nem is kedvelem magát, üzente gondolatban Martin Silenusnak, és tovább vagdosott. Mintha egy fémelefánt lábát csépelné.

A Shrike elindult felfelé a lépcsőn.

Brawne félig felemelkedett, és az egész testsúlyát beleadta a következő ütésbe, ami kis híján kificamította a vállát, és eltörte a csuklóját, továbbá apró csontokat zúzott össze a kezében.

Valamint elvágta a köldökzsinórt.

Vörös, vérnek túlságosan híg folyadék fröccsent végig Brawne lábán és a fehér kövön. A szétvágott kábel falból kiálló vége rángatózni kezdett, nagyokat csapkodott, akár egy megvadult csáp, aztán elernyedt, és vérző kígyóként visszacsúszott egy lyukba, ami a köldökzsinór eltűnésével azonnal behegedt. A Silenus neurosöntaljzatából kilógó csonk öt másodperc alatt elfonnyadt, elszáradt és elsorvadt, akár egy partra vetett medúza. Vörös folyadék terítette be a költő arcát és vállát, hogy aztán Brawne szeme láttára elkéküljön.

Martin Silenus szemhéja megrebbent, majd baglyokat megszégyenítően felpattant.

– Hé – szólalt meg –, tudja, hogy a szájbabaszott Shrike ott áll a háta mögött?

Gladstone a magánlakrészébe távolt, és egyből a fénysürgönyfülkéjéhez sietett. Két üzenet várt rá.

Az elsőt a hyperioni űrből küldték. Gladstone döbbenten pislogott, ahogy a Hyperion egykori főkormányzója, a halk beszédű, ifjú Lane gyorsan összefoglalta a Számkivetett ítélőszék előtt történteket. Gladstone hátradőlt a bőrülésben, és mindkét öklét az arcához emelte, ahogy Lane elismételte a Számkivetettek cáfolatát. Nem ők voltak a megszállók. Lane az adás végén röviden elmondta, hogyan néz ki a raj, hangot adott abbéli véleményének, hogy a Számkivetettek igazat mondanak, megjegyezte, hogy a Konzul sorsa még nem dőlt el, és további utasításokat kért.

– Válasz? – kérdezte a fénysürgöny számítógépe.

– Üzenetet vettem – mondta Gladstone. – Egyszer használatos diplomáciai csatornán továbbítsd: „Álljon készenlétben.”

Gladstone lehívta a második üzenetet.

William Ajunta Lee admirális jelent meg egy akadozó vetített síkképen – a hajóján lévő fénysürgönyadó szemlátomást csökkentett energiával üzemelt. Gladstone az oldalt végigfutó adatoszlopokból látta, hogy a kódolt sürgönyt a flottából érkező, átlagos telemetria-adások közé rejtették: a HAD technikusai előbb-utóbb észre fogják venni az elküldött és beérkezett üzenetek közti eltérést, de addig órák, sőt napok telhetnek el.

Lee arca véres volt, és a háttérben füst gomolygott. A homályos, fekete-fehér kép alapján Gladstone arra jutott, hogy a fiatalember a cirkáló egyik hangárából sugározza az adást. Mögötte holttest hevert egy fém munkaasztalon.

– ...egy tengerészgyalogos-szakasznak sikerült megszállnia az úgynevezett dárdáik egyikét – lihegte Lee. – Legénység irányítja őket, hajónként öt fő, és valóban úgy néznek ki, mintha Számkivetettek lennének, de nézze csak, mi történik, ha fel akarjuk boncolni őket! – A kép elmozdult, és Gladstone rájött, hogy Lee a cirkáló fénysürgönyadójára kötött kéziképezőgépet használ. Lee eltűnt a képből, Gladstone pedig egy halott Számkivetett fehér, összeroncsolódott arcára nézett le. Bevérzett szeméből és füléből Gladstone arra tippelt, hogy a férfival robbanás okozta légnyomáscsökkenés végzett.

Lee keze úszott a képbe – felismerhető volt az egyenruha ujjára varrt admirálisi rangjelzésből és egy lézerszikét fogott benne. A fiatal parancsnok nem bajlódott a ruhák levételével, egyből függőleges vágást ejtett a szegycsonttól az ágyék felé.

A lézert tartó kéz elrándult, a kamera képe rögzült, s közben valami történt a Számkivetett hullájával. A halott férfi mellkasa széles foltokban füstölni kezdett, mintha a lézer felgyújtotta volna a ruházatot. Aztán az egyenruha átégett, és azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy szélesedő, szabálytalan lyukak égnek a férfi mellkasába, a lyukak pedig olyan vakító fényt bocsátottak ki, hogy a hordozható képezőgépnek le kellett rekeszelnie az objektívet. Időközben lángolni kezdett a holttest koponyája is, utóképeket égetve a fénysürgöny képernyőjére és Gladstone retinájába.

A kamera eltávolodott, mielőtt a hullát elemésztették volna a lángok, mintha nem bírta volna tovább a hőséget. Lee arca úszott be a képbe.

– Nos, vezérigazgató, ugyanez történt az összes hullával. Senkit sem fogtunk el élve. Egyelőre nem találtuk meg a raj középpontját, csupán újabb és újabb hadihajókat. Úgy gondolom, hogy...

A kép elsötétült, és az adatoszlopok azt jelezték, hogy a sürgöny megszakadt az adás közepén.

– Válasz?

Gladstone megrázta a fejét, és kinyitotta a fülke ajtaját. A dolgozószobájába érve vetett egy sóvárgó pillantást a hosszú kanapéra, aztán leült az íróasztala mögé, mert tudta, ha csak egy percre is lehunyja a szemét, menten elalszik. Sedeptra jelentkezett a privát komlogcsatornán, és szólt, hogy Morpurgo tábornok, sürgős ügyben keresi a vezérigazgatót.

A lususi berontott, és feldúltságában körözni kezdett a szobában.

– Vezérigazgató asszony, értem, miért engedélyezte a halálpálca-szerkezet bevetését, de muszáj tiltakoznom.

– Miért, Arthur? – kérdezte Gladstone, hetek óta először szólítva a keresztnevén.

– Mert rohadtul nem tudjuk megjósolni a hatását. Túl veszélyes. És... és erkölcstelen.

Gladstone felvonta az egyik szemöldökét.

– Polgárok milliárdjait feláldozni egy elhúzódó anyagháborúban etikus, de ha milliókat gyilkolunk meg ezzel a szerkezettel, az már erkölcstelen? Ez a HAD hivatalos álláspontja, Arthur?

– Az enyém, vezérigazgató.

Gladstone bólintott.

– Vettem és értettem, Arthur. A döntést azonban meghoztam, és végre is fogom hajtatni. – Látta, ahogy öreg barátja vigyázzba vágja magát, és nem várta meg, hogy ellenkezzen, vagy ami még valószínűbb, felajánlja a lemondását. – Sétálna velem egyet, Arthur?

A HAD tábornoka teljesen zavarba jött.

– Sétálni? Hol?

– Friss levegőre van szükségünk. – Meg sem várta a választ. Gladstone a magántávnyelőjéhez sietett, manuálisan betáplálta a kódot a tárcsába, és átlépett a kapun.

Morpurgo kilépett a homályos távnyelőből. Lebámult a térdéig érő, egészen a messzi látóhatárig hullámzó aranyszínű fűre, aztán felnézett a sáfránysárga égre, melyen bronz gomolyfelhők tornyosultak ágas bogas alakzatokban. Mögötte a kapu apró ponttá zsugorodott, majd eltűnt, s a helyét már csak az egy méter magasan lebegő kontrolltárcsa jelezte, egyedüli emberkéz alkotta tárgyként az aranyló fűtenger és a felhős égbolt végtelenjében.

– Hol az ördögben vagyunk? – követelt választ.

Gladstone kitépett egy hosszú fűszálat, és rágcsálni kezdte.

– A Kastrop-Rauxelen. Nincs adatszférája, sem bolygó körüli műholdja, nincs rajta emberi vagy mech élőhely.

Morpurgo felhorkantott.

– Valószínűleg itt sem vagyunk nagyobb biztonságban a Mag megfigyelőitől, mint a többi helyen, ahová Byron Lamia vitt minket, Meina.

– Talán nem – mondta Gladstone. – Arthur, figyeljen! – Aktiválta az imént hallott két fénysürgöny komlogfelvételét.

Amikor véget értek, amikor Lee arca semmivé foszlott, Morpurgo öles léptekkel megindult a magas fűben.

– Nos? – igyekezett lépést tartani vele Gladstone.

– Szóval ezek a Számkivetett hullák ugyanúgy semmisítik meg önmagukat, mint a kibridek holttestei szokták – mondta. – Hát aztán? Azt hiszi, ennyivel meggyőzhetjük a szenátust vagy a Mindenséget arról, hogy a Mag áll az invázió mögött?

Gladstone felsóhajtott. A fű puhának tűnt, hívogatónak. Elképzelte, hogy elheveredik benne, és szelíd álomba merül, amiből sosem kell felébrednie.

– Nekünk ennyi bizonyíték is elég. Mármint a csoportunknak. – Gladstone-nak nem kellett bővebben kifejtenie, mit értett ezalatt. A szenátusban töltött első éveitől kezdve tartották egymással a kapcsolatot, hiszen mind gyanakodtak a Magra, és remélték, hogy egyszer majd valóban felszabadulhatnak az MI-k zsarnoksága alól. Amikor még Byron Lamia vezette őket... de annak már jó ideje.

Morpurgo figyelte, ahogy a szél felkorbácsolja az aranysztyeppét. Egy különös gömbvillám táncolt az egyik bronzfelhőben a látóhatár mellett.

– És akkor mi van? Sokra megyünk a tudással, ha nem tudjuk, hová kell lecsapnunk.

– Még van három óránk.

Morpurgo a komlogjára nézett.

– Két óránk és negyvenkét percünk. Nincs már időnk csodákra, Meina.

Gladstone nem mosolyodott el.

– Másra nincs is időnk, Arthur.

Megérintette a tárcsáját, mire zümmögve életre kelt a távnyelő.

– Ugyan mit tehetnénk? – kérdezte Morpurgo. – A Mag MI-jei jelenleg is a halálpálca-szerkezet működését magyarázzák a technikusainknak. A fáklyahajó egy órán belül indulásra kész.

– Ott fogjuk felrobbantani, ahol senkire nem lesz hatással.

A tábornok abbahagyta a járkálást, és a nőre meredt.

– Na és az hol a fenében van? Az a kibaszott Nansen azt mondja, hogy a szerkezet halálos hatótávolsága legalább három fényév, de hogyan bízhatnánk meg benne? Lehet, hogy pusztán egyetlen szerkezet felrobbantásával... a Hyperion mellett, vagy akárhol másutt... halálra ítélünk minden embert.

– Van egy ötletem, de még alszom rá egyet – mondta Gladstone.

– Alszik rá egyet? – morogta Morpurgo tábornok.

– Ledőlök egy kis időre, Arthur – közölte Gladstone. – Ugyanezt javaslom magának is. – Azzal átlépett a kapun.

Morpurgo eleresztett egy trágár megjegyzést, megigazította a sapkáját, és felszegett fejjel, egyenes derékkal, előreszegezett tekintettel lépett át a távnyelőn, akár egy saját kivégzésébe menetelő katona.

Tíz fénypercre a Hyperiontól, egy űrben úszó hegy legmagasabb teraszán a Konzul és tizenhét Számkivetett ült a kör alakba rendezett lapos köveken, egy magasabb kövekből álló, szélesebb körön belül, és a Konzul életéről döntöttek.

– A feleséged és a gyermeked életét vesztette a Bressián – mondta Szabadpolgár Ghenga. – A bolygó és a Moseman-klán közti háborúban.

– Valóban – felelte a Konzul. – A Hegemónia azt hitte, hogy az egész raj részt vesz a támadásban. Nem mutattam rá a tévedésükre.

– De a feleséged és a gyermeked meghalt.

A Konzul a kőkörön túli oromra nézett, ahol már leszállt az éjszaka.

– Na és aztán? Nem kértem kegyelmet az ítélőszéktől. Nem hozok fel enyhítő körülményeket a védelmemre. Megöltem Szabadpolgár Andilt és a három technikust. Mégpedig előre megfontolt szándékkal. Csak az a cél vezetett, hogy beindítsam a készüléketeket, és megnyissam vele az Időkriptákat. Semmi köze nem volt a feleségemhez és a fiamhoz!

Egy szakállas Számkivetett, aki korábban Buroktoldó Amnion szószólóként mutatkozott be a Konzulnak, belépett a belső körbe.

– A készülék használhatatlan volt. Nem csinált semmit.

A Konzul megfordult, kinyitotta a száját, aztán egy hang nélkül becsukta.

– Próbára tettünk – mondta Szabadpolgár Ghenga.

– De hát a Kripták... megnyíltak. – A Konzul hangját alig lehetett hallani.

– Tudtuk, mikor fognak megnyílni – felelte Maglakó Minmun. – Az antientropikus mezők bomlási sebességét előre kiszámítottuk. A készülékkel csupán téged tettünk próbára.

– Egy próba – ismételte a Konzul. – Négy embert öltem meg a semmiért. Csak mert próbára tettetek.

– A feleséged és a gyermeked a Számkivetettek kezétől esett el – mondta Szabadpolgár Ghenga. – A Hegemónia megerőszakolta otthonodat, a Maui-Covenantot. A tetteidet bizonyos paramétereken belül előre meg lehetett jósolni. Gladstone számított rá. Ahogy mi is. De tudnunk kellett, mik ezek a paraméterek.

A Konzul felállt, és tett három lépést, de nem fordult a többiek felé.

– Hiábavaló.

– Hogy mondtad? – kérdezte Szabadpolgár Ghenga. A magas nő kopasz fején megcsillantak a csillagok, valamint a közelben elhaladó üstökösfarmról visszaverődő napsugarak fénye.

A Konzul halkan elnevette magát.

– Minden hiábavaló volt. Még az árulásaim is. Semmi sem valódi. Hiábavaló.

Maglakó Minmun szószóló felállt, és lesimította a köntösét.

– Ítélőszékünk meghozta döntését – jelentette be. A másik tizenhat Számkivetett egyetértőn bólintott.

A Konzul megfordult. Fáradt arcán mintha mohó türelmetlenség tükröződött volna.

– Rajta hát! Az isten szerelmére, essünk végre túl rajta!

Szabadpolgár Ghenga szószóló felállt, és szembefordult a Konzullal.

– Arra ítélünk, hogy élj. Arra ítélünk, hogy hozd helyre az általad okozott károkat.

A Konzul megtántorodott, mint akit arcul csaptak.

– Nem, nem tehetitek... Meg kell...

– Arra ítélünk, hogy érd meg a káosz közelgő korszakát – mondta Buroktoldó Amnion szószóló. – Arra ítélünk, hogy segíts egyesítenünk az emberiség egymástól elszakadt családjait.

A Konzul az arca elé emelte a karját, mintha ütlegektől védené magát.

– Nem lehet... nem akarom... bűnös...

Szabadpolgár Ghenga három öles lépéssel előtte termett, megragadta az öltönyét, és se szó, se beszéd megrázta.

– Valóban bűnös vagy. Pontosan ezért kell segítened az eljövendő káosz enyhítésében. Segítettél kiszabadítani a Shrike-ot. Most vissza kell térj, hogy ismét fogságba ejtsd. Utána végre kezdetét veheti a hosszú összebékülés.

A Konzult elengedték, de a válla továbbra is remegett. Abban a pillanatban a hegy átfordult a napfénybe, és könnyek csillantak meg a Konzul szemében.

– Nem – suttogta.

Szabadpolgár Ghenga elegyengette gyűrött öltönyét, és hosszú ujjait a diplomata vállára helyezte.

– Nekünk is megvannak a magunk prófétái. A templomosok csatlakozni fognak hozzánk a galaxis újranépesítésében. Szép lassacskán azok, akik a Hegemóniának nevezett hazugságban éltek, ki fognak mászni Mag-függő bolygóik romjai alól, és velünk tartanak az igazi felfedezőúton... az univerzum és a bennünk lévő, szélesebb tartomány felfedezésében.

A Konzul mintha meg sem hallotta volna. Ridegen elfordult.

– A Mag el fog pusztítani titeket – közölte hátat fordítva nekik. – Ahogy a Hegemóniát is elpusztította.

– Elfelejtetted, hogy a szülőbolygód az élet nevében kötött, ünnepélyes szövetségen alapszik? – kérdezte Maglakó Minmun.

A Konzul a Számkivetetthez fordult.

– Ugyanilyen szövetség vezérli a mi életünket és cselekedeteinket is – folytatta Minmun. – De nemcsak a Régi Föld néhány faját kívánjuk megőrizni, hanem egységet keresünk a különbözőségben. El akarjuk vetni az emberiség magját minden bolygóra, a legkülönbözőbb természeti adottságok közé, ám közben tabuként fogjuk kezelni a máshol talált életformákat.

Szabadpolgár Ghenga arca tündökölt a napfényben.

– A Mag kényszerű szolgaság képében ajánlott egységet – mondta halkan. – Stagnáló biztonságot nyújtott. Hová lettek az emberi gondolkodás, kultúra és tevékenység forradalmai a Hidzsra óta?

– Terraformálták őket a Régi Föld szürke másolataivá – válaszolta meg Maglakó Minmun. – A népvándorlás új korszakában semmit sem fogunk terraformálni. Örömünket leljük majd a kemény munkában, és tárt karokkal fogadjuk az idegen környezetet. Nem az univerzumot kényszerítjük arra, hogy idomuljon hozzánk... mi fogunk idomulni az univerzumhoz.

Buroktoldó Amnion szószóló a csillagok felé intett.

– Ha az emberiség túléli ezt a próbát, a jövőnk nemcsak a napsütötte bolygókon fekszik, hanem a köztes, sötét terekben is.

A Konzul felsóhajtott.

– A barátaim a Hyperionon vannak – mondta. – Megengeditek, hogy visszamenjek segíteni nekik?

– Megengedjük – mondta Szabadpolgár Ghenga.

– És hogy szembeszálljak a Shrike-kal? – folytatta a Konzul.

– Úgy lesz – felelte Maglakó Minmun.

– És megérjem a káosz ezen korszakát? – kérdezte a Konzul.

– Meg kell érned – válaszolta Buroktoldó Amnion.

A Konzul megint felsóhajtott, aztán félrehúzódott a többiekkel, ahogy odafentről egy hatalmas, napkollektorszárnyú, a nagy vákuumnak és még nagyobb sugárzásnak ellenálló, csillámbőrű pillangó ereszkedett le a Stonehenge körébe, hogy gyomrát feltárva befogadja a Konzult.

A Tau Ceti Center Kormányzati Palotájának gyengélkedőjén Paul Duré atya félálomban, gyógyszerek hatása alatt aludt, és lángokról, bolygók haláláról álmodott.

Gladstone vezérigazgató rövid, és Edouard püspök még rövidebb látogatását leszámítva Duré egész nap egyedül volt, a fájdalom ködében úszva. Az ottani orvosok azt kérték, hogy még tizenkét óráig ne szállítsák máshová a beteget, a pacemi bíborosi testület pedig egyetértett; mielőbbi gyógyulást kívántak a lábadozónak, és készülődtek a – huszonnégy óra múlva esedékes – szertartásra, mellyel Paul Durét, a Villefranche-sur-Saőne-ba valósi jezsuita papot I. Teilhard pápává, Róma 487. püspökévé, Péter apostol közvetlen utódjává szentelik.

Gyógyulás közben, ahogy a teste kismillió RNS-karmester vezényletével újraszőtte magát, míg az idegek hasonló módon, a modern orvostudomány csodájának hála, regenerálódtak – bár arra még nem terjed ki a csoda, gondolta Duré, hogy ne vakarjam tőle halálra magam –, a jezsuita az ágyban fekve a Hyperionra, a Shrike-ra, hosszú életére, valamint az Isten birodalmában uralkodó, zűrzavaros állapotokra gondolt. Végül elaludt, és azt álmodta, hogy az Úrliget lángokban áll, a Világfa Igaz Hangja pedig átlöki a kapun. Aztán megjelent előtte az anyja, majd egy Semfa nevű nő, aki már nincs életben, de korábban a Perecebo ültetvényen dolgozott a Határvidék határvidékén, a Port Romance-től keletre fekvő plasztikgyapotvidéken.

Duré egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki más is jelen van túlnyomórészt szomorkás álmaiban: nem egy álombéli szereplő, hanem egy másik álmodó.

Duré másodmagával sétált egy úton. A levegő csípős volt, az ég szívbe markolóan kék. Éppen kiértek egy kanyarból, és eléjük tárult egy tó; a partjait kecses fák szegélyezték, mögötte hegyek magasodtak, a táj drámaiságát, nagyszabású jellegét komor fellegek fokozták, míg messzebbre egy magányos sziget látszott lebegni a tükörsima vízen.

– A Windermere-tó – mondta Duré útitársa.

A jezsuita lassan felé fordult, szíve hevesen kalapált izgalmában. Nem tudta, mire számított, de útitársa külseje nem keltett benne különösebb ámulatot.

Egy alacsony, fiatal férfi ballagott Duré mellett. Archaikus, bőrgombokkal és széles bőrövvel ellátott kabátot viselt, strapabíró cipőt, ősi prémsapkát, ütött-kopott hátizsákot és furcsa szabású, sűrűn foltozott nadrágot. A vállán egy nagy plédet vetett át, jobb kezében pedig vastag sétabotot tartott. Duré megtorpant, mire a másik férfi is megállt, mint aki örül, hogy szusszanhat egyet.

– A furnessi dombvidék és a Cumbriai-hegység – mondta a fiatalember, botjával a tavon túli tájra mutatva.

Duré észrevette a furcsa sapka alatt göndörödő, gesztenyebarna tincseket, szemügyre vette a nagy, mogyoróbarna szempárt és a férfi alacsony termetét, és tudta, hogy ez csakis álom lehet, mégis arra gondolt: nem álmodom!

– Ki... – kezdte Duré, és páni félelem tört rá a heves szívdobogással.

– John – felelte úti társa, és a hangjából csengő, csendes ésszerűség eloszlatta Duré félelmét. – Azt hiszem, az estét már Bownessben tölthetjük. Brown elmondása szerint van ott egy mesés tóparti fogadó.

Duré bólintott. Halvány gőze sem volt, miről beszél a férfi.

Az alacsony fiatalember előrehajolt, és szelíden, de határozottan megragadta Duré karját.

– Lesz majd valaki, aki utánam jön – mondta John. – Nem az alfa, és nem is az ómega, de elengedhetetlen ahhoz, hogy rátaláljunk a helyes útra.

Duré bután bólintott. Szellő legyezgette a tavat, és friss virágillatot hozott a háttérben lévő dombok felől.

– Messze fog innen megszületni – folytatta John. – Messzebb, mint ahová fajunk évszázadok alatt eljutott. A te feladatod ugyanaz lesz, mint most az enyém – kitaposni előtte az utat. Te már nem fogod megélni e személy tanításait, utódod azonban igen.

– Értem – mondta Paul Duré, és feltűnt neki, hogy teljesen kiszáradt a szája.

A fiatalember levette a sapkáját, az övébe gyűrte, és leguggolt egy kerek kavicsért. Messzire elhajította a tóba. Lustán fodrozódott a víztükör.

– Fenébe – dünnyögte John –, kacsázni akartam vele. – Duréra nézett. – Azonnal el kell hagynod a gyengélkedőt, hogy visszatérj a Pacemre. Megértetted?

Duré pislogott. Ez a kijelentés nem illett az álomba.

– Miért?

– Azzal te ne törődj – felelte John. – Csak menj. Ne várj semmire. Ha nem indulsz el azonnal, később már nem lesz rá lehetőséged.

Duré zavartan megfordult, mintha vissza tudna sétálni a kórházi ágyához. Hátralesett a válla fölött a kavicsos tóparton álló, alacsony, vékony fiatalemberre.

– És veled mi lesz?

John felvett egy másik kavicsot, elhajította, és a fejét rázta, amiért csak egyszer pattant meg a vízen, mielőtt eltűnt volna a mélyben.

– Én most boldog vagyok itt – mondta inkább magának, semmint Durénak. – Tényleg boldog voltam ezen a túrán. – Aztán megrázta magát, és Duréra mosolygott. – Menj. Kapkodd a csülkeidet, szentatyám!

Duré megrökönyödve, elképedve, dühösen nyitotta ki a száját, hogy kikérje magának a hangnemet, és az ágyában találta magát a Kormányzati Palota gyengélkedőjén. A nővérek lejjebb vették a világítást, hogy aludni tudjon. Megfigyelőcseppek tapadtak a bőréhez.

Duré fekve maradt egy percig. Bőre kellemetlenül viszketett a gyógyuló harmadfokú égési sérülésektől, miközben az álmára gondolt, arra, hogy álom volt csupán, és alhatna még néhány órát, mielőtt monsignore... vagyis Edouard püspök és a többiek eljönnek érte. Duré lehunyta a szemét, és visszaemlékezett a férfias, mégis gyengéd arcra, a mogyoróbarna szemekre, az archaikus tájszólásra.

Paul Duré atya, a Jézus Társaságának tagja felült, és nagy nehezen lemászott az ágyról. A ruháit nem találta sehol, ezért nem vehette át papírvékony kórházi pizsamáját; maga köré tekert egy takarót, és mezítláb kicsoszogott a kórteremből, mielőtt még az orvosok beronthattak volna a szenzorok csivitelésére.

Egy orvosoknak fenntartott távnyelő állt a folyosó végén. Ha azzal nem sikerülne hazajutnia, keres egy másikat.

Leigh Hunt kivitte Keats testét az épület árnyékából a Piazza di Spagna napsütötte terére, arra számítva, hogy a Shrike ott fog várni rá. Helyette egy lovat talált. Hunt nem értett a lovak megkülönböztetéséhez, hiszen ez az állatfaj az ő idejére már kihalt, de az előtte lévő példány megegyezni látszott azzal, amelyik Rómába hozta őket. A ló beazonosításában segített, hogy az elé a kis kordé elé volt fogva – Keats vetturának nevezte –, amin korábban utaztak.

Hunt a kocsi ülésére fektette a testet, gondosan ráhajtva a többrétegnyi vásznat. A kocsi lassan megindult, ő pedig egyik kezét a halotti leplen tartva lépdelni kezdett mellette. Végóráiban Keats arra kérte, hogy az Aurelianus-falhoz közeli protestáns temetőben, Caius Cestius piramisa mellett helyeztessék nyugovóra. Huntnak halványan rémlett, hogy idefelé menet, azon a bizarr utazáson elhaladtak Aurelianus fala mellett, de akkor sem talált volna vissza, ha az élete... vagy Keats temetése... múlik rajta. Mindenesetre úgy tűnt, a ló tudja az utat.

Hunt a lassan haladó kocsi mellett vánszorgott. Az üde, reggeli, tavaszi levegőbe rothadt növényzet szaga vegyült. Létezett volna, hogy Keats holtteste máris bomlásnak indult? Hunt nem sokat tudott a halálról, de nem is volt többre kíváncsi. Rácsapott a ló farára, hogy iparkodjon, mire az állat megállt, lassan Hunt felé fordította a fejét, szemrehányó pillantást vetett rá, majd tovább cammogott.

Nem is annyira a zaj vonta magára Hunt figyelmét, sokkal inkább a szeme sarkából megpillantott csillanás. Gyorsan megpördült, és a Shrike nézett vissza rá – tíz-tizenöt méterrel hátrébb, a ló tempóját felvéve, ünnepélyesen, ám valamiért mégis komikusan menetelt a kocsi mögött, minden lépésnél magasra lendítve tövises, drótozott térdét. Napsugarak csillantak a páncélon, fémfogakon és pengéken.

Hunt a legszívesebben azonnal otthagyta volna a kocsit, és elrohant volna, de kötelességtudata, valamint egy mélyebbről fakadó elveszettség maradásra bírta. Nem volt hová szaladnia, legfeljebb a Piazza di Spagnára... a Shrike pedig elzárta az egyetlen visszafelé vezető utat.

Miután beletörődött abba, hogy a teremtmény is részt vesz ebben az őrült gyászmenetben, Hunt hátat fordított a szörnyetegnek, és tovább gyalogolt a kocsi mellett. Kezét a barátja bokájára kulcsolta a lepel alatt.

Menet közben Hunt folyamatosan meresztette a szemét, hátha meglát egy távnyelőt, valamilyen tizenkilencedik századot meghaladó technológiát vagy egy másik embert. Nem látott semmit. Az illúziót, miszerint Krisztus előtt 1821-ben, egy tavaszias napon a néptelen Rómában csatangol, nem törte meg semmi. A ló felkaptatott egy dombon, egy háztömbre a Spanyol lépcsőtől, széles utakra és keskeny sikátorokba kanyarodott, majd elhaladt a kerek, omladozó rom mellett, melyben Hunt felismerte a Colosseumot.

Amikor a ló és a kocsi megállt, Hunt, aki időközben jóformán elszundított gyaloglás közben, magához tért, és körülnézett. Egy repkénnyel benőtt kőfal magasodott előttük, amiről Hunt sejtette, hogy Aurelianus fala lehet, és valóban, meg is pillantott egy alacsony piramist. A protestáns temető – már ha egyáltalán az volt – azonban inkább tűnt legelőnek, mintsem temetőnek. Birkák legelésztek a ciprusfák árnyékában, kolompjaik kísértetiesen csilingeltek a fülledt melegben, és a fű mindenhol térdmagasságig nőtt, vagy még feljebb. Hunt pislogott; itt-ott, félig a fűbe rejtve meglátott néhány sírkövet, aztán kicsivel közelebb, a füvet harapdáló ló nyaka mögött frissen kiásott sírt vett észre.

A Shrike megtartotta a tízméteres távolságot, a zizegő cipruslombok alatt állt, de Hunt látta, hogy vörösen ragyogó szeme a sírhelyre szegeződik.

Hunt megkerülte a magas fűből elégedetten lakmározó lovat, és közelebb ment a sírhoz. Nem látott koporsót. A gödör négy láb mély lehetett, és a mellé lapátolt földből felforgatott humusz és hűvös talaj szaga terjengett. A földhányásból egy hosszú nyelű ásó állt ki, mintha a sírásók az imént mentek volna el. Egy kőtábla meredezett a sír végében, de egyelőre jelöletlen volt, csak egy üres sírkő. Hunt fémes csillanást látott meg a kő tetején, és odarohanva elrablása óta az első modern tárgyra talált rá a Régi Földön: egy kis lézertoll hevert a sírkövön, az a fajta, amivel az építőmunkások vagy művészek szoktak mintákat vésni a legkeményebb ötvözetekbe.

Hunt kezében a tollal megfordult, úgy érezte, most már fel van fegyverezve, habár röhejesnek tűnt a gondolat, hogy egy szűk sugárral meg tudná állítani a Shrike-ot. Az inge zsebébe ejtette a tollat, és nekigyürkőzött John Keats eltemetésének.

Néhány perccel később Hunt lapáttal a kézben megállt a földhalom mellett, lenézett a nyitott sírban heverő kicsi, lepelbe csavart kupacra, és gondolkozott, mit mondhatna. Hunt számtalan hivatalos megemlékezésen vett részt, sőt, némelyikhez ő írta meg Gladstone gyászbeszédét. De most nem jutott az eszébe semmi. A hallgatóságot a ciprusfák árnyékába húzódó, néma Shrike alkotta, meg a kolompoló birkák, akik nyugtalanul iszkoltak távolabb a szörnyetegtől, gyászolók csoportjaként oldalogva a sírhoz.

Hunt arra gondolt, hogy talán az eredeti John Keats valamelyik költeménye illene az alkalomhoz, csakhogy ő politikai szakember volt, és nem olyasvalaki, aki ősrégi verseket olvasna vagy memorizálna. Eszébe jutott, igaz, már későn, hogy lejegyezte azt a töredéket, amit a barátja az előző nap mondott tollba, de a notesze ott maradt a Piazza di Spagna-i lakás szekreterében. Arról szólt, hogy milyen megistenülni vagy istenné válni, amikor túl sok tudás özönlik az ember fejébe... vagy valami hasonló marhaságról. Hunt kiváló memóriával rendelkezett, de nem tudta felidézni annak a régies hablatyolásnak az első sorát.

Végül Leigh Hunt kiegyezett egy perc néma csenddel. Lehajtotta fejét, és lehunyta a szemét, időnként azért rá-rá sandítva a Shrike-ra, aki változatlanul nem jött közelebb, aztán a holttestre lapátolta a földet. Tovább tartott, mint gondolta. Miután elegyengette a földet, a talaj kissé homorú maradt, mintha a holttest túl jelentéktelen lett volna egy rendes sírhalomhoz. Birkák súrolták Hunt lábát, és a sír körüli magas füvet, százszorszépeket és ibolyákat legelték.

Lehet, hogy Hunt nem emlékezett a férfi költeményeire, de nem felejtette el, hogyan szól a sírfelirat, amit Keats a sírkövére akart vésetni. Hunt bekapcsolta a tollat, próbaképp perzselt vele egy csíkot a három méter magas fűbe és a talajba, hogy aztán kénytelen legyen eltaposni az apró lángnyelveket. A sírfelirat szövege már akkor sem tetszett Huntnak, amikor először hallotta: magány és keserűség hallatszott ki Keats zihálásából, erőlködő beszédéből. De Hunt nem gondolta, hogy az ő tiszte volna vitába szállni a férfival. Most már csak annyi volt a dolga, hogy kőbe vésse a sorokat, elhagyja ezt a helyet, és a Shrike-ot elkerülve hazataláljon.

A toll elég könnyen véste a követ, és Huntnak beletelt némi gyakorlásba a sírkő hátulján, amíg ráérzett a megfelelő vágásmélységre és kézügyességre. Ennek ellenére, amikor tizenöt-húsz perc múlva végzett, a végeredmény egyenetlen, hevenyészett benyomást keltett.

Keats kérésére először is egy kezdetleges rajzot készített – a férfi előtte mutatott a tanácsadónak egy csomó elnagyolt, remegő kézzel papirosra vetett vázlatot – egy görög lantról, melynek nyolc húrjából négy elszakadt. Hunt elégedetlen volt a művével – rajzolónak még rosszabb volt, mint versolvasónak –, de azért valószínűleg fel lehetett ismerni a képet, már ha valaki tudta, mi a franc akar lenni az a görög lant. Utána pedig maga a sírfelirat következett, szó szerint úgy, ahogy Keats lediktálta:

ITT NYUGSZIK VALAKI,

KINEK NEVÉT

A VÍZRE ÍRTÁK

Ennyi, és nem több: sem születési, sem halálozási év, de még csak a költő neve sem. Hunt hátralépett, hogy megszemlélje a művét. Megrázta a fejét, aztán kikapcsolta, de a kezében tartotta a tollat, és elindult vissza a városba, széles körben kikerülve a ciprusok közt álló teremtményt.

Amikor odaért az Aurelianus-fal alagútjához, Hunt megállt, és visszanézett. A kocsi elé fogott ló lejjebb baktatott a hosszú lejtőn, hogy édesebb fűből falatozzék egy kis csermely mellett. Birkák lézengtek a temetőben, virágokat csócsáltak, és patanyomokat hagytak a sír nedves földjében. A Shrike ott maradt, ahol volt, szinte teljesen beleolvadt a ciprusok lugasába. Hunt szinte teljesen biztos volt benne, hogy a teremtmény még mindig a sír felé néz.

Késő délutánra járt, amikor Hunt megtalálta a távnyelőt. A tompa, négyszögletes, sötétkék folt az omladozó Colosseum kellős közepén zümmögött. Nem látott tárcsát vagy nyomógombos kezelőfelületet. A kapu homályosan, nyitva lebegett a levegőben.

Huntot azonban nem engedte át.

Ötvenszer is megpróbált átmenni rajta, de az energiafüggöny tömör kőfalként állta útját. Óvatosan megérintette az ujjhegyével, határozottan odalépett, majd lepattant a felszínéről, nekirohant a kék téglalapnak, köveket hajigált a nyílásba, amik rendre visszaverődtek, próbálkozott elölről, hátulról, sőt még oldalról is, újra meg újra a használhatatlan tárgynak vetve magát, míg végül csupa kék-zöld lett a válla és a felkarja.

Távnyelő volt. Biztosra vette. De nem engedte át.

Hunt átfésülte a Colosseumot, még a nedvedző, denevérszaros földalatti katakombákat is, de nem talált máshol kaput. Végigjárta a szomszédos utcákat, és az utcákról nyíló épületeket. Sehol egy távnyelő. Egész délután keresgélt, bazilikákban és katedrálisokban, házakban és vityillókban, hatalmas lakóépületekben és szűk sikátorokban. Még a Piazza di Spagnára is visszatért, kapkodva megvacsorázott a földszinten, zsebre vágta a noteszt, és ami használhatót még a fenti szobákban talált, aztán végleg maga mögött hagyta, hogy egy távnyelőt keressen.

A Colosseumban lévőn kívül egyet sem talált. Napszálltára véresre kaparta a felszínén az ujjait. Kinézetre, hangra, érzetre megfelelt, de nem engedte át.

Felkelt egy hold, a felszínén kavargó homokviharokból és felhőkből ítélve nem a Régi Földé, és a Colosseum fekete, íves fala fölött világított. Hunt az aréna közepén leült egy sziklára, és mogorván bámulta a kapu kékes ragyogását. Valahol a háta mögött galambszárnyak verdestek, és megpattant a sziklákon egy meglazult kő.

Hunt elgémberedve felállt, előkotorta a zsebéből a lézertollat, majd terpeszállásba állt, várt, és a Colosseum árnyékba borult repedéseit és boltíveit fürkészte. Semmi sem moccant.

Hirtelen zajt hallott a háta mögül. Megpördült, és kis híján végigkaszált a vékony lézersugárral a távnyelő felszínén. Egy kar jelent meg a kapuban. Aztán egy láb. Előbukkant egy alak. Aztán egy másik.

A Colosseumban sokáig visszhangoztak Leigh Hunt kiáltásai.

Meina Gladstone tudta, hogy amilyen fáradt, nagy felelőtlenség volna akár csak fél órára is ledőlni. Ám már gyerekkora óta rászoktatta magát az ötperces, negyedórás alvásokra, ezért ennyi pihenőidő is elég volt ahhoz, hogy kisöpörje a szervezetéből a kimerültséget.

Az előző negyvennyolc óra szédítő káosza és a kimerültség mostanra kivett belőle minden erőt. Lehevert néhány percre a dolgozószobájában lévő hosszú kanapéra, kiürítette a fejéből a lényegtelen információk tömkelegét, hagyta, hogy a tudatalattija áttörjön a gondolatok és események dzsungelén. Néhány percre elszunnyadt, és amíg aludt, álmodott.

Meina Gladstone felegyenesedett, lelökte magáról a könnyű gyapjútakarót, és félig nyitott szemmel bekapcsolta a komlogját.

– Sedeptra! Szóljon Morpurgo tábornoknak és Singh admirálisnak, hogy három percen belül legyenek az irodámban.

Gladstone átment a szomszédos fürdőszobába, letusolt, vett egy szonikus zuhanyt, tiszta ruhát húzott – a legelegánsabb ruháját, egy puha, fekete kordbársony kosztümöt; egy vörösen sávolt, aranyszínű szenátusi sálat, amit a Hegemónia geodéziai szimbólumát ábrázoló, arany dísztű rögzített, még a Tévedés előtti Régi Földön készített fülbevalókat, valamint azt a topáz karkötőt/komlogot, amit Byron Lamia szenátortól kapott még a házassága előtt –, és éppen időben ért vissza a dolgozószobájába, hogy fogadja a HAD két katonatisztjét.

– Vezérigazgató, az időzítés nem a legszerencsésebb – kezdte Singh admirális. – Kiértékeltük a Mare Infinitusról utoljára beérkezett adatokat, és most zajlik az Asquith védelmére rendelendő flotta csapatmozgásáról szóló vita.

Gladstone megnyitotta magántávnyelőjét, és intett a két férfinak, hogy kövessék.

Ahogy Singh kilépett az aranyló fűbe, a fenyegetően kék ég alá, felmérte a terepet.

– A Kastrop-Rauxel – állapította meg. – Beszélték, hogy az előző kormányzat telepíttetett ide a HAD:űrrel egy magántávnyelőt.

– Jevsenszkij vezérigazgató csatolta a Hálóhoz – mondta Gladstone. Legyintésére eltűnt a távnyelő kapuja. – Úgy érezte, a vezérigazgatónak szüksége van egy helyre, ahol a Mag feltehetően nem hallgatja le.

Morpurgo szorongva nézett a látóhatáron gyülekező felhőkre, ahol gömbvillámok táncoltak.

– Sehol sem lehetünk teljes biztonságban a Magtól – morogta. – Meséltem Singh admirálisnak a gyanúnkról.

– Szó sincs gyanúkról – helyesbített Gladstone. – Ezek tények. És tudom, hol van a Mag.

A HAD mindkét tisztje úgy tántorodott meg, mintha beléjük csapott volna a gömbvillám.

– Hol? – szaladt ki szinte egyszerre a szájukon.

Gladstone fel-alá járkált. Rövid ősz haja szinte szikrázott az elektromos töltéssel telítődött levegőben.

– A távnyelőhálózatban – felelte. – A kapuk között. Az MI-k a szingularitások pszeudovilágaiban élnek, akár a pókok egy sötét hálóban. Amit mi szövünk a számukra.

A két férfi közül Morpurgo tudott először megszólalni.

– Istenem – nyögte. – Most mit csináljunk? Alig három óránk van, mielőtt a Mag szerkezetével felszerelt fáklyahajó átlép a hyperioni űrbe.

Gladstone elmondta nekik, hogy pontosan mit fognak tenni.

– Lehetetlen – vágta rá Singh. Észre sem vette, hogy rövid szakállát ráncigálja. – Egyszerűen lehetetlen.

– Nem az – vitatkozott Morpurgo. – Be fog válni. Van elég időnk. Amilyen kapkodva és véletlenszerűen mozog a flottánk az utóbbi két napban...

Az admirális a fejét rázta.

– Logisztikailag lehet, hogy megoldható. Racionálisan és etikailag viszont szóba sem jöhet. Nem, ez nem lehetséges.

– Khushwant – lépett közelebb Meina Gladstone, először szólítva keresztnevén az admirálist azóta, hogy egyikük fiatal szenátor, a másik pedig egy még fiatalabb HAD:űr parancsnok volt –, emlékszik még, amikor Lamia szenátor összehozott minket a Mérsékeltekkel? Az Ummon nevű MI-vel? Emlékszik a két jövőről szóló jóslatára, ahol az egyik káoszt tartogat, míg a másik az emberiség biztos pusztulását?

– Én a HAD-at és a Hegemóniát szolgálom – fordult el Singh.

– Ugyanazt szolgálod, amit én is – csattant fel Gladstone. – Az emberi fajt.

Singh felemelte az öklét, mint aki egy láthatatlan, ám annál erősebb ellenféllel készül megverekedni.

– Ezt nem tudjuk biztosan! Honnan szerezte az információt?

– Severntől – mondta Gladstone. – A kibridtől.

– Még hogy kibridtől – horkantott a tábornok. – Úgy érti, attól a művésztől. Vagy inkább szánalmas kontártól.

– Kibridtől – ismételte el a vezérigazgató. Aztán elmagyarázta.

– Severn mint visszanyert személyiség? – Morpurgo láthatóan kételkedett. – És most megtalálta?

– Ő talált meg engem. Egy álomban. Valahogy képes volt üzenni onnan, ahol most van. Ez volt az ő szerepe, Arthur, Khushwant. Ezért küldte őt Ummon a Hálóba.

– Egy álom – vicsorgott Singh admirális. – Ez a... kibrid... egy álomban... mondta el... hogy a Mag a távnyelőhálóban bujkál.

– Igen – felelte Gladstone –, és nincs sok időnk a cselekvésre.

– De ha megtennénk, amit javasolt... – kezdte Morpurgo.

– Milliókat ítélnénk halálra – fejezte be Singh. – De valószínűbb, hogy milliárdokat. A gazdaság összeomlana. A TC^2, a Reneszánsz Vektor, az Új-Föld, a Denebek, Új-Mekka... a Lusus, Arthur... és még tucatnyi bolygó függ a máshonnan behozott élelmiszertől. A városiasodott bolygók egyedül nem maradhatnak fenn.

– Városiasodott bolygóként nem is – felelte Gladstone. – De megtanulhatnak gazdálkodni, amíg a csillagközi kereskedelem újjászerveződik.

– A! – vakkantotta Singh. – Miután pestisjárvány söpör végig, miután összeomlik a központi irányítás, miután milliók halnak meg a szükséges felszerelések, gyógyszerek és adatszféra-támogatás hiányában.

– Mindezt már végiggondoltam – jelentette ki Gladstone határozottabban, mint Morpurgo valaha hallotta. – Én leszek minden idők legnagyobb tömeggyilkosa... Túlteszek majd Hitleren, Ce Hun vagy Horace Glennon-Heighten. Ennél csak az lenne a rosszabb, ha úgy folytatnánk, mintha mi sem történt volna. Ebben az esetben én... és önök, uraim... végleg elárulnánk az emberiséget.

– Nem tudhatjuk biztosan – mordult Khushwant Singh, és úgy köpte ki a szavakat, mintha gyomorba rúgták volna.

– Pedig tudjuk – felelte Gladstone. – A Mag már nem veszi hasznát a Hálónak. Mostantól a Veszettek és a Végsők életben tartanak néhány millió, föld alá zárt rabszolgát a kilenc labirintusbolygón, és az emberek szinapszisait használják fel a hátralévő számításaikhoz.

– Marhaság – mondta Singh. – Azok az emberek kihalnának.

Meina Gladstone felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– A Mag kifejlesztett egy élősködő, szerves készüléket, amit keresztségnek hívnak – magyarázta. – A keresztség... visszahozza... a holtakat. Az emberek néhány nemzedék alatt elbutulnak, apatikussá válnak, és elvesztik jövőképüket, az idegsejtjeik azonban a Mag szolgálatára fognak állni.

Singh megint hátat fordított nekik. Mokány alakja sötéten rajzolódott ki az eget betöltő villámlás előtt, ahogy fortyogó bronzfelhők meghozták a vihart.

– És ezt az álmából tudja, Meina?

– Igen.

– Mit tudott még meg az álomból? – csattant fel az admirális.

– Azt, hogy a Magnak nincs többé szüksége a Hálóra – közölte Gladstone. – Legalábbis az emberi Hálóra. Továbbra is ott fognak lakni, mint patkányok a falban, de az eredeti lakóktól megszabadulnak. Az MI-k Végső Intelligenciája átveszi a legfőbb számítástechnikai feladatokat.

– Ön megőrült, Meina – fordult felé Singh. – Teljesen elment az esze.

Gladstone gyorsan elkapta az admirális karját, mielőtt aktiválhatta volna a távnyelőt.

– Khushwant, kérem, hallgasson meg...

Singh előhúzott egy díszrevolvert a zekéjéből, és a nő mellkasához szorította.

– Sajnálom, vezérigazgató asszony. De én a Hegemóniát szolgálom és...

Gladstone a szája elé kapta a kezét, és elhátrált, ahogy Khushwant Singh admirális torkára fagyott a szó. A férfi egy pillanatig üveges tekintettel meredt maga elé, aztán a fűbe zuhant. A nyílvető revolver elgurult a gazok közé.

Morpurgo lehajolt érte, majd az övébe tűzte, és csak azután tette el a kezéből a halálpálcát.

– Megölte – hebegte a vezérigazgató. – Ha nem lett volna hajlandó együttműködni, úgy terveztem, itt hagyom a Kastrop-Rauxelen, mint egy hajótöröttet.

– Nem kockáztathattunk – felelte a tábornok, arrébb húzva a holttestet a távnyelőtől. – Minden a következő néhány órán múlik.

Gladstone öreg barátjára nézett.

– Hajlandó végigcsinálni?

– Nincs más választásunk – mondta Morpurgo. – Ez az utolsó esélyünk, hogy megszabaduljunk az elnyomás alól. Haladéktalanul kiadom a bevetési parancsot, és személyesen nyújtom át a lepecsételt utasításokat. A flotta nagy része...

– Édes istenem – suttogta Meina Gladstone Singh admirális holttestére nézve. – Mindent egy álomra alapozok.

Morpurgo tábornok kézbe vette a nő kezét.

– Van, hogy csak az álmok különböztetnek meg minket a gépektől.

NEGYVENNÉGY

A halál, mint megtapasztaltam, nem egy kellemes élmény. A Piazza di Spagna ismerős szobáit és a rohamosan kihűlő testet elhagyni ahhoz hasonlít, amikor valakit tűzvész vagy árvíz kerget ki otthona megszokott melegéből az éjszakába. A sokkhatás és az elveszettség érzése megrendítő. A metaszféra mélyvizébe dobva engem is az a szégyenérzet és hirtelen, kínos felismerés fog el, amit már mindannyian átérezhettünk álmunkban, amikor rájövünk, hogy elfelejtettünk felöltözni, és meztelenül jelentünk meg egy nyilvános helyen vagy társasági összejövetelen.

Erre a helyzetre a meztelen szó illik a legjobban, ahogy azért küzdők, hogy valamennyire megőrizzem cafatokra tépett analóg személyiségem alakját. Sikerül kellő mértékben összpontosítanom ahhoz, hogy ezt a véletlenszerű, emlékekből és asszociációkból álló elektronfelhőt egykorvolt emberi valóm elfogadható szimulákrumává formáljam – vagy legalábbis azé az emberévé, akinek az emlékein osztoztam.

John Keats úr öt láb magas.

A metaszféra nem lett kevésbé ijesztő hely előző látogatásom óta – sőt, rontott rajta, hogy most már nincsen halandó vázam, ahova menekülhetnék. Hatalmas alakok mozognak a sötét látóhatáron túl, elhagyatott kastélyban dobbanó léptek zajai visszhangoznak az Űrben Ami Összeköt. Minden alól és mögül állandó, idegtépő morajlás szűrődik ki, mintha egy kocsi kerekei gurulnánk egy palaúton.

Szegény Hunt. Erős kísértést érzek arra, hogy megjelenjek neki, előteremjek a semmiből, mint Marley hazajáró lelke, hogy megnyugtassam, nem olyan rossz a helyzetem, mint amilyennek tűnik, de a Régi Föld most veszélyes hely a számomra: a Shrike jelenléte úgy parázslik a metaszféra adatsíkján, mint lángok a fekete bársonyon.

A Mag hívó szava erősebb, ám egyben veszélyesebb is. Emlékszem, hogyan pusztította el Ummon a másik Keatset Brawne Lamia szeme láttára – addig szorította magához az analóg személyiséget, amíg el nem párolgott; a férfi, magbéli alapmemóriája úgy mállott szét, mint egy meztelen csiga, ha sót szórnak rá.

Köszönöm, de nem kérek belőle.

A halált választottam az istenné válás helyett, de van még néhány dolgom, mielőtt elaludnék.

A metaszféra megrémiszt, a Magtól még jobban félek, az adatszféra-szingularitások sötét alagútjaitól, amelyeken át kell haladnom, analóg csontig hatoló rettegés tör rám. De nincs mit tenni.

Besuhanok az első fekete kúpba, végigpörgök benne, akár egy képletes levél a nagyon is valóságos örvényben, aztán kiérek a rendes adatsíkra. Hirtelen azt sem tudom, hol vagyok, és úgy szédülök, hogy csak ülök, és meg sem tudok mozdulni – így észrevehet a Mag bármelyik MI-je, ha rá van csatlakozva ezekre a ROM-idegdúcokra, de ugyanúgy a környéken lévő adathegyvonulatok lila hasadékaiban lappangó fágprogramok is – az InforMagban eluralkodott káosz azonban megment: a hatalmas Mag-személyiségeket túlságosan lefoglalja, hogy megostromolják saját, különbejáratú Trójájukat, és nem érnek rá a hátsó ajtajuk szemmel tartására.

Megkeresem az adatszféra nekem kellő hozzáférési kódjait és a szükséges köldökzsinór-szinapszisokat, és csak egy mikroszekundumba telik, hogy megtegyem a Tau Ceti Centerre, a Kormányzati Palotába, az ottani gyengélkedőre és Paul Duré gyógyszerek kiváltotta álmaiba vezető régi ösvényeket.

A személyiségem egyik kivételesen nagy erőssége az álmodás, és lényegében véletlenül fedezem fel, hogy a skóciai gyalogtúrám emlékei kellemes álomsíkot képeznek, ahová elcsalhatom a papot. Ángliusként és szabadgondolkodóként régebben kézzel-lábbal tiltakoztam még a pápaság gondolata ellen is, de egy dolgot meg kell hagyni: a jezsuitákat feltétlen engedelmességre tanítják, még a józan ész ellenében is, ami most az egyszer kapóra jön az emberiségnek. Amikor azt mondom Durénak, hogy menjen, nem kérdi meg, miért... felébred, mint egy jó kisfiú, maga köré teker egy takarót, és elmegy.

Meina Gladstone Joseph Severnnek hisz, de úgy issza szavaimat, mintha Isten üzenetét hallaná. El akarom mondani neki: nem, nem én vagyok a kiválasztott, én csak az vagyok, aki előtte küldetett el, de az üzenet a lényeg, így hát átadom, s azzal távozom.

Ahogy átrepülök a Magon a Hyperion metaszférája felé, meglegyinti az orromat a polgárháború égett fém szaga, és egy nagyon erős fényfoltot pillantok meg, ami könnyen lehet, hogy Ummon életének kioltását jelzi. A vén tanítómester, már ha tényleg ő az, nem kóanokkal, hanem sikolyokkal az ajkán hal meg, és kínszenvedése olyan őszinte, mint minden értelmes élőlényé, akit éppen elevenen megsütnek.

Sietek tovább.

A Hyperion távnyelőkapcsolata finoman fogalmazva hajszálon függ: egyetlen katonai távnyelő és egy sérült UgróHajó alkotja az össztűz alatt álló hegemóniai hajók egyre zsugorodó körletén belül. A szingulantásgömböt már csak percekig lehet megvédeni a Számkivetettek támadásaitól. A Mag halálpálca-szerkezetét szállító hegemóniai fáklyahajó arra készül, hogy átkeljen a rendszerbe, mialatt átérek, és betájolom magam a megfigyelőpontként szolgáló, korlátozott adatszféraszinten.

Megállok, hogy lássam, mi következik.

– Krisztusom – mondta Melio Arundez Meina Gladstone jelentkezik egy kiemelt fénysürgönyön.

Theo Lane csatlakozott az idősebb férfihoz, és együtt figyelték, ahogy a felülírt adatok elhomályosítják a levegőt a holoárok felett. A Konzul leballagott a vas csigalépcsőn a hálószobájából, ahová visszavonult duzzogni.

– Megint egy üzenet a TC^2-ről? – vakkantotta.

– Nem nekünk címezték – olvasta le Theo a felvillanó és elsötétülő vörös kódokat. – Egy felülíró fénysürgöny mindenkinek az egész világon.

Arundez lehuppant az árok párnáira.

– Valami nagyon nincs rendjén. Került már valaha adásba a vezérigazgató a teljes szélessávspektrumon?

– Soha – felelte Theo Lane. – Egy ilyen sürgöny kódolásához irdatlan sok energiára lenne szükség.

A Konzul közelebb lépett, és az eltűnőfélben lévő kódokra mutatott.

– Ez nem fénysürgöny. Nézzék, ez egy élő közvetítés.

– Több százmillió gigaelektronvoltnak megfelelő adásról beszélünk – rázta a fejét Theo.

– A százmillió GeV is sok lenne – füttyentett Arundez. – Ajánlom, hogy fontos legyen.

– Feltétel nélküli megadás – tippelt Theo. – Nincs más, ami egyetemes, élő adást kívánna meg. Gladstone elküldi a Számkivetetteknek, a határvidéki bolygóknak, a lerohant világoknak és a Hálónak. Bizonyára közvetíti az összes kommfrekvencia, a HTV és az adatszféra csatornái is. Megadjuk magunkat, csak erről lehet szó.

– Fogja már be – mordult a Konzul, aki a pohár fenekére nézett.

Azonnal inni kezdett, amint visszaért a tárgyalásáról. Már akkor is undok kedvében volt, amikor Theo és Arundez a hátát lapogatták, és a megmenekülését ünnepelték, és a helyzet azután sem változott hogy felszálltak, és elhagyták a rajt. Két órán át ivott egyedül, mialatt a Hyperion felé gyorsultak.

– Meina Gladstone nem adja meg magát – mormolta a Konzul. A whiskysüveg még a kezében lifegett. – Csak figyeljenek!

A HS Stephen Hawking fáklyahajón, a Hegemónia huszonharmadik olyan űrhajóján, amely a nagyra becsült klasszikus tudós nevét viselte, Arthur Morpurgo tábornok felnézett a KVP-panelről, és csendre intette a két fedélzeti tisztet. Normális esetben az ebbe az osztályba tartozó fáklyahajókon hetvenöt fő szolgált. Most, hogy a Mag halálpálca-szerkezetét felrakodták a fegyvertérbe, és élesítették, Morpurgo és négy önkéntes alkotta a teljes legénységet. Kijelzők és diszkrét számítógéphangok erősítették meg, hogy a Stephen Hawking tartja a pályáját, időben van, és egyenletesen gyorsul a kvantumközeli sebesség, valamint a Madhya és túlméretezett holdja közti harmadik Lagrange-pontnál létesített katonai távnyelő felé. A Madhya-kapu közvetlenül a foggal-körömmel védett Hyperion-űrbéli távnyelőre nyílt.

– Egy perc tizennyolc másodperc az átkelési pontig – jelezte Salumun Morpurgo fedélzeti tiszt. A tábornok fia.

Morpurgo bólintott, és betöltötte a rendszeren belüli, szélessávú közvetítést. A híd kivetítőit eléggé leterhelték a küldetés adatai, ezért a tábornok csak a hangsávot engedélyezte a vezérigazgató adásából. Akarata ellenére elmosolyodott. Vajon mit szólna hozzá Meina, ha tudná, hogy ő kormányozza a Stephen Hawkingot? Jobb, ha nem tudja. Fogalma sem volt, mi mást tehetne. Inkább nem akarta látni, mik lesznek a következményei az elmúlt két órában személyesen kézbesített, pontos utasításainak.

Morpurgo a fiára nézett, és fájdalommal határos büszkeséget érzett. Nem sok fáklyahajó kategóriájú tisztet kereshetett meg a küldetéssel, és a fia elsőként jelentkezett. Ha más nem, a Morpurgo család lelkesedése valamennyire elaltathatta a Mag gyanúját.

– Polgártársaim – kezdte Gladstone –, most tartok utoljára beszédet vezérigazgatói minőségemben. Mint azt önök is tudják, a borzalmas háború, amelyben már három bolygónk elpusztult, és rövidesen a negyedik is hasonló sorsra jut, a jelentések szerint nem más, mint a Számkivetett rajok inváziója... Ez hazugság.

A kommunikációs csatornákon zavaró jelek reccsentek, aztán elhallgattak.

– Válts fénysürgönyre – mondta Morpurgo tábornok.

– Egy perc három másodperc az átkelési pontig – darálta a fia.

Gladstone hangja visszatért az éterbe, bár erősen megszűrte és kissé kásássá tette a sürgönykódolás.

– ...rá kellett döbbenünk, hogy az őseink... és aztán mi magunk is... fausti alkut kötöttünk egy ördögi hatalommal, amely fittyet hány az emberiség sorsára.

– A Mag áll a folyamatban lévő invázió mögött.

– A Mag felelős a lelkünk hosszú, elkényelmesedett, sötét korszakáért.

– A Mag jelenleg is azon dolgozik, hogy kiirtsa az emberiséget, hogy kitöröljön minket a világegyetemből, és egy saját tervezésű istengépet rakjanak a helyünkre.

Salumun Morpurgo fedélzeti tiszt egy pillanatra sem vette le a szemét a körülötte lévő műszerekről.

– Harmincnyolc másodperc az átkelési pontig.

Morpurgo bólintott. A másik két haditengerésznek verejtékben úszott az arca a KVP-hídon. A tábornok észrevette, hogy az ő arca is csuromvizes.

– ...bebizonyosodott, hogy a Mag jelenlegi... és mindenkori lakóhelye... a távnyelőkapuk közti sötét tér. A gazdáinknak hiszik magukat. És ameddig a Háló létezik, ameddig szeretett Hegemóniánkat összekötik a távnyelők, a gazdáink is lesznek.

Morpurgo a saját harci kronométerére lesett. Huszonnyolc másodperc. A Hyperion-rendszerbe történő átkelés – emberi érzékkel – egy szempillantás alatt megtörténik. Morpurgo biztos volt benne, hogy a Mag halálpálca-szerkezetét valahogyan úgy programozták, hogy azonnal felrobbanjon, amint megérkeznek a Hyperion-rendszerbe. A halálos lökéshullám alig két másodperc alatt elérné a Hyperion bolygóját, és tíz perc leforgása alatt elsöpörné még a Számkivetett raj legtávolabbi elemeit is.

– Ezért aztán – folytatta Meina Gladstone, és a hangja először árulkodott érzelemről – az Ember Hegemóniája szenátusának vezérigazgatójaként arra utasítottam a HAD:űr hajóit, hogy semmisítsenek meg minden létező szingularitásgömböt és távnyelőt.

– Ez a rombolás... ez a kiégetés... tíz másodperce múlva megkezdődik.

– Isten óvja a Hegemóniát!

– Isten bocsásson meg nekünk.

– Öt másodperc az átkelés, apám – közölte higgadtan Salumun Morpurgo fedélzeti tiszt.

Morpurgo a fiához fordult, és a szemébe nézett. A fiatalember mögötti képernyőn a távnyelő egyre csak nőtt, míg végül az egész képet betöltötte.

– Szeretlek – mondta a tábornok.

A több mint hetvenkétmillió távnyelőt összekötő kétszázhatvanhárom szingularitásgömb két egész hat másodperc alatt robbant fel. A HAD azon flottaparancsnokai, akiket Morpurgo elnöki utasításra vezényelt ki, és akik parancsaikat nem egész három perccel korábban nyithatták csak fel, késedelem nélkül, hivatásos katonákhoz méltón cselekedtek, és rakétákkal, sugarakkal, valamint plazmabombákkal semmisítették meg a törékeny távnyelőgömböket.

Három másodperc múlva, miközben a törmelékfelhők terebélyesedtek, több száz HAD-űrhajó találta magát partra vetve, elvágva egymástól, Hawking-meghajtással hetekre vagy hónapokra, többéves időcsúszásra a legközelebbi rendszertől.

A kapuk megsemmisülése ezreket ért távolás közben. Sokan azonnal meghaltak, darabokra szakadtak. Még annál is többeket csonkított meg a mögöttük vagy előttük bezáródó kapu. Néhányan egyszerűen eltűntek.

Ez lett a HS Stephen Hawking sorsa is – pontosan a tervek szerint ahogy a hajó átkelésének nanoszekundumában szakszerűen elpusztították mind a bejárati, mind a kivezető kapukat. A fáklyahajó egyik része sem maradt meg a valós térben. A későbbi tesztek meggyőzően kimutatták, hogy az úgynevezett halálpálca-szerkezetet a Mag távnyelőközi, furcsa vidékének idejében és terében robbantották fel.

Hatása sohasem vált ismertté.

A Háló többi részére és a lakóira gyakorolt hatás azonnal nyilvánvaló volt.

Hét évszázados fennállása után – melyből legalább négyszáz éven át kevesen voltak, akik nem éltek vele – az adatszféra egyszerűen megszűnt létezni. Polgárok százezrei őrültek bele azonnal, katatón állapotba taszította őket a látásnál és hallásnál is fontosabbá vált érzékeiknek elvesztése.

Több százezer adatsík-operátor, köztük sok kiberróka és rendszercowboy odaveszett, amikor az analóg személyiségükre omlott az adatszféra, a neurosönt-túlterheléstől szénné égett az agyuk, vagy a később zéró-zéró visszacsatolás néven ismertté vált jelenség áldozatául estek.

Milliók vesztették életüket, amikor választott lakóhelyük, amit csak távnyelővel lehetett elérni, elszigetelt, életveszélyes hellyé vált.

A Végső Engesztelés Egyházának püspöke – a Shrike-szekta vezetője – gondosan megszervezte, hogy egy komfortossá tett, üreges hegyben, bő készletekkel ellátva várja ki a végítélet végét a Sohamár északi vidékét uraló Holló-hegység mélyén. Redundáns távnyelők jelentették az egyetlen kivezető utat. A püspök elenyészett, miközben több ezer akolitusa, exorcistája, lektora és ostiariusa kaparászott a belső szentély ajtaján, hogy utolsó lélegzetvételüket megoszthassák a szent emberrel.

Tyrena Wingreen-Feif, a kilencvenhét szabványéves, multimilliomos könyvkiadó, aki a Poulsen-kezelés és a kriogenetika csodáinak köszönhetően háromszáz évnél is többet mozgott a társasági körökben, elkövette azt a hibát, hogy a végzetes napot a kizárólag távnyelőkkel elérhető irodájában töltötte a Tau Ceti Center Ötös Városának Bábel-negyedében található Transline Torony négyszázharmincötödik emeletén. Miután tizenöt órán át nem akarta elhinni, hogy a távnyelő-szolgáltatás nem áll záros határidőn belül helyre, Tyrena – alkalmazottainak hosszas, kommcsatornákon közvetített könyörgésére – beadta a derekát, és kikapcsolta a védőmezőt, hogy felvehesse egy EMJ.

Tyrena nem figyelt oda eléggé az instrukciókra. A robbanás erejű légnyomáscsökkenés úgy repítette le a négyszázharmincötödik emeletről, akár egy túl sokáig rázott pezsgősüveg dugóját. Az EMJ-ben lévő alkalmazottak és a mentőalakulat tagjai esküdni mertek volna rá, hogy az öregasszony a teljes négyperces zuhanást végigkáromkodta.

A legtöbb bolygón új értelmet nyert a káosz.

A Háló gazdaságának nagy része eltűnt a helyi adatszférákkal és a Háló megaszférájával együtt. Kínkeservvel megkeresett és ebül szerzett márkák trilliói értéktelenedtek el. A világkártyák bekrepáltak. A mindennapok gépezete köhögött, nyekergett, majd lefulladt. Bolygótól függően hetekre, hónapokra vagy akár évekre megszűnt annak a lehetősége, hogy az ember élelmiszert vásároljon, tömegközlekedési eszközre szálljon, kiegyenlítse akár a legkisebb adósságot, vagy szolgáltatást kapjon anélkül, hogy feketepiaci márkákra és bankjegyekre szorulna.

De a szökőárként lecsapó, egész Hálóra kiterjedő gazdasági válság elhanyagolható részletkérdés volt, amin később is elég rágódni. A legtöbb család azonnali, személyes csapásként élte meg a hatást.

Apu és anyu eltávolt dolgozni, mint mindig, mondjuk a Deneb Vierről a Reneszánsz V-re, csakhogy ezúttal nem egy órával később esett haza az este, hanem tizenegy évet késett – már ha rögtön fel tudott szállni a bolygók közti távolságot még mindig a nehezebb úton megtévő, Hawking-meghajtású perdhajók valamelyikére.

A jómódú családok tagjai, akik divatos több-bolygós rezidenciájukban hallgatták Gladstone beszédét, egymásra néztek néhány méterre lévő szobáik nyitott kapuján, aztán pislogtak egyet, és már fényévek, valamint tényleges évek választották el őket egymástól, szobájuk pedig a semmibe nyílt.

Gyerekek, akik iskolában, táborban, játszótéren vagy a bébiszitternél voltak, alig néhány percre otthonról, felnőttként láthatták már csak viszont a szüleiket.

A Nagycsomópont, amit már megtépázott a háború szele, egy csapásra a múlté lett, pazar boltokkal és előkelő éttermekkel szegélyezett, végtelen gyűrűje ronda szeletekre tagolódott, amik sosem forrhattak össze.

A Tethys folyó nem folyt többé, miután a hatalmas kapuk elhomályosultak és kihunytak. A víz elöntötte a partokat, kiszáradt, a halak pedig elrohadtak a kétszáz tűző napon.

Felkelések robbantak ki. A Lusus szétszaggatta magát, akár egy saját magát kizsigerelő farkas. Új-Mekka lakói tömegesen választották a mártírhalált. A Csingtao-Hszinhuang Panna kitörő örömmel fogadta, hogy megmenekült a Számkivetett hordáktól, majd felakasztotta a Hegemónia több ezer egykori tisztviselőjét.

A Maui-Covenanton is tömegek lepték el az utcákat, ám ők ünnepeltek: az Első Családok leszármazottainak százezrei szelték át a habokat az úszó szigeteken, hogy elűzzék a bolygót eluraló külvilágiakat. Később a döbbent és otthontalanná vált nyaralótulajdonosok millióit munkára fogták: szét kellett szerelniük a több ezer olajfúró tornyot és turistaközpontot, melyek himlőhegekként pettyezték az Egyenlítői-szigetvilágot.

A Reneszánsz Vektoron viszonylag hamar elcsitult az erőszakhullám, és megkezdődött a társadalom hatékony újjászervezése, ám komoly nehézségeket okozott a farmok nélküli, városias bolygó farmokkal ellátása.

A Nordholmon elnéptelenedtek a városok, ahogy az emberek visszaszivárogtak a tengerpartokhoz, a hideg óceánhoz és őseik halászhajóihoz.

A Parvatin fejetlenség támadt, és polgárháború robbant ki.

A Sol Draconi Septemen az üdvrivalgásokat és a forradalmat egy új retrovírustörzs járványa követte.

A Fujin bölcs belenyugvással fogadták az eseményeket, és rögvest hajógyárakat húztak fel a bolygó körül, hogy egy Hawking-meghajtású perdhajókból álló flottát építhessenek.

Az Asquithon mindenki a másikra mutogatott, és a Bolygógyűlésben végül a Szocialista Munkáspárt került ki győztesen.

A Pacemen imádkoztak. Az új pápa, Őszentsége I. Teilhard pápa összehívta az egyetemes zsinatot – ez volt a XXXIX. vatikáni zsinat –, bejelentette, hogy az egyház új korszakba lépett, és felhatalmazta a zsinatot, hogy küldjenek misszionáriusokat hosszú utakra. Rengeteg misszionáriust. Rengeteg útra. Teilhard pápa kijelentette, hogy ezek a misszionáriusok nem térítőmunkát fognak végezni, hanem kutatni fognak. Az egyház, mint számos másik, a kihalás szélén táncoló faj, alkalmazkodott és fennmaradt.

A Tempén lázadások törtek ki, emberek haltak meg, és demagógok kerültek hatalomra.

A Marson az Olümposz Parancsnokság egy ideig még kapcsolatban maradt fénysürgönyön keresztül a világ másik végén rekedt csapataival. Az Olümposz erősítette meg azt is, hogy a „Számkivetett inváziós hullámok” a Hyperion-rendszer kivételével mindenütt elakadtak. A Mag átvizsgált hajói üresek voltak, és nem voltak beprogramozva. Az invázió véget ért.

A Metaxason felkelések és megtorlóakciók követték egymást.

A Kom-Rijádon egy önjelölt, fundamentalista síita ajatollah kilovagolt a sivatagba, maga köré gyűjtött százezer követőt, és órák alatt megdöntötte a szunnita önkormányzatot. Az új forradalmi kormány visszaadta a hatalmat a mollák kezébe, és kétezer évvel visszaforgatta az idő kerekét. Az emberek az utcára vonulva ünnepeltek.

Az egyik határvidéki bolygón, az Armaghaston nagyjából minden ment tovább a maga útján, csak a turisták, új régészek és egyéb behozott luxuscikkek sora apadt el. Az Armaghast labirintusbolygó volt. Az ottani labirintus üresen maradt.

A Hebronon, Új-Jeruzsálem külvilági városközpontjában pánik tört ki, a cionista vének azonban hamar helyreállították a rendet a városban és a világban. Tervek születtek. A ritka külvilági árucikkeket fejadagonként osztották szét. A sivatagot visszahódították. Farmokat bővítettek ki. Fákat ültettek el. Az emberek panaszkodtak egymásnak, hálát mondtak Istennek, amiért megmenekítette őket, haragra keltek ellene a megmeneküléssel járó kényelmetlenségek miatt, de egyébként tették a dolgukat.

Az Úrligeten teljes kontinensek égtek rendületlenül, és füstfátyol lepte el az eget. Nem sokkal a „raj” utolsó hajóinak távozása után tucatnyi bárkafa szállt fel, hogy lassú fúziós meghajtással, erg generálta védőmezőbe burkolózva áttörje a felhőket. A gravitációs kútból kijutva a bárkafák többsége szerteágazott a szélrózsa minden irányába az ekliptikus síkon, és nekifogtak a hosszas kvantumállapotba perdülésnek. Fénysürgönyök szökkentek a bárkafákról a távoli, várakozó rajokig. Az újranépesítés kezdetét vette.

A Tau Ceti Centeren, a hatalmi, pénzügyi, üzleti és kormányzati központban a bosszúszomjas túlélők elhagyták veszélyes tornyaikat, használhatatlan városaikat és magatehetetlen bolygó körüli lakóövezeteiket, hogy bűnbakot keressenek. Valakit, akin elverhetik a port.

Nem kellett messzire menniük.

Van Zeidt tábornok a Kormányzati Palotában tartózkodott, amikor a kapuk összeomlottak, és most ő parancsolt a kétszáz tengerészgyalogosnak és a hatvannyolc biztonsági őrnek, akik még a komplexumban maradtak. Még mindig Meina Gladstone volt vezérigazgatónak engedelmeskedett az a hat praetoriánus, akit Kolcsev hagyott hátra az asszony őrzésére, amikor a többi rangidős szenátorral együtt elmenekült a HAD első és utolsó olyan evakuációs kompjával, amelyik még épségben el tudott menekülni. A tömeg valahonnan föld-űr rakétákra és sugárvetőkre tett szert, és a Kormányzati Palotában rekedt háromezer dolgozó és menekült közül senkinek nem akaródzott elmennie, amíg az ostromlók el nem vonulnak, vagy a pajzsok meg nem adják magukat.

Gladstone az előretolt megfigyelőállásból figyelte a vérengzést. A csőcselék feldúlta a Szavas-parkot és a díszkertek nagy részét, mielőtt az erőterek és védőmezők végvonalába ütköztek volna. Legalább hárommillió kivetkőzött ember feszült most a védműnek, és a tömeg percről percre nőtt.

– Beljebb tudja vonni az erőteret ötven méterrel, majd visszaállítani, mielőtt a tömeg megteszi a távolságot? – kérdezte Gladstone a tábornoktól. Füst gomolygott az égen a nyugaton égő városok felől. Férfiak és nők ezrei préselődtek a homályos védőmezőnek a tömegnyomorban, és a vibráló fal alsó két métere egy idő után úgy nézett ki, mintha eperlekvárral kenték volna össze. Tízezrek tülekedtek közelebb a belső pajzshoz, nem törődve az erőterek idegeket és csontokat repesztő hatásával.

– Megoldható, vezérigazgató asszony – mondta Van Zeidt. – De miért?

– Kimegyek beszélni velük. – Gladstone hangja nagyon fáradt volt.

A tengerészgyalogos rámeredt, biztosra vette, hogy ez csak valami rossz vicc.

– Vezérigazgató asszony, egy hónap múlva hajlandóak lesznek meghallgatni önt... vagy bármelyikünket... a rádióban vagy a HTV-ben. Ha eltelik egy év, esetleg kettő, miután helyreállt a rend, és megoldódott az élelmezés, talán készek lesznek megbocsátani. De már csak a következő nemzedék lesz képes valóban megérteni a tetteit... hogy megmentette őket... megmentett mindannyiunkat.

– Beszélni akarok velük – jelentette ki Meina Gladstone. – Adok nekik valamit.

Van Zeidt megrázta a fejét, és végignézett a HAD körben álló tisztjein, akik addig a bunker lőrései mögül kémlelték a tömeget, és most félig hitetlenkedve, félig elszörnyedve meredtek Gladstone-ra.

– Egyeztetnem kell Kolcsev vezérigazgatóval – mondta Van Zeidt tábornok.

– Nem – tiltakozott Meina Gladstone elcsigázottan. – Ő egy olyan birodalmat kormányoz, ami már nem létezik. Azon a bolygón, amelyiket elpusztítottam, még én vagyok az úr. – Biccentett a praetoriánusainak, mire azok halálpálcákat vettek elő narancssárga-fekete csíkos zekéjük alól.

A HAD egyik tisztje sem mozdult meg.

– Meina, a következő evakuációs hajó biztosan ki fog jutni – győzködte Van Zeidt tábornok.

Gladstone oda sem figyelve bólintott.

– A belső kert, azt hiszem, megfelel. A tömeg percekig nem tér majd magához. A külső erőtér visszavonása teljesen össze fogja zavarni őket.

– Úgy nézett körül, mint aki attól fél, hogy megfeledkezett valamiről, aztán kezet nyújtott Van Zeidtnek. – Ég önnel, Mark. Köszönöm. Kérem, viselje gondját az embereimnek.

Van Zeidt kezet rázott vele, és figyelte, ahogy a nő megigazítja a sálját, automatikusan megérinti karkötő-komlogját, akár egy talizmánt, és négy praetoriánusával kilép a bunkerből. A kis csoport átvágott a letaposott kerteken, és lassan a védőmező felé lépdelt.

A csőcselék egyetlen, agyatlan organizmusként viselkedett: a lila erőtérnek feszült, és tébolyultan üvöltött.

Gladstone megfordult, felemelte az egyik kezét, mint aki integetni készül, és hátrébb küldte a praetoriánusokat. A négy őr visszasietett a letiport pázsiton.

– Csinálja! – mutatott a védőmező távkapcsolójára az épületben maradt idősebbik praetoriánus.

– Elmehet a picsába – közölte Van Zeidt tábornok. Csak a testén keresztül mehettek közelebb a távkapcsolóhoz.

Van Zeidt megfeledkezett róla, hogy Gladstone még hozzáfért a kódokhoz és a taktikai szűksugarú linkekhez. Látta, ahogy felemeli a komlogját, de túl lassan reagált. A távkapcsolón felvillant egy vörös fény, majd zöldre váltott; a külső erőtér szertefoszlott, majd ötven méterrel beljebb újra alakot öltött. Egy másodpercig Meina Gladstone egymaga állt a többmilliós tömeg előtt, és semmi más nem volt köztük, csak néhány méter gyepszőnyeg meg egy csomó holttest, amelyek a hátrahúzódó pajzsok nyomán hirtelen a gravitáció hatása alá kerültek.

Gladstone széttárta a karját, mint aki fogadja a tömeget. A csend és a mozdulatlanság további három, örökké tartó másodpercig nyúlt el, aztán a tömeg egy hatalmas szörnyeteg ordításával, botokkal, kövekkel, késekkel és törött üvegekkel a kézben rohamra indult.

Van Zeidt egy pillanatig azt hitte, hogy Gladstone rendíthetetlen kősziklaként állja a gyülevész horda hullámait; látta sötét kosztümjét, világos sálját, szálfaegyenes tartását, széttárt karját. De aztán százával rohanták meg az emberek, a tömeg körülzárta, és a vezérigazgató eltűnt szem elől.

A praetoriánusok leengedték a fegyverüket. A tengerészgyalogos őrök azonnal letartóztatták őket.

– Sötétítsék el a védőmezőket! – parancsolta Van Zeidt. – Szóljanak a landolókompoknak, hogy ötperces időközökben szálljanak le a belső kertben. Mozgás!

A tábornok hátat fordított.

– Jóságos ég – sóhajtott Theo Lane, ahogy a töredékes jelentések beözönlöttek a fénysürgönycsatornán. Olyan sok milliszekundum hosszúságú sürgöny futott be, hogy a számítógép alig tudta szétválasztani őket. Az eredmény kész kavalkád volt.

– Játszd vissza a szingularitásgömb elpusztítását! – kérte a Konzul.

– Igen, uram – mondta a hajó, és félbeszakította a fénysürgönyöket, hogy visszajátssza a hirtelen, fehér villanást, a törmelékek gyors szétszóródását, majd hirtelen beszippantódását, amikor a szingularitás összeomlott, és hatezer kilométeres körzetben magába szívott mindent. A műszerek kimutatták a gravitációs hullámok hatását: ilyen messziről könnyen alkalmazkodni lehetett hozzá, a Hegemóniában és a Hyperionhoz közeli, harcoló Számkivetett hajókban komoly pusztítást vitt véghez.

– Jól van – nyugtázta a Konzul, és ismét megindult a fénysürgöny jelentések áradata.

– Semmi kétség? – kérdezte Arundez.

– Semmi – felelte a Konzul. – A Hyperion megint határvidéki bolygó lett. Ám ezúttal nincs Háló, aminek a határvidéke lenne.

– Alig bírom elhinni – csóválta a fejét Theo Lane. A volt főkormányzó scotchot kortyolgatott: a Konzul először látta helyettesét droggal élni. Theo öntött magának még négyujjnyit. – A Hálónak... vége. Ötszáz év terjeszkedését tették meg nem történtté.

– Nem teljesen – mondta a Konzul. Letette a poharát egy asztalra, benne az itallal. – A bolygók megmaradnak. A kultúrák fejlődése eltérő ütemben fog folytatódni, de még a birtokunkban van a Hawking-hajtómű. Az egyetlen technológiai vívmány, amit nem a Magtól kölcsönöztünk, hanem magunk fejlesztettünk ki.

Melio Arundez előrehajolt, tenyerét összetette, mintha imádkozna.

– Vajon a Mag tényleg eltűnt? Megsemmisülhet egyáltalán?

A Konzul egy pillanatig a fénysürgönycsatorna hangsávjából érkező kiabálások, könyörgések, katonai jelentések és segélykérések hangzavarát hallgatta.

– Talán nem pusztultak el – mondta végül de mindenképpen elszigetelődtek, el vannak zárva.

Theo fenékig ürítette a poharát, és óvatosan letette az asztalra. Zöld szemébe szelíd, üveges fény költözött.

– Gondolja, hogy vannak... máshol is pókhálóik? Más távnyelőrendszerek? Tartalék Magok?

A Konzul tett egy mozdulatot a kezével.

– Tudjuk, hogy sikerült létrehozniuk a Végső Intelligenciájukat. Talán a VI hagyta, hogy... megrostáljuk... a Magot. Talán csökkentett üzemmódban a hálózaton tart egy-két régi MI-t, ahogy ők akarták letárolni emberek milliárdjait.

A fénysürgöny háttérzaja hirtelen megszakadt, mintha elvágták volna.

– Hajó? – kérdezte a Konzul, arra gyanakodva, hogy áramkimaradás történt a vevőkészülékben.

– Az összes fénysürgöny abbamaradt, a legtöbb adás közben – tájékoztatta a hajó.

A Konzul szíve zakatolni kezdett, amikor arra gondolt: a halálpálca-szerkezet. De rögtön el is vetette a gondolatot. Nem, annak a hatása nem jelentkezhet egyszerre minden bolygón. Még ha százával robbantanák is fel ezeket a szerkezeteket, akkor is fellépne akkora időeltolódás, hogy a HAD űrhajói és más, távolban rekedt források még el tudják küldeni utolsó üzeneteiket. De akkor mi lehet?

– Az üzenetek a jelek szerint azért szakadtak félbe, mert zavar támadt az átvivő közegben – fejtette ki a hajó. – Ami jelen tudomásom szerint lehetetlen.

A Konzul felállt. Zavar támadt az átvivő közegben? A fénysürgöny közege, már amennyire az emberek megértették, a téridő Planck-végtelen, hiperhúr topográfiája volt: az, amit az MI-k a maguk rejtélyes nyelvén Űr Ami Összekötnek hívtak. Abban a közegben nem támadhat zavar.

– Fénysürgöny érkezik – szólalt meg váratlanul a hajó. – Adás forrása: mindenhol. Kódolás: végtelen. Sürgöny kategóriája: valós idejű.

A Konzul már éppen szólni készült a hajónak, hogy ne hordjon össze sületlenségeket, amikor a holoárok felett homályosan alakot öltött valami, nem kép, de nem is adatoszlop, és így szólt egy hang:

– MOSTANTÓL NEM ÉLHETNEK VISSZA EZZEL A CSATORNÁVAL. ZAVARJÁK AZOKAT, AKIK KOMOLY CÉLOKRA HASZNÁLJÁK. A HOZZÁFÉRÉST ADDIG NEM ÁLLÍTJUK VISSZA, AMÍG MEG NEM ÉRTIK A RENDELTETÉSÉT. VISZLÁT.

A három férfi néma csendben ült, csak a ventilátorlapátok surrogtak megnyugtatólag, és a mozgó hajó neszezett halkan.

– Hajó – szólalt meg végül a Konzul –, kérlek, küldj ki egy kódolatlan, sztenderd idő-hely sürgönyt. Csatold, hogy az adást fogó állomások jelentkezzenek.

Egy másodpercig nem történt semmi – egy olyan, MI-szintű számítógéptől, mint a hajó, ez elképesztően hosszú szünetnek számított.

– Sajnálom, de nem lehetséges – közölte végül.

– Miért nem? – kérdezte a Konzul.

– A fénysürgönyzés már nem... megengedett. A hiperhúrközeg nem reagál a modulációra.

– Nincs semmi a fénysürgönycsatornán? – kérdezte Theo, és úgy bámulta a holoárok fölötti üres teret, mintha valaki a legizgalmasabb résznél kapcsolt volna ki egy holofilmet.

A hajó megint tétovázott, mielőtt megszólalt volna.

– M. Lane, a fénysürgöny minden szempontból megszűnt létezni.

– Szentségit – motyogta a Konzul. Egy hosszú korttyal lehajtotta az italát, és azonnal ment újratölteni. – Pont mint a régi kínai átok – dünnyögte.

– Hogy mondta? – nézett fel Melio Arundez.

A Konzul ledöntött egy nagy pohár italt.

– A régi kínai átok – ismételte. – Élj meg izgalmas időket!

Mintha csak a fénysürgöny elvesztését akarta volna ellensúlyozni, a hajó elkezdte lejátszani a rendszeren belüli rádióadások és elfogott szűksugarú párbeszédek hangját, miközben valós idejű képet mutatott a forgó-növekvő Hyperion kékesfehér gömbjéről, amíg kétszáz g-re lassítva közeledtek felé.

NEGYVENÖT

Közvetlenül azelőtt menekülök el a Háló adatszférájából, mielőtt kiesne ez a lehetőség.

Elképesztő, és némiképp nyugtalanító látvány, ahogy a megaszféra elnyeli önmagát. Brawne Lamia megaszféráról alkotott képe – egy szerves lény, félig értelmes organizmus, amely inkább hasonlít egy ökológiára, mint egy városra – lényegében megfelelt a valóságnak. Most, hogy a távnyelőlinkek megszűnnek létezni, az összekötő utakon belüli világ összeomlik, s vele együtt a külső adatszféra is beroskad, akár egy égő cirkuszi sátor, amely alól hirtelen eltűnnek a cövekek, drótok, emberek és póznák, az élő-lélegző megaszféra szétmarcangolja magát, akár egy eszét vesztett, vérszomjas ragadozó: lerágja a saját farkát, kirágja a gyomrát, kitépi a beleit, a mancsát, a szívét, míg végül nem maradt más, csak a semmiben csattogó állkapocs.

A metaszféra megmarad, ám minden eddiginél áthatolhatatlanabb vadonná válik.

Fekete erdők ismeretlen térben és időben.

Hangok az éjszakában.

Oroszlánok.

És tigrisek.

És medvék.

Amikor az Űr Ami Összeköt görcsösen megrándul, és elküldi banális üzenetét az emberek lakta univerzumnak, olyan, mintha egy földrengés hullámokat vetne a tömör sziklákban. A Hyperion feletti, örvénylő metaszférában száguldva nem állom meg, hogy el ne mosolyodjak. Mintha az Isten analógiája megelégelte volna, hogy hangyák firkálnak graffitiket a nagylábujjára.

Nem látom Istent – egyiket sem – a metaszférában. Nem is keresem. Kisebb gondom is nagyobb.

A Háló fekete örvényei és a Mag bejáratai már nincsenek a helyükön, kitörlődtek a téridőből, mint a kinyomott szemölcsök, nyom nélkül felszívódtak, mint a tenger tajtékjai a vihar elvonultával.

Itt ragadtam, hacsak nem merészkedek a metaszférába.

De nem akarok. Egyelőre még nem.

Ott vagyok, ahol lennem kell. Az adatszféra mindenestül eltűnt itt, a Hyperion-rendszerben, a bolygó nyomorúságos maradványai és a HAD flottájának maradéka szép lassan felszárad, mint tócsa a napon, az Időkripták azonban éjszakai reflektorként ragyogják át a metaszférát. Ha a távnyelőlinkeket fekete örvényeknek vesszük, akkor a Kripták fehér lyukakként árasztják magukból a fényt.

Feléjük veszem az irányt. Egyelőre még csak annyit értem el, amióta én lettem az, aki Előtte küldetett el, hogy megjelentem mások álmában. Ideje tennem is valamit.

Sol várt.

Órák teltek el azóta, hogy átadta egyetlen gyermekét a Shrike-nak. Napok teltek el azóta, hogy utoljára evett vagy aludt. Körülötte a vihar hol tombolt, hol alábbhagyott, a Kripták úgy ragyogtak és morajlottak, mint holmi meghibásodott reaktorok, az időáramlatok pedig egy szökőár hevességével ostromolták. Sol azonban a Szfinx kőlépcsőjébe kapaszkodott, és kivárta a végét. Azóta is várt.

A félig ájult, végletekig kimerült, lányáért rettegő Sol azt vette észre, hogy észvesztő sebességgel forognak tudós agykerekei.

Élete és pályafutása nagy részében Sol Weintraub, a történész/klasszika-filológus/filozófus az emberi vallásos viselkedés erkölcstanát kutatta. A vallást és az erkölcsöt nem lehetett mindig – vagy inkább nagyon gyakran – összeegyeztetni. A vallási abszolutizmus, fundamentalizmus vagy végletes relativizmus követelményei sokszor a kortárs kultúra legvisszataszítóbb aspektusait és előítéleteit tükrözték, nem pedig egy olyan rendszert, melyben ember és Isten az igazság égisze alatt élhet. Sol akkor írta leghíresebb könyvét – mely végül az Ábrahám dilemmája címet kapta, amikor kiadták puhafedeles változatban, és olyan példányszámban kelt el, amire az akadémiai kiadókhoz szokva álmaiban sem gondolt volna –, amikor Rachel Merlin-kórban haldokolt, és nem meglepő módon Ábrahám nehéz választásáról szólt: engedelmeskedjen-e Istennek, aki fia feláldozását követeli tőle, vagy tagadja meg a parancsot.

Sol azt írta, hogy a primitív idők primitív engedelmességet vontak maguk után, a későbbi generációk odáig jutottak, hogy már a szülők ajánlották fel magukat áldozatul – a gázkamrák sötét éjszakáin, a Régi Föld történelmének sötét szégyenfoltjai alatt –, a legújabb generációnak pedig meg kell tagadnia mindenfajta áldozathozatalt. Sol azt írta, bármilyen formát öltsön is manapság Isten az emberi köztudatban – akár a bosszú szükségletét kielégítő tudatalatti puszta manifesztációja, akár a filozófiai és erkölcsi evolúcióra tett, tudatosabb kísérlet –, az emberiségnek soha többé nem szabad Isten nevében áldozatot hoznia. Az áldozat és az áldozatba való beleegyezés vérrel írta be magát az emberiség történelemkönyvébe.

Néhány órája – ezer éve – Sol Weintraub mégis átnyújtotta egyetlen gyermekét a halál teremtményének.

Évekig hallgatta az álmaiban, hogy egy hang erre utasítja. Sol évekig ellenkezett. Csak akkor egyezett bele, amikor lejárt az idő, elveszett minden remény, és ráébredt, hogy a hang, amit ő és Sarai éveken át hallott álmaiban, nem Isten hangja, és nem is a Shrike valamely sötét szövetségeséé.

Hanem a lányáé.

Sol Weintraub a közvetlen fájdalmát és gyászát meghaladó tisztánlátással egy csapásra megértette, miért kellett Ábrahámnak beleegyeznie abba, hogy feláldozza Izsákot, a fiát, amikor az Úr megparancsolta neki.

Nem azért, mert engedelmeskedett.

Még csak nem is azért, mert jobban szerette Istent, mint a fiát.

Ábrahám próbára tette Istent.

Azzal, hogy az utolsó pillanatban megállította a kést, és visszavonta az áldozatot, Isten kiérdemelte – mind Ábrahám szemében, mind leszármazottai szívében –, hogy Ábrahám istenévé váljék.

Sol beleborzongott a gondolatba, hogy Ábrahám nem játszhatta meg magát: nem lett volna elég, ha csak hajlandóságot színlel a fiú feláldozására, ez esetben ugyanis nem jöhetett volna létre olyan szoros kötelék az égi hatalom és az emberiség között. Ábrahámnak a szíve mélyén tudnia kellett, hogy meg fogja ölni a fiát. Az istenségnek – bármilyen formát öltött is akkor – tudnia kellett Ábrahám elszántságáról, éreznie kellett, milyen bánatot okoz neki, s mégis milyen eltökélt, hogy elpusztítja, ami az egész világon a legkedvesebb a számára.

Ábrahám nem azért ment, hogy áldozatot mutasson be, hanem hogy egyszer s mindenkorra megtudja, bízhat-e ebben az Istenben, és engedelmeskedhet-e neki. Semmilyen más próba nem felelt volna meg.

Akkor viszont miért, gondolta Sol az idő viharos tengerén hánykolódó Szfinx kőlépcsőjébe csimpaszkodva, miért ismételtetett meg a próba? Milyen borzalmas felismerés várhat még az emberiségre?

Ekkor Sol megértette – abból a kevésből, amit Brawne-tól hallott, a zarándokúton elmesélt történetekből, saját elmúlt hetekben tett felfedezéseiből –, hogy a Végső Intelligencia gépezete hiába próbálja előcsalogatni az emberi istenség eltűnt Empátia-entitását. Sol már nem tudta kivenni a sziklabércen a tövisfát, melynek fémágai hemzsegtek a szenvedő alakoktól, az viszont világossá vált előtte, hogy az építmény ugyanolyan szerves gépezet, mint a Shrike: egy eszköz, amit arra terveztek, hogy fájdalmat sugározzon az egész világegyetembe, és ezzel válaszlépésre, előbújásra kényszerítse az emberi Isten alkotórészét.

Ha Isten fejlődött, és Sol biztosra vette, hogy kénytelen fejlődni, akkor evolúciója során az empátia felé törekedett – a szenvedésen való osztozás, nem pedig a hatalom és az elnyomás felé. Csakhogy a zarándokok által megpillantott obszcén fa, melynek szegény Martin Silenus is áldozatul esett, alkalmatlan volt az eltűnt hatalom megidézésére.

Sol rájött, hogy a gépisten, akármilyen formát is ölt, elég éles eszű ahhoz, hogy észrevegye: az empátia mások fájdalmára adott válasz; ám ugyanez a VI ahhoz már túlságosan buta, hogy felfogja: az empátia – emberi és az emberiség VI-jének fogalmai szerint is – sokkal több annál. Az empátia és a szeretet elválaszthatatlanok és megmagyarázhatatlanok. A gépi VI ezt sosem értheti meg, még annyira sem, hogy tőrbe csalja vele az emberi VI jövőbeli háborúkba belefáradt részét.

A szeretet, a létező legelcsépeltebb fogalom, a létező legsablonosabb vallásos motiváció nagyobb erővel bír – Sol most már tudta –, mint az erős vagy a gyenge kölcsönhatás, az elektromágneses vagy a gravitációs vonzás. A szeretetbe beletartozott az összes többi erő, ébredt rá Sol. Az Űr Ami Összeköt, a szubkvantumi képtelenség, ami a fotonok között közvetíti az információt, se több, se kevesebb, mint a szeretet.

De vajon a szeretet – az egyszerű, közhelyes szeretet – képes lehet magyarázatot adni az úgynevezett antropikus elvre, ami már több mint hét évszázada rendre kifog a tudósokon? A véletleneknek arra a szinte végtelen láncolatára, melynek eredményeképpen létrejöhetett egy univerzum éppen a megfelelő számú dimenzióval, éppen a kellő értékkel bíró elektronnal, éppen a megfelelő gravitációs törvénnyel, éppen a jó korú csillagokkal, éppen az ideális DNS-sé váló tökéletes vírusok kialakulásához szükséges prebiológiával... egyszóval, hogy a véletlenek olyan, abszurd módon pontos és helyes sorba rendeződjenek, amely ellentmond a józan észnek, ellentmond az értelemnek, de még a vallási értelmezéseknek is. A szeretet?

Az elmúlt hét évszázadban a Nagy Egyesített Elmélet megléte, a hiperhúr posztkvantumfizikája, valamint a Magtól kapott értelmezés, miszerint a világegyetem zárt és végtelen, méghozzá ősrobbanás-szingularitások vagy egyező végpontok nélkül, lényegében minden szerepet átvett Istentől – legyen az kezdetlegesen antropomorf vagy szofisztikált Einstein utáni szerepfelfogás. Isten még gondviselőnek vagy a teremtés előtti szabályok megalkotójának sem kellett. A modern világegyetemnek gép-és emberértelmezésében nem volt szüksége teremtőre; mi több, kizárta a teremtő létét. Szabályai nem hagytak túl sok mozgásteret toldozgatás-foltozgatásra, komolyabb utólagos módosításokat pedig egyáltalán nem tettek lehetővé. Nem volt kezdete és nem lesz vége, csupán szabályos és önszabályozott, a Régi Föld évszakaira rímelő tágulási és összehúzódási ciklusai. Ebben nincs helye a szeretetnek.

Úgy tűnt, Ábrahám egy fantomot tett próbára, amikor felajánlotta a fia meggyilkolását.

Úgy tűnt, Sol a semmiért hozta magával haldokló lányát több száz fényéven és megszámlálhatatlan nehézségen keresztül.

Ám most, ahogy a Szfinx fölé tornyosult, és a napszállta első sugarai elsápasztották a Hyperion egét, Sol rájött, hogy a Shrike terrorjánál vagy a fájdalom zsarnokságánál alapvetőbb és meggyőzőbb erő hatására cselekedett. Ha igaza volt – és nem tudta ugyan, de érezte, hogy igaza van –, akkor a szeretet úgy szőtte át az univerzum szerkezetét, ahogy a gravitáció és az anyag/antianyag teszi. Igenis volt helye valamiféle Istennek, csak nem a falak közti hálóban, nem a járda szingularitás-repedéseiben, nem az anyagi valóság határain túl... hanem magában az anyag szövetében. Fejlődött, akárcsak a világegyetem. Tanult, akárcsak a világegyetem tanulni képes alkotóelemei. És szeretett, akárcsak az emberiség.

Sol feltérdelt, majd felállt. Az időáramlatok vihara egy kicsit enyhülni látszott, és arra jutott, századszorra is megpróbál bejutni a Kriptába.

A ragyogó fény továbbra is áradt onnan, ahol a Shrike Sol lányával eltűnt. Most viszont kialudtak a csillagok, és a hajnali derengés visszahódította az eget.

Sol felkaptatott a lépcsőn.

Eszébe jutott, amikor otthon a Barnard Világán Rachel – tízévesen – megpróbált felmászni a város legmagasabb szilfájára, és öt méterre a tetejétől leesett. Amikor Sol lélekszakadva a központi kórházba ért, a lánya egy tápfolyadékkal teli kádban lebegett, kilyukadt a tüdeje, eltörött az egyik lába és több bordája, összezúzódott az állkapcsa, és telis-tele volt vágásokkal és zúzódásokkal. Rachel rámosolygott, felemelte a hüvelykujját, és az állkapcsát rögzítő drótmerevítőn keresztül azt mondta:

– Legközelebb sikerülni fog!

Sol és Sarai a kórházban töltötték az estét az alvó Rachel mellett. Várták a reggelt. Sol egész éjszaka fogta a lánya kezét.

Most is várt.

A Szfinx nyitott bejáratánál hullámzó időáramlatok továbbra is kitartó szélvészként állták útját, de öt méterre a nyílástól megvetette a lábát, akár egy rendíthetetlen kőszikla, és várakozva hunyorgott a vakító fénybe.

Ugyan felnézett, de nem lépett hátra, amikor meglátta, hogy egy leszálló űrhajó fúziós csóvája hasít át a virradat előtti égbolton. Ugyan megfordult, de nem húzódott vissza, amikor hallotta landolni az űrhajót, és három alakot látott kiszállni. Ugyan vetett egy gyors pillantást, de nem mozdult meg, amikor újabb hangokat és kiáltásokat hallott meg a völgyből, és egy ismerős alakot pillantott meg, amint vállán egy másik embert cipelve felé tart a Jáde-kripta mögül.

Egyiknek sem volt köze a gyermekéhez. Ő csak Rachelre várt.

Annak ellenére, hogy nincs adatszféra, a személyiségem nagyon is képes utazni a gazdag, Űr Ami Összeköt lecsóban, ami körbeveszi most a Hyperiont. Első reakcióm meglátogatni az eljövendőt, de hiába ragyogja be a metaszférát, még nem állok készen rá. Hiszen én a kis John Keats vagyok, nem pedig Keresztelő János.

A Szfinx – egy létező teremtményről mintázott Kripta, bár a teremtményt még évszázadokig nem fogják megalkotni a génmérnökök – időenergiák forgataga. Felerősödött látásommal valójában számos Szfinxet látok: az antientropikus Kriptát, amely a Shrike-ot szállítja vissza az időben, akár egy zárt tartály gyilkos bacilusát; az aktív, labilis Szfinx, amely akkor fertőzte meg Rachel Weintraubot, amikor először próbált meg kaput nyitni az időben; valamint a már megnyílt, az időben újra előre haladó Szfinx. Ez utóbbi árasztja a vakító fényt, ami metaszferikus máglyaként lobog a Hyperionon, és csak az eljövendő ragyogása homályosítja el.

Még időben ereszkedem le e fénylő helyre, hogy lássam, amint Sol Weintraub átnyújtja lányát a Shrike-nak.

Akkor sem avatkozhattam volna be, ha korábban érkezem. Ha beavatkozhattam volna, akkor sem tettem volna meg. A józan észt meghaladó világok sorsa múlik ezen a cselekedeten.

Inkább a Szfinxben várom, hogy a Shrike áthaladjon törékeny terhével. Most már látom a gyermeket. Néhány másodperce született, piros, nedves és ráncos. Torkaszakadtából üvölt. Régről rögzült agglegényéletem és szemlélődő költői attitűdöm miatt nehezen értem meg, mi lehet a vonzó ebben a bőgőmasina, nem valami esztétikus újszülöttben az apja és a kozmosz számára.

És mégis, a Shrike pengekarmai között látni egy kisbabát – az most mindegy, mennyire találom csúnyának ezt az újszülöttet – felkavar bennem valamit.

Három lépés a Szfinxben órákkal röpítette előre az időben a Shrike-ot és a gyermeket. Közvetlenül a bejárat mögött az időfolyam felgyorsul. Ha nem teszek valamit másodperceken belül, utána már túl késő lesz – a Shrike e kapu segítségével magával viszi a gyermeket a távoli jövő valamely sötét zugába.

Önkéntelenül olyan képek tolakodnak a fejembe, ahol pókok szívják ki áldozataik testnedveit, vagy ásódarazsak rakják le saját petéiket áldozataik megbénított testébe, a tökéletes keltető-és tápanyagforrásba.

A tettek mezejére kell lépnem, de itt sem szilárdulok meg jobban, mint a Magban. A Shrike úgy sétál át rajtam, mintha láthatatlan holó lennék. Analóg személyiségemmel itt semmire sem megyek, fegyvertelen és anyagtalan vagyok, mocsárgáz felhője.

A mocsárgáznak azonban nincs agya, John Keatsnek pedig volt.

A Shrike tesz még két lépést, és újabb órák telnek el Sol és a kintiek számára. Látom, hogy az újszülött bőrén vér csordul, ahol a Shrike pengeujjai a húsába vájtak.

Elég ebből.

Odakint, a Szfinx széles kőteraszán, a Kriptából áradó időenergiák sodrásában hátizsákok, takarók, bontatlan konzervek és a zarándokok után maradt holmik hevernek.

Többek közt egy Möbius-kocka.

A dobozt nyolcas fokozatú védőmezővel zárták le a templomosok bárkafáján, az Yggdrasillon, amikor Het Masteen, a Fa Igaz Hangja felkészült hosszú utazására. Egy erg volt benne – nevezik energiakötőnek is –, egyike azon kicsi lényeknek, amelyek emberi mércével talán nem mondhatók intelligensnek, de távoli csillagok körül fejlődtek ki, és képesek lettek akkora erőterek irányítására, ami minden emberi gép kapacitását meghaladja.

A templomosok és a Számkivetettek nemzedékeken át kommunikáltak a teremtményekkel. A templomosok a redundancia szabályozására használták őket gyönyörű, ámde sérülékeny bárkafáikon.

Het Masteen több száz fényévet utazott vele, hogy végrehajtsa a templomosok és a Végső Engesztelés Egyháza közti egyezség rá eső részét, és segítsen elkormányozni a Shrike tövisfáját. Ám amikor meglátta a Shrike-ot és a kínok fáját, Masteen képtelen volt teljesíteni a szerződésben foglaltakat. Ezért aztán meghalt.

A Möbius-kocka viszont megmaradt. Az erg lebéklyózott, vörös energiagömbként pulzált az idő áradatában.

Odakint, a sötétség leple alatt Sol Weintraubot alig lehet kivenni – szánalomra méltó, bohózatba illő alakja úgy gyorsul fel a Szfinx időterén túli, szubjektív időben, mint egy némafilmes szereplő – a Möbius-kocka azonban a Szfinx határán belül van.

Rachel rettegve bömböl, mert van olyan félelem, amit még egy újszülött is megérez. A zuhanástól, a fájdalomtól, az elszakítástól való félelem.

A Shrike lép egyet, és megint vesztenek egy órát a kint ragadtak. A Shrike előtt anyagtalan voltam, de az energiamezőket még mi, Mag-analóg szellemek is megérinthetjük. Kikapcsolom a Möbius-kockát védő erőteret. Kiszabadítom az erget.

A templomosok sokféleképpen kommunikálnak az ergekkel: elektromágneses sugárzás révén, kódolt impulzusokkal, egyszerű sugárzáslöketekkel megjutalmazva a teremtményt, amikor megteszi, amit kérnek tőle... de elsősorban egy már-már misztikus kapcsolattal, amit csak a Testvériség és néhány Számkivetett különc ismer. A tudósok kezdetleges telepátiának nevezik. Valójában nem más, mint színtiszta empátia.

A Shrike még egy lépést tesz a jövőbe vezető kapu felé. Rachel olyan erővel bömböl, amit csak a világra jött újszülöttek képesek összegyűjteni.

Az erg kinyúlik, megért, és összeolvad a személyiségemmel. John Keats-alakot ölt.

Öt lépéssel odarohanok a Shrike-hoz, kiveszem a kezéből a csecsemőt, és hátralépek. Még a Szfinx energiaörvényében is érzem a kislány babaillatát, ahogy a mellemhez szorítom, és az arcomhoz vonom nedves fejecskéjét.

A Shrike meglepetten pördül felém. Négy karja széttárul, pengéi kipattannak, vörös szeme rám fókuszál. Csakhogy a teremtmény túl közel van a kapuhoz. Meg sem mozdul, de apróra zsugorodik, ahogy beszippantja az időáramlat csatornája. A lény kitátja exkavátorszáját, és megcsikordulnak acélfogai, de már el is tűnt, csupán egy apró pont a messzeségben. Tán még annyi sem.

A bejárathoz fordulok, de túl messze van. Az erg apadó energiája még kitartana odáig, magamat még elvonszolhatnám az árral szemben, de Rachelt már nem. Túl messzire, túl nagy ellenerővel szemben kellene elcipelnem egy másik élőlényt, és ez még az erg segítségével is meghaladja az erőmet.

A kisbaba sír, én pedig gyengéden ringatom, csacskaságokat suttogok meleg fülébe.

Ha nem mehetünk vissza, és nem mehetünk előre, akkor várok egy kicsit. Hátha erre jár valaki.

Martin Silenus szeme elkerekedett, mire Brawne Lamia gyorsan megpördült, és meglátta a levegőben lebegő Shrike-ot a háta mögött.

– Szentséges isten – suttogta áhítattal Brawne.

A Shrike Palotában alvó emberekkel megrakott polcsorok vesztek a homályba. Martin Silenust leszámítva még mindenki a tövisfára, a gépi VI-re, és isten tudja, még mi mindenre volt csatlakoztatva a lüktető köldökzsinórokkal.

Mintha csak a hatalmát akarta volna érzékeltetni, a Shrike megállt félúton a lépcsőn, széttárta a karját, és felemelkedett három méter magasra a levegőben, öt méterre attól a kőpárkánytól, ahol Brawne Martin Silenus mellett térdelt.

– Csináljon valamit – suttogta Silenus. A költőről már leválasztották a neurosönt köldökzsinórját, de túl gyenge volt ahhoz, hogy felemelje a fejét.

– Ötletek? – kérdezte Brawne, de remegő hangja némileg aláásta bátor megjegyzését.

– Higgyetek! – hallatszott alóluk egy hang, és Brawne a padló felé tekergette a nyakát.

Messze odalent az a fiatal nő állt, akiben Brawne Monetát ismerte fel Kassad kriptájában.

– Segíts! – kiáltotta Brawne.

– Higgyetek! – ismételte Moneta, azzal eltűnt. A Shrike nem zavartatta magát. Leengedte a kezét, és lépett egyet előre, mintha nem is levegőn, hanem szilárd kövön lépdelne.

– Basszameg – suttogta Brawne.

– Dettó – krákogta Martin Silenus. – Cseberből a szaros vederbe.

– Kuss – vetette oda Brawne. Aztán így tűnődött: – Hinni? De miben? Kiben?

– Higgyünk abban, hogy a kurva Shrike megöl minket, vagy felnyársal a kibaszott fájára – zihálta Silenus. Sikerült annyira megmozdulnia, hogy megragadja Brawne karját. – Inkább a halál, mint hogy visszakerüljek a fára, Brawne.

Brawne futólag megérintette a kezét, aztán felállt, és szembenézett az öt méterre lebegő Shrike-kal.

Hit? Brawne előrenyújtotta a lábát, kitapogatta az ürességet. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és a talpa szilárd lépcsőfokhoz ért. Kinyitotta a szemét.

A talpa a semmit tapodta.

Hit? Brawne áthelyezte a testsúlyát az elülső lábára, és kilépett a levegőbe; egy pillanatig billegett, aztán letette a másik lábát.

Ő és a Shrike tíz méterrel a kőpadló felett nézett farkasszemet. A teremtmény mintha rávigyorgott volna, ahogy széttárta a karját. Páncélja tompán csillogott a gyenge fényben. Vörös szeme szinte lángolt.

Hit? Érezte, ahogy dolgozik benne az adrenalin. Brawne lépett egyet a láthatatlan lépcsőn, egyre magasabbra hágva, a Shrike ölelő karjai közé. Ujjpengék vájtak a ruhájába és a bőrébe, ahogy a lény magához vonta, egyenesen a fémtestéből kinövő, görbe penge felé, nyitott szája és acélfogsora felé. Ám Brawne – magabiztosan lecövekelve a levegőben – előredőlt, és a Shrike mellkasára helyezte ép tenyerét. Érezte a páncél hűvösségét, ugyanakkor melegség öntötte el a benne, belőle, rajta keresztül áramló energiától.

A pengék megálltak, mielőtt a bőrön kívül mást is felsértettek volna. A Shrike megmerevedett, mintha a körülöttük kavargó időenergia borostyánkővé dermedt volna.

Brawne nekinyomta tenyerét a teremtmény széles mellkasának, és meglökte.

A Shrike tökéletesen lefagyott, törékennyé vált, a csillogó fém helyét átlátszó kristály, fényes üveg vette át.

A levegőben álló Brawne-t a Shrike három méter magas üvegszobra ölelte át. A mellkasában, a szív helyén egy hatalmas, fekete lepkére emlékeztető valami verdesett, kormos szárnyai az üveget csapdosták.

Brawne vett egy mély levegőt, és újra meglökte. A Shrike hátracsúszott a láthatatlan talajon, kibillent egyensúlyából, és lezuhant.

Brawne lebukott az ölelésből, hallotta és érezte, ahogy zuhanás közben a lény még éles ujjpengéi beleakadnak a kabátjába, és felszakítják a szövetet, aztán ő is inogni kezdett. Hevesen hadonászott ép karjával, hogy visszanyerje az egyensúlyát, miközben az üveg-Shrike tett egy félfordulatot a levegőben, a padlóba csapódott, és ezer meg ezer szilánkra törött.

Brawne piruettezett, térdre esett a láthatatlan kifutón, és visszakúszott Martin Silenushoz.

Az utolsó fél méteren elhagyta a hite. A láthatatlan támasz egyszerűen eltűnt alóla, ő pedig nagyot zuhant; a kőpárkány peremének ütközve kibicsaklott a bokája, és csak azért nem esett még lejjebb, mert megmarkolta Silenus térdét.

A vállában, törött csuklójában, kibicsaklott bokájában, szétmart tenyerében és lehorzsolt térdében lüktető fájdalomtól szitkozódva felhúzta magát a férfi mellé.

– Elég különös fordulatot vettek az események, amióta elmentem – recsegte Martin Silenus. – Mehetünk végre, vagy ráadásként még vízen is akar járni?

– Fogja be – mondta reszketeg hangon Brawne. A két szó már-már szeretetteljesen hagyta el a száját.

Megpihentek egy időre, aztán arra jutottak, hogy úgy lesz a legegyszerűbb levinni a gyenge költőt a lépcsőn, majd végig a Shrike Palota üvegcserepes padlóján, ha Brawne a vállára veti. Már a bejárathoz értek, amikor Silenus se szó, se beszéd dörömbölni kezdett a hátán.

– Mi lesz Vili királlyal és a többiekkel? – kérdezte.

– Később – lihegte Brawne, és kilépett a hajnal előtti fénybe.

Sántikálva eljutott a völgy kétharmadáig, hátán a mosott szennyesként csüngő Silenusszal, amikor a költő azt kérdezte: – Brawne, még mindig terhes?

– Igen – felelte a nő, s közben azért imádkozott, hogy a megterhelő nap után még mindig így legyen.

– Akarja, hogy cipeljem?

– Pofa be – dünnyögte a nő, majd bekanyarodott a Jáde-kriptát megkerülő ösvényen.

– Odanézzen! – mutatott előre Martin Silenus szinte fejjel lefelé lógva a nő vállán.

A reggeli verőfényben Brawne látta, hogy a Konzul ébenfekete űrhajója a völgy szájának magaslatán áll. A költő azonban nem ezt mutatta.

Sol Weintraub sziluettje tűnt fel a Szfinx tündöklő bejáratában. Mindkét karját felemelte.

Valaki vagy valami kilépett a ragyogásból.

Sol látta meg először. Egy ember közeledett a fényözönben és a Szfinxből hömpölygő, cseppfolyós időben. Egy nő az, állapította meg a szikrázó kapuból elősejlő körvonalakból. Egy nő, aki tart valamit a kezében.

Egy nő, kezében egy újszülöttel.

A lánya, Rachel lépett ki a fényből – az egészséges, felnőtt Rachel, akit utoljára akkor látott, amikor doktori kutatóútra indult valami Hyperion nevű bolygóra, a huszonéves vagy talán egy kicsit idősebb Rachel, – de Rachel volt az, semmi kétség –, rövid, vörösesbarna haja a homlokába hullott, arca kipirult, mint mindig, ha egy újdonság izgalomba hozta, kedvesen, szinte félénken mosolygott, és a tekintete – hatalmas, haloványbarnán pettyezett zöld szeme – Solra szegeződött.

Rachel a kezében tartotta Rachelt. Az újszülött arcát a fiatal nő vállához nyomva, kezét ökölbe szorítva ficánkolt, mint aki azon vívódik, elkezdjen-e sírni.

Sol nem tért magához. Mondani próbált valamit, de nem jött ki hang a torkán. Újabb kísérletet tett.

– Rachel.

– Apa – szólalt meg a fiatal nő, azzal odalépett a tudóshoz, és szabad karjával átölelte, félig elfordulva, nehogy összenyomják a kisbabát.

Sol megcsókolta felnőtt lányát, magához szorította, beszívta haja tiszta illatát, érezte, hogy valóságos. Aztán a saját vállához emelte a csecsemőt, és érezte, ahogy végigfut benne a remegés, mielőtt nagy levegőt véve elsírná magát. A Hyperionra hozott Rachel biztonságban volt a karjaiban, kis, vörös arca eltorzult az igyekezettől, hogy kontrollálatlanul vándorló szemével az apjára fókuszáljon. Sol a tenyerébe vette az apró fejecskét, és közelebb emelte, majd miután egy másodpercig fürkészte az arcát, a fiatal nőhöz fordult.

– Most már...

– Rendesen öregszik – fejezte be a lánya. Egy félig köpeny, félig köntösszerű, puha barna anyagú ruhát viselt. Sol megrázta a fejét, a lányára nézett, látta mosolyogni, és ugyanazt a gödröcskét vette észre a szája csücskében, amit a kezében tartott újszülöttnél is.

Megint megrázta a fejét.

– Hogyan... hogyan lehetséges ez?

– Nem fog sokáig tartani – válaszolta Rachel.

Sol előrehajolt, és újra arcon csókolta felnőtt lányát. Rájött, hogy zokog, de egyiküket sem volt hajlandó elengedni, hogy letörölje a könnyeket. Így aztán a felnőtt Rachel tette meg helyette, finoman végigsimítva a kézfejével az arcán.

Zajt hallottak a lépcső tövéből, és Sol a válla felett hátrapillantva meglátta a hajóval érkezett, nagy rohanásban kivörösödött három férfit, illetve Brawne Lamiát, aki éppen a költő Silenusnak segített leülni a mellvéd egyik fehér kövére.

A Konzul és Theo Lane rájuk meredt.

– Rachel... – suttogta Melio Arundez, és könnyes lett a szeme.

– Rachel? – ráncolta össze Martin Silenus a homlokát, és Brawne Lamiára lesett.

Brawne tátott szájjal bámult.

– Moneta – mutatott a nőre, aztán észrevette, mit csinál, és leengedte a kezét. – Te Moneta vagy. Kassad... Monetája.

Rachel bólintott, és eltűnt a mosolya.

– Csak néhány percet maradhatok – mondta. – És sok mindent el kell mondanom.

– Nem – fogta meg Sol felnőtt lánya kezét –, maradj itt. Azt akarom, hogy velem maradj.

Rachel megint elmosolyodott.

– Veled maradok, apu – mondta halkan, másik kezét a csecsemő fejére téve. – De csak egyikünk maradhat... és neki nagyobb szüksége van rád.

– A lent ácsorgókhoz fordult. – Kérlek, most jól figyeljetek!

Ahogy a felkelő nap sugarai meglegyintették a Költők Városának romos épületeit, a Konzul hajóját, a nyugati sziklafalakat és a föléjük magasodó Időkriptákat, Rachel elmesélte rövid, szívszaggató történetét, melyben kiválasztották, hogy a jövőben nevelkedjen, amikor a Magból sarjadt VI és az emberi lélek végső háborúja dúlt. Rettenetes és csodálatos rejtélyekkel teli jövő volt, mondta, ahol az emberiség már benépesítette a galaxist, és útra kelt máshová.

– Más galaxisokba? – kérdezte Theo Lane.

– Más univerzumokba – mosolygott Rachel.

– Kassad ezredes Monetaként ismerte magát – jegyezte meg Martin Silenus.

– Monetaként fog megismerni – felhősödött el Rachel szeme. – Láttam meghalni, és elkísértem a kriptáját a múltba. Tudom, hogy a küldetésemhez hozzátartozik, hogy találkozzam ezzel a legendás harcossal, és elvezessem a végső csatába. Még nem találkoztam vele rendesen.

– A Kristálymonolit felé nézett. – Moneta – dúdolta. – Latinul azt jelenti, „útmutató”. Találó név. Majd választhat, hogy ez legyen a nevem, vagy Mnemoszüné...”emlékezet”.

Sol eddig nem engedte el a lánya kezét. Ezen most sem változtatott.

– Visszafelé utazol az időben a Kriptákkal? Miért? Hogyan?

Rachel felemelte a fejét, és a messzi sziklákról tükröződő fény melegségbe vonta az arcát.

– Ez a szerepem, apu. A kötelességem. Lehetővé tették, hogy kordában tartsam a Shrike-ot. És egyedül én... álltam készen.

Sol feljebb tornászta az újszülöttet. Az álmából felriadt kislány egy nyálbuborékot fújt, odabújt az apja nyakához, hogy melegen tartsa magát, és öklöcskéjét a férfi ingéhez nyomta.

– Készen álltál – mondta Sol. – A Merlin-kórra gondolsz?

– Igen – válaszolta Rachel.

Sol a fejét csóválta.

– De hát te nem egy rejtélyes jövőbeli világban nevelkedtél. Crawford egyetemi városában nőttél fel a Fertig utcában, a Barnard Világán, és a te... – Elhallgatott.

Rachel bólintott.

– Ő fog felnőni... odafent. Ne haragudj, apa, de mennem kell. – Elhúzta a kezét, lesuhant a lépcsőn, és futólag megérintette Melio Arundez arcát. – Sajnálom a fájó emlékekért – mondta halkan a meghökkent régésznek. – Számomra az szó szerint egy másik élet volt.

Arundez pislogott, és még egy percig az arcához fogta a lány kezét.

– Megnősültél? – kérdezte gyengéden Rachel. – Gyerekek?

Arundez bólintott, felemelte a másik kezét, mint aki elő akarja venni a zsebéből a felesége és felnőtt gyerekei képeit, aztán megállt, és még egyszer bólintott.

Rachel elmosolyodott, nyomott egy gyors csókot az arcára, és visszament a lépcsőn. Az ég kivirult a napfelkeltétől, ám a Szfinx ajtaja még így is világosabb maradt.

– Apa – szólalt meg –, szeretlek.

Sol beszélni próbált, megköszörülte a torkát.

– Hogyan... hogyan csatlakozhatom hozzád... odafent?

Rachel a Szfinx nyitott bejáratára mutatott.

– Egyesek számára lesz egy kapu abba az időbe, amelyikről meséltem. De apa... – Rachel habozott. – Ez azt jelenti, hogy újra fel kell nevelned. Harmadszor is végig kell szenvedned a gyermekkoromat. Ilyet egy szülőtől sem szabadna elvárni.

Sol mosolyt erőltetett az arcára.

– Egy szülő sem utasítaná vissza, Rachel. – Áttette a másik karjába az alvó csecsemőt, és megint megrázta a fejét. – Lesz olyan időszak, amikor... ti ketten...?

– Egy időben létezünk? – mosolygott Rachel. – Nem. Én a másik irányba indulok el. El sem tudod képzelni, milyen nehéz volt kikönyörögnöm az engedélyt a Paradoxon Bizottságtól erre az egy találkozóra.

– Paradoxon Bizottság? – értetlenkedett Sol.

Rachel nagy levegőt vett. Hátralépett, míg már csak az ujjbegyük ért össze az apjával kinyújtott karjuk végén.

– Mennem kell, apa.

– Egyedül leszek... – A kisbabára nézett. – Egyedül leszünk... odafent?

Rachel felnevetett, és a hang olyan ismerős volt, hogy melegség járta át Sol szívét.

– Ó, dehogyis – tiltakozott Rachel –, nem lesztek egyedül. Fantasztikus emberek élnek ott. Fantasztikus dolgokat lehet tanulni és csinálni. Fantasztikus helyeket lehet látni... – Körülnézett. – Olyan helyeket, amiket még a legvadabb álmainkban sem tudnánk elképzelni. Nem, apa, nem lesztek egyedül. És én is ott leszek, a magam tinédzser bizonytalanságával és kamasz pökhendiségemmel.

Rachel hátralépett, ujjai elszakadtak Soltól.

– Várj egy kicsit, mielőtt belépnél, apa – kiáltotta, miközben a ragyogásba hátrált. – Nem fog fájni, de ha egyszer átlépsz, többé nincs visszaút.

– Rachel, várj! – szólt utána Sol.

A lánya addig siklott, hátrált hosszú köntösében, amíg a fény körülölelte. Felemelte az egyik karját.

– Pápá, paripám! – csendült a hangja.

– Légy jó, póniló – intett utána Sol.

Az idősebbik Rachelt elnyelte a fény.

A csecsemő felébredt, és sírva fakadt.

Sol és a többiek csak egy bő órával később tértek vissza a Szfinxhez. Előbb elmentek a Konzul hajójához, hogy ellássák Brawne és Martin Silenus sérüléseit, egyenek, és felszereljék Solt meg a gyermeket az utazásra.

– Hülyén érzem magam, amiért ennyi mindent pakolok egy útra, holott talán csak egy lépést kell tennem egy távnyelőn – szabadkozott Sol –, de legyen bármilyen fantasztikus ez a jövő, ha nincs benne cumispakk és eldobható pelenka, akkor gondban leszünk.

A Konzul elvigyorodott, és megveregette a lépcsőre tett, teli hátizsákot.

– Ezzel ön és a kicsi is ki fogják húzni az első két hetet. Ha addigra sem találnak valamilyen pelenkázási lehetőséget, menjenek át valamelyik másik univerzumba, amiről Rachel beszélt.

– Csípjenek meg, nem álmodom-e! – ingatta a fejét Sol.

– Várj még néhány napot vagy hetet – javasolta Melio Arundez. – Maradjatok velünk, amíg elrendeződnek a dolgok. Nincs ok a sietségre. A jövő nem megy sehova.

Sol megvakarta a szakállát, miközben a kislányt etette az egyik hajó által készített cumispakkból.

– Nem tudhatjuk, hogy ez a kapu mindig nyitva áll-e majd – vetette ellen. – Arról nem is beszélve, hogy még a végén visszatáncolnék. Kicsit öreg vagyok már ahhoz, hogy megint felneveljek egy gyermeket... főleg idegenként az ismeretlenben.

Arundez Sol vállára helyezte erős kezét.

– Hadd menjek veletek. Megöl a kíváncsiság attól a jövőbeli világtól.

Sol vigyorogva kezet nyújtott, megszorította Arundez kezét.

– Köszönöm, barátom. De a feleséged és a gyerekeid otthon a Hálóban... a Reneszánsz Vektoron... várják, hogy hazamenj. Kötelességeid vannak.

Arundez bólintott, és felpillantott az égre.

– Már ha egyáltalán vissza tudunk menni.

– Vissza fogunk menni – szögezte le a Konzul. – A régimódi Hawking-meghajtású űrhajók attól függetlenül még működnek, hogy a Háló már nem létezik. Felhalmoz majd néhány év időcsúszást, Melio, de haza fog térni.

Sol biccentett, befejezte az etetést, tiszta vászonkendőt tett a vállára, és erősen megpaskolta a kicsi hátát. Körbenézett a kis körben álló embereken.

– Mindenkinek megvan a maga kötelessége.

Kezet fogott Martin Silenusszal. A költő nem volt hajlandó bemászni a tápfolyadékkal teli kádba, sem sebészi úton eltávolíttatni a neurosöntaljzatot.

– Volt már benne részem – indokolta meg.

– Folytatja a költeményét? – kérdezte tőle Sol.

Silenus megrázta a fejét.

– Befejeztem a fán – közölte. – És rájöttem még valamire, Sol.

A tudós felvonta az egyik szemöldökét.

– Megértettem, hogy a költők nem istenek, de ha van Isten... vagy bármi, ami megközelíti... akkor Isten egy költő. Méghozzá bukott költő.

A csecsemő büfizett egyet.

Martin Silenus elvigyorodott, és még egyszer, utoljára megrázta Sol kezét.

– Ne kímélje őket odafent, Weintraub. Mondja meg nekik, hogy maga az ük-ük-ük-ük-ük-ükapjuk, és ha nem viselkednek, kiporolja a nadrágjukat.

Sol bólintott, és a soron következő Brawne Lamiához lépett.

– Láttam, hogy tanácskozott a hajó orvosi termináljával – mondta. – Minden rendben önnel és a születendő gyermekével?

– Minden rendben – vigyorgott Brawne.

– Kisfiú vagy kislány?

– Kislány.

Sol arcon csókolta. Brawne megsimogatta a szakállát, majd elfordult, nehogy észrevegyék a hajdani magánnyomozóhoz méltatlan könnyeket.

– A kislányokkal csak a baj van – jegyezte meg Sol, miközben lefejtegette Rachel ujjait a szakálláról és Brawne hajfürtjeiről. – Az első adandó alkalommal cserélje le egy fiúra.

– Oké – nevetett Brawne, és hátralépett.

Sol egy kézfogással elbúcsúzott a Konzultól, Theótól és Meliótól, a vállára vette a hátizsákot, aztán visszavette Brawne-tól a kislányát.

– Az lesz csak a nagy csalódás, ha ez az izé nem működik, és életem végéig a Szfinxben fogok bolyongani – aggodalmaskodott Sol.

A Konzul a ragyogó ajtóra hunyorított.

– Működni fog. Bár azt nem tudom, hogyan. Nem hinném, hogy távnyelő lenne.

– Időnyelő – tréfálkozott Silenus, aztán a fejéhez kapta a karját, hogy kivédje Brawne ütéseit. A költő hátrébb lépett, és vállat vont. – Ha továbbra is működni fog, Sol, van egy olyan érzésem, hogy nem marad sokáig egyedül. Ezrek fogják követni.

– Amennyiben a Paradoxon Bizottság engedélyezi – tette hozzá Sol, szokás szerint a szakállát húzogatva, amikor máson járt az esze. Pislogott egyet, megigazította a hátizsákot és a kisbabát, majd előrelépett. A nyitott ajtóból sugárzó erőtér ezúttal átengedte.

– Ég önökkel! – kiáltotta. – Istenemre, megérte végigcsinálni, nem igaz? – A fény felé fordult, és a csecsemővel együtt feloldódott benne.

Kiüresedettséggel határos csend telepedett rájuk, percekig nyúlt. Végül a Konzul szinte szégyenkezve kérdezte:

– Ne menjünk vissza a hajóra?

– Nekünk azért hívja le a liftet – kérte Martin Silenus. – A mi M. Lamiánk úgyis a levegőn fog felsétálni.

Brawne sötét pillantást vetett a kisnövésű költőre.

– Ön szerint Moneta rendezte így a dolgokat? – kérdezte Arundez, visszautalva egy Brawne által korábban felvetett gondolatra.

– Csak ezt tudom elképzelni – mondta Brawne. – Valamilyen jövőbeli tudományos eredmény, vagy ilyesmi.

– Á, igen – sóhajtott Martin Silenus –, jövőbeli tudományos eredmény... A régi jól bevált kifejezés arra, ha valaki túl gyáva babonásnak lenni. Van egy másik alternatíva, kedvesem, mégpedig az, hogy rendelkezik egy eleddig kiaknázatlan levitációs képességgel, továbbá szörnyeket tud törékeny üveggoblinokká változtatni.

– Fogja be – rivallt rá Brawne, ezúttal cseppet sem szeretetteljesen. Hátranézett a válla felett. – Ki tudja, nem jelenik-e meg mindjárt egy újabb Shrike?

– Való igaz – helyeselt a Konzul. – Gyanítom, a Shrike, vagy a Shrike-ról szóló pletykák mindig fennmaradnak.

Theo Lane, akit mindig feszélyeztek a civakodások, megköszörülte a torkát.

– Nézzék, mit találtam a Szfinx körül széthányt holmik között! – mondta, s azzal felemelt egy háromhúros, hosszú nyakú hangszert, melynek háromszögletű testére színes mintákat festettek. – Mi ez, egy gitár?

– Egy balalajka – felelte Brawne. – Hoyt atyáé volt.

A Konzul elkérte a hangszert, és pengetett néhány akkordot.

– Ismerik ezt a nótát? – Lejátszotta az első pár hangjegyet.

– „Didkós Léda dugós dala”? – tippelte Martin Silenus.

A Konzul megrázta a fejét, és újabb akkordokkal folytatta.

– Valami régi szám? – találgatott Brawne.

– „Túl a szivárványon” – fejtette meg Melio Arundez.

– Biztosan még a születésem előtt írták – állapította meg Theo Lane, és bólogatni kezdett a Konzul pengetésére.

– Mindannyiunk születése előtt – közölte a Konzul. – Menjünk, útközben megtanítom a szövegét.

Együtt lépdelve a tűző napon, hol hamisan, hol tisztán énekelve, előbb elfelejtve, majd elölről kezdve a szöveget felkaptattak a várakozó hajóhoz.

EPILÓGUS

Öt és fél hónappal később a hét hónapos terhes Brawne Lamia felszállt a fővárostól északra a Költők Városába tartó reggeli léghajóra, hogy elmenjen a Konzul búcsúestélyére.

A főváros, amit a bennszülöttek, az odalátogató HAD-matrózok és a Számkivetettek most már egyaránt Jacktownnak neveztek, fehéren és tisztán csillogott a reggeli fényben, ahogy a léghajó elhagyta a belvárosi kikötőtornyot, és északnyugat felé indult a Hoolie folyó felett.

A Hyperion legnagyobb városa megszenvedte a harcokat, ám mostanra a nagy részét újjáépítették, és a plasztikgyapot-ültetvényekről, valamint a déli kontinens kisebb városaiból átmenekült hárommillió bennszülött többsége a maradás mellett döntött, habár az utóbbi időben megnőtt az érdeklődés a Számkivetettek körében a plasztikgyapot-termesztés iránt. A város tehát úgy nőtt, mint a bolondgomba, igaz, az olyan alapszolgáltatások, mint a villany, csatornázás és kábel-HTV még csak most jutottak el az űrkikötő és az óváros közti dombtetőn létesült nyomornegyedekhez.

Az épületek azonban fehéren csillogtak a reggeli fényben, a tavaszi levegő dúskált az ígéretben, és Brawne az új utak durva barázdái és a nyüzsgő vízi közlekedés láttán bizakodó volt a jövőt illetően.

A hyperioni űrben zajló harcok hamar véget értek a Háló elpusztítása után. Az űrkikötő és a főváros de facto Számkivetett megszállása nyomán az elsősorban a Konzul és Theo Lane volt főkormányzó közreműködésével megkötött békeszerződésben rögzítették a Háló megszűnését, és lefektették az új Önkormányzati Tanáccsal való közös kormányzás alapjait. Ugyanakkor a Háló halálát követő közel hat hónapban az űrkikötő forgalmát kizárólag a HAD rendszerben rekedt, csonka flottájának kompjai és a rajból indított, rendszeres kirándulójáratok jelentették. Többé már nem számított szokatlannak, ha valaki magas Számkivetetteket látott vásárolgatni a Jacktown téren, vagy ha néhány egzotikusabb fajtársuk a Ciceróban iszogatott.

Brawne a Ciceróban szállt meg az elmúlt hónapokban, beköltözött az egyik tágasabb szobába a fogadó régi szárnyának negyedik emeletén, amíg Stan Leweski helyreállította és kibővítette a legendás épület megrongálódott szekcióit.

– Na még csak az kellene, hogy terhes nők segítségét fogadjam el! – kiabált rá Stan minden alkalommal, amikor Brawne felajánlotta a segítségét, de Leweski morgása és dörgedelmei ellenére a végén mindig kiharcolt magának valami feladatot. Brawne terhes volt, de attól még a Lususról származott, és az izmait nem sorvasztották el teljesen a Hyperionon töltött hónapok.

Aznap reggel Stan vitte ki a kikötőtoronyhoz, segített cipelni a holmiját és a Konzulnak szánt csomagot. Aztán a fogadós maga is átnyújtott egy paksamétát.

– Rohadt dögunalmas út vár önre azon az isten háta mögötti vidéken – dörmögte. – Jól jön valami olvasnivaló, nemde?

John Keats I817-es, Leweski saját készítésű bőrkötésével ellátott, Versek című kötetének másolatát ajándékozta neki.

Brawne zavarba hozta az óriást, és derültséget keltett a járókelőkben, amikor átölelte a kocsmárost, és még a bordáit is megropogtatta.

– Elég már, az istenért – motyogta az oldalát dörzsölgetve. – Mondja meg annak a Konzulnak, hogy tolja vissza ide a semmirekellő képét, mielőtt a fiamra hagynám ezt a hitvány fogadót. Mondja meg neki, rendben?

Brawne bólintott, és a többi utassal együtt integetett a búcsúzkodóknak. Aztán tovább integetett a kilátóteraszról, mialatt eloldozták a léghajót, kidobták a ballasztot, és nehézkesen útnak indultak a tetők fölött.

Most, hogy a hajó maga mögött hagyta a külvárost, és a folyó nyomában nyugat felé kanyarodott, Brawne megpillantotta a déli hegytetőt, ahonnan Bús Vili király gyászos ábrázattal szemlélte a várost. Friss, tízméteres sebhely húzódott Vili arcán, ahol egy lézernyaláb belehasított a harcok során, de az időjárás máris koptatni kezdte a forradást.

Brawne figyelmét azonban az északnyugati hegyoldalon kibontakozó, hatalmas szobor vonta magára. Még a HAD-tól kölcsönvett, modern vágóeszközökkel is lassan haladt a munka, és egyelőre alig lehetett kivenni a hatalmas sasorrot, magas homlokot, széles szájat és szomorú, intelligens szempárt. A hegemóniai menekültek közül sokan tiltakoztak az ellen, hogy Meina Gladstone arcát is a hegybe véssék, de Rithmet Cober III, a Bús Vili király képmását megalkotó szobrász dédunokája – mellékesen a hegy jelenlegi tulajdonosa – a lehető legdiplomatikusabban erre csak annyit mondott: „Bekaphatjátok!” Aztán nekikezdett a munkának. Még egy-két év, és kész is lesz.

Brawne felsóhajtott, megsimogatta kikerekedő hasát – világéletében utálta, amikor a terhes nők ezt csinálták, de most azon vette észre magát, hogy nem bír ellenállni neki –, és ügyetlenül egy nyugágyhoz sétált a kilátófedélzeten. Ha hét hónaposan ilyen gigantikus, mekkora lesz, amikor megszületik? Brawne felpillantott a léghajó fölé hajló, kikerekedő, gázzal töltött ballonra, és elfintorodott.

A léghajóút a jó hátszélnek köszönhetően csak húsz óráig tartott. Brawne egy részét átaludta, de amikor ébren volt, főként az alatta kibontakozó, ismerős tájat figyelte.

Délelőtt haladtak el a Karla-zsilipek felett, és Brawne mosolyogva tapogatta meg a csomagot, amit a Konzulnak vitt. Késő délutánra elérték Najád kikötőjét, és Brawne háromezer láb magasról meglátott egy manták által vontatott, V alakú hajósodrot hagyó, öreg utasszállító uszályt felfelé úszni a folyón. Kíváncsi lett volna, vajon nem a Benarese az.

Éppen a vacsorát hozták ki az emeleti szalonban, amikor elhagyták a Peremet, majd megkezdték a Fűtenger feletti átkelést. A lemenő nap sugarai színesre festették a hatalmas sztyeppét, és milliónyi fűszál hajladozott a léghajót sodró szélben. Brawne kivitte a kávéját a kedvenc nyugágyához, szélesre tárt egy ablakot, és nézte az alkonyi fényben egy biliárdasztal érzéki bársonyosságával elnyúló Fűtengert. Közvetlenül azelőtt, hogy felgyulladtak volna a kilátóterasz lámpái, meglett a várakozás jutalma: egy szélvagon siklott el északról délre, fedélzetén orrtól tatig lámpások lengedeztek. Brawne előredőlt, és tisztán hallotta a nagy kerék morajlását és az orrvitorla vásznának csattogását, ahogy a vagon teljes erővel új irányba fordult.

Amikor Brawne felment a kabinjába, hogy átvegye a hálóköntösét, vetett ágy fogadta, de néhány vers elolvasása után ismét a kilátófedélzeten találta magát, és ott is maradt hajnalig, hogy a kedvenc nyugágyában szunyókálva szívhassa be a lenti fű friss illatát.

Kikötöttek a Zarándokpihenőnél, hogy feltöltsék az élelmiszerés ivóvízkészletet, kicseréljék a ballasztot, és leváltsák a legénységet, de Brawne nem ment le kinyújtóztatni a lábát. Látta, hogy égnek a reflektorok a felvonó-pályaudvar körül, és amikor végre-valahára folytatták útjukat, a léghajó szemlátomást a kábelek tartóoszlopait követte a Kantár-hegységbe.

Még elég sötét volt, amikor átkeltek a hegyeken, és egy hajóinas körbejárt becsukogatni a hosszú ablakokat, hogy nyomás alatt tartsák a fülkéket, de Brawne még így is ki tudta venni a felhők közül elő-előtűnő, hegycsúcsok közt közlekedő gondolákat. Jégmezők csillogtak a csillagok fényében.

Nem sokkal pirkadat után repültek el a Kronosz-erőd felett, és a kastély kőfalai még a rózsaszín fényben sem sugároztak melegséget. Aztán feltűnt a sivatag, baloldalt fehéren tündökölt a Költők Városa, és a léghajó megkezdte a leszállást az újonnan épült űrkikötő keleti végében felhúzott kikötőtorony felé.

Brawne nem számított rá, hogy bárki kijönne elé. Az összes ismerőse azt hitte, hogy csak késő délután jön fel Theo Lane suhanójával. De Brawne arra jutott, hogy a léghajóút felel meg a legjobban, ha egyedül akar maradni a gondolataival. Igaza is lett.

Ehhez képest Brawne már a horgonykábel kifeszítése és a rámpa leengedése előtt megpillantotta a Konzul ismerős arcát a kis tömegben. Mellette pedig ott állt Martin Silenus, aki a homlokát ráncolta és a szemét meresztette a szokatlan reggeli fényben.

– Vigyen el az ördög, Stan! – dünnyögte Brawne, mert eszébe jutott, hogy a mikrohullámú linkek már működtek, és új műholdakat állítottak bolygó körüli pályára.

A Konzul egy öleléssel üdvözölte. Martin Silenus nagyot ásított, megrázta a nő kezét, és azt mondta:

– Ennél alkalmatlanabb időpontban nem tudott volna érkezni, mi?

Este ünnepséget tartottak. Nem csak a Konzul készült távozni másnap reggel – a rendszerben tartózkodó HAD-hajók többsége is hazaindult, méghozzá a Számkivetett raj jókora részének kíséretében. Tucatnyi landolókomp foglalta el a Konzul űrhajója melletti térséget, hogy a Számkivetettek utoljára ellátogathassanak az Időkriptákba, a HAD tisztjei pedig még egy utolsó alkalommal felkeressék Kassad sírját.

A Költők Városában már majdnem ezer állandó lakos élt, sokan közülük művészek és költők, habár Silenus váltig állította, hogy a legtöbbjük pozőr. Kétszer próbálták megválasztani Martin Silenust polgármesternek; Silenus kétszer visszautasította a felkérést, és hosszas szitokáradatban részesítette önjelölt választópolgárait. De a vén költő azért tovább irányította a város életét, felügyelte az újjáépítési munkálatokat, döntéseket hozott a vitás ügyekben, lakásokat adományozott, és megszervezte a készletek Jacktownból és délről történő utánpótlását. A Költők Városa nem volt többé halott város.

Martin Silenus megjegyezte, hogy a kollektív IQ magasabb volt, amikor senki nem lakott a városban.

A bankettet az újjáépült ebédlőcsarnokban tartották, és a hatalmas kupola nevetéstől visszhangzott, amikor Martin Silenus pajzán költeményeket olvasott fel, míg mások kabaréjeleneteket adtak elő. A Konzulon és Silenuson kívül Brawne kerek asztala fél tucat Számkivetett vendéggel büszkélkedhetett, többek között Szabadpolgár Ghengával és Maglakó Minmunnal, de a körükben foglalt helyet az összevarrt prémekbe öltözött, magas, csúcsos süveget viselő Rithmet Corber III is. Theo Lane késve érkezett, sűrű bocsánatkérések közepette, megosztotta a legújabb jacktowni vicceket a közönséggel, majd leült az asztalukhoz a desszert felszolgálásakor. Újabban Lane nevét emlegették befutóként a negyedhóban esedékes jacktowni polgármester-választáson – a bennszülöttek és a Számkivetettek is szimpatikusnak tartották –, és Theo egyelőre nem mutatta jelét, hogy nemet mondana, ha felkérnék.

Már a sokadik hordó bort verték csapra a banketten, amikor a Konzul csendben meginvitálta néhányukat a hajójára zenét hallgatni, és hogy ott folytassák a borozgatást. Brawne, Martin és Theo mind vele mentek, és kiültek a hajó erkélyére, miközben a Konzul rendkívül józanul és érzéssel Gershwint, Studerit, Brahmsot, Lusert és Beatlest játszott, aztán még egy kis Gershwint, végezetül pedig Rachmaninov szívfacsaróan gyönyörű II. (c-moll) zongoraversenyét.

Utána csak üldögéltek a tompa fényben, nézték a várost és a völgyet, bort kortyolgattak, és késő éjszakáig beszélgettek.

– Mire számít, mit fog találni a Hálóban? – kérdezte Theo a Konzultól. – Anarchiát? A csőcselék uralmát? Kőkorszaki állapotokat?

– Ezt mind, és valószínűleg még többet is – mosolygott a Konzul. Meglötyögtette a brandyt a poharában. – Komolyra fordítva a szót, elég fénysürgönyt kaptunk a csatornák leállása előtt, amikből kiderült, hogy vannak ugyan nem elhanyagolható gondok, de a legtöbb hálóbeli világ boldogulni fog.

Theo Lane még mindig azt a pohár bort szopogatta, amit az ebédlőcsarnokból hozott.

– Maguk szerint miért állhatott le a fénysürgönyözés? – kérdezte.

– Istennek elege lett abból, hogy telefirkáljuk graffitikkel a budija falát – horkantott Silenus.

Régi barátokat emlegettek fel. Eltűnődtek, vajon hogy mehet Duré atya sora. Még az utolsó fénysürgönyök egyikéből értesültek új állásáról. Aztán megemlékeztek Lenar Hoytról.

– Mit gondolnak, Duré halála után automatikusan ő lesz a pápa? – kérdezte a Konzul.

– Kétlem – felelte Theo. – De legalább kap még egy esélyt az életre, ha a Duré mellkasában hordozott extra keresztség még működik.

– Kíváncsi vagyok, visszajön-e a balalajkájáért – pengette meg Silenus a hangszert. A gyér fényben az öreg költő még most is úgy néz ki, mint egy szatír, gondolta Brawne.

Beszélgettek Solról és Rachelről. Az elmúlt hat hónapban több száz ember próbált meg belépni a Szfinxbe, de csak egyvalakinek sikerült – egy Tatszaki Ammenyet nevű csendes Számkivetettnek.

A Számkivetettek szakértői hónapokig elemezték a Kriptákat és a nyomokban megmaradt időáramlatokat. A Kripták megnyílása után némelyik építményen hieroglifák és szokatlanul ismerős ékírásos szövegek jelentek meg, amikből legalább hozzávetőleg meg lehetett állapítani, mire szolgáltak a különböző Időkripták.

A Szfinx egyirányú kapu volt abba a jövőbe, amiről Rachel/Moneta mesélt. Senki sem tudta, mi alapján választotta ki azokat, akiket átengedett, de közkedvelt turistaprogram lett megkísérelni a belépést. Semmi nem utalt arra, hogy mi történhetett Sollal és a lányával. Brawne sokszor kapta magát azon, hogy az idős tudóson jár az esze.

Brawne, a Konzul és Martin Silenus koccintott Solra és Rachelre.

A Jáde-kripta a jelek szerint valahogyan gázóriásokkal állt összefüggésben. A kapuja senkit nem engedett át, de azok az egzotikus Számkivetettek, akik jupiteri életkörülményekhez szoktatva nevelkedtek, napi rendszerességgel próbáltak meg belépni. A Számkivetettek és a HAD szakértői több ízben felhívták a figyelmet arra, hogy a Kripták nem távnyelők, hanem teljesen más jellegű, kozmikus kapcsolódási pontok. A turistákat mindez nem érdekelte.

Az Obeliszk megőrizte fekete titkát. A Kripta továbbra is ragyogott, de már nem találtak rajta ajtót. A Számkivetettek arra tippeltek, hogy Shrike-ok serege várakozik odabent. Martin Silenus úgy vélte, az Obeliszk csak egy fallikus szimbólum, amit utólag csaptak hozzá a völgy dekorációjához. Mások a templomosok kezét érezték a dologban.

Brawne, a Konzul és Martin Silenus koccintott Het Masteenre, a Fa Igaz Hangjára.

Az újra lepecsételt Kristálymonolit Fedmahn Kassad ezredes kriptája volt. Sikerült megfejteni a kőbe vésett ábrákat, melyek egy kozmikus csatáról meséltek, meg egy múltból érkezett, nagy harcosról, aki segített legyőzni a Fájdalom Urát. A fáklyahajókon és csatahajókon szolgáló fiatal újoncok zabálták a sztorit. Kassad legendája az egész világon ismertté fog válni, minél több hajó tér haza a régi Háló bolygóira.

Brawne, a Konzul és Martin Silenus koccintott Fedmahn Kassadra.

Az első és a második Barlangkripta nem vezetett sehová, a harmadik azonban a különféle bolygók labirintusaiba torkollott. Néhány kutató eltűnése után a Számkivetett hatóságok figyelmeztették a turistákat, hogy a labirintusok más idősíkon léteznek – valószínűleg több százezer évvel a múltban vagy a jövőben s egyúttal más térben is. A barlangokat lezárták, és csak a képzett szakemberek léphettek be.

Brawne, a Konzul és Martin Silenus koccintott Paul Duréra és Lenar Hoytra.

A Shrike Palota rejtélyének megfejtéséhez nem jutottak közelebb. A testekkel teli polcsorok eltűntek, mire Brawne és a többiek néhány óra múlva visszamentek. A Kripta belseje akkora volt, mint korábban, azonban egy fénylő ajtó izzott a közepén. Aki átlépett rajta, nyomtalanul eltűnt. Senki sem tért vissza.

A kutatók mindenkit kitiltottak az épületből, amíg ők a kőbe vésett, de az évszázadok alatt csúnyán elkopott betűket próbálták megfejteni. Egyelőre négy szót tudtak kisilabizálni – mindhárom régi földi latinul volt – lefordítva: „Colosseum”, „róma” és „újra benépesítés”. Már szárba is szökkent a legenda, miszerint a kapu az eltűnt Régi Földre nyílik, és a tövisfa áldozatai átkerültek oda. Százak vártak még a sorukra.

– Látja – mondta Martin Silenus Brawne-nak –, ha nem kapkod annyira a megmentésemmel, hazamehettem volna.

Theo Lane előrehajolt.

– Tényleg azt választotta volna, hogy visszamegy a Régi Földre?

Martin felöltötte legnyájasabb szatírmosolyát.

– Száz kibaszott lóval sem lehetne odavontatni. Halálra untam magam, amikor ott éltem, és ez most sem lenne másként. Itt pezseg az élet.

– Silenus koccintott saját magára.

Brawne rájött, hogy bizonyos értelemben igaza van. A Hyperion lett a Számkivetettek és az egykori hegemóniai polgárok találkozóhelye. Az Időkripták önmagukban biztosították a jövőbeli kereskedelmet, idegenforgalmat és utazást, mialatt az emberek lakta világegyetem hozzászokik a távnyelők nélküli élethez. Megpróbálta elképzelni a Számkivetettek által vizionált jövőt, melyben gigászi flották tágítják ki az emberiség látókörét, és genetikailag módosított emberek gyarmatosítanak gázóriásokat, aszteroidákat, a terraformálás előtti Marsnál vagy Hebronnál zordabb bolygókat. Nem tudta elképzelni. Talán a gyermeke... vagy az unokái fogják látni ezt a világegyetemet.

– Min gondolkozik, Brawne? – kérdezte a Konzul a hosszúra nyúló csend után.

– A jövőn – mosolygott a nő. – És Johnnyn.

– Ah, igen – mondta Silenus –, a költő, aki Istenné válhatott volna, de nem lett az.

– Maguk szerint mi történhetett a második személyiséggel? – kérdezte Brawne.

A Konzul legyintett egyet.

– Nem hiszem, hogy túlélhette a Mag pusztulását. Vagy maga igen?

Brawne megrázta a fejét.

– Csupán féltékeny vagyok. Úgy tűnik, sokaknak megjelent. Még Melio Arundez is találkozott vele Jacktownban.

Koccintottak Melióra, aki öt hónapja indult útnak az első, Hálóba tartó HAD-perdhajó fedélzetén.

– Mindenki látta, csak én nem – mondta Brawne, majd a homlokát ráncolva a brandyjére meredt, és konstatálta, hogy lefekvés előtt be kell még vennie néhány terhesség alatti, antialkohol tablettát. Rájött, hogy egy kicsit berúgott: az ital nem jelent veszélyt a gyerekre, ha beveszi a tablettákat, de kétségtelenül a fejébe szállt.

– Én visszamegyek – jelentette be, azzal felállt, és megölelte a Konzult. – Korán kell kelnem, ha ott akarok lenni a hajnali kilövésnél.

– Biztosan nem akarja a hajón tölteni az éjszakát? – kérdezte a Konzul. – A vendégszobából szép kilátás nyílik a völgyre.

– Minden holmim a régi palotában van – rázta meg a fejét Brawne.

– Még beszéljünk, mielőtt elmegyek – kérte a Konzul, aztán gyorsan megölelte, hogy a többiek ne vehessék észre Brawne könnyeit.

Martin Silenus visszakísérte a Költők Városába. Megálltak a szobák előtti, kivilágított árkádok alatt.

– Tényleg rajta volt a fán, vagy csak stimszimelte, amíg a Shrike Palotában aludt? – kérdezte tőle Brawne.

A költő nem mosolyodott el. Megérintette azt a pontot, ahol az acéltövis átfúrta a mellkasát.

– Kínai filozófus voltam, aki azt álmodta, hogy lepke, vagy egy lepke, aki kínai filozófusnak álmodta magát? Jól értem a kérdését, kölyök?

– Igen.

– Ahogy mondja – válaszolta halkan Silenus. – Igen. Ez is voltam, meg az is. És mind a kettő valódi volt. És mind a kettő fájt. És amíg csak élek, szeretni és áldani fogom önt, amiért megmentett, Brawne. Az én szememben mindig képes lesz a levegőn járni. – A szájához emelte a nő kezét, és csókot lehelt rá. – Bemegy?

– Nem, azt hiszem, egy kicsit még sétálgatok a kertben.

A költő tétovázott.

– Jól van. Azt hiszem. Mechek és emberek is járőröznek a palota körül, és a Grendel-Shrike-unk egyelőre nem tért vissza a ráadásra... de azért legyen óvatos, jó?

– Ne feledje – mondta Brawne –, én vagyok a gyilkos Grendel. A levegőben járok.

– Aha, de azért ne kóboroljon el túl messzire a kertektől. Rendben, kölyök?

– Rendben – ment bele Brawne. Megérintette a hasát. – Óvatosak leszünk.

A kertben várt rá, egy olyan szegletben, ahová a fény nem igazán vetült be, amit a figyelőkamerák nem igazán fedtek le.

– Johnny! – nyögte ki Brawne, és gyorsan közelebb lépett a kavicsos ösvényen.

– Ne! – szólalt meg a férfi, és megrázta a fejét, kicsit talán szomorúan. Úgy nézett ki, mint Johnny. Ugyanaz a vörösesbarna haj, mogyoróbarna szem, hegyes áll, kiugró járomcsont, gyengéd mosoly. Kicsit furcsán öltözött, vastag bőrkabátot, széles bőrövet és vaskos cipőt viselt, kezében egy sétabotot tartott, és ahogy közelebb lépett hozzá, a fejébe nyomott egy szőrmesapkát.

Brawne alig egy méterre megállt.

– Hát persze – lehelte halkan. Odanyúlt hozzá, hogy megérintse, és a keze áthatolt rajta, holott nem remegett meg a kép, mint a holóknál szokott.

– Ez a hely még bővelkedik metaszféramezőkben – mondta a férfi.

– Aha – értett egyet a nő, de fogalma sem volt, miről beszél a másik.

– Te vagy a másik Keats. Johnny ikertestvére.

Az alacsony férfi elmosolyodott, és kinyújtotta a kezét, mintha a nő kidudorodó hasára akarná helyezni.

– Mondhatjuk, hogy afféle nagybácsid vagyok, nem, Brawne?

Brawne bólintott.

– Te mentetted meg a csecsemőt... Rachelt... ugye?

– Láttál engem?

– Nem – suttogta Brawne –, de éreztem, hogy ott vagy. – Egy pillanatig habozott. – De nem te voltál az, akiről Ummon beszélt... az emberi VI Empátia-része?

A férfi a fejét ingatta. Hajfürtjei csillogtak a tompa fényben.

– Arra jöttem rá, hogy én az vagyok, aki előtte küldetett el. Kitaposom az utat a tanítómesternek, és attól tartok, egyetlen csodatételem abban állt, hogy kézbe vettem egy kisbabát, és megvártam, amíg valaki átveszi tőlem.

– Nem te segítettél nekem... a Shrike-kal? Nem te lebegtettél?

John Keats felnevetett.

– Nem. És Moneta sem. Az te voltál, Brawne.

A nő hevesen megrázta a fejét.

– Lehetetlen.

– Nem az – hangzott a halk felelet. A férfi megint a hasára tette a kezét, és ő most azt képzelte, hogy érzi is a tenyerét. – „Óh, tűnt derűk arája, íme még itt állsz s dajkál a vén idő s a csend”[17]... – Felpillantott Brawne-ra. – Csak természetes, hogy a tanítómester anyja élvez némi kiváltságot?!

– Hogy kinek az...? – Brawne-nak hirtelen le kellett ülnie, és az utolsó pillanatban talált egy padot. Soha életében nem ügyetlenkedett, de most, hét hónapos terhesen nem tudott kecsesen ülni. Eszébe jutott reggelről a kikötni készülő léghajó. Maga sem tudta, honnan jött a gondolat.

– A tanítómester – ismételte Keats. – Fogalmam sincs, mit fog tanítani, de meg fogja változtatni a világot, és olyan gondolatokat ültet el, amelyek tízezer év múlva kelnek életre.

– Az én kislányom? – kapkodott levegő után Brawne. – A Johnnyval közös gyermekünk?

A Keats-személyiség megvakarta az arcát.

– Az emberi lélek és az MI-logika kereszteződése, amit Ummon és a Mag oly sokáig keresett, s haláluk napjáig nem értettek meg. – Lépett egyet előre. – Csak azt sajnálom, hogy nem lehetek itt, amikor elmondja tanításait. Hogy lássam, milyen hatással lesz a világra. Erre a bolygóra. Más bolygókra.

Brawne-nak zúgott a feje, de meghallott valamit a férfi hangjában.

– Miért? Hol leszel? Mi a baj?

– A Mag a múlté – sóhajtott Keats. – Az itteni adatszférák túl kicsik, hogy akár csak csökkentett formában élhessek bennük... kivéve a HAD fedélzeti MI-jeit, de azt hiszem, az nem nekem való. Soha nem szerettem parancsokat követni.

– És nem tudsz máshová menni? – kérdezte Brawne.

– A metaszférába – válaszolta a férfi a háta mögé sandítva. – De az hemzseg az oroszlánoktól, tigrisektől és medvéktől. Még nem állok rá készen.

Brawne ez utóbbit elengedte a füle mellett.

– Van egy ötletem. – Azzal elmondta.

Szerelmének képmása közelebb jött, átkarolta, és így szólt:

– Te egy valódi csoda vagy, drága hölgy. – Visszahúzódott az árnyékba.

Brawne megrázta a fejét.

– Csak egy terhes nő. – Kidudorodó köntösére tette a kezét. – A tanítómester – mormolta. Aztán Keatshez intézte szavait: – Jól van, te vagy a hírhozó arkangyal. Milyen nevet adjak neki?

Amikor nem érkezett válasz, Brawne felnézett.

Az árnyékban senki sem állt.

Brawne napfelkelte előtt kiért az űrkikötőbe. Nem egy kimondottan víg csapat készült istenhozzádot mondani. A búcsúzással járó szomorúság mellett Martint, a Konzult és Theót macskajaj is kínozta, mivel a másnaposság elleni gyógyszerek hiánycikknek számítottak a Háló utáni Hyperionon. Egyedül Brawne-nak volt jókedve.

– A tetves hajó számítógépe egész reggel meg van kergülve – zsémbelődött a Konzul.

– Hogy érti? – mosolygott Brawne.

A Konzul hunyorogva nézett rá.

– Megkértem, hogy futtassa le a szokásos, kilövés előtti ellenőrzést, erre a hülye hajója versben válaszolt.

– Versben? – vonta fel egyik szatírszemöldökét Martin Silenus.

– Igen... ezt hallgassák... – A Konzul bekapcsolta a komlogját.

Egy Brawne-nak ismerős hang ezt szavalta:

Agyő, Kísértet-lányok! Fejemet

hajtom hűs gyepágy virágaira;

dicsőség-diétán nem élhetek,

érzelgős bohózatban barika!

Álomszerű urnán még maszkotok

tűnjön fel egyszer, három Rémalak!

Búcsúzom! Látomásim sora

tovább kisér, éjjel-nappal lobog;

rest vígságomtól szökjetek tova,

a felhőkbe s többé ne lássalak![18]

– Meghibásodott az MI? – csodálkozott Theo Lane. – Azt hittem, a hajója rendelkezik az egyik legfejlettebb intelligenciával, a Magot leszámítva.

– Így is van – mondta a Konzul. – És nem hibásodott meg. Lefuttattam egy teljes kognitív és műszaki ellenőrzést. Minden rendben. És közben... ezt kapom tőle! – Azzal a komlog kijelzőjére bökött.

Martin Silenus rásandított Brawne Lamiára, hosszan figyelte a mosolyát, majd visszafordult a Konzulhoz.

– Hát, úgy néz ki, a hajója kiművelte magát. Ne is törődjön vele! Jól fog jönni a társaság az oda-és visszaúton.

Az ezt követő csendben Brawne előhúzott egy vaskos paksamétát.

– Búcsúajándék – magyarázta.

A Konzul kibontotta a csomagot. Lassú mozdulatokkal kezdte, ám amikor előbukkant az összehajtogatott, kifakult, agyonrongált kis szőnyeg, vadul letépte a csomagolópapírt. Végigsimított a szőttesen, felnézett, hangja elcsuklott az érzelmektől.

– Honnan... hogy tudta...?

Brawne elmosolyodott.

– Egy bennszülött menekült talált rá a Karla-zsiliptől délre. A jacktowni piacon próbált túladni rajta, amikor véletlenül arra jártam. Senkinek sem akaródzott megvennie.

A Konzul vett egy mély levegőt, és végighúzta a kezét a mintás sárkányszőnyegen, amely elvitte Merin nagyapját arra a sorsdöntő találkozásra nagyanyjával, Sirivel.

– Tartok tőle, már nem lehet repülni vele – sajnálkozott Brawne.

– Csak újra kell tölteni a repülőszálakat – mondta a Konzul. – Nem is tudom, hogy köszönjem meg.

– Nem kell – tiltakozott Brawne. – Ezzel kívánok sok szerencsét az utazásához.

A Konzul megrázta a fejét, átölelte Brawne-t, kezet rázott a többiekkel, és felment a lifttel a hajójába. Brawne és társai visszaballagtak a terminálba.

Egy felhő sem volt a Hyperion lazúrkék egén. A nap mély árnyalatot kölcsönzött a Kantárhegység messzi bérceinek, és meleg idővel kecsegtetett.

Brawne hátranézett a válla felett a Költők Városára és az azon túli völgyre. Még éppen látszott a magasabb Időkripták teteje. A Szfinx egyik szárnyán megcsillant a napfény.

A Konzul ébenfekete hajója alig valami zajjal s egy kevés hővel elrugaszkodott égszínkék lángnyelvén a földtől, és az ég felé emelkedett.

Brawne megpróbált visszaemlékezni a nemrég olvasott költeményekre és szerelme leghosszabb, legszebb befejezetlen művének utolsó soraira:

S ott sietett már fényes Hyperion!

Sarka felett lángot lövellt a leple,

s morajlott, mint földmélyi tűz. Szelíd,

éteri órák rebbentek riadt

galambszárnyakon; és ő csak lobogott…[19]

Brawne érezte, ahogy a meleg szellő belekap a hajába. Arcát az égre emelte, és integetett. Meg sem próbálta leplezni vagy letörölni könnyeit; egyre hevesebben integetett, miközben a sudár hajó megbillent, az égbolt felé hágott hevesen lobogó, kék lángnyelvén, aztán hirtelen – akár egy távoli kiáltás – hangrobbanás rázta meg a sivatagot, s verődött vissza a messzi hegycsúcsokról.

Brawne szabad folyást engedett könnyeinek, és megint integetett, egyre csak integetett, búcsúzott a távozó Konzultól, az égtől, barátaitól, kiket sosem láthat többé, múltja egy darabkájától és a tökéletes, ébenfekete nyílvesszőként felfelé szántó, valamely isten nyilából kilőtt hajótól.

És ő csak lobogott...

JEGYZETEK

[1] A két levélrészlet Péter Ágnes fordítása.

[2] Tóth Árpád fordítása

[3] Imreh András fordítása

[4] Tandori Dezső fordítása

[5] Imreh András fordítása

[6] Kálnoky László fordítása

[7] Tandori Dezső fordítása

[8] Ferencz Győző fordítása

[9] Imreh András fordítása

[10] Péter Ágnes fordítása

[11] Vas István fordítása

[12] Tandori Dezső fordítása

[13] Tandori Dezső fordítása

[14] Rakovszky Zsuzsa fordítása

[15] Ferencz Győző fordítása

[16] Vas István fordítása

[17] Tóth Árpád fordítása

[18] Eörsi István fordítása

[19] Tandori Dezső fordítása

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

MÁSODIK RÉSZ

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TINZENKILENC

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMADIK RÉSZ

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

HARMINCHÁROM

HARMINCNÉGY

HARMINCÖT

HARMINCHAT

HARMINCHÉT

HARMINCNYOLC

HARMINCKILENC

NEGYVEN

NEGYVENEGY

NEGYVENKETTŐ

NEGYVENHÁROM

NEGYVENNÉGY

NEGYVENÖT

EPILÓGUS

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

MÁSODIK RÉSZ

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TINZENKILENC

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMADIK RÉSZ

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

HARMINCHÁROM

HARMINCNÉGY

HARMINCÖT

HARMINCHAT

HARMINCHÉT

HARMINCNYOLC

HARMINCKILENC

NEGYVEN

NEGYVENEGY

NEGYVENKETTŐ

NEGYVENHÁROM

NEGYVENNÉGY

NEGYVENÖT

EPILÓGUS

JEGYZETEK