1999, január. Rakétanyár

Egyik percben ohiói tél; zárt ajtók, csukott ablakok, fagytól megvakult üvegtáblák, csüngő jégcsapok minden háztető ereszén, síelő gyerekek a lejtőkön, bundába burkolt háziasszonyok, akik, mint nagy fekete medvék, cammogtak a jeges utcákon.

És egyszerre a hőség széles hulláma öntötte el a kisvárost. A forró levegő hullámzó tengere; mint amikor valaki nyitva hagyja egy pékség kemencéjének ajtaját. A meleg lüktetett a házacskák, bokrok és gyermekek körül. A jégcsapok lepottyantak, diribdarabra törtek, elolvadtak. Felpattantak az ajtók. Kitárultak az ablakok. A gyerekek ledobálták gyapjúruhájukat. A háziasszonyok lehullatták medvejelmezüket. A hó olvadt, és előbukkant a múlt nyár régi, zöld pázsitja.

Rakétanyár. Ide-oda röpködtek a szavak az emberek között a nyitott, szellőző házakban. Rakétanyár.

A meleg, sivatagi levegő megváltoztatta a jégvirágmintákat az ablakokon, letörölte a művészi munkát.

Sílécek és ródlik egyszerre haszontalanná váltak. A hó, ahogy a városra hullott a hideg égből, forró esővé változott, mielőtt földet ért.

Rakétanyár. Az emberek kihajoltak csepegő verandáikról és figyelték a vörösödő eget. A rakéta a kilövőtéren állt, rózsaszínű tűzfelhőket és kazánhőséget fújtatott. A rakéta hatalmas fúvókájának minden leheletével nyarat hozott ezen a hideg téli reggelen. A rakéta éghajlatokat teremtett, és egy rövid pillanatig nyár borult a földre…

1999, február. Ylla

Volt egy kristályoszlopos házuk a Mars-bolygón egy halott tenger partján, és minden reggel látni lehetett Mrs. K-t, amint a kristályfalakból kinőtt arany gyümölcsöt eszegeti, vagy amint takarítja a házat, marokkal szórva a mágneses port, amely minden szennyet magával magad és kirepül a forró szél szárnyán.

Délutánonként, amikor a megkövült tenger meleg és mozdulatlan volt, és a szőlőfák bágyadtan álltak az udvarban és a távoli, kis marsbeli csontváros teljesen bezárult, és senki sem surrant ki az ajtókon, látni lehetett magát Mr. K-t a szobájában, amint egy fémkönyvet olvasott, végigfuttatta kezét a kidudorodó hieroglifákkal borított lapokon, mintha hárfán játszana. És a könyvből az ujjak játéka nyomán éneklő hang emelkedett, lágy ősi hang, és mesélt arról az időről, amikor a tenger vörösen gőzölgött a parton és az ősi emberek fémrovarok és elektromos pókok fellegeit küldték csatába.

Mr. és Mrs. K húsz éve laktak a halott tenger partján, és elődeik ugyanebben a házban laktak, amely forgott és követte a napot, mint a virágok, tíz évszázada már.

Mr. és Mrs. K nem volt öreg. Szép, barnás bőrük volt, mint a valódi Mars-lakóknak, sárga éremszemük, lágy, zenélő hangjuk. Valaha szerettek vegyi tűzzel képeket festegetni, úszkálni abban az évszakban, amikor a csatornák megteltek a szőlőfák zöld nedvével, és hajnalig beszélgetni a társalgóban a kék foszforarcképek alatt.

Most nem voltak boldogok.

Ezen a reggelen Mrs. K az oszlopok között állt, és figyelte, hogyan melegedik és olvad sárga viasszá a sivatagi homok körben a látóhatáron.

Valaminek történnie kell. Várt.

Figyelte a Mars kék égboltját, mintha azt várná, hogy bármely pillanatban megrándul, összehúzódik, és valamilyen csillogó csodát lök magából a homokra.

Nem történt semmi.

Belefáradt a várakozásba, végigsétált a párolgó oszlopok közt. Enyhe eső kezdett szitálni a csavart oszlopfőkről, lehűtötte az égető levegőt, gyengéden hullott reá. Olyan volt ez forró napokon, mint séta a patakban. A ház padlóján csillogtak a hűs hullámok. Távolról hallotta, amint férje kitartóan játszik a könyvén, ujjai sohasem fáradtak bele az ősi dalokba. Magában azt kívánta, bárcsak őt tartaná a karjában és simogatná, mint egy kis hárfát, annyi ideig és ugyanúgy, mint most a rettenetes könyveit.

De mégse. Megrázta fejét alig észrevehető, megbocsátó vállrándítással. Szempillája lassan leereszkedett arany szemére. A házasság fiatalon megöregíti, megszokottá teszi az embereket.

Hátradőlt egy székben, az rögtön alakjához formálódott, és követte mozdulatait.

Idegesen lehunyta szemét.

Jött az álom.

Barna ujjai remegtek, felemelkedtek, a levegőbe kaptak. Egy pillanat múlva felült, riadtan zihált.

Gyorsan körülnézett, mintha azt várta volna, hogy ott áll valaki. Csalódottnak látszott: az oszlopok közt nem mozdult semmi.

Férje tűnt fel az egyik háromszögű ajtóban. - Szóltál? - kérdezte ingerülten.

- Nem.

- Mintha kiáltottál volna.

- Kiáltottam? Elbóbiskoltam, és álmodtam valamit.

- Nappal? Hiszen nem szokásod.

Így ült, mintha az álom arcul csapta volna. - Milyen furcsa, milyen rettentő furcsa - mormolta. - Az álom.

- Igen? - Férje már vissza is akart térni könyvéhez.

- Egy férfiról álmodtam.

- Férfiról?

- Hat láb egy hüvelyk magas férfi volt.

- Lehetetlenség; hiszen az óriás lenne, idomtalan óriás.

- Valahogyan az asszony keresgélte a szavakat - mégis megnyerő volt. Akármilyen magas volt… És - ó, tudom, hogy butaságnak tartod - kék szeme volt!

- Kék szeme? Uram Isten! - kiáltotta Mr. K. - Mit álmodsz legközelebb? Feltételezem, hogy fekete haja volt?

- Honnan tudod? - kérdezte izgatottan az asszony.

- Egyszerűen a legvalószínűtlenebb színt választottam - mondta hidegen a férfi.

- Igenis, fekete! - kiáltotta az asszony. - És a bőre egészen fehér; ó, rendkívül szokatlan volt! Furcsa egyenruhát viselt, az égből szállt le, és kedvesen mondott valamit. Mosolygott.

- Pont az égből? Micsoda ostobaság.

- Egy fémvalamiben jött, és az csillogott a napon - emlékezett az asszony. Becsukta szemét, hogy megint maga elé idézze. - Álmomban láttam az eget, és az a valami úgy csillogott, mint a levegőbe dobott pénz, és hirtelen növekedett és növekedett, és lágyan lehullott a talajra; hosszú, ezüst jármű, kerek és idegenszerű. És az ezüst tárgy oldalában kinyílt az ajtó, és az a magas férfi lépett ki rajta.

- Ha többet dolgoznál, nem álmodnál ilyen butaságokat.

- Tulajdonképpen tetszett - mondta az asszony, és újra hátradőlt. - Nem hittem volna, hogy ilyen fantáziám van. Fekete haj, kék szem, fehér bőr! Milyen furcsa férfi, és mégis egész csinos.

- Vágyálom.

- Undok vagy. Nem úgy agyaltam ki, egyszerűen a gondolatomba csúszott, mialatt szunnyadtam. Nem is tűnt álomnak. Váratlan és különös volt. Rám nézett, és azt mondta: "A harmadik bolygóról jöttem a hajómon. Nathaniel York vagyok."

- Hülye név, egyáltalán nem is név! - gáncsoskodott a férje.

- Persze hogy hülye, hiszen álom - magyarázta lágyan az asszony. - És még ezt mondta: "Ez az első űrutazás. Csak ketten vagyunk a hajóban, én és a barátom, Bert."

- Megint egy hülye név.

- És még azt is mondta: "Mi a Föld egyik városából jöttünk. Ez a mi bolygónk neve" - folytatta Mrs. K. - Ezt mondta. Igen, a "Föld nevet említette. És ismeretlen nyelven beszélt. Mégis valahogyan megértettem. A gondolatommal. Telepátia, úgy vélem.

Mr. K elfordult. Az asszony egy szóval megállította.

- Yll? - szólította csendesen. - Gondolsz néha arra… szóval, hogy élnek-e emberek a harmadik bolygón?

- A harmadik bolygó alkalmatlan az élet fenntartására - közölte a férje türelmesen. - Tudósaink megállapították, hogy légkörében túl sok az oxigén.

De nem volna elragadó, ha élnének ott emberek? És valamilyen hajóban átutaznának az űrön?

- Igazán, Ylla, tudod, hogy utálom az ilyen érzelgős nyavalygást. Gyerünk dolgozni.

Már későre járt, amikor az asszony énekelni kezdte a dalt jártában a susogó, esőontó oszlopok között. Elénekelte, aztán újra kezdte.

- Miféle dal ez? - fortyant fel végül a férje, mikor belépett, hogy a tűzasztalhoz üljön.

- Nem tudom. - Az asszony felnézett; maga is csodálkozott. Kezét hitetlenkedve szájához emelte.

Alkonyatra hajlott a nap. Amint a világosság eltűnt, a ház becsukódott, mint egy óriás virág. Szél kerekedett az oszlopok között; a tűzasztalon bugyborékolt az ezüst láva fortyogó tócsája. A szél felborzolta az asszony vörösbarna haját, és lágyan dudorászott a fülébe. Csendesen állt, kinézett a tengerfenék nagy és sápadt térségeire, mintha emlékeit akarná felidézni és sárga szeme lágy és, nedves volt.

- Köszöntsd ránk legalább szemed sugarát, s visszaköszönt az enyém - énekelte halkan, csendesen lassan. - Vagy hagyd rajta, s akkor nem kell a bor, hagyd csókod a pohár peremén. - Dúdolt, könnyedén mozgatta kezét a szélben, szemét becsukta. Befejezte a dalt. Nagyon szép volt.

- Sohasem hallottam még ezt a dalt. Te komponáltad - kérdezte a férfi, és élesen figyelte.

- Nem. Igen. Nem, igazán nem is tudom! - Megdöbbenve habozott. - Nem is tudom, hogy mit jelent a szöveg, hiszen más nyelven van.

- Milyen nyelven?

Az asszony húsdarabokat dobott az izzó lávába. - Nem tudom.

Egy pillanat múlva kivette a megfőtt húst, és egy tányéron a férfi elé tette. - Éppen csak valami bolondság, amit én találtam ki, gondolom. Nem is tudom miért.

A férfi nem szólt. Nézte, amint az asszony húsdarabokat süllyeszt a sziszegő tűztóba. Lement a nap. Lassan-lassan belopakodott az éj, megtöltötte a szobát elnyelte az oszlopokat és őket is, mindkettőjüket, és mint valami sötét bor, mennyezetig megtöltötte a lakást. Csak a láva ezüst fénye világította meg arcukat.

Az asszony ismét a furcsa dalt dúdolta.

A férfi hirtelen felugrott székéből, és nagy léptekkel dühösen kiment a szobából.

Később egyedül befejezte vacsoráját.

Amikor felkelt, nyújtózkodott, az asszonyra nézett és ásítva javasolta: - Menjünk el ma este a lángmadarakkal szórakozni a városba.

- Komolyan gondolod? - kérdezte az asszony. Csak nincs valami bajod?

- Mi a különös ebben?

- De fél éve már, hogy nem voltunk sehol…

- Azt hittem, hogy jó ötlet.

- Hirtelen olyan gondos lettél - mondta az asszony.

- Miért beszélsz így? - förmedt rá a férfi. - Menjünk, vagy ne menjünk?

Az asszony kinézett a sápadt sivatagba. Két fehér hold emelkedett az égre. Hűs víz csörgedezett a lábujjai között. Alig észrevehetően megremegett. Nagyon szeretett volna itt ülni csendben hangtalanul, míg bekövetkezik, amit egész nap várt, ami nem történik meg, hiszen lehetetlen, de mégis megtörténhet. Egy dalfoszlány suhant át gondolatain.

- Én…

- Jót tesz neked - sürgette a férfi. - Na gyere, menjünk.

- Fáradt vagyok - mondta az asszony. - Majd máskor.

- Tessék a sálad - a férfi egy fiolát nyújtott feléje. - Hónapok óta nem voltunk sehol.

- De te igen, hetenként kétszer Xi városban. - Nem nézett a férjére.

- Munka - mondta a férfi.

- Úgy? - suttogta magában az asszony.

A fiolából folyadék ömlött ki, kék köddé változott, és kis rezgésekkel a nyaka köré simult.

Izzón, mint egy szénparázs-ágy, várakoztak a hűs, sima homokon a lángmadarak. A felfújódott fehér baldachint ezernyi zöld szalaggal erősítették a madarakhoz, s most enyhén csapódott az éjszakai szélben. Ylla hátradőlt a baldachin alatt. Férjének egy szavára a madarak megugrottak, mint megannyi láng csaptak a sötét ég felé. Megfeszültek a szalagok, a baldachin felemelkedett. Sivítva siklott el alattuk a homok. Elmaradtak a kék dombok, elmaradt az otthonuk, az esőontó oszlopok, a kalitkába zárt virágok, az éneklő könyvek, a padlón susogó patak.

Nem nézett a férjére. Hallotta, hogy odakiált a madaraknak, amint magasabbra emelkedtek, mint tízezernyi forró szikra, piros-sárga tűzkerék az égen, és vontatták a baldachint, mint virágszirmot, lángolva a szélben.

Nem figyelte a halott, csontfaragású városokat amint elsiklottak alattuk, sem az ürességgel és álmokkal telt öreg csatornákat. Repültek a kiszáradt folyók és kiszáradt tavak felett, mint a hold árnyéka, mint valami égő fáklya.

Csak az eget nézte.

A férje beszélt.

Ő csak az eget nézte.

- Hallottad, mit mondtam?

- Mit mondtál?

A férfi sóhajtott. - Figyelhetnél.

- Gondolkoztam.

- Nem is gondoltam, hogy természetimádó vagy; úgy látszik, ma este nagyon érdekel az égbolt - mondta a férfi.

- Olyan gyönyörű.

- Gondoltam - mondta lassan a férje. - Talán látogassuk meg ma este Hulle-t. Szeretnék beszélni vele arról, hogy eltölthetnénk egy kis időt, mondjuk egy hetet, a Kék Hegyekben. Nem volna rossz ötlet…

- A Kék Hegyekben? - Az asszony fél kézzel megkapaszkodott a baldachin szegélyében, ahogy hirtelen a férjéhez fordult.

- Ó, éppen csak eszembe jutott.

- Mikor akarnál menni? - kérdezte remegve az asszony.

- Gondolom, holnap reggel indulhatnánk. Tudod, ki korán kel… - vetette oda csak úgy mellékesen.

- De hiszen sohasem voltunk még ott ilyen korai évszakban.

- Talán éppen azért… - a férfi mosolygott. - Jót tenne nekünk, ha elmennénk. Jó kis csend és nyugalom, tudod. Mást terveztél? Megyünk, ugye?

Az asszony mélyet lélegzett, s kis idő múlva felelt csak: - Nem.

- Micsoda?! - A kiáltás megriasztotta a madarakat. A baldachin megbillent.

- Nem - mondta határozottan az asszony. - Ez végleges. Nem megyek. - A férfi ránézett. Többet egyikük sem szólt. Az asszony elfordult.

A madarak tovább repültek, tízezer tűzvész a szél szárnyán.

Hajnalban a nap a kristályoszlopokon át eloszlatta a ködöt, amely Yllát tartotta, míg aludt. Egész éjjel a padló fölött lebegett a falakból áradó köd lágy szőnyegén. Egész éjjel ezen a csendes folyón aludt, mint csónak a néma vízen. Most eloszlott a köd, fogyott, fogyott alatta, míg végül a padlón találta magát, az ébredés partjain.

Kinyitotta a szemét.

A férje hajolt föléje. Úgy tűnt, mintha már órák óta állna ott, és figyelné. Maga sem tudta, miért: nem tudott a szemébe nézni.

- Megint álmodtál - mondta a férfi. - Hangosan beszéltél, és nem hagytál aludni. Igazán azt hiszem, hogy orvoshoz kellene menned.

- Majd rendbe jövök.

- Sokat beszéltél álmodban.

- Igazán? - Az asszony- összerezzent.

A hajnal hideg volt a szobában. Szürke fény áradt széjjel, amíg ott feküdt.

- Mit álmodtál?

Kicsit gondolkoznia kellett, hogy visszaemlékezzen.

- A hajóról. Megint leszállt az égből, földet ért, és a magas férfi kilépett belőle, és beszélt hozzám. Tréfálkozott, nevetett, és igazán kedves volt.

Mr. K egyik oszlophoz nyúlt. Meleg vízsugár buggyant elő, gőzölgött. A hideg szétfoszlott a szobában. Mr. K arca szenvtelen volt.

- Azután - folytatta az asszony - ez a férfi, aki megmondta, hogy a fura neve Nathaniel York, azt is mondta, hogy szép vagyok, és megcsókolt.

- Azt a!… - fortyant fel a férfi, hirtelen elfordult, fogát csikorgatta.

- Hiszen csak álom! - Az asszony mulatságosnak találta.

- Tartsd meg magadnak a buta női álmaidat!

- Olyan vagy, mint egy gyerek. - Visszasüppedt a vegyi köd utolsó kis maradványára. Egy pillanat múlva halkan felnevetett. - Eszembe jutott még valami az álmomból - vallotta be.

- No, mi az, mi az? - kiáltotta a férfi.

- Yll, olyan rossz hangulatban vagy.

- Mondd meg! - követelte. - Nem lehet titkod előttem! - Sötét és merev arccal hajolt föléje.

- Még sohasem láttalak ilyennek - szólt félig ijedten, félig mulatva az asszony. - Csak annyi történt, hogy ez a Nathaniel York nevű férfi azt mondta nekem… szóval azt mondta nekem, hogy elvisz magával a hajóján az égbe, az ő bolygójára. Hát nem nevetséges?

- Nevetséges, az ám! - A férfi szinte sikoltott. - Hallottad volna csak, ahogyan susogtál neki, ahogyan dörgölőztél hozzá, ahogyan énekeltél vele, ó, Uramisten, egész éjszaka. Csak hallottad volna magadat!

- De Yll!

- Mikor köt ki? Hol száll le az átkozott hajójával?

- Yll, csendesebben.

- Fene essen a csöndbe! - Mereven föléhajolt. - És álmodban - megragadta az asszony csuklóját - a hajó nem odaát, a Zöld Völgyben kötött ki? Beszélj!

- De igen… Igen, ott…

- És ma délután kötött ki, igaz? - gyötörte tovább az asszonyt.

- Igen, igen, azt hiszem, igen, de hiszen csak álom!

- Nos - mereven eltaszította magától a kezét -, szerencséd, hogy igazat beszélsz! Minden szót értettem, amit álmodban mondtál. Említetted a völgyet és az időpontot is.

Lihegve járkált az oszlopok között, mint akit megvakított a villámcsapás. Lassanként lecsendesedett a lélegzete. Az asszony úgy figyelte, mint a háborodottat. Végül felkelt, és hozzálépett. - Yll - suttogta.

- Nincs semmi bajom.

- Beteg vagy?

- Nem. - Fáradt mosolyt kényszerített magára. - Csak gyerekes voltam. Bocsáss meg, drágám. - Esetlenül ráveregetett az asszonyra. - Túl sokat dolgoztam az utóbbi időben. Ne haragudj. Gondolom, talán pihennék egy kicsit.

- Annyira ingerült voltál…

- Most már rendben vagyok. Nagyszerűen érzem magam. - Sóhajtott. - Felejtsük el. Figyelj csak, hallottam tegnap egy viccet Uelről, és el is akartam mondani neked. Mit szólnál, ha míg készíted a reggelit, elmondanám a viccet, és ezt az egész ügyet szépen elfelejtenénk?

- Csak álom volt.

- Természetesen. - Gépiesen megcsókolta az arcát. - Csak álom.

Délben a nap magasan állt, forróság volt, a dombok vibráltak a fényben.

- Nem mész a városba? - kérdezte Ylla.

- A városba? - a férfinak megrebbent a szemöldöke.

- Mindig ezen a napon szoktál menni… - Az asszony megigazított egy virágkalitkát az állványon. A virágok megmozdultak, és kitátották éhes, sárga szájukat.

A férfi becsukta könyvét. - Nem. Nagyon meleg van, és már késő is.

- Értem. - Az asszony befejezte a rakosgatást, és az ajtó felé indult. - Mindjárt visszajövök.

- Várj csak egy percet! Hová mész?

Az asszony gyorsan az ajtónál termett. - Paóhoz megyek. Meghívott.

- Ma?

- Rég nem láttam. Itt lakik nem messze.

- Odaát a Zöld Völgyben, ugye?

- Igen, rövid séta az egész, nincs messze, gondoltam… - Sietett.

- Sajnálom, igazán sajnálom - mondta a férfi, azzal utána futott, hogy visszahozza, gondterhelt arccal, mintha elfelejtett volna valamit. - Jaj, nem is szóltam, hogy ma délutánra meghívtam dr. Nlle-t.

- Dr. Nlle-t? - az asszony az ajtó felé húzódott.

A férfi megfogta a könyökét, és befelé húzta.

- Igen.

- De Pao…

- Pao várhat, Ylla. Fogadnunk kell dr. Nlle-t.

- Csak néhány percre.

- Nem lehet, Ylla.

- Nem?

A férfi a fejét rázta. - Nem. Egyébként is gyalog borzasztó hosszú az út Paóhoz. Át a Zöld Völgyön és azután végig a nagy csatorna mentén, nem? És nagyon, nagyon meleg lesz, és dr. Nlle el lesz ragadtatva, hogy láthat. Helyes?

Az asszony nem felelt. Szeretett volna elszabadulni és futni, futni. Ordítani szeretett volna, de csak ült a székben, lassan mozgatta ujjait, kifejezéstelenül bámult rájuk, mint aki kelepcébe esett.

- Ylla? - mormolta a férfi. - Itt maradsz, ugye?

- Igen - válaszolt hosszú idő múlva. - Itt maradok.

- Egész délután?

Színtelen hangon válaszolt. - Egész délután.

Délutánig dr. Nlle nem érkezett meg. Ylla férje nem nagyon csodálkozott ezen. Később azután morgott valamit, egy faliszekrényhez lépett, és elővett egy gonosz fegyvert, hosszú, sárgás csövet végén fújtatóval és egy ravasszal. Megfordult, arcát ezüstötvözetből kovácsolt kifejezéstelen álarc fedte. Mindig ezt viselte, amikor érzéseit el akarta rejteni; az álarc hajszálpontosan követte keskeny arcának, állának és homlokának dudorait és mélyedéseit. Az álarc fénylett, s ő kezében tartotta a gonosz fegyvert és nézte.

Állandó zúgás, rovarok zümmögése hallatszott belőle.

A fegyverből éles sivítással arany méhek raját lehetett kilőni. Borzalmas, mérgezett fullánkú aranyméheket, amelyek dolguk végeztével élettelenül, mint a magvak, a homokra hullottak.

- Hová mész? - kérdezte az asszony.

- Tessék? - A férfi a fújtatóra figyelt és a gonosz zümmögésre. - Ha dr. Nlle késik, várjon rá az ördög. Kimegyek egy kicsit vadászni. Majd hazajövök. Te biztosan itt maradsz, ugye? - Az ezüst álarc villogott.

- Igen.

- Mondd meg dr. Nlle-nek, hogy sietek haza. Csak vadászni mentem.

A háromszögű ajtó becsukódott. A férfi léptei elhaltak lefelé a dombon.

Az asszony utánanézett, figyelte, hogyan távolodik a napfényben, míg el nem tűnt. Aztán folytatta munkáját, szórta a mágneses port, és leszedte a kristályfalakról az érett gyümölcsöt. Energikusan és figyelmesen dolgozott, de néha szinte megdermedt, mert rajtakapta magát, hogy azt a különös, emlékezetes dalt énekli, és hogy az eget nézni a kristályoszlopokon túl.

Visszafojtotta lélegzetét, mozdulatlanul állt és várt.

Mind közelebb jött.

Bármely pillanatban megtörténhet.

Olyan volt, mint azokon a napokon, amikor hallatszik a közeledő vihar, és előtte a várakozás csendje, és érezhető a légkör legkisebb nyomása, amint szakaszosan dübörög a vihar a föld felett árnyaival és gőzeivel. A változás nyomja a fület, és a közeledő vihar mintha ég és föld közt függne. És valami megremegett. Foltos és színes az ég, a felhők megvastagodtak; elszíneződtek a hegyek, mintha vasból lennének. A virágok a kalitkákban halkan, figyelmeztetően sóhajtoztak. Az ember érzi, hogy a haja lassan emelkedik. Valahol a házban hangóra énekel: "idő, idő, idő…" finoman, alig hangosabban, mintha víz csepegne bársonyra.

És itt a vihar. Az elektromos villanások, a mindent elborító sötét áradat és a zuhatag fekete hangja, mely mintha örökre körülzárná az embert.

Most is így volt. Vihar közeledett, pedig tiszta volt az ég. Villámcsapás készült, pedig egyetlen felhő sem látszott.

Ylla végigment a moccanatlan levegőjű nyári házon. Bármelyik pillanatban lecsaphat az égből a villám. Jön a mennydörgés. Füstgomoly, csend, léptek az ösvényen, kopogtatás a kristály ajtón, és ő fut, hogy kinyissa.

"Bolond Ylla! - szidta magát. - Minek találsz ki pihent agyaddal ilyen vad dolgokat?"

És ekkor megtörtént.

Érezni lehetett: valami nagy tűz melege vonult át az égen. Örvénylő, zúgó hang hallatszott, fémes villanás kísérte.

Ylla felkiáltott.

Végigfutott az oszlopok között, és kitárta az ajtót. Szemben a dombok. De egyéb sehol, semmi.

Már-már lerohant a dombon, de visszatartotta magát. Itt kell maradnia, nem mehet sehova. A doktor látogatóba jön, és férje megharagszik, ha most elfut.

Az ajtóban várt, kapkodta a levegőt, karját kitárta.

Szeretett volna ellátni a Zöld Völgyig, de nem látott semmit.

Ostoba asszony. Visszament. Az a híres fantáziád, gondolta. Csak egy madár villant, vagy egy falevél, vagy a szél, vagy egy hal a csatornában. Ülj le. Nyugodj meg. Leült.

Ekkor lövés hangzott.

Tisztán, élesen; a gonosz rovarfegyver hangja.

Az ő teste is megrándult.

Messziről jött. Egyetlen lövés. A méhek gyors, távoli zümmögése. Egy lövés. És azután a második precízen és hidegen és messze.

Ismét megrándult, és nem tudni, miért, felugrott, sikoltott, mintha sohasem akarná a sikoltozást abbahagyni. Teljes lendülettel átrohant a házon, és megint feltépte az ajtót.

A visszhang elhalt.

Vége.

Sápadtan várt az udvarban öt percig.

Aztán lassú léptekkel, fejét lecsüggesztve járkált az oszlopos szobákban, meg-megérintett valamit, szája remegett, végül leült, egyedül, a sötét borral telítődő szobában, és várt. Sála szélével törölgetni kezdett egy borostyánpoharat.

És ekkor messziről léptek hallatszottak; csikorogtak a törékeny, apró sziklákon.

Felkelt és a magányos szoba közepére állt. A pohár kiesett ujjai közül, és darabokra tört.

A lépések az ajtó előtt tétováztak.

Szólaljon meg? Kiáltson fel, hogy: "Jöjj már, ó, jöjj?"

Egy kissé előrelépett.

A léptek közeledtek a teraszon. Egy kéz lenyomta a kilincset.

Rámosolygott az ajtóra.

Az ajtó kinyílt. Mosolya eltűnt.

A férje volt. Tompán villogott az ezüst álarc.

Belépett a szóbába, és egy pillanatig ránézett. Azután felkattantotta a fegyver tárát, két döglött méhet kipöckölt; hallatszott, ahogyan estükben a padlóhoz ütődtek, rájuk lépett, és az üres fegyvert a szoba sarkába tette. Ylla lehajolt és újra és újra próbálgatta, sikertelenül, összeszedni a széttört pohár darabjait.

- Mit tettél? - kérdezte.

- Semmit. - A férfi hátat fordított. Levette az álarcot.

- De a fegyver… Hallottam, hogy tüzeltél. Kétszer.

- Csak vadásztam. Néha az ember szeret kicsit vadászni. Megérkezett dr. Nlle?

- Nem.

- Várj egy percet. - Bosszankodva csettintett az ujjaival. - Most jut eszembe, hiszen holnap délután kell jönnie. Jaj, de buta vagyok.

Asztalhoz ültek. Az asszony csak nézte az ételt, de keze nem mozdult.

- Mi baj? - kérdezte a férfi, de nem nézett fel, miközben a húst a fortyogó lávába mártotta.

- Nem tudom. Nem vagyok éhes - mondta az asszony.

- Miért nem?

- Nem tudom, éppen csak nem kívánom.

A szél feltámadt az égen, a nap lement. A szoba kicsi lett, és hirtelen kihűlt.

- Próbáltam visszaemlékezni - mondta az asszony a csendes szobában, szemközt hideg, merev, arany szemű férjével.

- Mire? - A férfi a borát kortyolgatta.

- Arra a dalra, arra a gyönyörű szép dalra. - Az asszony lecsukta szemét, és dúdolt, de ez valami más volt. - Elfelejtettem. Pedig nem akarom elfelejteni, mindig emlékezni akarok rá. - Mozgatta a kezét, mintha a ritmus segíthetne visszaidézni az egészet az emlékezetébe. Aztán hátradőlt a széken. - Nem jut eszembe… - Sírni kezdett.

- Miért sírsz? - kérdezte a férfi.

- Nem tudom, nem tudom, de nem tehetek róla. Szomorú vagyok, és nem tudom, miért, de sírok. - Fejét kezébe hajtotta, válla meg-megrázkódott.

- Holnapra jobban leszel - mondta a férfi.

Az asszony nem nézett rá, csak az üres pusztaságot nézte és a fényes csillagokat, amelyek most feltűntek a fekete égen, és messziről hallatszott a feltámadt szél zúgása és a víz hideg kavargása a hosszú csatornákban. Reszketve lehunyta szemét.

- Igen - mondta -, holnapra jobban leszek.

1999, augusztus. A nyári éjszaka

A kőteraszokról csoportokba és fürtökbe verődött emberek szivárogtak a Kék Hegyek árnyékaiban lefelé. Lágy esti fénnyel világítottak a csillagok és a Mars két fényes holdja. A márvány-amfiteátrum mögött, a sötétben és a messzeségben kis városok és villák feküdtek; ezüst vizű tavak álltak mozdulatlanul csatornák csillogtak horizonttól horizontig. Nyári este volt a békés és pallérozott Mars-bolygón. Finom faragású bárkák suhantak fel és alá a zöld borcsatornák tükrén, mint megannyi bronzvirág.

A hosszú, végtelenül hosszú lakásokban, amelyek mint csendes kígyók kanyarogtak a dombokon, szerelmesek feküdtek, ernyedten suttogva a hűs, éjszakai fekhelyeken. Az elkésett gyermekek végigfutottak a fáklyavilágítású sétányokon, kezükben az arany pókok szövedékhártyákat vetettek ki magukból. Itt-ott késői vacsorát készítettek az ezüstösen fortyogó és sziszegő lávaasztalokon. A Mars éjszakai oldalán száz város amfiteátrumában gyűltek össze kényelmesen a barna, aranypénz-szemű Mars-lakók, a színpadokra figyeltek; zenészek játszottak ott finom muzsikát, amely mint a virágillat emelkedett a csendes levegőbe.

Egyik színpadon egy nő énekelt.

A hallgatóság mozgolódni kezdett.

A nő abbahagyta az éneket. Kezét nyakára tette. Intett a zenészeknek, és azok újra kezdték a játékot. A zenészek játszottak, és ő énekelt, és most a hallgatóság sóhajtott és előrehajolt, néhány férfi meglepetten felállt, és mintha hirtelen tél fagya suhant volna át az amfiteátrumon. Mert a dal, amit a nő énekelt, furcsa, idegen és ijesztő volt. Megpróbálta visszatartani az ajkáról csendülő szavakat, de a szavak tovább szóltak:

Ahogy itt jár-kél, szép, miként

a csillagtüzes éjszaka;

fénybe árnyat és árnyba fényt

szür arca, szeme, mosolya…[1]

Az énekesnő szájára szorította a kezét. Megrettenve állt ott.

- Milyen szöveg ez? - kérdezték a zenészek.

- Milyen dallam ez?

- Milyen nyelven énekel?

És mikor ismét belefújtak arany kürtjeikbe, idegen zene áradt belőlük, és lassan elborította a hallgatókat, akik most hangosan beszélni kezdtek és felálltak.

- Mi bajod van? - kérdezték a zenészek egymástól.

- Milyen dallamot játszottál?

- Hát te milyen dallamot játszottál?

Az énekesnő sírva fakadt, és kifutott a színpadról. És a közönség kitódult az amfiteátrumból. És mindenütt hasonlóképpen történt körös-körül a Mars ideges városaiban. Hideg örvénylett, mint a magasból hulló fehér hó.

A fekete sétányokon, a fáklyák alatt énekeltek a gyerekek:

Hogy keresi! Nincs? A kamrában a kincs!

Jó kutyuskám, kár, ugye kár?[2]

- Gyerekek! - kiáltottak rájuk mindenfelől. - Miféle rigmus ez? Honnan szedtétek?

- Csak úgy eszünkbe jutott. Ezek olyan szavak, nem is értjük, hogy mi…

Ajtók csapódtak. Kiürültek az utcák. Zöld csillag emelkedett a Kék hegyek fölé.

A Mars éjszakai oldalán arra ébredtek a szerelmesek, hogy szeretteik dúdolnak a sötétben.

- Miféle dallam ez?

És ezernyi villában, éjnek éjszakáján sikoltozva riadtak fel az asszonyok. Csillapítgatni kellett őket, míg könnyek csorogtak az arcukon.

- Nono, aludj. Mi a baj? Álmodtál?

- Valami borzasztó történik reggelre.

- Nem történhet semmi, nálunk minden rendben van.

Hisztérikus zokogás: - Mindig közelebb jön, és közelebb és közelebb!

- Semmi sem történhet velünk. Mi történhetne. Aludj már.

Csend volt a Marson a mély hajnali szürkületben, olyan csend, mint egy hűvös és fekete kútban, a csillagok ragyogtak a csatornák vizében, a szobákban a gyermekek szuszogtak pókjaikkal a kezükben, a szerelmesek egymás karjában, a holdak lementek, kialudtak a fáklyák, üresen tátongtak a kőamfiteátrumok.

Az egyetlen hang közvetlen hajnal előtt messze egy magányos utcán az éjjeliőré volt, aki egyedül járkált a sötétben, és valami nagyon-nagyon furcsa dalt dúdolgatott…

1999, augusztus. A földi emberek

Bárki volt is, aki az ajtón kopogtatott, csak nem akarta abbahagyni. Mrs. Ttt kinyitotta az ajtót. - Tessék?

- Ön angolul beszél! - Az ajtóban álló férfi meghökkent.

- Úgy beszélek, ahogy beszélek - mondta az asszony.

- Csodálatos angolsággal! - A férfi egyenruhát viselt. Még hárman álltak mellette, felhevülten, mosolyogtak, piszkosak voltak.

- Mit akarnak? - kérdezte Mrs. Ttt.

- Ön Mars-lakó! - A férfi mosolygott. - Bizonyára nem ismeri ezt a szót. Ez földi kifejezés. - Emberei felé bólintott. - Mí a Földről jöttünk. Williams kapitány vagyok. Még egy órája sincs, hogy kikötöttünk a Marson. Itt vagyunk, a második expedíció. Volt egy első is, de nem tudjuk, hogy mi történt vele. De mi itt vagyunk. És ön az első Mars-lakó, akivel találkozunk!

- Mars-lakó? - a nő felvonta a szemöldökét.

- Úgy értem, hogy ön a Nap negyedik bolygóján él. Így van?

- Minden iskolás tudja - vágott vissza, s haragosan méregette őket.

- Mi pedig - tömpe, rózsaszín kezét mellére szorította a férfi -, mi a Földről jöttünk. Így van, emberek?

- Igen, uram - felelték kórusban.

- Ez Tyrr bolygó - mondta az asszony -, ha már az igazi nevét akarják tudni.

- Tyrr, Tyrr. - A kapitány fáradtan nevetett. - Micsoda finom név! De mondja, jóasszony, hogy beszél maga ilyen tökéletesen angolul?

- Nem beszélek, gondolkodom - mondta az asszony. - Telepátia! Jó napot. - És becsapta az ajtót.

Egy perc múlva ez a szörnyű pasas megint kopogott.

Az asszony felrántotta az ajtót. - Most mit akar? - kérdezte csodálkozva.

A férfi még mindig ott állt, mosolyogni próbált kissé meghökkenten. Kinyújtotta a kezét. - Azt hiszem, nem érti…

- Mit? -- vakkantotta az asszony.

A férfi meglepetten bámult rá. - Mi a Földről jöttünk!

- Nem érek rá - mondta az asszony. - Még főznöm kell és takarítanom és varrnom és mindent. Nyilvánvaló, hogy maguk Mr. Ttt-t keresik. Fent van a dolgozószobájában.

- Igen - mondta a földi ember, és zavartan pislogott. - Mindenesetre lássuk Mr. Ttt-t.

- Dolgozik. - Az asszony megint becsapta az ajtót.

A következő kopogás már szemtelenül hangos volt.

- Ide figyeljen! - kiáltotta a férfi, amikor az ajtó ismét feltárult. Beugrott, mintha rajta akarna ütni. - Nem így bánnak a látogatókkal!

- A tiszta padlóm - sikoltotta az asszony. - Sár! Kifelé! Ha a házamba lépnek, először mossák le a bakancsukat!

A férfi kelletlenül nézegette sáros bakancsát. - Mit törődik ilyen közönséges vackokkal. Hiszen most ünnepelnünk kell! - Hosszan nézte az asszonyt, mintha tekintetével akarná megértetni magát.

- Ha a kristálysüteményem odaégett maga miatt - kiáltotta Mrs. Ttt -, kiseprűzöm a házamból.

Benézett a kis forró kemencébe. Kipirultan, verejtékesen tért vissza. Szeme rikító sárga volt, bőre világosbarna, ő maga vékony és gyors, mint egy rovar. Fémes és éles hangon beszélt. - Maradjanak itt, megnézem, hogy bemehetnek-e Mr. Ttt-hez. Mit is akarnak?

A férfi csúnyán elkáromkodta magát, mintha az asszony kalapáccsal vert volna a kezére. - Mondja meg neki, hogy a Földről jöttünk, és ez rajtunk kívül senkinek sem sikerült!

- Micsoda? - Az asszony felemelte barna kezét.

- Különben nem számít. Rögtön jövök.

Lépteinek hangja végigrebbent a kőházon.

Kívül a Mars óriási kék ege forró és csendes volt, mint a meleg, mély tengervíz. A Mars pusztaságai repedeztek a napon, mint valami prehisztorikus cserépfazék, hőhullámok emelkedtek és vibráltak fölötte.

Egy közeli kis domb tetején feküdt a kis rakétahajó.

Széles lábnyomok vezettek a rakétától ennek a kőháznak az ajtajáig.

Most civakodás hallatszott fentről. Az emberek az ajtóban egymásra néztek, lábukat váltogatták, ujjaikat mozgatták, és derékszíjukat markolászták. Odafent férfihang kiabált. Női hang replikázott. Negyedóra múlva a Föld emberei nem tudták már, hogy mit csináljanak, és kezdtek ki-be sétálni a konyha ajtaján.

- Cigaretta? - kérdezte az egyik.

Valaki előkotort egy paklit, rágyújtottak. Sápadt, fehér füstgomolyokat pöfékeltek. Rendbe hozták egyenruhájukat, megigazították gallérjukat. Odafent tovább duruzsoltak és kántáltak a hangok. A férfiak vezetője órájára pillantott.

- Huszonöt perc - mondta. - Mi az ördögöt csinálhatnak ezek odafent? - Az ablakhoz ment és kinézett.

- Jó meleg van - mondta az egyik férfi.

- Ehem - jegyezte meg valaki a kora délután túlfűtött melegében. A hangok suttogássá halkultak, majd elcsendesedtek. Mély csend volt a házban. A férfiak csak saját lélegzetüket hallhatták.

Eltelt egy óra csendben. - Remélem, nem csináltunk valami zűrzavart - mondta a kapitány. Beljebb ment, és bekukkantott a lakószobába.

Mrs. Ttt ott volt, és a szoba közepéből kinőtt virágokat locsolta.

- Tudtam, hogy valamit elfelejtettem - mondta, amikor meglátta a kapitányt. Kivezette a konyhába.

- Sajnálom - és átadott neki egy papírdarabot -, Mr. Ttt nem ér rá. - Visszatért a főzéshez. - Egyébként is nem Mr. Ttt a maguk embere, hanem Mr. Aaa. Vigyék ezt a papírt a legközelebbi farmra, a kék csatorna mentén, és Mr. Aaa mindent megmond maguknak, amit tudni akarnak.

- Nem akarunk tudni semmit - közölte a kapitány, és elbiggyesztette vastag száját. - Már tudjuk.

- Ott a papír, mit akar még? - kérdezte az asszony keresetlenül. Többet ki sem nyitotta a száját.

- No jó -- mondta a kapitány, s nem akaródzott mennie. Álldogált, mintha még várna valamit. Akárcsak egy gyerek az üres karácsonyfa alatt. - No jó - mondta megint. - Gyerünk, emberek.

A négy férfi kilépett a csendes, forró napba.

Fél órával később Mr. Aaa, aki könyvtárában ült és fémcsészéből elektromos tüzet kortyolgatott, hangokat hallott kintről, a kövezett útról. Kihajolt az ablakpárkányon, és nézte a négy egyenruhás embert, akik felfelé integettek neki.

- Ön Mr. Aaa? - kérdezték.

- Én vagyok.

- Mr. Ttt küldött bennünket önhöz! - kiáltotta a kapitány.

- Miért? - kérdezte Mr. Aaa.

- Mert nem ér rá!

- Hát ez aztán igen - mondta Mr. Aaa gúnyosan.

- Azt hiszi, hogy nekem nincs is más dolgom, csak azokat fogadni, akikkel ő nem akar bajlódni, mert nem ér rá?

- Nem ez a lényeges, uram - kiáltotta a kapitány.

- De nekem igen. Rengeteg olvasnivalóm van még. Mr. Ttt tapintatlan. És ez nem is az első eset, hogy így jár el velem szemben. Ne hadonásszon, uram, míg be nem fejeztem. Inkább figyeljen. Az emberek általában figyelnek, ha én beszélek. Lesz szíves udvariasan figyelni, vagy meg sem szólalok.

A négy férfi kényszeredetten toporgott az udvaron, egy ízben a kapitány ki akarta nyitni a száját, homlokán kidagadtak az erek, és néhány kis könnycsepp csillant meg a szemében.

- No mármost - leckéztette őket Mr. Aaa -, megengedhetőnek tartják Mr. Ttt faragatlanságát?

A négy ember fölfelé bámult a hőségben. A kapitány azt mondta: - A Földről jöttünk!

- Én ezt modortalanságnak tartom… - morfondírozott Mr. Aaa.

- Rakétahajó. Azzal jöttünk. Ott van a dombon.

- Nem első eset, hogy Ttt ilyen ésszerűtlenül járt el, tudják?

- A Földről, egész idáig!

- Legszívesebben felhívnám, és jól megmondanám a magamét.

- Csak mi négyen, én meg ez a három ember, a legénység.

- Felhívom, bizony felhívom.

- Föld. Rakéta. Emberek. Utazás. Űr.

- Felhívom, és jól legorombítom! - kiáltotta Mr. Aaa. Ezzel eltűnt, mint egy báb a színpadról. Egy percig dühös hangok hallatszottak valamilyen furcsa szerkezetfélén keresztül. Lent a kapitány és legénysége várakozón pillantott vissza az ügyes rakétahajóra, amely ott feküdt a dombon, és kedves és szeretetre méltó és finom volt.

Mr. Aaa diadalittas ábrázattal bukkant fel az ablakban. - Kihívtam párbajra, istenemre! Párbajra!

- Mr. Aaa… - kezdte újra csendesen a kapitány.

- Lepuffantom, hallották?

- Mr. Aaa, mondanék önnek valamit. Hatvanmillió mérföldet utaztunk.

Mr. Aaa most nézte meg először a kapitányt. - Mit is mondott, honnan jöttek?

A kapitány arcán bágyadt mosoly villant meg. Odasúgta embereinek: - No végre, helyben vagyunk. - Odakiáltott Mr. Aaa-nak:

- Hatvanmillió mérföldet utaztunk. A Földről!

Mr. Aaa ásított. - A jelenlegi konstellációban csupán ötvenmillió. - Felkapott egy ijesztő külsejű fegyvert. - Nos, mennem kell. Fogják ezt az ostoba iratot, bár nem tudom, mi hasznuk lesz belőle, és menjenek át a dombon abba a kisvárosba, Ioprba, mondjanak el mindent Mr. Iii-nek. Ő a maguk embere. Nem Mr. Ttt, mert ő hülye, és megyek és megölöm. És nem is én, mert maguk nem az én munkakörömbe tartoznak.

- Munkakör, munkakör - makogta a kapitány.

- Hát meg van határozva, kinek a munkaköre üdvözölni a földi embereket?

- Ne butáskodjon, ezt mindenki tudja! - Mr. Aaa lerohant a lépcsőn. - Isten velük! - És vágtatott lefelé a kövezett úton, mint egy megvadult körző két szára.

A négy utazó megdöbbenten állt. Végül megszólalt a kapitány: - Hát csak találunk valakit, aki meghallgat minket.

Lehet, hogy fel kellene szállnunk és újra leszállnunk - mondta az egyik férfi fakó hangon. Talán fel kellene szállnunk és megint kikötnünk. Időt adni nekik az ünnepség megszervezésére.

- Lehet - hagyta rá fáradtan a kapitány.

A kisvárosban hullámzott a tömeg, az emberek ki-be jártak az ajtókon, kiáltozva üdvözölték egymást, és arany maszkot, kék maszkot és a változatosság kedvéért bíborvörös maszkot viseltek, ezüst szájú és bronz szemöldökű maszkot, mosolygó maszkot és homlokráncoló maszkot, viselőjük hangulata szerint.

A négy férfi, izzadtan a hosszú gyaloglástól, megállt, és megkérdezte egy kislánytól, hogy hol lakik Mr. Iii.

- Ott - intett a gyerek.

A kapitány türelmetlenül és vigyázatosan fél térdre ereszkedett, és az édes, fiatal arcba nézett. Kisleány, szeretnék veled beszélni.

Térdére ültette a kisleányt, keskeny barna kezét szépen a maga nagy mancsába fogta, mintha éppen altató mesébe kezdene, amelyet lassan, türelmesen és boldogan formál gondolatban.

- Hát akkor figyelj szépen ide, kislányom. Fél évvel ezelőtt is jött egy rakéta a Marsra. Egy York nevű ember ült benne meg a társa. Hogy mi történt velük, nem tudjuk. Lehet, hogy lezuhantak. Egy rakétában jöttek. Mint mi. Azt aztán látnod kellene! Nagy, nagy rakéta! Így hát mi vagyunk a második expedíció, mi követtük az elsőt! És egészen a Földről jöttünk idáig…

A kisleány elhúzta egyik kezét, s anélkül, hogy gondolt volna rá, kifejezéstelen arany maszkot húzott az arcára. Azután, miközben a kapitány tovább beszélt, elővett egy arany játékpókot, leengedte a földre. A játékpók engedelmesen felmászott a térdére, és az érzéketlen maszk résein át hidegvérűen követte a játékpók mozdulatait, míg a kapitány gyengéden meg-megrázogatta, és rákényszerítette a történetet.

- Mi földi emberek vagyunk - mondta. - Elhiszed?

- Igen. - A kisleány az útra nézett, és lábujjait mozgatta a porban.

- Nagyszerű! - A kapitány kissé tréfásan, de kissé gonoszul megcsípte a karját, hogy reá figyeljen. - Mi rakétahajót építettünk magunknak. Elhiszed?

A kisleány az orrát piszkálta. - Igen.

- És - ne piszkáld az orrod, kislány - én vagyok a kapitány, és…

- A történelem folyamán még soha senki sem szelte át az űrt egy nagy rakétahajóban - szavalt az apróság csukott szemmel.

- Csodálatos! Honnan tudod?

- Ó, telepátia. - Csak úgy mellékesen a térdébe törölte az ujját.

- Hát nem vagy egy cseppet sem izgatott? - kiáltotta a kapitány. - Nem is örülsz?

- Legjobb lesz, ha egyenesen Mr. Iii-hez mennek - A játékot megint a földre eresztette. - Mr. Iii örömest beszélget magukkal. - Elfutott, a játékpók engedelmesen bukdácsolt utána.

A kapitány ott guggolt, karját kinyújtotta, és a kislány után bámult. Szemét elfutotta a könny. Üres kezére pillantott. Szája tátva maradt. Három ember ott álldogált, alattuk az árnyékuk. Oda köptek utca kövére…

Mr. Iii nyitott ajtót. Épp indul egy előadásra, de van még egy perc ideje, ha gyorsan bejönnek és elmondják, hogy mit óhajtanak…

- Egy kis figyelmet - mondta a kapitány kivörösödött szemmel és fáradtan. - A Földről jöttünk, van egy rakétánk, négyen vagyunk, legénység és kapitány, elfáradtunk, éhesek vagyunk, és szeretnénk egy helyet, ahol alhatnánk. Szeretnénk, ha valaki átnyújtaná a város kulcsát, vagy valami hasonlót, és ha valaki megrázná a kezünket, és azt mondaná, hogy "hurrá" és "gratulálunk, öregfiú." Hát körülbelül ez minden.

Mr. Iii magas, karcsú, finom alkatú férfi volt, vastag sötétkék kristályokkal sárgás szemén. Íróasztala fölé hajolt, valamiféle papírokat vizsgálgatott, és időnként átható pillantást vetett vendégeire.

- Nos, nincs nálam az űrlap, legalábbis úgy látszik. - íróasztala fiókjában kotorászott. - Hová is tettem az űrlapokat? - Töprengett. - Valahová, valahová. Na végre, itt vannak. Tessék! - Ropogtatva odanyújtotta a papírokat. - Természetesen alá kell írnia ezeket a papírokat.

- Mire való ez a cirkusz?

Mr. Iii sötét, üveges pillantást vetett rá. - Azt állítja, hogy a Földről jött, nemde? Ha így van, akkor alá kell írnia.

A kapitány aláírta a nevét. - Kívánja, hogy a legénység is aláírja?

Mr. Iii a kapitányra nézett, aztán a három másikra, és csúfondárosan felkacagott: - Hogy ők aláírják? Ho-hó! Hát ez csodálatos! Hogy ők, ó, hogy ők is aláírják? - Könnyek potyogtak a szeméből, a térdét csapkodta, meggörnyedt, úgy nevetett, tele szájjal. Megkapaszkodott az asztalban. - Még hogy ők is aláírják?

A négy ember morgott. - Mi ebben a vicces?

- Hogy ők is aláírják? - sóhajtott Mr. Iii a kacagástól elgyengülten. - Hát ez nagyon vicces. El kell mondtam Mr. Xxx-nek. - Megvizsgálta a kitöltött űrlapot, és egyre csak nevetett. - Úgy látszik, minden rendben van. - Bólintott. - Még a beleegyezés az euthanasiába is, ha a végső lépés szükségessé válna. - Fojtottan felvihogott.

- Beleegyezés… mibe?

- Hallgasson. Adok valamit magának. Tessék! Fogja ezt a kulcsot.

A kapitány elpirult. - Nagy megtiszteltetés.

- Nem a város kulcsa, maga bolond - csattant fel Mr. Iii -, csak a ház kulcsa. Menjen végig a folyosón, nyissa ki a nagy ajtót, menjen be, és az ajtót jól csukja be maga után. Ott töltheti az éjszakát. Reggel majd elküldöm magához Mr. Xxx-et.

A kapitány vonakodva vette át a kulcsot. Csak állt, és a padlót nézte. Emberei sem mozdultak. Úgy tűnt, mintha kifutott volna belőlük a vér meg a rakétaláz. Mintha kiszáradtak volna.

- Mi van? Mi a baj? - érdeklődött Mr. Iii. - Mire vár még? Mit akar? - Odalépett és ágaskodva a kapitány arcába nézett. - Beszéljen, maga…

- Nem tételezem fel, hogy még csak… - kezdte a kapitány. - Úgy értem, hogy… megpróbálhatná, eszébe juthatna… - Habozott. - Keményen megdolgoztunk, hosszú utat tettünk, szóval, esetleg kezet rázhatna velünk, és azt mondhatná, "Derék munka volt!" nem gondolja? - Hangja elhalt.

Mr. Iii kimérten kezet nyújtott. - Gratulálok! - Hidegen mosolygott.

- Gratulálok. - Elfordult. - Most mennem kell. Használja azt a kulcsot.

Még egy pillantást sem vetett rájuk; mintha elolvadtak és eltűntek volna, úgy járt-kelt Mr. Iii a szobában, s egy kicsiny irattáskába papírokat gyömöszölt.

Még legalább öt percig tartózkodott a szobában, de nem szólt többet az ünnepélyesen álldogáló négy emberhez, akik fejüket lehajtották, fáradt lábuk meg-megbicsaklott, szemükből kiapadt a fény. Mikor Mr. lii kiment az ajtón, elmélyülten nézegette a körmeit…

Végigbotladoztak a folyosón a tompa, csendes délutáni fényben. Nagy, csiszolt ezüst ajtóhoz értek, és az ezüst kulccsal kinyitották. Beléptek, becsukták az ajtót és megfordultak.

Hatalmas napsütéses csarnokban találták magukat. Férfiak és nők ültek az asztaloknál vagy álltak beszélgető csoportokban. Az ajtócsukódás hangjára a négy egyenruhás emberre néztek.

Egyik Mars-lakó előrelépett és meghajolt: - Mr. Uuu vagyok - mondta.

- Én pedig Jonathan Williams kapitány vagyok New York városából, a Földről - mondta a kapitány közönyösen.

A csarnok valósággal robbant!

A tetőgerendák megremegtek a kiáltásoktól és éljenzéstől. Az emberek előrerohantak, boldogan hadonásztak, ujjongtak, felborították az asztalokat, tülekedtek, körülrajzották és megragadták a négy földi embert, egyszerre a vállukra emelték őket. Hatszor körülnyargaltak velük a termen, hat teljes, csodálatos kört futottak, ugrándoztak, összekapaszkodtak, énekeltek.

A földi emberek annyira elámultak, hogy egy teljes percig lovagoltak a hullámzó vállakon, mielőtt egymásra nevettek és rikongatni kezdtek.

- Hahó! Ez már másképp hangzik!

- Ez az igazi! Fiúk! Hej! Hó! Juhé!

Elragadtatva integettek egymásnak. Karjukat a levegőbe dobálták, úgy tapsoltak. - Hej!

- Hurrá! - kiáltotta a tömeg.

Végül a földi embereket egy asztalra állították. A kiáltozás elhalt.

A kapitány majdnem könnyezett: - Köszönjük!

Ez igazán jólesett.

- Beszéljenek magukról - javasolta Mr. Uuu.

A kapitány a torkát köszörülte.

A hallgatóságból "ó!" és "a!" kiáltások törtek fel, míg a kapitány beszélt. Bemutatta a legénységét, mindegyik mondott egy kis beszédet, és zavartan köszöngették a dörgő tapsot.

Mr. Uuu a kapitány vállát veregette: - Nagyon jó még valakit látni a Földről. Én is a Földről jöttem.

- Mit mondott?!

- Sokan vagyunk itt a Földről.

- Maguk? A Földről? - A kapitány bámult. - Hát ez hogy lehet? Rakétával jöttek? Hát már évszázadok óta van űrhajózás? - Hangjában csalódás rezgett. - Melyik… melyik országból való?

- Tuiereolból. Testem szellemlénye útján jöttem évekkel ezelőtt.

- Tuiereol? - A kapitány ízlelgette a szót. - Nem ismerem ezt az országot. És micsoda a test szellemlénye?

- És Rrr kisasszony ott, ő is a Földről való igaz, Rrr kisasszony?

Rrr kisasszony bólintott, és furcsán nevetett.

- És Mr. Www és Mr. Qqq és Mr. Vvv is!

- Én a Jupiterről jöttem - jelentette ki egy férfi, és kidüllesztette a mellét.

- Én meg a Saturnusról - mondta egy másik, és szeme furfangosan csillogott.

- Jupiter… Saturnus mormolta pislogva a kapitány.

Most nagy csend támadt az emberek álldogáltak és üldögéltek az asztaloknál, amelyek bankettasztalnak furcsán üresnek látszottak. Sárga szemük izzott, arccsontjuk alatt árnyékok sötétültek. A kapitány most vette észre, hogy nincs ablak; úgy látszott, a fény a falból szűrődik. Ajtó csak egy volt.

A kapitány felnyögött: - Valami itt nincs rendjén. Hol van a Földön ez a Tuiereol? Amerikához közel?

- Mi az az Amerika?

- Még nem hallott Amerikáról? Azt mondja, a Földről jött, és ezt nem tudja?

Mr. Uuu haragosan húzta ki magát. - A Föld a tengerek hazája, és nincs rajta más, csak tenger. Nincs szárazföld. Én a Földről jöttem és tudom.

- Egy pillanat. - A kapitány hátradőlt. - Ön olyan, mint egy született Mars-lakó. Sárga szem. Barna bőr.

- A Föld csupa dzsungel - mondta Rrr kisasszony büszkén. - Én Orriból jöttem, a Földről, az ezüstből épült civilizációból…

A kapitány körbefordult, úgy nézte előbb Mr. Uuu-t, aztán Mr. Www-t és Mr. Zzz-t és Mr. Nnn-t és Mr. Hhh-t és Mr. Bbb-t. Látta, amint sárga szemük csillog és kihuny a fényben, ahogyan pupillájuk összehúzódik, majd kitágul. Kilelte a hideg. Végül embereihez fordult, és mogorván rájuk nézett:

- Kitalálták már, hogy mi ez?

- Micsoda, kapitány úr?

- Nem ünneplés - felelte a kapitány fáradtan. - Nem bankett. Ezek itt nem a kormányt képviselik. Szó sincs meglepetésszerű fogadásról. Nézzék a szemüket. Figyeljenek csak.

Senki sem szólt. Csak a szemek mozdultak lassan és fehéren a zsúfolt teremben.

- Most már értem - a kapitány hangja nagyon messziről jött -, mért adtak nekünk cédulákat és küldözgettek egyiktől a másikhoz, míg eljutottunk Mr. Iii-hez, aki ide küldött bennünket… Végül a folyosón, egy kulccsal, hogy nyissuk ki és zárjuk be az ajtót. És most itt vagyunk…

- Hol vagyunk kapitány úr?

A kapitány sóhajtott: - Az őrültekházában.

Éjszaka volt. A nagy, csendes csarnokban tompán és nyugodt fénnyel világítottak az áttetsző fal rejtett fényforrásai. A négy földi ember egy asztalnál ült, sápadt fejüket összedugták, ahogy suttogtak. A padlón férfiak és nők kuporogtak. A sötét sarkokban izegtek-mozogtak, egy-egy magányos férfi vagy nő gesztikulált. Félóránként a kapitány egy-egy embere az ezüst ajtót próbálgatta, azután visszatért az asztalhoz.

- Nincs mit tenni, uram. Alaposan bezárták.

- Azt hiszik, hogy valóban őrültek vagyunk, kapitány úr?

- Biztos. Ezért nem volt semmi felhajtás a fogadásunkra. Egyszerűen úgy bántak velünk, mintha abban szenvednénk, ami nálunk gyakori és ismétlődő pszichózisnak számít. - A körülöttük alvó sötét alakok felé intett. - Paranoiások egytől egyig. Milyen fogadtatást rendeztek! - Egy pillanatig kis tűz lobbant és hunyt ki szemében. - Azt hittem, hogy ez a mi igazi fogadtatásunk. Az üdvrivalgás, az éneklés, a beszédek… Nagyon szép volt, igaz? Már amíg tartott.

- Meddig fognak itt bennünket, uram?

- Míg be nem bizonyítjuk, hogy nem vagyunk őrültek.

- Könnyű feladat.

- Remélem.

- Nem hangzik határozottan, uram!

- Nem is. Nézz csak oda a sarokba.

Egy férfi guggolt ott egyedül a sötétben. Szájából kék lángot bocsátott ki, amely egy kicsi, meztelen nővé alakult. A figura hajladozott a levegőben, a kobaltfényű párában, suttogva és sóhajtozva.

A kapitány a másik sarok felé intett. Ott egy nő állt, és változtatta alakját. Előbb kristályoszlopba ágyazódott, azután arany szoborrá vált, végül fényes cédruspálcává és megint nővé.

Körös-körül az éjféli csarnokban az emberek vékony, lila lángokkal zsonglőrködtek, átváltoztak és átalakultak, mert az éjszaka a változások és megpróbáltatások ideje.

- Mágusok, boszorkányok - suttogta az egyik földi ember.

- Nem, csak hallucináció. Átvetítik ránk az őrültségüket úgy, hogy mi is látjuk hallucinációikat. Telepátia. Autoszuggesztió és telepátia.

- Ez aggasztja, kapitány úr?

- Igen. Ha hallucinációk ilyen reálisnak tűnhetnek nekünk vagy bárkinek; ha a hallucináció ilyen ragályos és majdnem hihető, akkor ne csodálkozzunk, hogy bennünket is pszichopatáknak néztek. Ha az a férfi kis, kék tűznőket jelenít meg, és az a nő oszloppá változik, természetes, ha a normális Mars-lakók azt hiszik, hogy mi is a képzeletünkkel jelenítjük meg az űrhajót.

- Aha - mondták emberei a sötétben.

Körülöttük az óriási csarnokban kék lángok gyúltak, lobogtak és kihunytak. Kis, vörös homokszem-démonok futkároztak az alvók fogai között. Némelyik nő síkos kígyóvá változott. Csúszómászók és barmok szaga terjengett.

Reggelre mindenki frissnek, kipihentnek és normálisnak látszott. Sem lángokat, sem démonokat nem láttak a teremben. A kapitány és emberei az ezüst ajtónál várakoztak remélve, hogy kinyílik.

Mr. Xxx körülbelül négy óra múlva érkezett. Gyanították, hogy az ajtón kívül állt, és legalább három órát hallgatózott, míg végül belépett, intett, és egy kis irodába vezette őket.

Kedélyesen mosolygott, ha hinni lehetett álarcának, mert erre nem is egy mosolyt festettek, hanem legalább hármat. Az álarc mögött a hang már nem a mosolygó pszichológus hangja volt. - No, lássuk, mi a baj?

- Ön azt hiszi, őrültek vagyunk, pedig nem vagyunk - mondta a kapitány.

- Ellenkezőleg: én nem hiszem, hogy maguk mindnyájan őrültek. - A pszichológus egy kis pálcával a kapitányra mutatott. - Nem. Csak maga, uram. A többiek másodlagos hallucinációk.

A kapitány a térdére csapott. - Szóval ez az! Ezért nevetett Mr. Iii, mikor megkérdeztem, hogy az embereim is aláírják-e a papírokat!

- Igen, Mr. lii elmesélte. - A pszichológus nevetett mosolygó, faragott álarcszája alatt. - Jó tréfa.

Hol is tartottam? Igen, másodlagos hallucinációk.

Jönnek hozzám asszonyok, akiknek a füléből kígyók másznak elő. Mire meggyógyítom őket, a kígyók eltűnnek.

- Örülni fogunk, ha meggyógyít bennünket. Tessék, rajta.

Mr. Xxx meglepődött. - Szokatlan. Kevés ember akar meggyógyulni. Tudnia kell, hogy a gyógymód drasztikus.

- Gyerünk csak azzal a gyógymóddal. Biztos, hogy mindnyájunkat épelméjűnek talál majd.

- Hadd ellenőrizzem a papírjait, hogy biztosan rendben vannak-e a kúrához. - Átlapozott egy dossziét. - Igen. Tudja, az ilyen esetek, mint az öné, speciális kúrát igényelnek. Azok ott, a csarnokban: csupa szimpla eset. De meg kell mondanom, ha valaki már ilyen messzire jutott a primer, szekunder, auditorikus, olfaktorikus és labiális hallucinációkban, valamint taktilikus és optikai fantaziálásban, az már nagyon nehéz eset. Kénytelenek vagyunk az euthanasiához folyamodni.

A kapitány üvöltve felugrott. - Ide figyeljen! Ebből elegünk van már! Vizsgáljon meg, kopogtassa a térdünket, ellenőrizze a szívünket, gyakoroltasson és kérdezzen.

- Szabadon beszélhet.

A kapitány egy óráig dühöngött. A pszichológus figyelte.

- Hihetetlen - álmélkodott. - A legrészletesebb álomfantázia, amit életemben hallottam.

- Az Isten verje meg, megmutatjuk magának a rakétahajónkat! - üvöltötte a kapitány.

- Szeretném látni. Manifesztálni tudja ebben a szobában?

- Ó, hogyne. Ott van a maga dossziéjában, az R betűnél.

Mr. Xxx komolyan keresgélt a dossziéban. Azután csettintett, és ünnepélyesen becsukta a dossziét. - Mért mondta, hogy nézzem meg? A rakéta nincs ott.

- Persze hogy nincs, maga idióta. Tréfáltam. Tréfálkoznak az őrültek?

- Az ember találkozik különös humorérzékkel is. No, vezessen a rakétájához. Szeretném látni.

Dél volt. Melegen tűzött a nap, mikor a rakétához értek.

- Tehát. - A pszichológus a hajóhoz lépett, és megkopogtatta. Tompán kongott. - Bemehetek? - kérdezte ravasz képpel.

- Bemehet.

Mr. Xxx bement, és hosszú ideig bent maradt.

- Ki az Isten hallott ilyen bőszitő hülyeségeket?

- A kapitány várakozás közben egy szivart rágott.

- Két krajcárért visszamennék haza, és megmondanám az embereknek, hogy fütyüljenek a Marsra. Micsoda gyanakvó banda!

- Ó látom, itt a lakosság jókora része őrült lehet, kapitány úr. Nyilván azért bizalmatlanok.

- Mégis, ez az egész átkozottul idegesítő.

A pszichológus félóra kotorászás, kopogtatás, hallgatózás, szagolgatás és ízlelgetés után felbukkant a hajóból.

- No most már elhiszi? - ordított a kapitány, mintha süketnek beszélne.

A pszichológus becsukta szemét, és vakarta az orrát.

- Ez az érzéki hallucinációnak és a hipnotikus szuggesztiónak a leghihetetlenebb példája, amivel valaha is találkoztam. Végigvizsgáltam a "rakétáját" - ahogyan maga nevezi. - Megkopogtatta a hajó burkolatát: - hallom. Auditorikus fantázia. - Mélyet lélegzett. - Érzem a szagát: olfaktorikus hallucináció érzéki telepátiával indukálva. - Megcsókolta a hajót. - Ízlelem. - Labiális fantázia! - Megrázta a kapitány kezét. - Engedje meg, hogy gratuláljak.

Maga egy pszichotikus zseni! Igen, igen, tökéletes munka. A pszichotikus képzeleti élet proiciálása egy másik ember agyába telepatikus úton, és a hallucinációk eredeti intenzitásukbani fenntartása - majdnem lehetetlen feladat. Azok az emberek ott a házban többnyire vizuális vagy legfeljebb együttes vizuális és auditorikus fantáziákat kombinálnak. Maga az egész konglomerátumot egyensúlyban tartja. A maga őrültsége elragadóan tökéletes!

- Az én őrültségem? - A kapitány elsápadt.

- Igen, igen. csodálatos őrültség! Fém, gumi, gravitációs készülékek, élelmiszer, ruhák, üzemanyag, fegyverek, létrák, szögecsek, csavarok, kanalak. Tízezer különféle tételt számoltam össze a járművén. Ilyen komplexet még sohasem láttam. Még árnyékok is voltak a priccsek alatt, és minden alatt! Ilyen akaratkoncentrációt! És mindennek, bárhogy és bármikor vizsgáltam, szaga volt, szilárdsága, íze, hangja. Hadd öleljem meg…

Végül hátralépett: - Ezt beveszem a legnagyobb monográfiámba! Jövő hónapban előadást tartok a Mars Akadémián. Nézze meg magát! Hiszen még a szeme színét is megváltoztatta sárgáról kékre, a bőrét barnáról rózsaszínűre! És ezek a ruhák! És a keze: öt ujja van hat helyett! Biológiai metamorfózis felborult pszichológiai egyensúly következtében. És a három barátja…

Elővett egy kis pisztolyt. - Gyógyíthatatlan, természetesen. Maga szerencsétlen csodálatos ember. Boldogabb lesz holtan. Akar valamit mondani még utoljára?

- Álljon meg az istenért! Ne lőjön!

- Maga szomorú teremtés. Megszabadítom a nyomorúságtól, mely odáig hajtotta, hogy ezt a rakétát és ezt a három embert elképzelje. Rendkívül épületes lesz látni, hogyan tűnnek el barátai és a rakétája, ha magát megöltem. Nagyszerű tanulmányt írok a neurotikus képek szétoszlásáról annak alapján, amit itt ma észlelni fogok.

- Én a Földről jöttem. A nevem Jonathan Williams, és ezek…

- Igen, igen, tudom - csitította Mr. Xxx, és elsütötte a pisztolyát.

A kapitány golyóval a szívében elesett. A másik három ember felordított.

Mr. Xxx meghökkenten bámulta őket. - Hát ti még éltek? Ez csodálatos! Időben és térben tartós hallucinációk! - Rájuk szegezte pisztolyát. - No, majd én oszlásba ijesztelek benneteket!

- Ne! - kiáltott a három ember.

- Auditorikus apelláció, néha a páciens már exitált - szögezte le Mr. Xxx, és lelőtte a három embert.

Ott feküdtek a homokon érintetlenül, mozdulatlanul.

Megrugdosta őket. Azután a hajót kezdte kopogtatni.

- Marad! És ők is maradnak! - Újra és újra belelőtt a hullákba. Azután hátralépett. A mosolygó álarc leesett az arcáról.

A kis pszichológus arca lassanként elváltozott. Leesett az álla. A pisztoly kihullott a kezéből. Szeme tompán, üresen fénylett. Vakon tapogatózott körbe-körbe. A holttesteken babrált, szája nyállal telt meg.

- Hallucinációk - motyogta eszelősen. - Íz. Látás. Szag. Hang. Tapintás. - Gesztikulált, szeme kidülledt, szája habzott.

- Tűnjetek el! -- kiáltott a holttestekre. - Tűnj el! - sikoltotta a hajónak. Megvizsgálta reszkető kezét. - Elkaptam! - suttogta vadul. - Átragadt rám.

Telepátia. Hipnózis. Most én vagyok őrült. Rám ragadt. Hallucinációk minden érzékelhető formában. - Megállt és reszketeg kézzel a pisztoly után kotorászott. - Egyetlen gyógymód van csak. Egyetlen, amitől eltűnnek.

Lövés dörrent. Mr. Xxx a földre zuhant.

A négy holttest ott feküdt a napon. Mr. Xxx ott feküdt, ahova esett.

A rakéta ott hevert a napsütötte dombon, és nem tűnt el.

Mikor a városiak napnyugtakor megtalálták a rakétát, kíváncsian találgatták, hogy mi lehet. Senki sem tudta, így eladták az ócskász-iak, és elvontatták, hogy feldarabolják, mint ócskavasat.

Egész éjszaka esett az eső. Másnap szép meleg idő volt.

2000, március. Az adófizető

A Marsra akart utazni a rakétán. Kora reggel kiment a rakétaállomásra, és a drótkerítésen át kiáltozott az egyenruhásoknak, hogy ő a Marsra akar menni. Mert ő adófizető polgár, a neve Pritchard, és joga van a Marsra utazni. Tán nem itt született Ohióban? Nem jó állampolgár? Akkor meg miért ne mehetne a Marsra? Öklét rázta és elmondta, hogy itt akarja hagyni a Földet, mint ahogy mindenki, akinek esze van, itt akarja hagyni a Földet. Alig két év, és iszonyú atomháború lesz a Földön, és ő nem akarja megvárni a kitörését. Ő és még sok ezer magafajta, ha csak egy kis eszük van, elutaznak a Marsra. Azt hiszik talán, hogy nem fognak elmenni? A közeledő háború, a cenzúra, az állami irányítás, a sorozás, a művészetek és tudományok kormányellenőrzése elől! Tartsátok meg magatoknak a Földet! Ő becsületes, felajánlja a dolgos kezét, a szívét, a fejét, csak elmehessen a Marsra! Mit kell csinálni, mit kell aláírni, kit kell ismerni, hogy az ember feljusson a rakétára?

Nevettek rajta a drótkerítés túloldalán. Csak ne kívánkozzék annyira a Marsra, mondták neki. Hát nem tudja, hogy az első és a második expedíció kudarcot vallott, nyoma veszett, és hogy az emberek valószínűleg meghaltak?

De erre nincs bizonyíték, senki sem tudja biztosan felelte, és a drótkerítésbe kapaszkodott. Lehet, hogy tejjel-mézzel folyó ország van odafent, és York kapitány meg Williams kapitány egyszerűen fütyülne visszajönni. Kinyitják-e a kaput, és beengedik, hogy felszálljon a harmadik rakétaexpedícióval, vagy szét kell rugdosnia?

Azt mondták neki, hogy pofa be.

Látta, ahogy az emberek a rakétához mennek.

- Várjatok meg! - kiáltotta. - Ne hagyjatok ezen a borzalmas világon, nekem el kell mennem; itt atomháború lesz! Ne hagyjatok a Földön!

Rúgkapált, mikor elvonszolták. Rácsapták a rendőri riadókocsi ajtaját, és elhajtottak vele a kora reggelben, míg ő arcát a hátsó ablakhoz nyomta, s míg átszirénáztak egy dombon, még látta a piros tüzet, és hallotta a hatalmas hangot, és érezte a nagy légnyomást, amint az ezüst rakéta felrepült, és őt itthagyta egy közönséges hétfő reggelen a közönséges Föld bolygón.

1999, április. A harmadik expedíció

A hajó leszállt az űrből. A csillagokból jött és a fekete sebességekből és a csillogó mozgásokból és a néma öbleiből. Új hajó volt, testében tüzet hordott fémcelláiban embereket, és teljesen csendben haladt tüzesen és melegen. Tizenhét ember volt benne és a kapitány. Az ohiói repülőtéren kiáltozott és a fény felé hadonászott a tömeg, a rakéta pedig a hő és a szín hatalmas virágait okádta, és kifutott az űr - a harmadik expedíció a Mars felé.

Most a fém biztonságával lassított a Mars légkörének felső régióiban. Még most is maga volt a szépség és az erő. Úgy úszott az űr éjszakai vizeiben, mint egy sápadt tengeri leviatán; elhagyta az öreg Holdat és tovább, tovább: belevetette magát az egyik semmiből a másikba. Az emberek verődtek, dobálódtak, tengeribetegek lettek, majd ismét meggyógyultak egyik a másik után. Egy férfi meghalt, de a többi tizenhat a kabinok vastag üveglencséire nyomta arcát, és tágra nyílt szemmel figyelte, hogyan emelkedik a maga. a Mars.

- A Mars! - kiáltotta Lustig, a navigációs tiszt - A jó öreg Mars! - mondta Samuel Hinkston, az archeológus.

- Rendben van - mondta John Black kapitány.

- A rakéta zöld pázsitra ereszkedett. Kint a pázsiton vasból öntött szarvas. Feljebb a zöldben egy magas, viktoriánus barna ház ragyogott a napfényben, nagy nyugalomban; csupa gipszciráda és rokokó minta, kék, rózsaszín, sárga és zöld színes üveg. A verandán pihés muskátlik, a mennyezetbe erősített kampókon öreg hinta lengett az enyhe szélben. A ház ormán kupola ékeskedett ólomkeretes rombuszablakokkal és süvegtetővel. Az utcai ablakon át kottatartó látszott, rajta a "Szép Ohió" című darab kottája.

A rakéta körül négy irányban terült el a kisváros zölden és mozdulatlanul a marsbeli tavaszban. Fehér házak és piros téglaházak; magas hársfák susogtak a szélben és magas juharfák és vadgesztenyefák. És templomtornyok néma, aranyozott harangokkal.

Az emberek kinéztek a rakétából, és ezt látták. Azután egymásra néztek, és azután megint kinéztek. Könyök könyököt ért, úgy álltak meglepetten, s úgy látszott, hirtelen elakadt a lélegzetük. Elsápadtak.

- A pokolba is - suttogta Lustig, és megdörzsölte az arcát dermedt ujjaival. - A pokolba is.

- Ezt egyszerűen nem hiszem - mondta Samuel Hinkston.

- Úristen - mondta John Black kapitány.

A vegyész jelentette: - Kapitány úr, a levegő ritka a lélegzéshez, de elég oxigén van benne. Biztonságos.

- Akkor kimegyünk - mondta Lustig.

- Várjunk - mondta John Black kapitány. Honnan tudjuk. hogy mi ez?

- Egy kisváros, ritka, de lélegezhető levegővel, uram.

- És éppen olyan kisváros, mint a földi városok - mondta Hinkston, az archeológus. - Hihetetlen. Nem létezik, és mégis így van.

John Black kapitány tehetetlenül nézett rá. - A gondolja, Hinkston, hogy a két bolygó fejlődése egyidejű és pontosan egyirányú lehetett?

- Sohasem hittem volna, uram.

Black kapitány a kajütablaknál állt. - Nézzen oda, Muskátli. Nemesített növény. Ezt a változatát a Földön is csak ötven éve ismerik. Gondolja meg, hány ezer év szükséges a növények kialakulásához. És a tán mondja meg, logikus-e, hogy a Marslakóknál legyenek először ólomkeretes ablakok, másodszor kupolák, harmadszor verandai hinták, negyedszer egy hangszer, ami zongorának látszik, és valószínűleg zongora is, és ötödször: ha jól megnézi ezzel a távcsővel, logikus-e, hogy egy marsbeli zeneszerző komponáljon egy darabot, melynek címe elég különös módon az, hogy "Szép Ohió"? Ami azt jelentené, hogy a Marson van egy Ohió folyó!

- Hát persze! Williams kapitány! - kiáltott Hinkston.

- Hogyhogy?

- Williams kapitány és háromfőnyi legénység vagy Nathaniel York és a társa. Ez a magyarázat. - Ez abszolút semmit sem magyaráz meg. Amennyire megállapíthattuk, a York-expedíció felrobbant aznap, amikor elérte a Marsot, York és kísérője elpusztult. Ami Williamset és három társát illeti, hajójuk az érkezésük másnapján robbant fel. Legalább rádiójuk adása akkor szakadt meg. Lehetetlen, hogyha életben maradtak, ne kerestek volna ezután érintkezést velünk. És különben is, a York-expedíció csak egy éve ért ide, Williams és emberei pedig valamik tavaly augusztusban szálltak le itt. Ha feltételezzük hogy még élnek, építhettek-e ilyen rövid idő alatt még akár egy zseniális Mars-lakófaj segítségével egy ilyen várost, méghozzá egy ilyen régi várost? Nézze csak ezt a várost: hiszen legalább hetven éve kell, hogy itt álljon. Nézze a veranda korlátját; nézze a fákat - legalább százévesek mind! Nem, ez nem lehet York műve, sem Williamsé. Ez valami más. És nem tetszik nekem. És nem hagyom el a hajót, amíg nem tudom, hogy ez mi.

- Egyébként is - mondta Lustig, és bólintott Williams és legénysége, és York is, a Mars túlsó oldalán szállt le. Nagyon vigyáztunk arra, hogy mi az ellenkező oldalon szálljunk le.

- Ez kitűnő érv. Számoltunk azzal, hogy Yorkot és Williamset esetleg egy ellenséges marsbeli törzs megölte, ezért utasítást kaptunk, hogy egy távolabbi régióban szálljunk le, megelőzendő, hogy az ilyen katasztrófa megismétlődjék. Ezért vagyunk itt, egy olyan helyen, amennyire én tudom, melyet Williams és York sohasem láttak.

- Az ördögbe is - mondta Hinkston -, én ki akarok menni ebbe a városba, kapitány úr… engedelmével. Lehetséges, hogy naprendszerünkben minden Bolygón hasonlók a gondolati sablonok, a civilizációs grafikonok. Lehet, hogy korunk legnagyobb pszichológiai és metafizikai felfedezésének küszöbén állunk!

- Hajlandó vagyok várni egy percet - mondta John Black kapitány.

- Kapitány úr, lehetséges, hogy egy olyan jelenséget szemlélünk, amely első ízben bizonyítja abszolút hódon Isten létét!

- Mr. Hinkston, számos ember megőrizte hitét ilyen bizonyíték nélkül is.

- Magam is, kapitány úr. De bizonyos, hogy egy ilyen város nem jöhetett létre isteni beavatkozás nélkül. A részletek! Olyan érzéssel tölt el az egész, hogy nem tudom, nevessek-e vagy sírjak?

- Egyiket se, míg meg nem tudjuk, mivel állunk itt szemben.

- Szemben? - vágott közbe Lustig. - Semmivel sem állunk szemben, kapitány úr. Ez itt egy rendes, nyugodt, árnyas városka, nagyon hasonló ahhoz a régimódi városhoz, ahol születtem. Nekem bizony tetszik.

- Mikor született maga, Lustig?

- Kilencszázötvenben, kapitány úr. - És maga, Hinkston?

- Ötvenötben, kapitány úr. Grinnellben, Iowa államban. És ez a hely szakasztott a szülővárosom.

- Hinkston, Lustig, én az apjuk lehetnék. Pont nyolcvanéves vagyok. 1920-ban születtem Illinoisban, és Isten kegyelméből és a tudomány jóvoltából, amely ötven éve egyes öreg embereket képes megfiatalítani - itt vagyok a Marson, és semmivel sem vagyok fáradtabb, mint bárki, de sokkal-sokkal gyanakvóbb. Ez a város túlságosan békés és csendes, és annyira hasonlít Green Bluffhöz Illinoisban, hogy egyszerűen megrémít. Túlságosan hasonlít Green Bluffhöz. - A rádióshoz fordult. - Jelentsen a Földnek. Mondja meg, hogy leszálltunk. Ez minden. Mondja meg, hogy részletes jelentést holnap küldünk. - Igenis, kapitány úr.

Black kapitány kinézett a rakéta kajütablakán, és arca, amely nyolcvanéves ember arca volt, egy negyvenes férfi arcának látszott. - Megmondom, hogy mit csinálunk, Lustig. Maga, Hinkston meg én megnézzük a várost. A többiek a fedélzeten maradnak. Ha bármi történik, ők elmenekülhetnek. Három ember kisebb veszteség, mint az egész hajó. Ha valami baj történik, a legénység figyelmeztetheti a következő rakétát. Az Wilder kapitány rakétája lesz, azt hiszem, és kilövése karácsonykor esedékes. Ha van ellenséges elem a Marson, jól fel kell fegyvereznünk a következő rakétát.

- Nekünk is van elég. Valóságos arzenált hoztunk - magunkkal.

- Szóljon az embereknek, készenlét az ágyúknál. Gyerünk, Lustig, Hinkston.

A három ember kisétált a hajó leeresztett hídján.

Gyönyörű tavaszi nap volt. Feketerigó ült egy virágzó almafán, és szüntelenül énekelt. Fehér szirmok zuhataga hullott, amikor a szél megérintette a zöld ágakat, és a virágillat megtöltötte a levegőt. Valahol a városban zongorázott valaki, és a zene lágyan, álmosan hullámzott. A dal a "Szép álmodozó" volt. Másutt egy fonográf csikorgó, kopott lemezén Harry Lauder énekelte a "Csavargás a szürkületben"-t.

A három ember állt a hajó mellett. Szívták, kapkodták a ritka, nagyon ritka levegőt, és lassan mozogtak, hogy ki ne fárasszák magukat.

Most a fonográf ezt a lemezt játszotta:

Ó, add nekem a júniusi éjszakát, a sápadt holdfényt és magad…

Lustig reszketni kezdett. Samuel Hinkston ugyancsak.

Az ég derűs és nyugodt volt, víz csobogott valahol, egy patakmeder hűs szikláin az árnyas fák tövében. Valahol ló dobogott, szekér csörömpölt nagyokat zökkenve a kövezeten.

- Uram - mondta Samuel Hinkston - a rakétaösszeköttetés a Marssal feltétlenül az első világháború előtti években kezdődött.

- Dehogy is.

- Másképp mivel magyarázza a házakat, a vasszarvast, a zongorákat, a zenét? - Hinkston rábeszélően megfogta a kapitány könyökét, és a kapitány arcába nézett. - Mondjuk, hogy akadtak emberek 1905-ben, akik gyűlölték a háborút, és titokban összebeszéltek néhány tudóssal, építettek egy rakétát, és eljöttek ide a Marsra…

- Ugyan, Hinkston, hová gondol.

- Miért ne? 1905-ben még egészen más volt a világ; sokkal könnyebben meg lehetett őrizni a titkot…

- De ilyen bonyolult dolgot, mint a rakéta, nem, azt nem lehetett volna titokban tartani.

- És ide költöztek, és a házak, melyeket építettek, természetesen hasonlítanak a földi házakhoz, mert magukkal hozták a földi kultúrát.

- És azóta itt élnek? - kérdezte a kapitány.

- Igen. Békében és nyugalomban. Lehet, hogy többször is utaztak, áthoztak egy kis városra való embert, azután leálltak, nehogy felfedezzék őket. Ezért látszik ez a város olyan régimódinak. Én nem látok itt semmit, ami a húszas évek után létesült volna. Vagy lehet az is, kapitány úr, hogy a rakétautazás régebben kezdődött, mint gondoljuk. Lehet, hogy már évszázadokkal ezelőtt elkezdték a Föld valamelyik részén, és az a kevés ember, aki a Marsra jött, titokban tartotta, és csak hellyel-közzel látogattak a Földre.

- Maga úgy mesél, hogy majdnem hihető.

- Csak így lehetett. Itt a bizonyíték a szemünk előtt, csak néhány embert kell találnunk, és mindez bebizonyosodik. A sűrű, zöld fűben elhalt lépéseik zaja, Frissen kaszált széna illata érzett. John Black kapitány akarata ellenére úgy érezte, hogy nagy-nagy békesség száll reá. Harminc éve nem volt már kisvárosban, és a tavaszi méhek zümmögése megnyugtatta és elringatta, és a látvány frissessége balzsam volt lelkének.

Beléptek a verandára. Tompán visszhangoztak lábuk alatt a deszkapallók, míg a rácsos ajtóhoz értek. Bent gyöngyfüggöny fedte a hall bejáratát, és egy kristálycsillárt láttak, és a falon egy aranykeretes Maxfield Parrish festményt, egy kényelmes karosszék előtt. A ház az öregség illatát és a padlás illatát és végtelen nyugalom illatát árasztotta. Hallani vélték a jég koccanását egy limonádés pohárban. Valahol egy távoli konyhában valaki hideg ebédet készített a nagy meleg miatt. Valaki dúdolt magas, kellemes hangon. John Black kapitány becsöngetett.

Finom, könnyű léptek közeledtek a hallból, és egy kedves arcú, negyven év körüli hölgy nézett rájuk. Olyan ruhában volt, amilyet 1909 körül viselhettek.

- Óhajtanak valamit? - kérdezte.

- Bocsánat - mondta Black kapitány bizonytalanul. - Mi tulajdonképpen… azaz, ha lenne olyan kedves… - Elhallgatott. Az asszony sötét, tűnődő szemmel pillantott rá.

- Talán árulnak valamit…? - kérdezte.

- Nem, várjon! - kiáltotta a kapitány. - Milyen város ez?

Az asszony tetőtől talpig végigmérte. - Hogy érti, hogy milyen város? Itt van egy városban, és nem tudja a nevét?

- Idegenek vagyunk itt - szólt fáradtan a kapitány. - Szeretnénk tudni, hogyan került ide ez a város, és hogyan került ide maga.

- Maguk talán népszámlálók? - Nem.

- Mindenki tudja - mondta az asszony -, hogy város 1868-ban épült. Ez valami vicc?

- Dehogyis vicc! - kiáltotta a kapitány. - A Földről jöttünk.

- Úgy érti, hogy a földből? - csodálkozott az asszony.

- Nem, hanem a harmadik bolygóról, a Földről, egy űrhajón. És leszálltunk itt, a negyedik bolygón, a Marson…

- Ez itt - magyarázta az asszony, mintha gyerekhez beszélne - Green Bluff város, Illinois államban, az amerikai kontinensen, amelyet az Atlanti- és a Csendes-óceán határol, azon a helyen, amelyet néha világnak, néha Földnek mondanak. Most pedig menjenek isten hírével.

Végigsietett a hallon, ujjait végigfuttatta a gyöngyfüggönyön.

A három ember egymásra nézett.

- Törjük be a rácsos ajtót - mondta Lustig.

- Nem lehet. Magántulajdon. Jóságos Isten!

Leültek a veranda lépcsőjére.

- Gondolt arra, Hinkston, hogy talán valahogy, valamilyen úton-módon, letértünk a pályánkról, és véletlenül visszakanyarodtunk és a Földön szálltunk le?

- Hogy volna ez lehetséges?

- Nem tudom, nem tudom. Ó, Uramisten, hadd gondolkozzam.

Hinkston megszólalt: - Az út minden mérföldjét ellenőriztük. A műszerek ennyi meg ennyi mérföldet mutattak. Elhagytuk a Holdat, ki az űrbe, és most itt vagyunk. Biztos, hogy a Marson vagyunk.

Lustig is megszólalt: - De tegyük fel, hogy véletlenül eltévedtünk a térben, az időben, a dimenzióban, és most kikötöttünk a harminc vagy negyven évvel ezelőtti Földön.

- Ugyan, Lustig!

Lustig az ajtóhoz ment, becsengetett, és beszólt a hűvös, homályos szobába: - Melyik évben vagyunk?

- Természetesen ezerkilencszázhuszonhatban válaszolt a hölgy, aki hintaszékben ült, és limonádéját szürcsölgette.

- Hallották? - Lustig vadul a többiekhez fordult. - Ezerkilencszázhuszonhat. Igenis, visszamentünk az időben! A Földön vagyunk!

Lustig leült, és a három embert elárasztotta a gondolat csodája és borzalmassága. Kezük idegesen táncolt a térdükön. A kapitány megszólalt.

- Ilyesmire nem számítottam. Ettől kiszalad belőlem a lélek. Hogyan lehetséges ez? Bárcsak magunkkal hoztuk volna Einsteint.

- Hihet valaki nekünk ebben a városban? - kérdezte Hinkston. - Nem túl veszedelmes játékba kezdtünk? Az időre gondolok. Nem volna okosabb egyszerűen felszállni és visszamenni?

- Nem. Nem, amíg nem próbálkoztunk még egy házzal.

Odébb mentek három házzal: kis fehér villa volt egy tölgyfa alatt. - Amíg csak lehetséges, a józan logika híve vagyok - mondta a kapitány. - És nem hiszem, hogy már rábukkantunk volna a dolog nyitjára! Tételezzük fel, Hinkston, amit eredetileg felvetett: hogy a rakétautazás sok évvel ezelőtt megindult. És mikor a földi emberek már jó néhány éve itt éltek, elfogta őket a honvágy a Föld után. Először csak enyhe neurózis volt, azután érett pszichózis. Az őrület fenyegette őket. Ha pszichiáter volna, hogyan oldana meg egy hasonló problémát?

Hinkston elgondolkozott: - Hát igen, azt hiszem, átrendezném a Mars civilizációját, hogy napról napra jobban hasonlítson a Földhöz. Ha volna eszközöm minden egyes növény, minden egyes út, minden tó, sőt akár egy óceán reprodukálására, felhasználnám. Azután valami óriás tömeghipnózissal meggyőznék egy ilyen méretű városban mindenkit, hogy ez valóban a Föld, és egyáltalán nem a Mars.

- Nem rossz, Hinkston. Azt hiszem, jó nyomon járunk. Az asszony abban a házban egyszerűen azt hiszi, hogy a Földön él. Így őrzi meg józan eszét. Ő meg a többi lakos a legnagyobb népvándorlási kísérlet és hipnózis alanyai, amit valaha láthatunk az életben.

- Ez az, uram! - kiáltott Lustig, - Helyes! - mondta Hinkston.

- Nos hát - sóhajtott a kapitány -, idáig eljutottunk. Most már jobban érzem magam egy kissé. Így már kicsit logikusabb az egész. Az a duma az időről meg az időutazásról oda-vissza, felfordítja a gyomromat. De ha így van… - A kapitány mosolygott. - Igen, igen, úgy látszik, hogy mi itt meglehetősen népszerűek leszünk!

- Ez kérdés - mondta Lustig. Végül is ezek az emberek, mint a Zarándok Atyák, azért jöttek ide, hogy megszabaduljanak a Földtől. Lehet, hogy nem ugrálnak a boldogságtól, ha meglátnak bennünket. Lehet, hogy elkergetnek, vagy meg akarnak ölni.

- Tökéletesebb fegyvereink vannak. No, itt a következő ház. Bemegyünk.

De alig mentek át a pázsiton, Lustig megtorpant, és a távolba meredt, valahová, a város végén, túl a csendes, álmos délutáni utcán. - Kapitány úr… - kezdte.

- Mi az, Lustig?

- Ó, uram, mit látok… - mondta Lustig, és sírva fakadt. Ujjai reszkettek, táncoltak, rángatóztak, arcán csodálkozás, öröm és hitetlenség tükröződött. Úgy látszott, nyomban eszét veszti a boldogságtól. Végignézett az utcán, és futásnak eredt, megbotlott, feltápászkodott, és tovább futott.

- Nézzék, nézzék!

- Ne engedjük el! - A kapitány is nekiiramodott. De Lustig már rohant, egyre gyorsabban, és kiáltozott. Befordult az egyik árnyas utcába, és a közepe táján felugrott egy érckakassal díszített ház nagy, zöld verandájára.

Verte az ajtót, üvöltözött és sírt, amikor Hinkston és a kapitány utolérte. Ziháltak és lihegtek a futástól a ritka levegőben.

- Nagymami! Nagypapi! - kiáltotta Lustig. Az ajtóban két öregember állt.

- David! - hangjuk öregesen sipított, és kifutottak, ölelgették, a vállát veregették, tipegtek körülötte. - David, ó, David, hány éve már… hogy megnőttél, te gyerek, milyen nagy vagy, fiú… Ó, David, kisfiam, hogy vagy?

- Nagymami! Nagypapi! - zokogta David Lustig. - Remekül néztek ki, igazán! - Ölelte, forgatta, csókolta őket, rájuk borult és sírt, aztán eltartotta őket magától, úgy nézte a kis öregeket. A nap magasan járt az égen, fújt a szél, a fű zöld volt, a rácsos ajtó tárva-nyitva állt.

- Gyere be, fiú, gyere. Van jeges tea, friss, rengeteg!

- Itt vannak a barátaim - Lustig megfordult, hevesen integetett a kapitánynak és Hinkstonnak, és kacagott. - Kapitány, jöjjenek be!

- Jó napot - mondták az öregek. - Kerüljenek beljebb! David barátai nekünk is barátaink. Kerüljenek már beljebb.

A régi ház nappalija hűvös volt, és magas, bronzzengésű, hosszan elnyúló hangon egy öreg állóóra ketyegett a sarokban. Puha párnák nagy kanapékon, könyvekkel rakott falak, vastag, rózsamintás szőnyeg, és izzadt kezükben jeges tea, amely szomjas ínyüket hűsítette.

- Egészségünkre! - Nagymami porcelán fogaihoz koccintotta poharát.

- Mióta vagytok itt, nagymami? - kérdezte Lustig.

- Amióta meghaltunk - mondta nagymami kedvesen.

- Amióta… mit?! - John Black kapitány letette a poharát.

- Igen - bólintott Lustig. - Már harminc éve, hogy meghaltak.

- És maga nyugodtan ül! - kiáltotta a kapitány. - Csitt! - intett az öregasszony ragyogó arccal. - Kicsoda maga, hogy ilyeneket kérdez? Itt vagyunk. Mi az élet egyáltalán? Ki cselekszik a mit, miért, és hol kedvéért? Mindössze annyit tudunk, hogy itt vagyunk, megint élünk, és nem kérdezősködünk. Kaptunk még egy lehetőséget. - Odatipegett és a csuklóját nyújtotta. - Tessék, fogja meg. - A kapitány megérintette. - Szilárd, ugye? - kérdezte. A kapitány bólintott. - No látja - mondta nagymami diadalmasan. - Minek annyit kérdezősködni?

- Hát - szólalt meg a kapitány -, egyszerűen sosem hittük volna, hogy a Marson ilyesmit találunk.

- És íme, ezt találták. Merem állítani, hogy minden bolygón rengeteg dolog vall Isten beláthatatlan útjaira.

- Ez a mennyország? - kérdezte Hinkston.

- Badarság, dehogyis az. Ez is egy világ, és mi kaptunk még egy lehetőséget. Senki sem magyarázta meg, hogy miért. Igaz, azt sem magyarázta meg senki, hogy miért éltünk a Földön. Úgy értem, hogy a másik Földön. Ahonnan maguk jöttek. Honnan tudhatnánk, hogy nem volt-e egy másik annak előtte is?

- Jó kérdés - mondta a kapitány.

Lustig nagyszüleire mosolygott.

- De jó, hogy látlak benneteket, istenem, de jó!

A kapitány felállt. - Mennünk kell. Köszönjük a teát.

- De, ugye, visszajönnek? - kérdezték az öregek. - Ma este vacsorára?

- Megpróbáljuk, ha lehetséges, köszönjük szépen. Sok a dolgunk. Embereim a rakétánál várakoznak, és…

Megakadt. Az ajtó felé nézett, meghökkent.

A napfényes messzeségből hangzavar, kiáltozás, nagy ováció hallatszott.

- Mi történt? - kérdezte Hinkston.

- Mindjárt megtudjuk. - És John Black kapitány kirobbant az ajtón, és végigfutott a zöld gyepen, ki a marsbeli városka utcájára.

Megállt és a rakétát nézte. Tárva-nyitva álltak az ajtók, és emberei integetve tódultak kifelé. Emberek gyűltek a rakétához, és a legénység ott forgolódott, beszéltek, nevettek, kezeket ráztak. A tömeg táncra perdült. A legénység szétszéledt. A rakéta üresen és elhagyottan állt.

Rezesbanda csinnadrattája robbant a napfényben, vidám melódiát harsogtak az égnek emelt kürtök és trombiták. Dobok puffantak, sípok sivítottak. Aranyszőke kislányok ugrabugráltak, kisfiúk rikongtak. Körér férfiak tízcentes szivarokat osztogattak. A polgármester szónokolt. Azután a legénység minden egyes tagja, egy anyával egyik karján, egy apával vagy nővérrel a másikon, eltűnt az utcák kis villáiban vagy lakóházaiban.

- Állj! - kiáltotta Black kapitány. Az ajtók becsapódtak.

A hőség nőtt a tiszta, tavaszi égben, és már minden csendes volt. A rezesbanda nagy csinnadrattával befordult az egyik sarkon, a rakéta ott csillogott-villogott egyedül a napsütésben.

- Otthagyták! - mondta a kapitány. - Otthagyták a hajót, ezt tették! Istenemre! Megnyúzom őket! Parancsuk volt!

- Kapitány úr - mondta Lustig, - ne legyen túl szigorú hozzájuk. Mind a rokonaik és barátaik voltak.

- Ez nem mentség!

- Képzelje el, kapitány úr, mit éreztek, mikor ismerős arcokat láttak a hajó körül!

- Parancsuk volt, a fene enné meg!

- De maga mit érzett volna, kapitány?

- Engedelmeskedtem volna a parancsnak… - A kapitány szája tátva maradt.

A Mars napja alatt egy magas, mosolygó, meglepően tiszta kék szemű, huszonhat év körüli fiatalember közeledett hosszú léptekkel a járdán. - John kiáltotta, és futni kezdett feléjük.

- Mi? - John Black kapitány megingott. - John, te vén csirkefogó!

A fiatalember odaért, megragadta a kezét, és hátba vágta.

- Te vagy…? - kérdezte Black kapitány. - Hát persze, mit gondoltál, kicsoda?

- Edward! - A kapitány Lustighoz és Hinkstonhoz fordult, míg az idegen kezét szorongatta. - Edward a bátyám. Ed, bemutatom az embereimet. Lustig, Hinkston. A bátyám.

Rázták egymás kezét, végül összeölelkeztek. - Ed! - John, te csavargó, te! - Jó színben vagy, Ed, de hát hogy van ez, Ed? Semmit sem változtál azóta! Meghaltál, emlékszem. mikor huszonhat éves voltál, én meg tizenkilenc. Te jó Isten, ennyi éve, és most itt vagy, és… Uramisten, hát mi történik itt?

- Mama vár - mondta Edward Black, és vigyorgott.

- Mama? - És apa is.

- Apa? - A kapitány majdnem hanyatt esett, mintha puskatussal verték volna főbe, gépiesen lépegetett. - Mama és apa élnek? Hol?

- A régi házban, a Tölgyes Domb utcában.

- A régi ház… - A kapitány elragadtatva álmélkodott. - Hallották, Lustig, Hinkston?

Hinkston már nem volt ott. Meglátta házukat az utca végén és rohant. Lustig nevetett. Na látja, kapitány, hogy mi történt az emberekkel a rakétán. Igazán nem tehetnek róla.

- Igen, igen. - A kapitány lehunyta szemét. Mire kinyitom a szemem, nem leszel itt. - Kinyitotta. - Mégis itt vagy. - Istenem, Ed, milyen klasszul nézel ki!

- Gyerünk, vár az ebéd. Szóltam mamának. Lustig megszólalt. - Kapitány úr, a nagyszüleimnél leszek, ha szüksége lenne rám.

- Hogyan? Jól van, nagyon jól van, Lustig. Viszlát később.

Edward karon fogta és vitte. - Ott a ház. Emlékszel?

- Ördög, pokol. Ki ér hamarabb a verandához? Futottak. A fák zúgtak Black kapitány feje fölött; a föld zúgott a lába alatt. Látta, hogy Edward Black aranyló alakja elhúz mellette a valóság meghökkentő almában. Látta, hogy rohanvást közeledik a ház, a rácsos ajtó szélesre tárul.

- Győztem! - kiáltott Edward.

- Megöregedtem - lihegett a kapitány -, és te fiatal maradtál. Különben is, mindig megvertél, emlékszem.

Az ajtóban ott állt mama rózsásan és gömbölyűen és ragyogó arccal. Mögötte apa őszbe csavarodott hajjal, pipájával a kezében.

- Mama, apa!

Rohant feléjük, fel a lépcsőkön, mint egy kisfiú.

Szép, hosszú délután volt. Befejezték a késői ebédet, üldögéltek a szalonban, és mindent elmesélt nekik a rakétájáról, ők meg bólogattak és mosolyogtak, és mama ugyanaz volt, apa pedig leharapta egyik szivar végét, és elgondolkozva, ahogy szokta, lassan rágyújtott. Vacsorára pulykát ettek, és az idő elrepült. Mikor már csak a tisztára rágott csontok maradtak a tányérokon, a kapitány hátradőlt, és nagy-nagy elégedettséggel sóhajtott. Az éjszaka előbújt a fák lombja közt, és kezdte színezni az eget, és a lámpák rózsaszín fényudvarban égtek a kedves otthonban. Végig az utca hosszában valamennyi házból zeneszó hallatszott, zongorajáték, ajtók csapódása.

Mama feltett egy lemezt a gramofonra, és táncra perdült John Black kapitánnyal. Most is azt a parfümöt használta, amelyikre John emlékezett, mielőtt apával meghaltak a vasúti szerencsétlenségben. Mama nagyon valóságos volt a karjában, ahogy könnyedén táncoltak a zenére. - Nem esik meg mindennap - mondta mama -, hogy az ember újra lehetőséget kap az életre.

- Reggelre felébredek - mondta a kapitány -, és a rakétámban leszek, az űrben, és mindez nem lesz sehol.

- Nem, ne hidd - szólt az anya csendesen. - Ne kételkedj. Isten jó hozzánk. Legyünk boldogok.

- Bocsáss meg, mama.

A lemez egy sziszegő körrel véget ért.

- Elfáradtál, fiam. - Apa felemelte a pipáját. Vár a régi hálószobád a rézággyal és mindennel. - De össze kéne szednem az embereimet.

- Minek?

- Minek? Nos, nem is tudom. Valóban, pillanatnyilag nem sok értelme van, azt hiszem. Biztosan vacsoráznak, vagy már lefeküdtek. Egy jó kiadós alvás nem árt nekik.

- Jó éjszakát, fiam. - Mama megcsókolta. - Jó érzés, hogy hazajöttél.

- Nagyon jó érzés.

Otthagyta a szivarfüst, a parfüm, a könyvek és az enyhe fény világát, és felment a lépcsőn, és beszélt, állandóan beszélt Edwarddal. Edward belökte az ajtót, és ott volt a sárga rézágy és a régi kollégiumi zászlócskák és egy nagyon kopott bőrkabát, amit szeretettel simogatott végig. - Ez már sok - mondta a kapitány. - Megbénított és kifárasztott. Annyi minden történt ma. Úgy érzem, negyvennyolc órát álltam a zuhogó esőben esernyő nélkül, kabát nélkül. Bőrig áztam az érzelmektől.

Edward széttárta a hófehér ágyneműt, és felveregette a párnákat. Kinyitotta az ablakot, és beeresztette az éjszakai jázminillatot. Telehold fénylett, messziről tánc és suttogás nesze hallatszott.

- Ez hát a Mars - szólalt meg a kapitány vetkőzés közben.

- Igen, ez. - Edward hanyagul, könnyed mozdulatokkal vetkőzött, fején át lehúzta az ingét, feltárta aranybarna vállát és izmos nyakát.

Eloltották a villanyt. Az ágyban voltak egymás mellett, mint valamikor régen… hány évtizede is? A kapitány ernyedten feküdt, és hagyta, hogy cirógassa a jázminillatú szellő, mely a csipkefüggönyöket lengette a szoba sötétjében. A fák között a pázsiton valaki felhúzott egy hordozható gramofont, amely most halkan játszotta az "Örökké…" című dalt. Eszébe jutott Marilyn.

- Marilyn itt van?

Bátyja, aki az ablakon bevilágító holdfényben kinyújtózkodva feküdt, kis szünet után válaszolt. Igen. Most nincs a városban. De reggelre itt lesz. A kapitány lehunyta szemét. - Nagyon szeretném látni Marilynt.

A szoba szögletes és csendes volt, csak a lélegzetük hallatszott.

- Jó éjszakát, Ed.

Szünet. - Jó éjszakát, John.

Békésen feküdt, hagyta gondolatait rajzani. Most szabadult csak a nap benyomásainak terhétől, most módjában volt logikusan gondolkozni. Mindez emóció volt. A rezesbanda játéka, az ismerős arcok. De most…

Hogy is történt? - tűnődött. Hogy csinálták? Miért? Mi célból? Isteni beavatkozás? Hát az Isten ennyire törődik gyermekeivel? Hogyan és miért és mi célból?

Megint végiggondolta a különböző elméleteket, melyeket a délután első hevületében Hinkston és Lustig kiagyaltak. Mindenféle új elmélet hullott át a tudatán, mint megannyi lusta kavics, forogva, tompa fénysugarakat vetve. Mama. Apa. Edward. A Mars. A Föld. Mars. Mars-lakók.

Kik éltek itt, ezer évvel ezelőtt, a Marson? Marslakók? Vagy örökké az történt, ami a mai napon?

Mars-lakók. Megismételte a szót tétlenül, befelé. Kis híja felnevetett. Hirtelen a legnevetségesebb elmélet ötlött fel benne. Megborzongott. Nincs értelme töprengeni természetesen. Ez valószínűtlen. Ostobaság. Felejtsük el. Nevetséges.

De, gondolta, tételezzük fel… Tegyük fel, hogy a Marson Mars-lakók élnek, és látták, hogy közeledik a hajónk és láttak bennünket a hajóban, és gyűlölnek bennünket. Tegyük fel, csak éppen a hecc kedvéért, hogy el akarnak pusztítani bennünket mint betolakodókat, mint nem kívánatos személyeket, és mindezt olyan okosan, hogy mi ne gyanakodjunk, és ne legyünk óvatosak. Nos, mi a Mars-lakó legjobb fegyvere atomfegyverrel fölszerelt földi emberek ellen?

A válasz érdekes volt. Telepátia, hipnózis, emlékezet és képzelet.

Tegyük fel, hogy ezek a házak nem valóságosak, az ágy sem igazi ágy, hanem csak képzeletem alkotása, melyet a Mars-lakók telepátia és hipnózis segítségével anyagi valóságnak tüntetnek fel - gondolta John Black kapitány. Tegyük fel, hogy ezek a házak a valóságban egészen más alakúak, valódi marsbeli házak, de a vágyaim és kívánságaim klaviatúráján játszva a Mars-lakók - hogy minden gyanúmat elaltassák - elhitették velem, hogy ez itt a szülővárosom, szülői házam.

Van-e jobb módszer bolonddá tenni egy embert, mint anyját-apját használni csaléteknek?

És hogy ez a város olyan régi, 1926-os, sokkal korábbi, mint bármelyik emberem születési éve. Abból az évből való, mikor én hatéves voltam, és mikor Harry Lauder lemezei járták, és Maxfield Parrish képek függtek a falon, és gyöngyfüggöny és "Szép Ohió" és századfordulós építészet. És ha a Mars-lakók kizárólag az én agysejtjeimből vették a város emlékképeit? Azt mondják, a gyermekkori emlékképek a legtisztábbak. És miután létrehozták a várost az én agysejtjeimből, benépesítették a rakétán érkezett legénység emlékeiből mindazokkal, akiket ki-ki a legjobban szeretett. És tegyük fel, hogy a szomszéd szobában alvó két személy egyáltalán nem az anyám és az apám. Hanem két Mars-lakó, hihetetlenül ragyogó elmék, s mindvégig hipnózisban tudtak tartani.

És mi volt ez a rezesbanda? Milyen döbbenetes, milyen csodálatos terv. Előbb elbolondítják Lustigot, azután Hinkstont, azután összegyűlik a tömeg, és az emberek a rakétából meglátják tíz-húsz éve halott anyjukat, nagynénjüket, nagybátyjukat, szerelmesüket, természetesen elfelejtik a parancsot, kirohannak, és otthagyják a hajót. Van ennél természetesebb? Van ennél megnyugtatóbb? Van egyszerűbb? Az ember nem sokat kérdezősködik, ha az anyja egyszerre csak visszatér az élők sorába, ehhez túlságosan is boldog. És most itt vagyunk mindnyájan különböző házakban, különböző ágyakban fegyvertelenül, védtelenül, és a rakéta ott áll a holdfényben üresen. És milyen szörnyű és borzalmas volna, ha rájönnénk, hogy az egész csak része a Mars-lakók nagy és okos tervének, amelyet a mi megosztásunkra és legyőzésünkre és megölésünkre agyaltak ki! Valamikor az éjszaka óráiban talán a bátyám itt, az ágyon, megváltoztatja alakját, szétfoszlik, átalakul, és valami más lesz, valami szörnyűség, egy Mars-lakó. Egyszerű a feladata: csak éppen megfordul az ágyban, és kést döf a szívembe. És minden házban, az egész utcában, még egy tucat fivér és apa hirtelen szétfoszlik, és kést ragad, és a gyanútlan, alvó földi emberek ellen elkövet valamit…

Keze reszketett a takaró alatt. Teste jéggé dermedt. Hirtelen már nem is volt elmélet. Hirtelen elfogta a rettegés. Felült az ágyban és figyelt. Az éjszaka igen csendes volt. A zene elhallgatott. A szél elült. Bátyja ott feküdt mellette és aludt.

Óvatosan felemelte a takarókat, visszahajtotta. Kicsúszott az ágyból, és halkan átment a szobán, amikor bátyja utána szólt:

- Hová mész? - Tessék?

Bátyja hangja dermesztően hideg volt. - Azt kérdeztem, mit gondolsz, hogy hova mész?

- Iszom egy korty vizet.

- De nem is vagy szomjas.

- De igen, igen, szomjas vagyok.

- Nem, nem vagy az.

John Black kapitány ugrott egyet, és végigfutott a szobán. Sikoltott. Kétszer sikoltott.

De az ajtót már nem érte el.

Reggel a rezesbanda szomorú gyászéneket fújt. Az utca minden házából hosszú ládákat hordozó, kicsiny és ünnepélyes menetek indultak el, és zokogó nagymamák és mamák, testvérek, apák és nagybácsik vonultak a napos utcán a temető felé, ahol frissen ásott új sírok és új sírkövek várták őket. Összesen tizenhat sír és tizenhat sírkő.

A polgármester rövid gyászbeszédet mondott, és arca néha a polgármester arca volt, néha valami más. Ott volt Black papa és Black mama, és az idősebb fiuk. Edward, és buzgón sírtak, s közben arcuk ismerős vonásai átalakultak valami mássá.

Ott volt Lustig nagypapa és nagymama, ők is sírtak, és arcuk csillogott, mint a viasz, mint ahogy sok minden csillog a tűző napon.

A koporsókat leeresztették. Valaki néhány szót mormolt tizenhat derék férfi tragikus hirtelenségű haláláról… A rögök doboltak a koporsófedeleken. A rezesbanda a "Columbia, az óceán gyöngyé"-t játszotta, azután visszamasíroztak a városba, és aznap mindenki szabadságot vett ki.

2001, június. "S ragyog még a holdsugár"

Olyan hideg volt, amikor kiléptek a rakétából az éjszakába, hogy Spender szedegetni kezdte a száraz marsbeli fát, és kis tüzet rakott. Az ünnepségről nem szólt semmit, csak szedte a fát, alágyújtott, és nézte, hogyan ég. A fényben, amely megvilágította ennek a kiszáradt marsbeli tengernek híg levegőjét, visszafordult, és nézte a rakétát, amely mindnyájukat idehozta; Wilder kapitányt, Cheroke-ot, Hathawayt, Sam Parkhillt és őt magát, keresztül a csillagok néma fekete térségén, míg kikötöttek ezen a halott, álmodó világon.

Jeff Spender várta a kitörést. Figyelte a többieket, és várta a diadalmas ugrándozást és ordibálást. Elmúlik a megilletődöttség, hogy ők az "első" emberek a Marson, és jön a hajcihő. Mindnyájan hallgattak, de titokban sokan remélték, hogy az előző expedíciók kudarcba fulladtak. és ez, a negyedik, az igazi. Nem rossz szándékból tették. De mégis erre vágyakoztak, a dicsőségre és hírnévre, miközben tüdejük lassanként hozzászokott a ritka levegőhöz, és majdnem berúgtak tőle, ha túl gyorsan mozogtak.

Gibbs odaballagott a frissen rakott tűzhöz, és megszólalt:

- Miért nem a hajó kémiai tüzét égeted?

- Hagyd csak - mondta Spender, és rá se nézett.

Nem volna illendő a Marson mindjárt az első éjszaka nagy lármát csapni, és meggyújtani egy olyan idegen, hülye és fényes vackot, mint a kályha. Importált szentségtörés. Lesz még erre idő, eljön az ideje, hogy üres tejkonzervdobozokat hajigáljanak a Mars büszke csatornáiba, eljön az idő, amikor a New York Times régi számai röpködnek és zörögnek a magányos, szürke marsbeli tengerfenéken; eljön az ideje annak is, hogy banánhéjat és zsírpapírt dobáljanak szét a marsbeli városok finom vonalú romjai között. Bőven jut idő minderre. És Spender kissé megborzadt a gondolattól.

Megrakta a tüzet, és úgy érezte, mintha egy halott gigásznak áldozna. Egy végtelen síron kötöttek ki. Itt egy civilizáció halt meg. Elemi udvariasság, hogy az első éjt csendben töltsék.

- Én nem így képzeltem az ünneplést - fordult Gibbs Wilder kapitányhoz. - Azt hiszem, kapitány úr, gin kellene és hús és egy kis vidámság.

Wilder kapitány elfordult, és a mérföldnyire fekvő halott várost nézte. - Mindnyájan elfáradtunk mondta tétován, mintha csakis a város érdekelné, és embereiről elfeledkezett volna. - Talán holnap este. Ma estére legyen elég, hogy átjutottunk az űrön, és egyetlen meteor sem csapódott belénk, és egy emberünk sem pusztult el.

Az emberek egyik lábukról a másikra álltak. Húszan voltak, vállhoz igazodtak, derékszíjukat igazgatták. Spender nézte őket. Elégedetlenek voltak. Életüket kockáztatták egy nagy ügyért. Most szerettek volna részegen kurjongatni és a levegőbe pufogtatni, hogy megmutassák, micsoda nagyszerű fickók, mert lyukat fúrtak az űrbe, és egy rakétán elvágtattak a Marsig.

De senki sem ujjongott.

A kapitány csöndesen parancsot adott. Egyik ember a hajóhoz futott, konzerveket hozott, ezeket csöndesen felbontották és feltálalták. Csak most kezdtek beszélgetni. A kapitány közéjük ült, és újra beszámolt az útról. Már mindent tudtak, de jó volt hallani, mert túlestek rajta, és biztonságosan letették a gondját. A visszautazásról nem beszéltek. Valaki szóba hozta, de lehurrogták. A kék hold fényében mozogtak a kanalak; az étel ízlett és a bor még jobban.

Tűz villant az égen, és egy perc múlva leszállt a segédrakéta a tábor mögött. Spender figyelte, amint a keskeny ajtó kinyílik, és Hathaway, az orvosgeológus - mindenkinek két szakmája volt, hogy helyet takarítsanak meg az utazásnál -, kilép rajta. A kapitányhoz baktatott.

- Nos? - kérdezte Wilder kapitány.

Hathaway a csillagfényben derengő távoli városok felé intett. Nyelt, összehúzta a szemét, és megszólalt: - Az a város, kapitány, halott, és már jó néhány ezer éve halott. Ugyancsak halott a többi három város is a dombokon. De az ötödik város, innen kétszáz mérföldnyire, uram…

- Mi van vele?

- Múlt héten még éltek a lakói, kapitány úr. Spender feltápászkodott.

- Mars-lakók - mondta Hathaway. - És most hová lettek?

- Meghaltak - mondta Hathaway. - Bementem egy házba az egyik utcában. Azt hittem, hogy akár a többi városok és házak, ez is évszázadok óta kihalt. Úristen! Tele volt hullával. Mintha őszi avarban taposna az ember. Mintha csupa gyufaszál és égett újságpapír volna az egész. És frissek. Ránézésre tíznapos hullák lehetnek.

- Megnézett más városokat is? Látott egyáltalán valami élőt?

- Egyáltalán semmit. Megnéztem más városokat is. Öt közül négy évezredek óta kihalt. Fogalmam sincs, hogy mi történt az őslakókkal. De minden ötödik városban ugyanazt találtam. Hullákat. Hullák ezreit.

- Mitől haltak meg? - Spender előlépett. - Nem fogjátok elhinni.

- Mi pusztította el őket?

- Bárányhimlő - mondta Hathaway egyszerűen. - Szent Isten, ez lehetetlen!

- Pedig így van. Próbákat vettem. Bárányhimlő. Úgy hatott a Mars-lakókra, mint a földi emberekre soha. Azt hiszem, az anyagcseréjük másképpen reagált. Feketére égtek, és törékeny pelyhekké száradtak tőle. De mégis bárányhimlő. Tehát mind a három expedíció, York és Williams kapitány és Black kapitány nyilván eljutott a Marsra. Isten tudja, mi lett velük. De hogy akaratlanul is mit tettek a Marslakókkal, azt legalább tudjuk.

- Más élet nyomát nem látta?

- Elképzelhető, hogy néhány Mars-lakó, ha észbe kapott, elmenekült a hegyekbe. Nem lehetnek sokan. Lefogadom, hogy itt nincs bennszülött kérdés. Ez a bolygó kihalt, kész.

Spender megfordult, visszaült a tűzhöz, és a lángokba bámult. Bárányhimlő, istenem, bárányhimlő, még csak elgondolni is! Kifejlődik egy faj évmilliókon át, kifinomul, városokat épít, olyanokat, mint az ott, megtesz mindent a becsületért és a szépségért, és kihal. Egyik része - a mi korunk előtt - lassan, a maga ide-lében, méltósággal. De a többi! Olyan veszedelem pusztította el a Mars többi lakóját, melynek legalább szép neve vagy borzalmas neve, vagy méltóságteljes neve van? Nem - mindenre, ami szent! - éppen gyerekbetegség volt; bárányhimlő; betegség, amely a Földön gyermekeket sem öl meg. Igazságtalan és ocsmány sors. Mintha azt mondanánk, hogy a görögök mumpszban haltak ki, vagy a büszke rómaiak szép dombjaikon lúdtalptól pusztultak el. Ha legalább időt hagytunk volna a Mars-lakóknak, hogy felölték halotti ruháikat, és szépen lefeküdjenek, vagy hegy megtalálják a halálnak valami más formáját. De nem ilyen piszkos hülyeséget, mint a bárányhimlő! Nem illik az architektúrába; nem illik a világképbe.

- Rendben van, Hathaway, egyen valamit.

- Köszönöm, kapitány úr.

És ezzel el is felejtették az egészet. Az emberek nyugodtan tovább beszélgettek.

Spender nem vette le róluk a szemét. Vacsorája a tányérján maradt. Érezte, hogy a föld lassan kihűl. A csillagok közelebb jöttek, nagyon tisztán ragyogtak.

Ha valaki lármázni kezdett, a kapitány csendesen válaszolt, úgyhogy a többiek is követték példáját. Tiszta és új illata volt a levegőnek. Spender sokáig ült, és a levegőt élvezte. Rengeteg felismerhetetlen szag keveredett benne: virágok, vegyi anyagok, porok, szelek.

- Akkoriban történt New Yorkban, amikor megkaparintottam azt a szőkét, hogy a fenébe hívták, no… Ginnie! - kiabálta Biggs. - Azt volt csak igazi!

Spender megmerevedett. Keze megremegett. Szeme ugrált a vékony, finom szemhéj alatt.

-… és akkor Ginnie azt mondja nekem… Biggs kiabált.

Az emberek röhögtek.

- Jól a fenekére csaptam! - bömbölt Biggs egy palackkal a kezében.

Spender letette a tányérját. A füle mellett elsuhanó hűvös, suttogó szelet figyelte. Nézte a fehér, marsbeli épületek hűs jegét odaát, az üres tengerfenéken.

- Micsoda nő, micsoda nő! - Biggs széles szájába döntötte a palackot. - A legjobb, akit valaha ismertem!

Biggs testének izzadságszaga szétterjedt a levegőben. Spender hagyta kialudni a tüzet.

- Hé, Spender, ne lógasd az orrod! - Biggs egy pillanatra ránézett, majd visszatért a palackjához. - Szóval, egy este Ginnie meg én…

Egy Schoenke nevű ember elővette harmonikáját, és karacsokot járt, csak úgy porzott.

- Hej, élek! - ordította.

- Jihó! - ordították a többiek. Ledobálták az üres tányérokat. Hárman egymás mellé álltak, lábukat magasba rugdalták, mint a kórusgörlök, és lármásan viháncoltak. A többiek ütemesen tapsoltak és éljeneztek. Cheroke lehúzta az ingét, és meztelen, izzadó felsőtesttel forgott. A holdfény megvilágította rövidre nyírt haját és fiatal, simára borotvált arcát.

A tengerfenéken gyenge párák szálltak, szél támadt, és a hegyekről nagy, merev kőarcok bámulták az ezüstös rakétát és a tűz kicsiny parazsát.

A lárma fokozódott, egyre többen ugrottak fel, valaki szájharmonikán játszott, egy másik selyempapírral bevont fésűn fújta. Megittak még vagy húsz üveggel. Biggs tántorgott, és hadonászva irányította a táncosokat.

- Jöjjön, uram - kiáltotta Cheroke a kapitánynak, miközben valami dalt kornyikált.

A kapitánynak is táncolnia kellett. Kelletlenül mozgott. Arca ünnepélyes maradt. Spender figyelte, és azt gondolta: - Szegény ember, micsoda éjszaka! Nem tudják, hogy mit cselekszenek. Felvilágosító tanfolyamot kellett volna rendezni nekik, mielőtt a Marsra jöttek, és megtanítani őket, hogyan viselkedjenek, és hogyan járjanak, és hogy néhány napig tisztességesek legyenek.

- Nem, elég! - A kapitány fáradtságára hivatkozott, elnézést kért és leült. Spender a kapitány mellkasát figyelte. Nem nagyon zihált. Az arca sem verítékezett.

Harmonika, szájharmonika, bor, ordítozás, tánc, nyerítés, körbeforgás, összeveregetett serpenyők, hahota.

Biggs a Mars-csatorna partjára imbolygott. Hat üres üveget vitt, és sorra behajigálta a csatorna mély, kék vizébe. Az üvegek kotyogtak, nyeltek, bugyborékoltak és elmerültek.

- Megkeresztellek, megkeresztellek, megkeresztellek… - bőgte vastag hangján Biggs - megkeresztellek Biggs, Biggs, Biggs-csatorna névre!

Spender felpattant, átugrott a tűzön, és mielőtt bárki moccanhatott volna, Biggsnél termett. Egyet a szájára vert, egyet a fülére. Biggs kalimpálva zuhant a csatorna vizébe. A csobbanás után Spender csendesen várta, hogy Biggs visszamásszon a kőpartra. De a többiek már ott voltak, és lefogták Spendert.

- Neked meg mi bajod, Spender? Mi? - kérdezték.

Biggs kimászott, folyt róla a víz. Látta, hogy a többiek tartják Spendert. - No nézzük… - mondta, és feléje indult.

- Most már elég! - csattant fel Wilder kapitány. Az emberek elhúzódtak Spendertől. Biggs megállt, és a kapitányra nézett.

- Rendben van, Biggs, vegyen fel száraz ruhát. Maguk mulassanak tovább. Spender velem jön!

Az emberek tovább mulattak. Wilder kicsit odább ment, és szembefordult Spenderrel. - Föltételezem, hogy megmagyarázza - mondta.

Spender a csatornába nézett. - Nem tudom. Szégyenkeztem. Biggs, és mindnyájunk, és a ricsajozás. Krisztusom, micsoda látvány!

- Hosszú út volt. Kellett már, hogy kitombolják magukat.

- És a tisztességtudás, uram? Hol van a tapintat és a jóérzés?

- Maga kimerült, és másképp látja a dolgokat, Spender. Ötven dollárra büntetem!

- Igenis, uram. Csak éppen eszembe ötlött, hogy azok figyelnek, míg mi bolondot csinálunk magunkból.

- Azok?

- A Mars-lakók, akár halottak, akár nem.

- Tökéletesen halottak - mondta a kapitány. Azt hiszi, tudják, hogy itt vagyunk?

- A régi nem tudja mindig, hogy új következik? - Valószínű, hogy igen. Maga úgy beszél, mintha hinne a szellemekben.

- Hiszek a tettekben, és a Marson nyilvánvalóan sokat tettek. Utcák vannak itt és házak, és, gondolom, könyvek, és hatalmas csatornák és órák és istállók, ha nem lovaknak, hát valami más, talán tizenkét lábú háziállatnak- ki tudja? Amerre csak nézek, olyasmit látok, amit használtak valaha. Évszázadokig fogták a kezükben és használták.

- Ha megkérdezi, hogy hiszek-e a tárgyak szellemében, azt mondom, hogy igen. Ezek itt mind, mind léteznek. Minden eszköz, amelyet valamire használtak. Minden hegy, amelynek nevet adtak. És mi soha, soha nem menekedhetünk a kényelmetlen érzéstől, ha elveszünk itt valamit. És valahogy a hegyek neve sohasem lesz igazi. Új nevet adunk nekik, de ott élnek a régi nevek is valahol az időben, és a hegyeket eredeti nevükön művelték és nevezték. Nevet adunk a csatornáknak és a hegyeknek és a városoknak, de lepereg róluk, mint vízcseppek a vadkacsáról. Bárhogy keressük a Marsot, sohasem fogjuk megtalálni. És akkor őrülten feldühödünk, és tudja, mit csinálunk? Felszaggatjuk, letépjük róla a bőrt, és átalakítjuk a magunk képére!

- Nem romboljuk le a Marsot - mondta a kapitány. - Ahhoz nagyon is nagy és jó.

- Azt gondolja? Mi földiek különösen tehetségesek vagyunk nagy és szép dolgok lerombolásában. Csak azért nem állítottunk fel virsli bódékat Egyiptomban, Karnak templománál, mert kiesik a forgalomból, és nem kereskedelmi gócpont.

De Egyiptom csak kis része a Földnek. Itt viszont minden ősrégi és más, és valahol csak le kell telepednünk és meg kell kezdenünk elrondítani. A csatornát elkereszteljük Rockefeller-csatornának, a hegyet György Királyhegynek; a tengert Dupont-tengernek; és lesznek Roosevelt és Lincoln és Coolidge nevű városok, de egyik sem lesz igazi, mert itt mindennek megvan az eredeti neve is.

- Ezért van maga itt mint archeológus; kutassa fel a régi neveket, és akkor azokat használjuk.

- Egy maroknyi magunkfajta ember - kereskedelmi érdekek ellen? - Spender a vashegyek felé nézett. - Tudják, hogy itt vagyunk, hogy felhígítsuk a borukat, és úgy képzelem, gyűlölnek bennünket.

A kapitány megrázta a fejét. - Nincs itt gyűlölet. - Belehallgatott a szélbe. - Városaikból ítélve kecses, szép és filozofikus lények voltak. Elfogadták a sorsukat. Amennyire tudjuk, beletörődtek fajuk halálába, és nem döntötték halomra az utolsó percben pusztító háborúval városaikat. Minden városuk, amit eddig láttunk, ép és érintetlen. Valószínű épp úgy nem bánják, hogy itt vagyunk, mint ahogy nem bánnák, ha gyermekek játszanának a pázsitjukon, mert ismerik és megértik a gyerekeket. És különben is lehet, hogy mindez javunkra válik, és megváltoztat minket. Megfigyelte, Spender, az emberek sajátságos némaságát, mielőtt Biggs bele nem kényszerítette őket a mulatozásba? Meglehetősen alázatosnak és rémültnek látszottak. Látjuk mindezt, és tudjuk, hogy nem vagyunk tökéletesek; hátulgombolós gyerekek vagyunk, és hadonászunk rakétáinkkal és atomjainkkal. De egyszer a Föld is olyan lesz, mint ma a Mars. Ettől kijózanodhattunk. Ez a civilizációk szemléltető oktatása. Tanulni fogunk a Marstól. No fel a fejjel. Menjünk vissza, és játsszuk a vidámat. Az ötven dollár büntetés marad.

A mulatságnak vége szakadt. Szél fújt a halott tenger felől, körüljárta az embereket meg a kapitányt és Jeff Spendert, ahogy visszatértek a csoporthoz. A szél felkavarta a homokot, nekizúdult a csillogó rakétának, tépte a harmonikát, és port tömött a szájharmonikába. A por a szemükbe ment, és a szél vékony hangon énekelt a levegőben. És azután hirtelen, mint ahogyan támadt, elült a szél.

De a mulatság is.

Az emberek egyenesen álltak a sötét, hideg égbolt alatt.

- Gyerünk, pajtások, gyerünk! - Biggs tiszta egyenruhában ugrott ki a hajóból, és rá se pillantott Spenderre. Hangja üres nézőtéren visszhangzott. Egyedül maradt. - Rajta!

Senki sem mozdult.

- Gyerünk, Whitie, húzd rá!

Whitie próbált egy akkordot. Furán és hamisan hangzott. Whitie kiverte belőle a nyálat, és zsebre vágta a szájharmonikát.

- Valami baj van talán? - tudakolta Biggs. Egyikük kihúzta a harmonika dobját. Hörgött, mint egy halódó állat. Ez volt minden.

- Jól van. Én meg az üvegem majd mulatunk! Biggs leguggolt, hátát a rakétának támasztotta, és az üveget a szájához emelte.

Spender figyelte. Spender sokáig nem is mozdult. Azután ujjai nagyon lassan felkúsztak remegő combján a pisztolytáskáig, és simogatták, ütögették a bőrtokot.

- Aki akar, velem jöhet a városba - jelentette be a kapitány. - Őrséget állítunk a rakétánál, és a biztonság kedvéért fegyvert viszünk.

Sorban jelentkeztek. Tizennégyen akartak menni, Biggs is, aki nevetve, üveget lóbálva jelentkezett. Hatan maradtak.

- Gyerünk, gyerünk! - kiabálta Biggs.

A csapat csendesen megindult a holdfényben. Az álmodó, halott város pereme felé tartottak a két száguldó hold világánál. Alattuk kettős árnyék volt az árnyék. Néhány percig nem is lélegeztek, vagy legalábbis úgy látszott. Várták, hátha moccan valami a halott városban, hátha felemelkedik valami szürke alakzat, hátha előbukkan, vágtatva, az üres tengerfenéken valami ősrégi figura lehetetlen alakú, hihetetlen eredetű ősi páncélban.

Spender képzeletében benépesedtek az utcák. Emberek jártak-keltek, megannyi világító kék pára a kövezett sétányokon, beszéd gyenge mormolása hallatszott, furcsa állatok surrantak a szürkésvörös homokon. Minden ablakba odaképzelt valakit, amint kikönyököl és lassan integet valakinek az időtlen víz mélyén, holdezüst tornyok tövében, a tér mélységeiben mozgó alaknak. Zene zengett; Spender szinte hallotta, és elképzelte a hangszerek alakját, melyekből ez a muzsika ébred. Kísérteties volt a táj.

- Hé! - kiáltotta Biggs, kihúzta magát, kezével tölcsért formált nyitott szája köré. - Hé, ti emberek, ott a városban!

- Biggs - mondta a kapitány. Biggs elcsendesedett.

Egy csempével kirakott sétányon mentek előre. Mindnyájan suttogtak, mert úgy érezték, óriási, nyitott könyvtárban vagy mauzóleumban lépkednek, melyet átjár a szél, és fölötte a csillagok ragyognak. A kapitány csendesen beszélt. Találgatta, hogy vajon hová lehettek az emberek, és milyenek voltak; kik voltak a királyaik, és hogyan haltak meg. És találgatta, hogy hogyan építették ezt a várost, hogy az idők kezdetétől áll, és hogy jártak-e valaha a Földön? Vajon ők voltak-e a földi emberek ősei tízezer évekkel ezelőtt? És hasonlóan szerettek és gyűlöltek-e, és hasonló ostobaságokat műveltek-e, amikor ostobaságokat műveltek?

Senki sem mozdult. A holdak mintegy a helyükre fagyasztották őket, a szél lassan hullámzott körülöttük.

- Lord Byron - mondta Jeff Spender.

- Lord kicsoda? - A kapitány megfordult és végigmérte.

- Lord Byron, költő a XIX. századból. Írt egy költeményt réges-rég, amely épp illik erre a városra és arra, hogy hogyan éreznének a Mars-lakók, ha maradt volna belőlük valami, ami érezhet. Az utolsó marsbeli költő is írhatta volna a költeményt.

Az emberek mozdulatlanul álltak, alattuk árnyékukkal.

A kapitány megszólalt: - Hogy van az a vers, Spender?

Spender megmozdult, kinyújtotta kezét, hogy emlékezzen, egy percig csendben ráncolta homlokát, majd felidézve az emléket lassan, nyugodtan citálta a szavakat, és az emberek hallgatták.

Többé nem csatangolunk hát

ily késő éjbe már,

bár szívünk csöppet se lomhább,

s ragyog még a holdsugár.

A város szürke, magas és mozdulatlan volt. Az emberek arca átváltozott a fényben.

Kardról lehull a hüvely

és a lélekről a mell,

nem liheghet szüntelen:

a szívnek béke kell.

Bár az éjben érzelem gyúl

s túl hamar megtér a nap,

nem csatangolunk ezentúl

holdas ég alatt.[3]

A földi emberek hangtalanul álltak a város közepén. Világos éjszaka volt. Nem hallatszott más, csak a szél susogása. Lábuknál csempével borított udvar ősi állatok és emberek alakjaival rakva. Ezt nézték.

Biggs torkából öklendezés tört elő. Szeme kidülledt. Kezét szájához kapta, fulladozott, szemét lecsukta, lehajolt, és szájából vastag sugárban loccsant a hányadék a csempére, és elborította a rajzokat. Biggs kétszer is hányt. Bor savanyú bűze töltötte meg a friss levegőt.

Senki sem mozdult, hogy segítsen Biggsnek. Tovább öklendezett.

Spender megdermedt egy pillanatra, azután sarkon fordult, és elindult a város útjain egyedül a holdfényben. Nem állt meg, hogy visszanézzen a csoportban álló emberekre.

Reggel négykor tértek vissza. Lefeküdtek takaróikra, lecsukták a szemüket, és szívták a nyugodt levegőt. Wilder kapitány rőzsével táplálta a tüzet.

McClure két óra múlva felnézett. - Nem alszik, kapitány úr?

- Spendert várom. - A kapitány fanyarul mosolygott.

McClure elgondolkodott. - Tudja, kapitány úr, nem hiszem, hogy visszajön. Nem tudom, miért, de úgy érzem, hogy nem jön vissza soha.

McClure megfordult és elaludt. A tűz pattogott, azután kialudt.

Spender nem jött vissza a következő héten. A kapitány kutatócsoportokat küldött utána, de azzal tértek vissza, hogy nem tudják, hová tűnhetett Spender. Ha kikészül, majd visszajön. Forrófejű, mondták. Vigye el az ördög!

A kapitány nem szólt semmit, csak beírta a naplóba.

Reggel volt, hétfő is lehetett, kedd is vagy bármely nap a Marson. Biggs a csatorna szélén ült, lábát a hűs vízbe lógatta, áztatta, közben arcát fürdette a napon.

Egy férfi közeledett a csatorna partján. Árnyéka Biggsre vetődött. Biggs felnézett.

- Hát, az ördögbe is… - mondta Biggs.

- Én vagyok az utolsó Mars-lakó! - mondta a férfi, és elővett egy pisztolyt.

- Mit mondtál? - kérdezte Biggs.

- Megöllek.

- Hagyd abba. Miféle hülyeség ez, Spender?

- Állj fel, a gyomrodba kapod.

- Krisztus szerelmére, tedd le azt a pisztolyt.

Spender csak egyszer húzta meg a ravaszt. Biggs még egy pillanatig ülve maradt a csatorna szélén, azután előrebukott a vízbe. A pisztoly csak halk zümmögő hangot adott. A hulla lassú bizonytalansággal sodródott a csatorna lusta hullámaiban. Bugyborékolt egy percig, aztán semmi.

Spender visszadugta a pisztolyt a tokba, és némán továbbment. A Marsra keményen sütött le a nap. Spender érezte, hogy égeti a kezét, és hogy végigsiklik az arcán. Nem futott, inkább sétált, mintha nem volna más újság, csak az égető napfény.

Leballagott a rakétához. Néhányan az éppen elkészített reggelinél ültek a szakács ernyője alatt.

- Itt jön a Magányos Farkas - mondta valaki. - Hello, Spender, régen láttunk!

A négy férfi az asztalnál ült, és nézte a hallgatag embert, aki ott állt, és visszanézett rájuk.

- Te meg azok az istenverte romok - nevetett a szakács valami feketeséget kavargatva a serpenyőben. - Olyan vagy, mint a kutya a csontraktárban.

- Lehet - mondta Spender. - Felfedeztem egyet-mást. Mit szólnátok, ha azt mondanám, hogy találtam egy kóbor Mars-lakót?

A négy ember letette a villáját. - Igazán? Hol?

- Nem érdekes. Hadd kérdezzek valamit. Mit éreznétek, ha Mars-lakók volnátok, és emberek érkeznének és kezdenék szétszaggatni az otthonotokat?

- Én pontosan tudom, mit éreznék - mondta Cheroke. - Van bennem némi cherokee-vér. A nagyapám rengeteget mesélt az oklahomai rezervátumról. Ha él itt valahol Mars-lakó, szívvel-lélekkel mellette vagyok.

- Hát ti, többiek? - kérdezte Spender lelkiismeretesen.

Senki sem felelt; hallgatásuk érthetően beszélt.

Fogd, ahol éred, aki kapja, marja, ha a másik beleüti az orrát, akkor a pofájába és a többi.

- Szóval - mondta Spender -, találtam egy Mars-lakót.

Az emberek nagy szemeket meresztettek.

- Odafent, egyik halott városban. Nem is gondoltam, hogy találok. Tulajdonképpen nem is kerestem. Nem tudom, mit csinált ott. Egy kis völgyi városban éltem egy hétig, tanulmányoztam, hogyan kell olvasni régi könyveiket, nézegettem ősi művészi alkotásaikat. És egyik nap megláttam egy Mars-lakót. Ott állt egy percig, aztán eltűnt. Csak másnap jött vissza. Ott üldögéltem, és tanulmányoztam a régi írást, és a Mars-lakó visszajött, mindennap kissé közelebb jött, és amikor rájöttem a marsbeli nyelv nyitjára - hallatlanul egyszerű, és rajzok is segítik a megértést -, akkor a Mars-lakó megjelent előttem, és azt mondta: "Add ide a cipődet." Odaadtam neki a cipőmet. Erre azt mondta: "Add ide az egyenruhádat és minden ruhadarabodat." Odaadtam neki mindent, és erre azt mondta: "Add ide a pisztolyodat", és én odaadtam neki a pisztolyomat.

Akkor azt mondta: "Most gyere, és nézd meg, mi történik." És a Marslakó lesétált a táborhoz, és most itt van.

- Sehol sem látok Mars-lakót - mondta Cheroke. - Sajnálom.

Spender kihúzta pisztolyát. Halk zümmögés. Az első golyót a baloldalt ülő kapta, a másodikat és harmadikat az asztal közepén és jobboldalt ülő ember. A szakács elborzadva odafordult a tűztől, ő kapta a negyedik golyót. Hanyatt esett a lángokba, és ott hevert, miközben ruhája tüzet fogott.

A rakéta ott feküdt a napon. Három ember ült a reggelinél, Kezük az asztalon, mozdulatlanul, az étel kihűlt előttük. Cheroke sértetlenül, egyedül ült, néma borzadállyal bámulta Spendert.

- Te velem jöhetsz - mondta Spender. Cheroke megnémult.

- Velem tarthatsz. - Spender várt.

Végül Cheroke-nak visszatért a hangja. - Megölted őket. Alig mert a körülötte ülőkre nézni.

- Rászolgáltak.

- Megőrültél!

- Lehet. De te velem jöhetsz.

- Hogy veled menjek? Minek? - kiáltotta Cheroke. A vér kifutott az arcából, szeméből patakzott a könny.

- Takarodj innen, takarodj!

Spender arca megkeményedett.

- Azt hittem, hogy legalább te megérted.

- Takarodj! - Cheroke a pisztolyáért nyúlt.

Spender még egyet lőtt. Cheroke nem mozdult többé.

Most Spender megtántorodott. Kezét izzadó arcára szorította. A rakétára nézett, és hirtelen egész testében remegni kezdett. A fizikai reakció olyan erős volt, hogy majdnem elvágódott. Arckifejezése a hipnózisból vagy álomból ébredőé.

Leült egy percre, és összeszedte akaratát, hogy lebírja a reszketést.

- Hagyd abba, hagyd abba! - parancsolta testének. Minden sejtje remegett, rázkódott. - Abbahagyni! - Akaratával addig fegyelmezte testét, míg minden reszketést kiszorított belőle. Keze most nyugodtan feküdt a térdén.

Felkelt, és nyugodtan, ügyesen hátára csatolt egy élelmiszertartályt. Keze megint reszketett, de Spender keményen csak annyit mondott: - Nem! - és a reszketés elmúlt. Azután egyes-egyedül merev léptekkel elindult a forró, vörös dombok közé.

Az égő nap tovább kapaszkodott felfelé az égen. Egy óra múlva a kapitány lemászott a rakétából, hogy kérjen egy kis sonkát tojással. Üdvözölte az ott üldögélő négy embert, de hirtelen megállt, mert gyenge lőporfüstszagot érzett a levegőben.

Meglátta a földön fekvő szakácsot alatta a tűzzel. A négy ember előtt az étel hideg volt.

Egy perc múlva Parkhill és két másik ember került elő. A kapitány megállította őket, és szinte megbabonázva nézte a négy hallgatag embert, amint az asztalnál reggelijüknél ülnek.

- Mindenki jöjjön ide! - mondta a kapitány. Parkhill lerohant a csatorna partjára.

A kapitány megérintette Cheroke-ot. Cheroke megbillent, és leesett a székről. Rövid, tüskés haját, kiálló pofacsontjait perzselte a nap.

Az emberek sorakoztak. - Ki hiányzik?

- Még mindig Spender. Biggs holttestét megtaláltuk a csatornában.

- Spender!

A kapitány a napfényben magasodó dombokra nézett. A nap vigyorogva mutogatta fogait.

- Az átkozott - mondta kimerülten.

- Miért nem jött hozzám beszélgetni?

- Velem kellett volna beszélgetnie - kiáltotta Parkhill, és szikrázott a szeme. - Szétlőttem volna azt a rohadt agyát, istenemre, megtettem volna!

Wilder kapitány intett két embernek. - Hozzatok lapátot - mondta.

Hőség volt, amíg a sírt ásták. Meleg szél támadt az üres tengerről, arcukba fújta a port, miközben a kapitány a biblia lapjait forgatta. Mikor a kapitány becsukta a könyvet, valaki lassan lapátolni kezdte a homokot a begöngyölt alakokra.

Visszatértek a rakétához, felkattantották a puskák závárját, nehéz kézigránátkötegeket dobtak a vállukra, és ellenőrizték, hogy könnyen csúsznak-e a pisztolyok a pisztolytáskából. Mindegyikük más-más részére indult a domboknak. A kapitány eligazította őket, a hangját sem emelte fel, közben a kezét is csak lógatta.

- Induljunk - mondta.

Spender látta, hogy finom homok száll fel több helyen a völgyben, és tudta, hogy megszervezték és megkezdték az üldözést. Letette a vékony, ezüst könyvet, melyet egy lapos kövön ülve olvasott. A könyv lapjai selyempapír-vékony, tiszta ezüstből voltak, a fekete és aranybetűket kézzel festették. Legalább tízezer éves filozófiai könyv volt, amelyet az egyik völgyi Mars-városban, egy villában talált. Vonakodva tette félre.

Egy ideig gondolkozott. Mi értelme? Itt ülök és olvasok, míg ideérnek és lelőnek.

Az első reakciója, miután reggel megölte a hat embert, kábult üresség volt, de kis idő múltán rosszul lett, most pedig különösen megbékélt. De a megbékéltség is múlóban volt, mert amint látta a vadászok nyomán felvert por szállingózását, ismét úrrá lett rajta a harag.

Ivott egy kis friss vizet a csípőjén lógó kulacsból. Azután felállt, nyújtózkodott, ásítozott, és figyelte a völgy békés csodáját maga körül. Nagyszerű lenne, ha ő és még néhányan, akiket ismert a Földön, itt élhetnék az életüket szótlanul és gondtalanul.

A könyvet az egyik kezében vitte, a pisztolyt a másikban. Gyors kis patak bukdácsolt arra tele fehér kaviccsal és sziklával; ott levetkőzött, és belegázolt, hogy megmosakodjon. Kényelmesen, ráérősen mosakodott, azután felöltözött, és ismét felvette a pisztolyt.

A tüzelés délután három óra körül kezdődött. Spender ekkor már magasan a hegyek közt járt. A nyomában voltak három kis hegyi Mars-városon keresztül. A városok fölött, mint elszórt kavicsok, magányos villák álltak ott, ahol ősi családok találtak egy-egy patakot, pázsitos helyet és csempézett medencét, könyvtárat, udvart és szökőkutat építettek maguknak. Spender félórát úszkált egyik medencében, amelyet feltöltött az esős évszak vize, és várta, hogy üldözői utolérjék.

Lövések dördültek, mikor elhagyta a kis villát. Csempe pattogzott mintegy húszlábnyira mögötte. Kényelmesen futni kezdett, egy sor kis szikla mögé került, majd megfordult, és egy lövéssel leterítette elsőnek felbukkanó üldözőjét.

Gyűrűbe akarják fogni, Spender tudta jól. Körülkerítik egyre szorosabban, végül elejtik. Furcsa, hogy nem használnak gránátot. Wilder kapitány könnyen megparancsolhatná, hogy dobják oda a gránátokat.

Úgy látszik, túl szép fiú vagyok ahhoz, hogy darabokra tépjenek, gondolta Spender. Ezt gondolja a kapitány. Úgy akar megkapni, hogy csak egy lyuk legyen bennem. Nem furcsa? Azt akarja, hogy tiszta halálom legyen. Csak semmi mocsok. Miért? Mert megért engem. És mert megért, hajlandó derék emberek életét kockáztatni, hogy egyetlen tiszta lövést. kapjak a fejembe.

Kilenc-tíz lövés kattogott. Sziklaszilánkok röpködtek körülötte. Spender kitartóan tüzelt, közben néha a kezében tartott ezüst könyvbe pillantott.

A kapitány a tűző napon puskával futott feléje. Spender pisztolya célgömbjével követte, de nem lőtt. Inkább helyet változtatott, és lelőtte az egyik szikla csúcsát, mely mögött Whitie bújt meg. Hallotta dühös kiáltását.

A kapitány hirtelen felemelkedett. Fehér zsebkendővel integetett. Mondott valamit az embereknek, letette puskáját, és elindult a hegyen felfelé. Spender ott feküdt, azután feláll pisztolyát készen tartva.

A kapitány felért, leült egy forró sziklára, és egy pillanatig nem nézett Spenderre.

A kapitány zubbonya zsebéhez nyúlt. Spender megmarkolta a pisztolyt.

- Cigarettát? - kérdezte a kapitány.

- Köszönöm - Spender vett egyet.

- Tűz?

- Köszönöm, van.

Egyet-kettőt csendben szippantottak.

- Meleg van - mondta a kapitány.

- Az.

- Kényelmesen elhelyezkedett itt fent?

- Meglehetősen.

- Mit gondol, meddig tudja tartani magát?

- Körülbelül tizenkét emberig.

- Miért nem ölt meg mindnyájunkat ma reggel, mikor volt rá lehetősége? Megtehette volna.

- Tudom. Rosszul tettem. Ha az ember valamit nagyon akar, hazudik önmagának. Azt mondja, hogy senki másnak nincs igaza. Nos, miután elkezdtem lelődözni az embereket, hamarosan rájöttem, hogy csak buták, nem szabad megölnöm őket. De már késő volt. Akkor nem folytathattam tovább, ezért feljöttem ide, ahol tovább hazudhattam magamnak, és ismét felszítottam a dühömet.

- Most már kész?

- Nem egészen. De azért elég.

A kapitány a cigarettáját tanulmányozta.

- Miért csinálta?

Spender csendesen letette pisztolyát a lábához.

Mert láttam, hogy amit ezek a Mars-lakók elértek, az legalább olyan jó, mint amit mi valaha is remélhetünk. Megálltak; ahol nekünk is meg kellett volna állnunk, száz évvel ezelőtt. Járkáltam a városaikban, ismerem ezt a népet, és örülnék, ha őseimnek mondhatnám őket.

- Van arra egy nagyon szép városuk - a kapitány a fejével mutatta az irányt.

- Nemcsak erről van szó. Igen, a városaik szépek. Tudták, hogyan olvasszák a művészetet az életükbe. Az ilyesmi mindig idegen volt az amerikaiaknak. A művészet olyasmi volt, amit a család eldugott a bolond fiú padlásszobájában. A művészet olyasmi volt, amit vasárnap szedtek vallással keverve. Ezeknek a Mars-lakóknak volt művészetük és vallásuk és minden.

- Azt gondolja, hogy tudták, mi az értelme az egésznek?

- Lefogadom!

- És ezért lövöldözte le az embereket?

- Gyerekkoromban egyszer elvittek kirándulni Mexico-Citybe. Sosem felejtem el, hogy az apám hogy viselkedett.

Hangosan és nagyképűen. És az anyám fintorgott, mert az emberek sötét bőrűek voltak, és nem mosakodtak eleget. És a nővérem a legtöbbel szóba sem állt. Csak nekem tetszett minden. És el tudom képzelni anyámat és az apámat, ha a Marsra jönnek, éppen úgy viselkednek. Bármi, ami idegen, az nem jó az átlagamerikainak. Ha nincsen chicagói közművesítés, hülyeség az egész. Micsoda gondolat! Istenem, micsoda gondolat. És azután… a háború. Hallotta a kongresszusi beszédeket, mielőtt elindultunk. Ha úgy alakul, ahogyan remélik három atomkutatóintézet és atombombaraktár a Marson! Ezzel a Marsnak vége. Mindez a csoda elpusztul. Hogy érezné magát, ha egy Mars-lakó poshadt alkoholt okádna a Fehér Ház padlójára?

A kapitány nem szólt semmit, csak figyelt.

Spender folytatta.

- És azután jönnének a többi hatalmi érdekek. Bányaérdekeltségek, utazási irodák. Emlékszik, mi történt Mexikóval, mikor Cortez és finom kis barátai megérkeztek Spanyolországból? Összezúzták az egész civilizációt ezek a kapzsi, öntelt bigottok. A történelem nem bocsáthat meg Corteznek.

- Maga sem cselekedett etikusan ma - jegyezte meg a kapitány.

- Mit tehettem volna? Kezdjek vitatkozni? Hiszen egyedül vagyok az egész körmönfont, alávaló. kapzsi, földi vircsafttal szemben. Majd ideszállítják mocskos atombombáikat, bázisokért harcolnak, hogy háborúzhassanak. Nem elég, hogy egy bolygót tönkretettek - még egyet tönkre akarnak tenni. Hát megengedhető, hogy másnak a tányérjába rondítsanak? Együgyű fecsegők. Mikor ide értünk, úgy éreztem, hogy nemcsak úgynevezett kultúrájuktól szabadultam meg, hanem etikájuktól és szokásaiktól is. Azt gondoltam, hogy felülemelkedtem a véleményeiken. Annyi az egész, hogy megölöm magukat, és élem a magam életét.

- De nem így sikerült - mondta a kapitány.

- Nem. Miután az ötödiket is megöltem a reggelinél, felfedeztem, hogy mégsem vagyok teljesen új, teljesen Mars-lakó. Nem tudtam mindent olyan könnyen eldobni, amit a Földön megtanultam. De most ismét szilárd vagyok. Mindnyájukat megölöm. Ettől a legközelebbi rakéta jó öt évet késlekedik. Ma ez az egyetlen rakéta. Az emberek a Földön várnak egy évig, két évig, és ha nem hallanak rólunk semmit, nem mernek új rakétát építeni. És az is kétszer annyi ideig tart, és száz speciális kísérlet: modellt készítenek, hogy biztosítsák magukat az újabb kudarc ellen.

- Ebben igaza van.

- Viszont egy kedvező jelentés öntől, ha visszatér, meggyorsítja a Mars invázióját. Ha szerencsém lesz, élek hatvan évet. Minden expedíciót, amely kiköt a Marson, én fogadok. Egyszerre nem érkezik egy hajónál több, tehát évenként egy, és húsz embernél több sohasem lesz egy hajón. Megbarátkozom velük, és elmondom nekik, hogy a mi hajónk felrobbant egy szép napon - felrobbantom, mihelyt befejeztem a munkámat, még e héten -, és megölöm őket egy szálig. A Mars érintetlen marad a következő fél évszázadban. Egy idő múlva a földi emberek talán abbahagyják a próbálkozást. Emlékezzék csak, hogy elment a kedvük a zeppelinek építésétől, mikor azok mindig kigyulladtak.

- Jól kitervelte - ismerte el a kapitány.

- Ki.

- Csakhogy mi többen vagyunk. Egy órán belül körülzárjuk. Egy óra múlva maga halott.

- Találtam néhány föld alatti folyosót és egy búvóhelyet, amit sohasem találnak meg. Néhány hétre visszavonulok oda.

Amíg megint óvatlanok nem lesznek. Egyenként leszedem magukat.

A kapitány bólintott.

- Meséljen valamit erről a civilizációról - mondta, és a hegyi városok felé intett.

- Tudtak a természetben élni, és a természettel élni. Nem arra törekedtek, hogy emberek legyenek, és ne maradjon bennük semmi az állatból. Mi elkövettük ezt a hibát, amikor Darwin megjelent. Keblünkre öleltük őt is. Huxleyt is, Freudot is boldog mosollyal. Azután felfedeztük, hogy Darwin és a vallásaink nem férnek össze. Legalábbis azt hittük, hogy nem férnek össze. Ostobák voltunk. Megpróbáltuk odébbtaszigálni Darwint, Huxleyt és Freudot. Nem nagyon mozdultak. Akkor mi, idióták, megpróbáltuk lerombolni a vallást. Ez meglehetősen sikerült. Elvesztettük hitünket, és azon tűnődtünk, hogy mire való az élet. Ha a művészet nem több, mint a vágy zátonyra futott tükröződése, ha a vallás nem egyéb, mint önámítás, mire jó az élet? A hit mindig válaszolt minden kérdésre. De Darwinnal és Freuddal az egészet kiöntöttük a kanálisba. Elveszett emberek voltunk és vagyunk.

- És ezek a Mars-lakók megtalálták magukat? - kérdezte a kapitány.

- Igen. Tudták, hogyan egyesítsék a tudományt és a vallást, hogy a kettő váll váll mellett dolgozzék, és egyik se tagadja, hanem gazdagítsa a másikat.

- Ez eszményinek hangzik.

- Az volt. Szeretném megmutatni magának, hogyan csinálták a Mars-lakók.

- Várnak az embereim.

- Fél óra az egész. Szóljon nekik, kapitány úr. A kapitány tétovázott, azután felemelkedett, és parancsot adott a dombról.

Spender elvezette egy kis marsbeli faluba, amely hűs, tökéletes márványból épült. Nagyméretű frízek gyönyörű állatokat fehér lábú macskaféléket és sárga lábú napszimbólumokat ábrázoltak, bikaszerű állatszobrok, férfiak és nők, és hatalmas, kecses kutyák szobrai álltak ott.

- Tessék a válasz, kapitány! - Nem látom.

- A Mars-lakók az állatok körében fedezték fel az élet titkát. Az állat nem kérdi az élet értelmét. Él. Magáért az életért. Élvezi és gyönyörűségesnek találja az életet. Nézze a szobrokat, az állatszimbólumokat.

- Pogány dolog.

- Ellenkezőleg, ezek Istennek szimbólumai, az élet szimbólumai. Az ember túlságosan emberi lett és túl kevéssé állati a Marson is. És a marsbeliek rájöttek, hogy fennmaradásuk érdekében nem szabad megkérdezniük többé, hogy miért élnek. Az élet válasz önmagára. Az élet újabb élet létrehozása, és olyan szép élet élése, amilyen csak lehetséges. A Mars-lakók rájöttek, hogy azt a kérdést: "Miért is élünk egyáltalán?" mindig háború és reménytelenség idején tették fel, amikor erre úgysem lehetett válaszolni. És amint a civilizáció kitisztult és megnyugodott, és a háborúk megszűntek, a kérdés, más módon, megint értelmetlenné vált. Az élet jó volt, és nem volt szüksége bizonyítékokra.

- Úgy hangzik, mintha a Mars-lakók teljesen naivak lettek volna.

- Csak amikor érdemes volt naivnak lenni. Felhagytak azzal, hogy mindent leromboljanak, mindent megalázzanak. Elegyítették a vallást, a művészetet és a tudományt, mert végül a tudomány sem más, mint egy csoda vizsgálata, amelyet sohasem tudunk megmagyarázni, és a művészet is ennek a csodának a tolmácsolása. Sohasem engedték meg, hogy a tudomány összezúzza az esztétikusat és szépet. Az egész csak fokozatok kérdése. A földi ember így gondolkozik: "Ezen a képen szín tulajdonképpen nincs. A tudós bebizonyítja, hogy a szín csak az anyag molekuláinak bizonyos rendje, amely így és így veri vissza a fényt. Ezért a szín nem valódi tulajdonsága annak, amit látok." A Mars-lakó sokkal eszesebb, és ezt mondja: "Gyönyörű ez a kép. Ihletett ember kezének és lelkének szülötte. Eszméit és színeit az életből vette. Igazán jó." Hallgattak. A délutáni napfényben üldögélve a kapitány kíváncsian nézett körül a csendes, hűvös városkában.

- Szívesen ülnék itt - mondta.

- Megteheti, ha akarja.

- Maga engem kér erre?

- Van emberei közt egy is, aki ezt valóban megértené? Hiszen mind hivatásos cinikusok, és számukra már késő. Miért akar visszamenni velük? Hogy versengjen a Jonesokkal? Hogy ugyanolyan robotembert vásároljon, mint Smithék? Hogy a pénztárcájával hallgasson zenét az érzékei helyett? Van itt lejjebb egy ház, találtam ott egy tekercs marsbeli zenét: legalább ötvenezer éves. Még mindig játszik. Ilyen zenét még nem hallott soha életében. Hallgathatná. Vannak könyvek. Már egészen jó haladok az olvasásukban. Ülhetne és olvashatna.

- Mindez csodásan hangzik, Spender.

- De nem marad?

- Nem. De mindenesetre köszönöm.

- És biztos, hogy engem sem hagy zavartalanul itt maradni. Kénytelen leszek mindnyájukat megölni.

- Maga optimista.

- Nekem van miért harcolnom és élnem, ezért jobb gyilkos leszek. Hiszek valamiben, ami felér egy vallással. Tudom ugyanis, hogy hogyan lélegezzen az ember. És hogyan feküdjön a napon, hogy lebarnuljon, hagyva, hogy a fény beleépüljön a szervezetébe. És hogy hogyan kell zenét hallgatni, és könyvet olvasni. Mit nyújthat a maguk civilizációja?

A kapitány váltogatta a lábát. Megrázta a fejét.

- Sajnálom, hogy így történt. Igazán sajnálom az egészet.

- Én is. Azt hiszem, most jobb lesz, ha visszaviszem magát, hogy megindíthassa a támadást.

- Én is azt hiszem.

- Kapitány, magát nem ölöm meg. Ha vége lesz az egésznek; maga életben marad.

- Hogyan?

- Mikor megkezdtem, elhatároztam, hogy magát sértetlenül hagyom.

- Nos…

- Kimentem magát a többiek közül. Ha meghaltak, talán megváltoztatja a véleményét.

- Nem - mondta a kapitány. - Túl sok bennem a földi vér. Üldöznöm kell magát.

- Akkor is, ha lehetősége volna itt maradni?

- Furcsa, de igen, még akkor is. Nem tudom, miért. Sohasem kérdeztem magamtól. Szóval… így vagyunk. - Visszatértek oda, ahol találkoztak. Velem jön-e önként, Spender? Ez az utolsó ajánlatom.

- Köszönöm, nem. - Spender kezet nyújtott. Még egy utolsót. Ha maga győz, tegyen meg nekem egy szívességet. Nézzen utána, mit lehetne tenni, hogy korlátozza ennek a bolygónak a szétrombolását legalább ötven évig, amíg az archeológusoknak becsületes esélyük lesz megmenteni. Megteszi?

- Rendben van.

- És végül, ha ez segít, gondoljon rám úgy, mint egy tökéletesen őrült fickóra, aki egy nyári napon megbolondult, és többé sohasem jön rendbe. Kicsit könnyebb lesz magának is.

- Majd meggondolom. Isten vele, Spender. Jó szerencsét.

- Furcsa ember maga - mondta Spender, mikor a kapitány lement az ösvényen a meleg leheletű szélben.

A kapitány úgy tért vissza poros embereihez, mint valaki, aki már elveszett. Hunyorgott a napon, és nehezen lélegzett.

- Van valami ital? - kérdezte. Érezte, hogy hűvös palackot nyomnak a kezébe. - Köszönöm. Ivott. Megtörölte a száját.

- Rendben van - mondta. - Legyenek óvatosak. Időnk bőven van. Nem akarok több veszteséget. Meg kell ölnünk. Nem akar lejönni. Ha lehet, telitalálattal. Ne roncsolják széjjel. Essünk túl rajta.

- Kilövöm az átkozott agyvelejét! - mondta Sam Parkhill.

- Nem, inkább mellbe - mondta a kapitány. Maga előtt látta Spender erős, határozott arcát.

- Az átkozott agyvelejét - mondta Parkhill.

A kapitány a kezébe lökte a palackot. - Hallotta, mit mondtam. A mellébe.

Parkhill morgott valamit magában.

- Rajta! - mondta a kapitány.

Ismét széthúzódtak lépésben, majd futva, azután a forró domboldalban nyomultak előre hirtelen feltáruló kis hűs barlangok mellett, melyek mohától illatoztak, azután megint kopár helyeken, ahol a nap a követ égette.

Utálok okos lenni - gondolta a kapitány -, mikor nem érzem magam valóban okosnak, és nem akarok okos lenni. Lopózkodni és tervezgetni és nagynak érezni magam ezért. Utálom azt az érzést, hogy helyesen cselekszem, mikor nem vagyok benne biztos, hogy valóban igaz. Kik vagyunk mi egyáltalán? A többség? És ez válasz? A többség mindig szent, mi? Mindig, mindig: nem tévedhet soha, egyetlen jelentéktelen pillanatra sem? Sohasem tévedhet, méh tízmillió év távlatában sem? Mi ez a többség, és kikből áll? És mit gondolnak ezek, és hogyan lettek ilyenek? Megváltoznak valaha? És hogy az ördögbe keveredtem én ebbe a többségbe? Nyugtalan vagyok. Claustrophobia ez, félelem a tömegtől vagy józan ész? Lehet, hogy egy embernek van igaza, míg az egész világ azt hiszi, hogy nekik van igazuk? Jobb nem gondolni erre. Csak kúszunk körbe-körbe, és izgalmasdit játszunk, és meghúzzuk a ravaszt. Úgy, úgy!

Az emberek futattak és feküdtek, és megint futottak, és leguggoltak az árnyékban, fogukat vicsorgatták és ziháltak, mert a levegő ritka volt, nem futáshoz való; a levegő ritka volt, és öt percig is ülniük kellett egy-egy alkalommal levegőért kapkodva, és fekete karikák villództak a szemük előtt, egyre több és több ritka levegőt szomjaztak, szemüket szorosan behunyták, aztán felálltak, felemelték puskájukat, hogy lyukat szakítsanak a ritka, nyári levegőben, hang- és hőlyukakat.

Spender ott maradt, ahol volt, és csak néha tüzelt.

- Az átkozott agyvelejét! - rikoltotta Parkhill, és felfelé futott a dombon.

A kapitány Sam Parkhillre célzott a puskájával. Letette, és elszörnyedve bámulta.

- Mit tettél? - kérdezte bénán lógó kezét és a puskát.

Majdnem hátba lőtte Parkhillt.

- Uram, irgalmazz!

Látta, hogy Parkhill még mindig szalad, azután levágódik, hogy fedezze magát.

Spendert gyűrűbe fogta az emberek laza, futó hálója. A domb tetején, két szikla között feküdt Spender; a ritka levegőtől kimerülten vigyorgott, nagy izzadságfoltok vertek ki a hóna alatt. A kapitány látta a két sziklát. Négy hüvelyknyi rés volt köztük, szabad utat nyitott Spender mellkasához.

- Hé, te! - kiáltott Parkhill.

- Itt egy golyó a fejedbe!

Wilder kapitány várt. Gyerünk, Spender, gondolta. Tűnj el, mint ahogy mondtad. Csak néhány perced van a menekülésre. Menj, és gyere vissza később. Menj már. Azt mondtad, hogy elmész. Menj le az alagutakba - azt mondtad, találtál alagutakat; hát lapulj meg ott, és élj még hónapokig és évekig, és olvasd szép könyveidet, és fürödj a templomi medencékben. Gyerünk, ember, míg nem késő!

Spender nem mozdult a helyéről.

Mi van vele? - kérdezte önmagától a kapitány. A kapitány felvette puskáját. Nézte a futó, búvó embereket. Nézte a tiszta kis marsi falu tornyait, melyek, mint a faragott sakkfigurák, élesen kiváltak a délutánban. Látta a sziklákat és a rést, amely Spender mellét feltárta.

Parkhill dühében rikoltozva rohamozott felfelé.

- Nem, Parkhill - mondta a kapitány. - Nem engedhetem, hogy te tegyed. Se a többiek. Nem, közületek senki. Csak én. - Felemelte puskáját és célzott.

Tiszta maradok ezután? - gondolta. Helyes, hogy én teszem? Igen, helyes. Tudom, hogy amit teszek, miért teszem, és ez rendjén való, mert azt hiszem, én vagyok a megfelelő személy. Remélem és kívánom, hogy méltó lehessek erre.

Fejével intett Spender felé.

- Menj! - szólította hangos suttogással, amit senki sem hallott. - Adok neked még harminc másodpercet, hogy elmenekülj. Harminc másodpercet.

Az óra ketyegett a csuklóján. A kapitány figyelte, ahogy ketyeg. Az emberek futottak. Spender nem mozdult. Az óra hosszú ideig ketyegett nagyon hangosan a kapitány fülébe.

- Menj, Spender, menj, menekülj! A harminc másodperc letelt.

A puskát beirányozta. Mélyet lélegzett. - Spender - mondta kilélegezve.

Meghúzta a ravaszt.

Csak annyi történt, hogy a napfényben halvány kőpor szállt fel. A lövés visszhangja elhalt.

A kapitány felállt, és odakiáltott az embereinek: - Meghalt.

A többiek nem hitték. Olyan szögben álltak, hogy nem láthatták azt a bizonyos rést a sziklák közt. Látták, hogy a kapitányuk felszalad a dombon egyedül, és azt gondolták, hogy vagy nagyon bátor, vagy őrült.

Az emberek pár perccel később követték. Körülvették a testet, és valaki megszólalt: - A mellébe kapta?

A kapitány lenézett. - A mellébe - mondta. Látta, hogy a szikla színt változtat Spender alatt. - Vajon mért várt? Mért nem menekült el, ahogy tervezte? Vajon miért maradt, miért ölette meg magát?

- Ki tudja? - mondta valaki.

Spender ott feküdt: keze görcsbe szorult, egyik a fegyverét markolta, a másik a napfényben csillogó ezüst könyvet.

Miattam tette? - gondolta a kapitány. Mert nem hódoltam be. Spender gyűlölte a gondolatot, hogy megöljön engem? Hát más vagyok én, mint a többiek? Talán ez hatott rá? Úgy gondolta, hogy bennem megbízhat? Mi más lehet a válasz?

Semmi. Leguggolt a csendes test mellé.

Méltónak kell hozzá lennem, gondolta. Nem hagyhatom cserben. Ha azt gondolta, hogy van bennem valami őbelőle, és ezért nem tudott megölni, akkor micsoda munka áll előttem! Ez az, igen, ez az. Én Spender vagyok újjászületve, de én gondolkozom, mielőtt lőnék. Egyáltalán nem lövök. Nem ölök. Az embereimmel csináltatom. És azért nem tudott megölni engem, mert én ő voltam kissé más helyzetben.

A kapitány érezte a nap melegét a tarkóján. Hallotta a tulajdon hangját - Ha eljött volna hozzám és megbeszéltük volna, mielőtt bárkit lelőtt, valahogy dűlőre jutottunk volna.

- Miféle dűlőre? - kérdezte Parkhill. - Hogy tudtunk volna dűlőre jutni az effajtával?

A forróság szinte énekelt a sziklákon és a kék égben. - Azt hiszem, igaza van - mondta a kapitány. - Talán sohasem értettünk volna egyet, Spender és én. De Spender és maga és a többiek: biztos, hogy soha. Jobb neki így. Hadd igyak egyet abból a kulacsból.

A kapitány azt ajánlotta, tegyék egy üres szarkofágba Spender holttestét. Találtak egy régi, marsi temetőt. Betették Spendert egy ezüst ládába, tízezeréves viaszok és borok közé, és kezét összekulcsolták a mellén. Megbékélt arcát látták utoljára.

Egy percig álltak az ősrégi kriptában. - Azt hiszem, nem ártana, ha néha-néha eszünkbe jutna Spender - mondta a kapitány.

Kimentek a kriptából, és bezárták a márványajtót. Másnap délután Parkhill célba lövöldözött az egyik halott városban, kilőtte a kristályablakokat, és lelövöldözte a törékeny tornyok csúcsát. A kapitány elkapta Parkhillt, és kiverte a fogait.

2001, augusztus. A telepesek

Az emberek a Földről a Marsra utaztak.

Mentek, mert féltek, vagy mert nem féltek, mert boldogok vagy boldogtalanok voltak, mert Zarándok Atyáknak érezték magukat, vagy mert nem érezték magukat Zarándok Atyáknak. Mindenkinek volt valami indoka. Rossz feleséget vagy rossz munkát vagy rossz városokat hagytak ott; mentek, hogy találjanak valamit vagy, hogy otthagyjanak valamit, vagy hogy szerezzenek valamit, hogy kiássanak vagy eltemessenek valamit, vagy hogy békén hagyjanak valamit. Mentek kisded álmokkal és nagy álmokkal és álmok nélkül. Sok városban a kormány négyszínű plakátjain egy kéz mutatott felfelé: "MUNKA AZ ŰRBEN! NÉZD MEG A MARSOT!" És az emberek mentek, eleinte csak kevesen, egy-két tucat, mert a legtöbb valami betegséget érzett, még mielőtt a rakéta kiért volna az űrbe. Ez a betegség a magányosság volt, mert amikor az ember látja, hogy szülővárosa ököl nagyságúra zsugorodik, azután citrom, azután gombostűfej nagyságúra, és végül eltűnik a rakéta kiáramló lángcsóvájában, úgy érzi, hogy nem is született, nem is volt ott semmiféle város, nem is volt sehol, körös-körül csak az űr, semmi sem ismerős, csak csupa idegen ember. És akkor is, amikor Illinois, Iowa, Missouri vagy Montana állam eltűnt a felhők tengerében, és kétszeresen, amikor az Egyesült Államok ködös szigetté zsugorodott, és az egész földgolyó eldobott, sáros futball-labda lett, s az ember egyedül maradt, úton az űr térségeiben távoli célja felé, amit elképzelni sem tudott.

Így hát nem csoda, hogy az elsők kevesen voltak. Számuk fokozatosan nőtt arányosan azoknak a földi embereknek a számával, akik már a Marson voltak. Minél többen vagyunk, annál jobban vagyunk. De az első, magányos telepeseknek egyedül kellett kitartaniuk.

2001, december. A zöld reggel

Amikor a nap lenyugodott, lekuporodott az ösvény mellett, megfőzte szerény vacsoráját, és miközben szájába rakta a falatot, és elgondolkozva rágcsált, figyelte a tűz pattogását. Olyan nap volt, mint a többi harminc; hajnalban sok szabályos kis gödröt ásott, magvakat dugott beléjük, és vizet cipelt a nagy csatornából az öntözésükre. Most ott feküdt vasnehéz fáradtsággal sovány testében, és figyelte, hogyan változik át az ég színe egyik sötétből a másikba.

Benjamin Driscollnak hívták, és harmincegy éves volt. Csak annyit akart, hogy a Mars zöldelljen, magas fák lombjától, amelyek levegőt bocsátanak ki, egyre több levegőt, és évszakról évszakra nagyobbra nőnek. Fák, amelyek hűsítik a városok forró nyarait, és feltartóztatják a téli szeleket. Oly sokat tud adni a fa; színt ad, árnyékot ad, gyümölcsöt ad, játszótér a gyerekeknek, egész égi világmindenség, melyre fel lehet mászni, és melyen kapaszkodni lehet, a csemege és öröm építészeti remeke - ez a fa. De legfőképpen a fa kristálytiszta levegőt szűr magából az emberi tüdőnek, és kedves susogást a fülnek, mikor az ember fekszik éjszaka a hófehér ágyban, és várja, hogy a susogás álomba ringassa.

Feküdt és figyelte, hogyan sűrűsödik a sötét talaj, várva a napot és az esőket, melyek még nem jöttek meg.

Fülét a földre szorította, és hallotta az eljövendő évek távoli lépteit, és elképzelte, amint a magvak, melyeket ma ültetett, zölden kicsíráznak, és elborítják az eget, ágat ág után eresztenek, amíg hatalmas erdőséggé, virágzó gyümölcsöskertté nem válik a Mars. Kora reggel, mikor még erőtlenül emelkedett a hullámos dombok fölé a nap, mindig felkelt, néhány perc alatt elfogyasztotta füstös reggelijét, eltaposta a tüzet, és már ment is hátizsákjával, talajpróbákat vett, ásott, magvakat és csemetéket ültetett, enyhén megnyomkodta rajtuk a földet, öntözött, továbbment, fütyörészett, és figyelte a felhőtlen eget, amely a forró délre hajlott, és mind ragyogóbbra vált.

- Neked-is levegő kell - mondta a pásztortűznek. Parázsló, élő társa volt a tűz, felé-felé kapott, és a hűvös éhszakában melegen, álmos, rózsaszín hunyorgással szorosan mellette feküdt. - Mindnyájunknak levegő kell. A levegő ritka itt a Marson. Az ember hamar elfárad. Olyan, mintha Dél-Amerikában élnénk, magasan, az Andokban. Az ember belélegzi, és nem kap semmit. Nem eleget. - Megtapogatta a mellét. Harminc nap alatt hogy megnagyobbodott. Mindenkinek meg kell növelnie a tüdejét, hogy több levegőt kapjon. Vagy több fát kell ültetni.

- Ezért vagyok itt - mondta. A láng fellobogott. - Az iskolában meséltek bizonyos Almamag Johnnyról, aki Amerikát járta, és almafákat ültetett. Én többet teszek. Tölgyeket ültetek, szilfát, juharfát, mindenféle fát. Nyárfát és cédrust és gesztenyefát. Nemcsak gyümölcsöt adok a gyomornak, hanem levegőt is a tüdőnek. Ha majd egyszer megnőnek ezek a fák, jó csak rágondolni is, hogy mennyi oxigént adnak!

Eszébe jutott, hogyan érkezett a Marsra. Mint ezrek és ezrek, egy csendes reggelen kinézett, és ezt gondolta: - Hogyan illek én ide? Mit csinálhatok? Lesz itt munka nekem?

Aztán elájult.

Ammóniás fiolát tartottak az orra alá, ettől köhögött, és magához tért.

- Nem lesz semmi baja - mondta az orvos. - Mi történt?

- A levegő kissé ritka. Van, aki nehezen bírja. Azt hiszem, magának vissza kellene mennie a Földre.

- Nem! - Felült, és szinte abban a pillanatban érezte, hogy szeme előtt elsötétül a világ, és a Mars kétszer megfordul alatta. Orrcimpája kitágult, de kényszerítene tüdejét, hogy igya be a mély semmit. - Nem lesz baj. Itt akarok maradni.

Hagyták feküdni: tátogott borzalmasan, mint a halak. És gondolkodott. Levegő, levegő, levegő. Visszaküldenek a levegő miatt. És fejét oldalt fordította, hogy megszemlélje a marsi mezőket és dombokat. Élesen figyelt, és elsőnek azt vette észre, hogy nincsenek fák. Egyáltalán semmilyen fák, ameddig csak a szem ellát, bármilyen irányban. A talaj puszta volt, fekete humusz, de nem nő rajta semmi, még fű sem. Levegő, gondolta, és orrában fütyült a ritka gáz. Levegő, levegő. És a dombok tetején, vagy az árnyékukban, de még a kis szakadékokban sem: sehol egy fa, sehol egyetlen szál fű! Világos! Úgy érezte, hogy nem is az agya, hanem a tüdeje és a torka válaszol. A gondolat, mint a tiszta oxigén áramlata, hirtelen a magasba emelte. Fák és fű. Lenézett a kezére, és megmozdította. Fákat és füvet ültet. Ez lesz a munkája; harcolni az ellen, ami ittmaradását meghiúsíthatná. Kertészi magánháborút indít a Mars ellen. Az ősi talaj növényei olyan régiek, hogy kiélték magukat. De mi lenne, ha új fajtákat honosítana meg? Földi fákat, nagy mimózákat, és szomorúfüzeket és magnóliát és nagyszerű eukaliptuszokat? Mi lenne akkor? Sejteni sem lehet, mekkora ásványi gazdagság rejlik a talajban, érintetlenül, mert a régi páfrányok, virágok, bokrok és fák halálra fárasztották magukat.

- Engedjenek! - kiáltotta. - Beszélni akarok a Koordinátorral!

Egész délelőtt beszélgettek a Koordinátorral a növényekről, amelyek teremnek és zöldellnek. Hónapok, ha nem évek telnek még, míg a szervezett telepítés megkezdődik. Eddig fagyasztott élelmiszert hoztak a Földről repülő hűtőtartályokban, és néhány, vízinövényekből álló, közkert zöldellt itt-ott vegyi oldatokban.

- Addig is - mondta a Koordinátor - ez lesz a maga munkája. Beszerezzük a magvakat, amit csak tudunk, és némi felszerelést magának. A raktártér a rakétákban most hallatlanul értékes. Attól félek, hogy mivel az első városok úgyis bányavárosok, nem nagyon lesznek elragadtatva a maga fásítási munkájától…

- De hagyják, hogy csináljam?

Hagyták. Egyetlen motorkerékpár oldalkocsija tele dús magvakkal és hajtásokkal, és ő leállította járművét a kietlen völgyekben, és gyalog járta be a földeket.

Már harminc napja múlt, és sohasem nézett vissza. Mert a visszapillantás szívfájdító lett volna. Az időjárás iszonyúan száraz volt, kétséges, hogy egyáltalán kihajtanak-e a magvak. Lehet, hogy az egész hadjárat, négyheti görnyedés, kárba veszett.

Így mindig csak előre nézett, és csak ment tovább ebben a széles, sekély völgyben a nap alatt, távolodva az Első Várostól, és várva az esők érkezését.

Most felhők gyülekeztek a száraz hegyek felett, és ő magára húzta takaróját. A Mars éppoly kiszámíthatatlan volt, mint az időjárás. Érezte, hogy a kiégett dombok belesüllyednek a fagyos éjszakába, és a gazdag, tintafekete talajra gondolt, amely olyan sötéten csillog, hogy szinte megmozdul és él az ember markában. Elsőrendű föld, kihajthatnak belőle a mesék égig érő babindái csonttörő erővel hullatva az óriási szemeket.

A tűz álmos hamuvá hamvadt. A levegő távoli szekér dübörgésétől remegett. Mennydörgés. Hirtelen esőszag. Ma éjjel, gondolta, és kidugta kezét, hogy érezze az esőt. Ma éjjel.

Arra ébredt, hogy egy csepp hullik a szempillájára. Víz koppan az orrán és a száján. Egy másik csepp a szemébe hullott és elhomályosította. A harmadik az állán pattant szét.

Az eső.

Erősen, finoman, könnyedén hullott a magasból a különös varázsital, amelyen mondókák, csillagok és levegő íze égett; borsíző port ragadott magával, és mint ritka, könnyű bor folyt szét a nyelvén.

Az eső.

Felült. A takaró visszahullott róla, és kék gyapjúinge bepettyesedett, amint tömörebbé váltak a cseppek. A tűz, mintha valami láthatatlan állat táncolna rajta, széttöredezett, végül csak haragos füst maradt belőle. Esett az eső. Az ég nagy, fekete fedele hetvenhét szikrázó és kék szilánkra szakadt, mint a csodálatosan berepedezett zománc, és a földre zuhant. Tízmilliárd esőkristályt látott; csak annyi ideig pattogtak az elektromos kisülés fényében, hogy lefényképezhette volna valaki. Azután sötétség és víz.

Bőrig ázott, de felfelé tartotta arcát, hagyta, hogy szemhéját verje a víz, és kacagott. Tapsolt, felállt, és járkált kis táborhelye körül. Éjjel egy óra volt.

Egyfolytában esett két órát, aztán elállt. Kibújtak a csillagok frissen mosottan, tisztábban, mint valaha. Mr. Benjamin Driscoll celofánzsákjából száraz ruhát váltott, lefeküdt és boldogan aludt.

A nap lassan emelkedett a dombok fölé. Csendesen súrolta fénye a földet, és felébresztette Mr. Driscollt a fekvőhelyén.

Várt egy percet, mielőtt felkelt. Egy hosszú, forró hónapig dolgozott és várt, és most, amikor felállt, lassan megfordult: abba az irányba, ahonnan elindult. Zöld reggel volt. Ameddig csak látott, fák emelkedtek égnek. Nem egy fa, nem kettő, nem tucat, hanem a fák ezrei, melyeket ő ültetett mint magot vagy mint csemetét. És nem kis fák, ó, nem, nem zsengék, nem apró, gyenge fácskák, hanem nagy fák, óriási fák. Tíz ember magasságú fák, zöldek és zöldek és hatalmasak, dús lombúak, teljesek, fémszínű leveleket csillogtató fák, susogó fák, fasorok a dombokon, citromfák, hársfák, vörösfenyők és mimózák és tölgyek és nyárfák, cseresznyefák, juharfák, nyírfák, almafák, narancsfák, eukaliptuszok, melyeket a muharos eső szökkentett, és az idegen, varázslatos talaj táplált, és amíg bámulta őket, új és új ágakat hajtottak, új és új rügyeket nyitottak.

- Lehetetlen! - kiáltotta Mr. Benjamin Driscoll. De a völgy és a reggel zöld volt.

És a levegő!

Körös-körül akár az áradat, akár egy hegyi folyó áramlott az új levegő; a zöld fák ontották az oxigént. Látható volt; ahogyan kristályos hullámokban hömpölyög a magasban. Oxigén, friss, tiszta, zöld, hűs oxigén, amely folyódeltává alakította a völgyet. Egy pillanat, és a város ajtói kicsapódtak, emberek futottak ki az oxigén új csodájára, szívták, ízlelték teli tüdővel, arcuk kipirult, orruk fagyos lett tőle, tüdejük, szívük ugrándozott, és a fáradt testek táncra perdültek.

Mr. Benjamin Driscoll hosszat, mélyet szippantott a zöld levegőből és elájult.

Míg magához tért, ötezer új fa kúszott fel a nap sárga fényébe.

2002, február. A sáskák

A rakéták tűzbe borították a csontszáraz réteket, a sziklából lávát, a fából szenet, a vízből gőzt, a homokból és kovából zöld üveget égettek, üveget, mely mint a tükörcserép tükrözte az egész inváziót. A rakéták olyan sűrűn jöttek, mint a dobpergés az éjben. A rakéták, akár a sáskák, rajokban érkeztek, és rózsaszín füstfelhőkben ereszkedtek alá. És a rakétákból emberek tódultak ki, kezükben kalapács, hogy az idegen világot a szemnek megszokottá kalapálják, hogy minden idegenszerűségét elkalapálják; szájuk tele szegekkel, hogy acélfogú ragadozókhoz hasonlítottak, és gyors kezükbe köpködték a szegeket, míg a keretvázas villákat összeütötték, és zsindellyel fedték be a tetőket, hogy a titokzatos csillagokat eltakarják, és zöld zsalukat szereltek fel, hogy az éjszakát kirekesszék. És amikor az ácsok továbbálltak, jöttek a háziasszonyok virágcserepekkel és rémes bútorhuzatokkal és lábasaikkal, és konyhai csörömpölésük elnyomta a csendet, mellyel a Mars várt az ajtókon és a bezsaluzott ablakokon túl.

Hat hónap alatt felépítettek egy tucat kisvárost a meztelen bolygón teli sziszegő neonfényekkel és sárga villanykörtékkel. Összesen mintegy kilencvenezer ember érkezett a Marsra, és még többen csomagolták a Földön ingóságaikat…

2002, augusztus. Éjszakai találkozás

Mielőtt a Kék Hegyek felé fordult volna, Tomás Gomez megállt egy magányos benzinkútnál benzinért.

- Kicsit egyedül van itt kint, ugye, papa! - mondta Tomás.

Az öregember letörölte a kis teherkocsi szélvédőjét.

- Nem rossz.

- Hogy tetszik a Mars, papa?

- Klassz. Mindig valami új. Mikor tavaly idejöttem, elhatároztam, hogy semmit nem várok, semmit sem kérdezek, semmin sem lepődöm meg. El kell felejteni a Földet és a földi ügyeket. Azt kell nézni, hogy mi van itt, és hogy itt mennyire más. Engem hallatlanul elszórakoztat már maga az időjárás. Marsi időjárás. Nappal forró, mint a pokol, és éjszaka hideg mint a pokol. Nagyon szórakoztatnak az egészen más virágok és az egészen más eső. A Marsra vonultam vissza az életből, és olyan helyre akartam visszavonulni, ahol minden más. Az öregembernek szüksége van rá, hogy a környezete más legyen. Fiatalok nem állnak vele szóba, öregek halálra untatják. Azt gondoltam, hogy ez lesz nekem a legjobb hely, hiszen annyira más, hogy csak kinyitom a szememet, és már meg is van a szórakozásom, megvettem ezt a benzinkutat. Ha túl nagy lesz a forgalom, beljebb költözöm valahova egy másik, régi országútra, amely nem olyan forgalmas, ahol megkeresem a mindennapit, és marad időm, hogy az itteni másféle dolgokat megfigyeljem.

- Nagyon jó ötlet, papa - mondta Tomás, és barna kezét tétlenül pihentette a kormányon. Jól érezte magát, tíz napig egyfolytában dolgozott az egyik új településen, és most kivett két szabadnapot, és egy mulatságba igyekezett.

- Én már nem lepődőm meg semmin - mondta az öregember. - Csak figyelek. Csak gyűjtöm a tapasztalatokat. Ha az ember nem tudja a Marsot elfogadni olyannak, amilyen, legjobb, ha visszamegy a Földre. Bolond itt minden, a talaj, a levegő, a csatornák, a bennszülöttek (még nem láttam egyet sem, de hallom, hogy vannak), az órák. Az órám is hülyén viselkedik. Még az idő is megbolondul itt. Néha úgy érzem, hogy rajtam kívül senki sincs az egész istenverte bolygón. Akár le is merném fogadni. Néha úgy érzem, mintha nyolcéves volnék, mintha a testem összezsugorodna, és minden más magas hozzám képest. Jézusom, ez aztán öregembernek való hely. Ébren tart, és boldoggá tesz. Tudja, mi a Mars? Olyan, mint az a játék, amit karácsonyra kaptam hetven éve - nem tudom, volt-e magának is valaha: kaleidoszkópnak hívták, kristály- és szövetdarabokból, gyöngyökből és más csillogó semmiségekből csinálták. Az ember a nap felé tartotta és belenézett, és elállt a lélegzete. Az a sok minta! No, hát ez a Mars. Élvezze. Nem kell, hogy más legyen, mint ami. Jézusom, tudja, hogy ezt az országutat a Mars-lakók tizenhat évezreddel ezelőtt építették, és még ma is jól tart? Egy dollár ötven cent az egész. Jó éjszakát!

Tomás elhajtott az ősrégi országúton, és csendesen nevetgélt magában. Jó hosszú út volt, belefolyt a sötétségbe és a hegyekbe, és ő a kormányra figyelt, csak néha nyúlt bele uzsonnacsomagjába, hogy kivegyen egy szem cukorkát. Egy órája hajtott, és egyetlen kocsival sem találkozott az úton; sehol semmi fény, csak az út, a motor zümmögése, és odakint nagy csendjével a Mars. A Mars mindig csendes, de ma este még csendesebb, mint máskor. Sivatagok és üres tengerek suhantak el mellette és hegyek csillagos háttérrel. Az Idő szaglott a levegőben. Elmosolyodott, és játszani kezdett a képpel. Jó kis gondolat. Milyen szaga lehet az Időnek? Mint a pornak, az órának meg az embernek. És milyen hangja van az Időnek? Mint a kopogó víznek egy sötét barlangban és mint a sírásnak és mint üres ládák tetejére gördülő göröngyöknek és mint az esőnek. És tovább, milyennek látszik az Idő? Az Idő olyannak látszik, mint egy fekete szobában csendesen hulló hó, vagy mint egy némafilm egy régi moziban, mint százmilliárd arc száll, száll a semmibe, mint az újévi léggömbök. Ilyen az Idő szaga; hangja, képe. És ma este - Tomás kidugta a kezét a szélbe a kocsiból -, ma este szinte tapintani lehet az Időt.

Kocsiját az Idő dombjai között hajtotta. Nyaka csiklandott, kihúzta magát, úgy nézett előre.

Befutott egy kihalt kis marsi városba, leállította a motort, és élvezte, hogy a csend folydogál körülötte. Ült, nem is lélegzett, és nézegette a holdfényben fürdő fehér épületeket. Évszázadok óta lakatlanok. Tökéletesek, hibátlanok; igaz, romokban, de mégis tökéletesek.

Megindította a motort, és ment egy mérföldet, vagy valamivel többet, megint megállt, kiszállt, kivette az uzsonnacsomagját, felballagott egy kis magaslatra, ahonnan visszanézhetett a poros városra. Kinyitotta a termoszát, és töltött magának egy csésze kávét. Egy éjjeli madár repült át felette. Igen jól érezte magát; megtelt békével.

Vagy öt perc múlva hangot hallott. A dombok között, ahol az ősi országút elkanyarodott, mozgott valami; halvány fény és lassú mozgás. Tomás kávéscsészéjével a kezében lassan arra fordult.

És a dombok közül különös valami jött elő.

Egy gépezet volt, olyan, mint egy jáspiszöld rovar, mint egy imádkozó sáska; finoman hasította a hideg levegőt, testén megszámlálhatatlan villódzó, zöld gyémánttal és piros drágakövekkel, amelyek sziporkáztak, mint a soklapúra csiszolt szemek. Hat lába olyan hangot adott az ősi országúton, mint a ritkásan szitáló eső, és a gép hátáról egy Mars-lakó nézett Tomásra olvasztott aranyszínű szemmel, mintha kútba tekintene.

Tomás felemelte a kezét, és gondolatban automatikusan hellót köszönt, de száját nem nyitotta ki, hiszen ez Mars-lakó. Tomás úszott a Föld kék folyóiban, idegen emberek mentek el mellette az utakon, és evett idegen házakban idegen emberekkel, és fegyvere mindig a mosolya volt. Pisztolyt nem hordott. És most sem hiányzott, pedig egy pirinyó félelem összesűrűsödött szíve körül ebben a pillanatban.

A Mars-lakó keze is üres volt. Egy pillanatig nézték egymást a hűvös levegőn át.

Tomás mozdult elsőnek. - Helló - mondta.

- Helló - felelt a Mars-lakó a maga nyelvén.

Nem értették egymást.

- Azt mondta, hogy helló? - kérdezte mindkettő.

- Mit mondott! - kérdezte mindegyikük más-más nyelven.

Homlokukat ráncolták.

- Ki maga? - kérdezte Tomás angolul.

- Mit csinál itt? - A Mars nyelvén; az idegennek mozgott a szája.

- Hová megy? - kérdezték, és meghökkenten néztek egymásra.

- Én Tomás Gomez vagyok.

- Én Muhe Ca.

Nem értették, de mellükre ütöttek a szavaknál, és így ez világos volt.

A Mars-lakó felnevetett. - Várjon! - Tomás érezte, hogy megérintik a fejét, de nem kéz érintette meg. - Így ni! - mondta a Mars-lakó angolul. - Így már jobb!

- Ilyen gyorsan megtanulta a nyelvet?

- Semmi az egész!

Újabb hökkent csend, nézték a gőzölgő kávét, amit egyikük a kezében tartott.

- Valami újdonság? - kérdezte a Mars-lakó. Hol Tomást, hol a kávét nézte, és talán mindkettőre értette.

- Megkínálhatom kávéval? - kérdezte Tomás.

- Köszönöm.

A Mars-lakó lecsúszott a gépéről.

Tomás elővett még egy csészét, megtöltötte, és odanyújtotta a gőzölgő kávét. Kezük találkozott, de mintha ködből volnának, átmentek egymáson.

- Jézus Krisztus! - kiáltotta Tomás, és elejtette a csészéjét.

- Halhatatlan istenek! - mondta a Mars-lakó a maga nyelvén.

- Látta, hogy mi történt? - suttogták mindketten.

Végigfutott rajtuk a hideg, és iszonyúan megdöbbentek.

A Mars-lakó lehajolt a csészéért, és nem tudta meg fogni.

- Jézusom! - mondta Tomás.

- No de ilyet! - A Mars-lakó újra és újra megpróbálta megfogni a csészét, de nem tudta. Felállt, gondolkozott egy pillanatig, azután övéről levett egy kést. - Hé! - kiáltotta Tomás. - Ne értsen félre, kapja el! - mondta a Mars-lakó és odadobta. Tomás összetette a tenyerét. A kés átesett rajta, és a földre koppant. Tomás lehajolt, hogy felemelje, de nem tudta megfogni. Reszketve felpillantott.

Most a Mars-lakóra nézett, és testén át meglátta az eget.

- A csillagok! - mondta.

- A csillagok! - mondta a Mars-lakó is, és most ő nézett Tomáson keresztül.

A csillagok fehéren és élesen látszottak, mintha be volnának varrva a Mars-lakó húsába, úgy, mint a zselatinhúsú tengeri halak vékony, foszforeszkáló membrántestében a lenyelt, csillogó állatkák. A csillagok, mint ibolyaszín szemek hunyorogtak a Mars-lakó gyomrában és mellében, s mint ékszerek a csuklójában.

- Maga átlátszó! - mondta Tomás.

- Maga is! - mondta a Mars-lakó, és hátralépett. Tomás megtapogatta a testét, érezte melegét, és megnyugodott. Én valóság vagyok - gondolta.

A Mars-lakó megérintette orrát és ajkát. - Húsom van - mondta félhangosan -, létezem.

Tomás az idegenre meredt. - És ha én valóság vagyok, akkor maga biztosan halott.

- Nem, nem. Maga az! - Kísértet.

- Fantom.

Egymásra mutattak, közben a csillagok fénye sütött át tagjaikon, tőrök, jégcsapok és szentjánosbogarak; azután ismét saját tagjaikat vizsgálgatták, és mindegyikük épnek, melegnek, izgatottnak és döbbentnek találta magát és a másikat valótlannak, kísérteties prizmának, amely távoli világok összegyűjtött fényét sugározza.

Részeg vagyok, gondolta Tomás. Nem mesélem el holnap senkinek, nem, nem.

Álltak az ősrégi országúton, és nem moccantak. - Maga honnan való? - kérdezte végül a Marslakó.

- A Földről.

- Az mi?

- Ott van - Tomás az égre mutatott.

- Mikor jött?

- Több mint egy éve. Nem emlékszik?

- Nem.

- És maguk mind halottak, néhány kivételével. Maguk ritkák, nem tudja?

- Ez nem igaz.

- De meghaltak. Láttam a hullákat. Feketék, a szobákban, a házakban, halottak. Sok, sok ezer.

- Nevetséges. Mi élünk.

- Mister, magukat megszállták. Csak maga nem tudja. Nyilván megmenekült.

- Nem menekültem, nem volt mi elől menekülnöm. Hogy érti ezt? Éppen egy ünnepségre megyek a csatornához, az Eniall-hegyek tövébe. Ott voltam tegnap este is. Látja azt a várost? - mutatta a Marslakó.

Tomás arra nézett, és romokat látott. - Hiszen az a város évezredek óta halott.

A Mars-lakó nevetett.

- Halott? Az éjjel ott aludtam.

- Én pedig ott jártam a múlt héten és az előző héten, és most is keresztülhajtottam rajta, és csupa rom. Látja a törött oszlopokat?

- Törött? Én épnek látom. A holdfény segít. És az oszlopok állnak.

- Az utcákon por van - mondta Tomás.

- Az utcák tiszták.

- A csatornák kiszáradtak.

- A csatornák telve vannak levendulaborral.

- Halott.

- Élő! - tiltakozott a Mars-lakó, és még jobban nevetett. - Ó, maga mindent hamisan lát. Látja a sok karneváli fényt? Gyönyörű csónakok vannak ott, karcsúak, mint egy asszony; gyönyörű asszonyok, karcsúak, mint egy csónak; homokszín nők, kezükben tűzvirágok. Látom őket, innen kicsik, ott futkosnak az utcákon. Éppen oda megyek, az ünnepségre. És egész éjjel a vízen suhanunk, és énekelünk, és iszunk, és szerelmeskedünk. Hát nem látja?

- Mister, ez a város olyan halott, mint egy kiszáradt gyík. Kérdezze csak meg bármelyikünket. Én ma este a Zöld Városba megyek. Ez az új település, amit nemrég építetteink az Illinois országútnál. Maga meg van keveredve. Hoztunk egymillió láb oregoni deszkát, néhány tucat tonna jó acélszeget, és összeácsoltuk a két legszebb kis községet, amit valaha is látott. Ma este az egyiket jól bemelegítjük. Egy tucat rakéta jön a Földről feleségekkel és lányokkal. Táncolunk, lesz whisky.

A Mars-lakó nyugtalan lett.

- Azt mondja, hogy arra?

- Ott vannak a rakéták. - Tomás a fennsík szélére vezette, és lemutatott. - Látja?

- Nem.

- Az ördögbe is, hát ott vannak. Azok a hosszú, ezüst tárgyak.

- Nem látom.

Most Tomás nevetett.

- Maga vak.

- Én nagyon jól látok. Maga nem lát.

- De az új várost csak látja? Vagy nem?

- Nem látok semmit, csak az óceánt. Éppen apály van.

- Mister, az a víz már negyven évszázada elpárolgott.

- Ó, most már igazán elég! - Így van, én is ezt mondom.

A Mars-lakó elkomolyodott. - Mondja el még egyszer. Maga valóban nem látja a várost úgy, ahogy én leírom? A vakítóan fehér oszlopokat, a karcsú bárkákat, az ünnepi fényeket… ó, hiszen tisztán látom. És figyeljen csak! Hallani az éneket. Hiszen nincs is messze!

Tomás figyelt, és megrázta a fejét.

- Nem.

- Én viszont - mondta a Mars-lakó - azt nem látom, amit maga leír. Így van.

Ismét elhidegültek. Jég volt a testükben.

- Lehetséges…?

- Micsoda?

- Maga azt mondja, hogy az égből…? - A Földről.

- Föld. A név az semmi - mondta a Mars-lakó. - De… az előbb, amint jöttem a szorosban - megtapogatta nyakszirtjét -, úgy éreztem…

- Hideget?

- Igen.

- És most?

- Ismét hideget. Különös. Valami történt a fénnyel, hegyekkel, az úttal. Idegennek éreztem az utat a fényt, és egy pillanatig azt hittem, hogy én vagyok az utolsó élő ember ezen a világon…

- Én is úgy éreztem - mondta Tomás. Mintha régi, kedves jó baráttal beszélt volna bizalmasan belemelegedve a témába.

A Mars-lakó lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta.

- Ez csak egyet jelenthet. Valahogy az Idővel van összefüggésben. Igen. Maga látomás a múltból.

- Nem, maga való a múltból - mondta a földi ember rövid gondolkodás után.

- Annyira biztos maga! Mivel tudja bizonyítani, hogy ki való a múltból, ki a jövőből? Melyik évben vagyunk?

- Kétezeregyben.

- És mit jelent ez nekem?

Tomás mérlegelte, és vállat vont. - Semmit.

- Annyi, mintha én azt mondanám magának, hogy a S. E. C. 4462853. évben vagyunk. Semmi, és több mint semmi. Hol az óra, amelyik a csillagok állását mutatja?

- De a romok bizonyítanak. Bizonyítják, hogy én vagyok a jövő, én élek, és maga halott.

- Bennem minden tiltakozik. Ver a szívem, a gyomrom éhes, a szám szomjas. Nem, nem, nem halott, nem élő egyikünk sem. Csak elevenebb, mint minden más. Valami a kettő közt. Két idegen, aki elhalad egymás mellett az éjszakában, ez az. Két egymás mellett elhaladó idegen. Romok, azt mondja?

- Igen. Fél?

- Ki akarja látni a jövőt? Ki láthatja valaha is? Az ember szembenézhet a múlttal, de elgondolni… az oszlopok leomlottak, azt mondja? És a tenger üres, és a csatornák kiszáradtak, és a leányok meghaltak, és a virágok elhervadtak? - A Mars-lakó elhallgatott, de azután arra fordult. - Hiszen ott vannak. Látom őket. Ez elég is nekem. Várnak rám, bármit is beszél.

Tomásra pedig a rakéták vártak a távolban és a város és a földi nők.

- Mi sohasem érthetünk egyet - mondta.

- Értsünk egyet abban, hogy nem értünk egyet mondta a Mars-lakó. - Mit számít, hogy ki a múlti és ki a jövő, ha mindketten élünk? Mert ami jön, az eljön, holnap vagy tízezer év múlva. Honnan tudja, hogy azok a templomok nem a maga civilizációjának templomai, száz évszázad múlva, ledőlve romokban? Nem tudja. Akkor ne kérdezze. De az éj nagyon rövid. Ott már égbe röppennek az ünnepség tüzei és a madarak.

Tomás kezet nyújtott. A Mars-lakó utánozta. Kezük nem érintkezett, átsiklott egyik a másikon. - Találkozunk még?

- Ki tudja? Talán majd megint egy éjjel.

- Szeretnék magával menni arra az ünnepségre. - És én szeretném, ha elmehetnék a maga új városába, láthatnám azokat a hajókat, amelyekről beszél, láthatnám az embereket, és hallhatnám, hogy mi minden történt.

- Isten vele - mondta Tomás.

- Jó éjszakát.

A Mars-lakó zöld fémjárművén ellovagolt a hegyekbe, a földi ember megfordította kocsiját, és csendesen az ellenkező irányba hajtott.

- Szent Isten, mit álmodtam - sóhajtott Tomás, kezével a kormányon, és a rakétákra, a nőkre, az erős whiskyre, a körtáncra és az ünnepségre gondolt.

Micsoda furcsa látomás volt, gondolta a Mars-lakó, míg száguldott, és az ünnepségre, a csatornákra, a bárkákra, az aranyszemű nőkre és a dalokra gondolt.

Az éjszaka sötét volt. A holdak lementek. A csillagok fénye pislákolt, és az üreg országúton egy hang sem volt már, senki és semmi. És így is maradt végig a hűvös, sötét éjszakában.

2002, október. A part

Távoli part volt a Mars, és az emberek hullámokban szóródtak szét rajta. Minden hullám más volt, erősebb volt, mint az előző. Az első hullám térségekhez, hideghez, egyedülléthez szokott embereket vitt magával; farkasvadászokat; szikárak voltak, és arcukról az évek leszedték a húst, szemük mint a szögek hegye, és kezük akár a régi kesztyűbőr, alkalmas megfogni bármit. A Mars ezeknek semmit sem árthatott, mert nyílt síkságokra és prérikre születtek, amilyenek a marsi mezők. Megjöttek és kicsit enyhítettek az ürességen, hogy mások is bátorságra kapjanak és kövessék őket. Üvegtáblákat raktak az ablakkeretekbe és fényt az üvegtáblák mögé.

Ők voltak az első férfiak.

Mindenki tudta, hogy kik lesznek az első nők.

A második hullámnak más országokból kellett volna jönni más beszédű és más gondolkozású emberekkel. De a rakéták amerikaiak voltak és az emberek is amerikaiak voltak, és így is maradt, és Európa, Ázsia, Dél-Amerika, Ausztrália és a szigetek csak nézték, hogy a röppentyűk tűzi játéka hogyan süvölt el mellettük. A világ többi része háborúba temetkezett, vagy a háborúra gondolt.

Így a második hullám emberei is amerikaiak voltak. Ezek a nyomortanyákról és a hidak alól jöttek, és megnyugodtak és felszabadultak a prériállamok hallgatag férfiainak társaságában, akik tudták, hogyan kell élni a csenddel, hogy megtöltse az embereket békességgel a New York-i aluljárókban, csatornákban és ládákban eltöltött sokévi törődöttség után.

És a második hullám emberei közt akadtak, akiknek olyan volt a szemük, mintha útban lennének Isten felé…

2003, február. Közjáték

Hoztak tizenötezer láb oregoni fenyőt a Tizedik Város építéséhez, és hetvenkilencezer láb kaliforniai vörösfenyőt, és összeácsoltak egy tiszta, szép kisvárost a kikövezett csatorna partján. Vasárnap esténként piros, kék és zöld fények villóztak a templomok színes üvegablakain át, és kihallatszott a város éneke.

- Most énekeljük el a 79. zsoltárt. Most énekeljük el a 94. zsoltárt.

És egyes házakból kihallatszott az írógép kemény kopogása, ott a regényírók munkálkodtak; vagy a toll percegése, ott költő munkálkodott: vagy nem hallatszott semmi, ott a régi naplopó munkálkodott. Mintha egy nagy földrengés meglazította volna egy iowai város gyökereit és pincéit, és egy őzbeli forgószél az egész várost egy pillanat alatt felkapta és elvitte volna a Marsra, hogy óvatosan, zökkenés nélkül letegye…

2003, április. A zenészek

A fiúk hosszú túrákra indultak a távoli marsi vidékekre. Jó szagokat árasztó papírzacskókat vittek magukkal, a hosszú úton bele-bele dugták az orrukat, hogy szippantsanak a sonka és a majonézes savanyúság dús illatából és hallják a narancsos szóda bugyborékolását a melegedő üvegekben. Fehér kenyérrel, piros mártással, illatos májas kolbásszal és friss zöldhagymával teli tarisznyásukat lóbálták, és versengtek a szigorú mamák megszabta határok átlépésében.

- Aki előbb odaér, az lesz a zenész.

Kirándultak nyáron, ősszel vagy télen. Legszívesebben ősszel mentek, mert úgy képzelhették, hogy őszi avarban gázolnak, mint a Földön.

Akár a kőzápor zúdultak a márványlakásokba a csatornák mentén a cukorkaképű, kék szemű kisfiúk, míg hagymaszagú vezényszavakat lihegtek egymásnak. Mert most, hogy elértek a halott, tiltott városba, már nem azt játszották, hogy "aki utolsó, az a leány", vagy "aki első, az a zenész". A halott városok ajtajai szélesre tárva álltak, és a fiúk azt gondolták, hogy a leghalkabb reccsenést, az őszi levél roppanását is meghallják odabentről. Egymás mellett lopakodtak előre, kezükben bottal, fülükben szüleik szavával, hogy "Oda ne! Ne merjetek a régi városba menni! Vigyázzatok a kirándulással. Az életben még olyan verést nem kaptatok, ha hazajöttök. Megnézzük a cipőtöket!"

És ott álltak a halott városban, egy csomó kisfiú, félig elfogyasztott uzsonnájukkal, és rekedten suttogva biztatták egymást.

- Nincs itt semmi - és hirtelen az egyik nekiiramodik, uzsgyi a legközelebbi kőházba, be az ajtón, a nappaliba, a hálószobába, ahol körül se néz, rugdos ide-oda, dobbant, és fekete levelek röpködnek a levegőben törékenyen, vékonyan, mint az éjféli égből kivágott szövet. Mögötte rohan hat másik, és az első fiú a zenész, ő játszik a fekete pelyhekkel elborított fehér xilofoncsontokon. Előgurul egy nagy koponya, mint egy hólabda, és a gyerekek kiáltoznak. Bordák, mint a póklábak, bonganak, mint a lehangolt hárfa, és a halandó maradványok vad táncban röpködő fekete pelyhei; a fiúk nyomakodtak és tomboltak és belehemperegtek a "levelekbe", a halálba, amely a testeket kiszárította és pelyhekké változtatta, játékká a kisfiúknak, akiknek hasában a narancslé gurgulázott.

Azután egyik házból ki, a másikba be, tizenhét ház, hiszen tudták, hogy a tűzoltók mindegyik várost megtisztítják borzalmaitól, hogy fertőtlenítő osztagok lapáttal és vödörrel eltakarítják az ébenfekete pelyheket és a prominclirúd-csontokat, lassan és biztosan szétválasztják a rettenetest a normálistól - így hát sietni kellett a játékkal a fiúknak, mert hamarosan itt lesznek a tűzoltók.

Azután verítéktől fényesen beleharapnak az utolsó szendvicsbe. Még egy utolsó rúgás, egy utolsó marimbakoncert, egy utolsó őszi-levélgázolás, és azután hazamennek.

Anyjuk megvizsgálta cipőjüket, fekete pelyhek után kutatott, és ha talált, tűzforró fürdő és apai verés következett.

Év végére a tűzoltók eltakarították az őszi leveleket és a fehér xilofonokat, és nem maradt szórakozás.

2003, június. Az égi lovasok

- Hallotta?

- Mit?

- A négerek, a négerek! - Mi van velük?

- Itt hagynak, elmennek, kereket oldanak, nem hallotta?

- Hogyhogy elmennek? Hogy tudnak elmenni?

- Tudnak, fognak, már mennek is.

- Egy tucatnyi?

- Innen, Délről, valamennyi.

- Nem lehet!

- De igen!

- Azt megnézném. Nem hiszem, Hová mennek, Afrikába?

Csend.

- A Marsra.

- Mármint a Mars bolygóra?

- Oda.

A férfiak felálltak a vasüzlet tornácának meleg árnyékában. Valaki nem gyújtotta meg a pipáját. Másvalaki kiköpött a déli, forró porba.

- Nem mehetnek. nem tehetik meg.

- De bizony megteszik.

- Honnan tudja?

- Mindenki beszéli. Egy perce bemondta a rádió is.

Mint porlepett szobrok, megelevenedtek az emberek.

Samuel Teece, a vaskereskedő, kényszeredetten nevetett: - Éppen azon spekuláltam, hogy mi történt Sillyvel. Egy órája elküldtem a kerékpáromon. Még mindig nem jött vissza Mrs. Bordmantól. Gondoljátok, hogy az a fekete szamár egyenesen elpedálozott a Marsra?

Az emberek felhorkantak.

- Csak annyit mondok, hogy jobb lesz, ha visszahozza a kerékpáromat. Lopást nem nyelek le senkitől, erre esküszöm.

- Odanézzetek!

Az emberek ingerülten egymásba ütköztek, miközben megfordultak.

Messze, az utca túlsó végén, úgy látszik, megindult a menet mint meleg, fekete víz, és elöntötte a várost. A városi üzletek világító fehér partjai közt, a fasor sétányain, fekete folyam hömpölygött. Mint a nyári cukorrépalé ömlött kavarogva a fahéjszín, poros úton. Lassan-lassan áradt, férfiakból, asszonyokból, ugató kutyákból, kisfiúkból és lányokból állt. És az emberek hangja az áradatban zúgott, akár a folyam. Mint a folyam nyáron, amikor özönlik valamerre, mormolva és megállíthatatlanul. És ebben a lassú, állandó, sötét áradatban, amely átvágott a nap fehér világosságán, élénk fehér színek villogtak; szemek, előre, oldalt pillantó elefántcsontfehér szemek, míg a folyam, a hosszú és végtelen folyam, régi medréből új mederbe ömlött. Megszámlálhatatlan mellékfolyóból, a szín és a mozgás csermelyeiből és patakjaiból olvadtak össze részei és váltak egyetlen, tovahömpölygő folyamanyává. És a folyam, akár a tajtékot, tárgyakat sodort: harangozó állóórákat, tiktakoló ébresztőórákat, kalitkákban kotkodáló tyúkokat, síró csecsemőket. És a sűrű örvényben öszvérek és macskák úsztak, és repedt matracok orcátlanul kimeredő rugói, kilógó lószőrtömések, ládák, kalitkák, sötét képű nagyapák tölgyfa keretes arcképei; keringtek, vitte őket a folyam, míg a vasüzlet tornácán a férfiak mint ideges kopók ültek, túl későn a menet szétugratására, üres kézzel.

Samuel Teece nem hitt a szemének.

- De a fenébe, miből fizetik a szállítást? Hogy jutnak el a Marsra?

- Rakétán - mondta Quartermain nagypapa.

- Átkozott disznók. Honnan veszik a rakétákat?

- Összespórolták a pénzt és megépítették.

- Erről nem is hallottam.

- Úgy látszik, ezek a niggerek titokban tartották, teljesen egyedül dolgoztak a rakétákon, nem tudom, hol, talán Afrikában.

- Ezt meg lehetett csinálni? - kérdezte Samuel Teece le-fel járva a tornácon.

- Hát törvény nincs?

- Nem olyan, mintha háborút üzennének - mondta a nagypapa nyugodtan.

- Hol hagyják abba, az isten verje meg, ha így titokban dolgoznak, összeesküsznek? - kiabált Teece.

- A város összes négerjei a Loon tónál gyülekeznek, ez a program. Egy órakor. Ott lesznek a rakéták, felszedik őket, és viszik a Marsra.

- Telefonálni kell a kormányzónak, ki kell hívni a polgárőröket - kiabált Teece. - Hiszen föl se mondtak!

- Jön a feleséged, Teece.

A férfiak ismét megfordultak.

Ahogy odafordultak a forró utcán, a szellőtlen napsütésben előbb egy, azután mind több és több fehér asszony közeledett elképedt arccal, mindnyájan zörögtek, mint a régi papír, egyesek sírtak. mások zordul néztek. A férjüket keresték.

Söntések forgóajtaján nyomultak be. Bementek a hűvös, csendes fűszerüzletekbe. Illatszerületekbe és garázsokba nyitottak be. És egyikük, Mrs. Clara Teece, megállt a porban, a vasüzlet előtt, felfelé pislogott szikár és dühös férjére, míg mögötte vonult a fekete folyam.

- Lucindáról van szó, papa. Gyere rögtön haza.

- Nem megyek haza egy átkozott sötétbőrűért.

- Elmegy. Mit csinálok nélküle?

- Majd magad melózol talán. Nem térdelek eléje, hogy visszatartsam.

- De hiszen valósággal családtag! - nyöszörgött Mrs. Teece.

- Ne kiabálj! Nem tűröm, hogy nyilvánosan fecsegj egyetlen átkozott…

Felesége siránkozása félbeszakította. Az asszony a szemét törölgette.

- Magyaráztam neki, "Lucinda, mondtam, maradj, és felemelem a fizetésedet, és ha akarsz, két este kapsz kimenőt hetenként", de oda se figyelt. Még sose láttam ilyen elszántnak, és mondtam neki, "hát nem szeretsz engem, Lucinda", és azt mondta. de igen, de mennie kell, mert ez így van, és ez minden. Kitakarított, letörölte a port, behozta az ebédet, és azután a nappaliajtóhoz lépett, és ott állt két batyuval, mindegyik lábánál egy batyuval, megrázta a kezemet, és azt mondta: Isten vele. Mrs. Teece" És elment. És az ebéd ott az asztalon, és mindnyájan annyira kiborultunk, hogy nem is tudtunk enni. Még mindig ott van, tudom. Mikor utoljára néztem, kezdett kihűlni.

Teece majdnem megütötte.

- Az isten verje meg, Mrs. Teece, menj a pokolba, haza. Itt állsz és cirkuszt csinálsz magadból!

- De papa…

A férfi bement az üzlet forró félhomályába. Néhány másodperc múlva visszajött egy ezüst pisztollyal a kezében.

A felesége elkotródott.

A folyam feketén áramlott az épületek között, suhogott, csikorgott állandó suttogó csoszogással. Nagyon nyugodt, nagyon magabiztos volt az egész, semmi nevetgélés, semmi féktelenség, csak az állandó, elszánt, szüntelen vonulás.

Teece keményfa székének karfájára ült.

- Ha csak egy is röhögni próbál, Krisztusra megölöm őket.

Az emberek várakoztak.

A folyam nyugodtan hömpölygött az álmos délidőben.

- Úgy látszik, ezután egyedül kapálod a répádat Sam - kaccantott a nagypapa.

- Fehér fickókra sem lövök rosszul. - Teece nem nézett a nagypapára. A nagypapa elfordult, és befogta a száját.

- Hé, álljanak meg! - Samuel Teece leugrott a tornácról. Felnyúlt és megragadta egy ló gyeplőjét melyen egy magas néger lovagolt.

- Te Belter, szállj le onnan!

- Igenis, uram! - Belter lecsúszott.

Teece tetőtől talpig végigmérte.

- Mit gondolsz, mi lesz most?

- Hát. Mr. Teece…

- Úgy látom, azt gondolod, hogy csak úgy elrepülsz, mint abban a nótában… Hogy is van a szöveg? Mint az égi lovasok - vagy mi?

- Igen, uram. - A néger várt.

- Emlékszel, hogy jössz nekem ötven dollárral, Belter?

- Igen, uram.

- És szeretnél meglógni? Isten az atyám, Hogy végigkorbácsollak!

- Kiment az eszemből ebben az izgalomban, uram.

- No nézzék, kiment az eszéből - Teece gonoszul kacsintott a vasüzlet tornácáról figyelő emberekre.

- De az istenit, mister, tudod, hogy mit fogsz csinálni?

- Nem, uram.

- Itt maradsz és ledolgozod az ötven dollárt, vagy hívjanak Samuel W. Teece-nek!

- Ismét megfordult, és diadalmasan mosolygott embereire az árnyékban.

Belter nézte a folyamot az utca hosszában, a sötét, áradó, folyamot, amely hömpölygött az üzletek között; a sötét folyamot, kerekek és lovak és poros cipők sötét folyamát, melyből útközben kiszakították. Reszketni kezdett. - Engedjen el, Mr. Teece. Megküldöm a pénzt, odafentről, esküszöm.

- Figyelj ide, Belter. - Teece meghúzta az ember nadrágtartóját, mint két hárfahúrt, néha-néha megvetően megrántotta, az ég felé horkant, és egyik csontos ujjával egyenesen Istenre mutatott. - Belter, tudod te, egyáltalán, hogy mi van ott?

- Csak amit meséltek.

- Csak bemeséltek! Krisztusom! Hallottátok? Amit meséltek. - A nadrágtartóval előre-hátra húzgálta az embert, hintáztatta oda-vissza lustán, irtózatosan tárgyilagos képpel, egyik ujját a fekete arc elé bökve.

- Repülni fogtok, Belter, mint egy július negyediki tűzijáték-röppentyű, föl, föl, és aztán, bumm! Szétszóródtok az űrben, mint a hamu. Azok a kótyagos tudósok nem tudnak semmit, kinyiffantanak egy szálig!

- Nem bánom.

- Örömmel hallom. Mert tudod, mi van ott, azon Mars bolygón? Szörnyek nagy gurigaszemmel, mint gombák. Láttad azokat a képeket a jövőből a tízcentes magazinokban, amit a szatócsnál megvehettél? Nohát! Azok a szörnyek ráugranak az emberre, és kiszopják a velőt a csontjaiból!

- Nem bánom, nem bánom, még azt se bánom! - Belter nézte a menetet, amint halad, halad és őt otthagyja. Fekete homlokát kiverte a veríték, úgy látszott, hogy mindjárt összeesik.

- És odafent hideg van, nincs levegő, elájulsz, rángatózol, mint egy hal, tátogsz, meghalsz, megfulladsz, megfulladsz és meghalsz. Ez tetszik neked?

- Sok minden nem tetszik nekem, uram. Kérem, uram, engedjen elmenni. Elkések.

- Majd elengedlek, ha el akarlak engedni, mister. Beszélgetünk egy kicsit szépen, udvariasan, amíg azt nem mondom, hogy elmehetsz, és te ezt átkozottul jól tudod. Utazni akarsz, ugye? No, mister, Égi Lovas, te szépen visszafordulsz haza, a pokolba, és ledolgozod az ötven dollárt, amivel sáros vagy. Két hónap lesz az egész.

- De ha ledolgozom, lemaradok a rakétáról, uram.

- Ejnye, ejnye, szégyen-gyalázat! - Teece szomorú arcot vágott.

- Odaadom a lovamat, uram.

- A ló nem törvényes fizetőeszköz. Nem mozdulsz, amíg meg nem kapom a pénzemet. - Teece nevetett magában.

Meleg, kellemes érzés öntötte el.

A feketék kis csoportja állt meg körülöttük, hogy hallja, miről van szó. Most, hogy Belter ott állt fejét lecsüggesztve és remegve, egy öreg ember lépett elő. - Mister…

Teece gyors pillantást vetett rá. - Mi van?

- Mennyivel tartozik magának ez az ember, mister?

- Semmi köze hozzá.

Az öreg Belterre nézett. - Mennyi az, fiam? - Ötven dollár.

Az öreg fekete kezével a körülötte álló emberekre mutatott. - Itt vagytok huszonöten. Mindenki ad két dollárt, gyorsan, nem érünk rá vitatkozni.

- Nocsak, nocsak - kiáltotta Teece, és nagyon, nagyon kihúzta magát.

Pénzdarabok kerültek elő. Az öreg beleszámolta a kalapjába, és odanyújtotta a kalapot Belternek.

- Fiam, nem fogsz lemaradni a rakétáról.

Belter belemosolygott a kalapba. - Nem, uram, most már én is azt hiszem, hogy nem.

Teece felkiáltott: - Add vissza a pénzüket!

Belter tisztelettel meghajolt, nyújtotta a pénzt, és mikor Teece nem nyúlt utána, letette a porba Teece lábához.

- Tessék a pénze, uram - mondta. - Nagyon köszönöm. - Mosolygott, nyeregbe ugrott, és előreléptetett köszönetet mondva az öregnek, aki most vele lovagolt, amíg látó- és hallótávolságon túl nem jutottak.

- A szemétrakás - morogta Teece elvakultan a napfénytől -, a szemétrakás.

- Vedd fel a pénzt, Samuel - mondta valaki a tornácról.

Így történt végig az úton. Mezítlábas fehér kisfiúk hozták futva a hírt: - Akinek nincs, az kap attól, akinek van. És így mindenki elszabadul: láttuk, hogy egy gazdag kétszáz dollcsit adott egy szegénynek, hogy kifizethesse az adósságét. Láttuk, hogy egy másik tíz dollcsit adott, öt dollcsit, tizenhat dollcsit, rengetegen, mindenütt, mindenki!

A fehérek keserű szájjal üldögéltek. Szemhéjuk megduzzadt, majdnem bedagadt, mintha a szél, homok és hőség pofon verte volna őket.

Samuel Teece dühöngött. Visszamászott a tornácra, rosszindulatúan bámulta az elhaladó rajokat. Pisztolyát lóbálta. Valamivel később, amikor úgy érezte, hogy tennie kell valamit, kiáltozni kezdett rájuk, bármelyik négerre, aki odanézett. - Bumm! Még egy szétrobbant rakéta az űrben - ordította, hogy mindenki hallja. - Bumm, istenemre! - A sötét fejek csak vonultak, mintha nem hallották volna, de fehér szemük ide-oda cikázott. - Reccs! Zuhannak a rakéták! Sikoltozás, halál! Bumm! Mindenható Isten, de boldog vagyok itt, a jó öreg földön. Mint a régi vicc mondja, minél keményebb, annál jobb! Ha-haha!

Lovak dobogtak mellettük, felverték a port. Szekerek bukdácsoltak rossz rugókon.

- Bumm! - Hangja magányos volt a hőségben, ahogy a port és a naptól izzó eget rémítgette. - Négerek az űrben Potyognak a rakétából, mint a sült halak, mikor összeütköznek egy meteorral, Istenemre. Az űr dugig van meteorral! Tudjátok? Ez hétszentség! Sűrűn, mint a sörét. Úgy ledurrantják ezeket a bádograkétákat, mint a kacsákat, mint a gipszpipákat. Ócska, fekete pacákokkal tömött vacak szardíniásdobozok. Durrognak, mint egy füzér tűzijáték, bumm, bumm, bumm! Tízezer halott itt, tízezer ott. Úsznak az űrben, körbe-körbe a Föld körül, örökkön-örökké, hidegen, messze kint! Ó, Uram! Halljátok?

Csend. A folyam széles és megszakíthatatlan. Behatolt a gyapotnádkunyhókba egy óra alatt, kimosott belőlük minden értéket, és most vitte a faliórákat és a mángorlódeszkákat, a selyembojtokat és a függönyrudakat valami távoli, fekete tengerbe.

A dagály elvonult. Két óra volt. Jött az apály. Hamarosan kiszáradt a folyó, a város elcsendesedett, a por vékony hártyája leülepedett a boltokra, az ácsorgó emberekre, a magas, forró fákra.

Csend.

A férfiak a tornácon csak figyeltek.

Mikor már nem hallottak semmit, szabadjára eresztették gondolataikat, képzeletüket a környező földekre. Reggel még a megszokott lárma zűrzavara töltötte be a vidéket, itt-ott makacsul egyhangú dalokat énekeltek; nevetés csilingelt a mimózaágak alatt; kis néger gyerekek kacagtak együtt a patak tiszta vizű susogásával; mozgás, hajlongás a földeken; tréfaszó és vidám kiáltozás a friss, zöld, szőlővel befuttatott zsúptetős kunyhókban.

Most mintha erős szél fújta volna el a földekről a zajokat. Nem maradt semmi. Csontváz-ajtók himbálóztak bőrsarok-pántjaikon. Ócska gumikerék-hinták függtek üresen a csendes levegőben. A mosókövek a folyóban üresen álltak, és a dinnyeparcellák magukra hagyva érlelték rejtett nedveiket a napon. A pókok új hálókat kezdtek szőni az elhagyott kunyhókban; a lyukasan hagyott tetőkön arany karikákban szállt le a por. Itt-ott tűz füstölgött, úgy felejtették az utolsó rohanásban, és néha hirtelen erőre kapott egy szétesett kunyhó száraz vázán. Az égés gyenge ropogása szállt az elcsendesedett levegőben.

A férfiak a vasüzlet tornácán ültek, nem is pislogtak, nem is nyeltek.

- Nem tudom kitalálni, miért éppen most. Napról napra jobb soruk volt. Most, amikor mindennap több jogot kaptak. Különben is mit akartak? A szavazati adót eltörölték, egyre több állam hozott lincselés elleni törvényeket és mindenféle egyenlő jogokat. Mit akartak még? Majdnem annyit kerestek, mint a fehérek, és tessék, most elmennek.

Messze, az üres utcán kerékpár közeledett.

- Vigyen el az ördög, Teece, ha nem a te Sillydet látom.

A kerékpár megállt a tornác előtt, rajta egy tizenhét éves néger fiú, csupa kéz, csupa láb és kerek dinnyefej. Samuel Teece-re nézett és mosolygott.

- Visszahajtott a rossz lelkiismereted? - kérdezte Teece.

- Nem, uram, csak a kerékpárt hoztam vissza.

- Mi hiba volt; nem fértél fel a rakétára?

- Nem erről van szó, uram.

- Hagyd a fenébe, hogy mi volt! Szállj le, nem lopod el az enyémet! - Meglökte a fiút. A kerékpár eldőlt. - Indulj, és nyomás tisztítani a rezet.

- Hogy tetszik mondani? - A fiú szeme nagyra nyílott.

- Jól hallottad. Ki kell pakolni a puskákat, és most jött egy láda szeg Natchezből.

- Mr. Teece…

- És egy láda kalapácsba nyelet kell verni. - Mr. Teece! Uram…

- Még mindig itt vagy? - Teece szeme kidülledt.

- Mr. Teece, ha nem haragszik, kérek ma egy szabadnapot - mondta bocsánatkérően.

- És a holnapot és a holnaputánt, az azutánt és az azutánt és mind, igaz?

- Attól félek, uram, hogy igen.

- Félni félhetsz is, fiú. Gyere ide. - A tornácon át a pulthoz vezette a fiút, és elővett egy papírt. Tudod, hogy mi ez?

- Tessék?

- Ez a te szerződésed. Aláírtad, nem? Itt van a kereszted, nem? Felelj.

- Én nem írtam alá, Mr. Teece. - A fiú remegett. - Keresztet bárki tud rajzolni.

- Hallgass ide, Silly. "Szerződés: Vállalom, hogy 2001. július 15-től kezdve két évig dolgozom Mr. Samuel Teece-nél, és ha távozni akarok, kötelezem magam négyheti felmondásra, és tovább dolgozom, míg helyemet be nem töltik." Itt van.

Teece a papírra csapott, a szeme villogott. - Ha akadékoskodsz, megyünk a bíróságra.

- Ezt nem lehet - jajdult a fiú, és könnyek gördültek végig az arcán. - Ha ma nem megyek, akkor soha!

- Tudom, hogy mit érzel, Silly. Én együttérzek veled, fiú. De jó dolgod lesz, és jó kaját kapsz, fiú. Most menj szépen, és kezdj dolgozni, és elfelejted az egész ostobaságot, mi, Silly? Ez fix. - Teece vigyorgott, és a fiú vállát veregette.

A fiú megfordult, és a tornácon üldögélő öreg emberre nézett. A könnyeitől alig látott. - Talán, talán valaki, itt, az urak közül… - Az emberek felnéztek a forró, fülledt árnyékban, előbb a fiúra, aztán Teecere.

- Úgy gondolod, hogy egy fehér ember foglalja el a helyedet, fiú? - kérdezte Teece hidegen. Quartermain nagypapa levette vörös kezét a térdéről. Elgondolkozva nézett a horizont felé és megszólalt: - Mit szólnál hozzám, Teece?

- Micsoda.

- Átvenném Silly munkáját. A tornác hallgatott.

Teece hintázta magát a levegőben. - Nagypapa - mondta fenyegetően.

- Hagyd futni a fiút. Én majd pucolom a rezet.

- Megtenné, igazán megtenné? - Silly a nagypapához futott, hitetlenül nevetett; arcán könnyek folytak.

- Persze.

- Nagypapa - mondta Teece -, tartsd az átkozott pofádat.

- Hadd fusson a kölyök, Teece.

Teece odalépett, és megragadta a fiú karját.

- Az enyém. Estig bezárom a hátsó szobába.

- Ne, Mr. Teece!

A fiú zokogni kezdett. Sírása megtöltötte a tornác levegőjét. Szeme megállt. Az utca végén, messze, egy régi, zörgő Ford közeledett hörögve, benne egy utolsó rakomány színessel. - Itt jön a családom Mr. Teece, ó, kérem, az istenre, kérem!

- Teece - mondta a tornácon az egyik ember és felállt. - Engedd el.

Egy másik is felemelkedett. - Én is azt mondom.

- Én is - mondta egy harmadik.

- Mi értelme van? - Mindnyájan beszéltek. Engedd el, Teece.

- Hagyd, hadd menjen.

Teece a zsebéhez kapott a pisztolyáért. És akkor meglátta az emberek arcát. Kezét leeresztette, a pisztolyt a zsebében hagyta, és megszólalt. - Szóval, így állunk?

- Így állunk - mondta valaki.

Teece elengedte a fiút. - Jól van. Mehetsz. De a bolt felé mutatott -, de remélem, nem hiszed, hogy minden szemetet ott hagysz a boltomban?

- Nem, uram!

- Mindent kipucolsz a kamrádból és elégeted. Silly a fejét rázta.

- Elviszem.

- Nem engedik úgyse, hogy fölrakd arra az átkozott rakétára.

- Elviszem - ismételte halkan a fiú.

Berohant, át a vasüzleten. Seprés, takarítás zaja, és egy perc múlva megjelent, kezében csigák és játékgolyók, régi, poros papírsárkányok és évekig gyűjtött mindenféle limlom. Az öreg, rozoga Ford éppen akkor ért oda, Silly bemászott, és az ajtó becsapódott. Teece keserűen mosolygott a tornácon. - Mihez fogsz odafenn?

- Újrakezdek - mondta Silly. - Nyitok egy vasüzletet.

- Az istenit, megtanultad nálam a szakmát, hogy megszökjél és felhasználd?

- Nem, uram, sohasem gondoltam, hogy így lesz, uram, de megtörtént. Nem tehetek róla, ha megtanultam, Mr. Teece.

- Feltételezem, hogy megkereszteltétek a rakétátokat?

A kocsi műszerfalába beépített egyetlen órájukra néztek.

- Igen, uram.

- Hogy Illés Szekere meg Hívek Kősziklája meg Hit, Remény, Szeretet, ugye?

- Megkereszteltük a hajókat, Mr. Teece.

- Meg Atya, Fiú, Szentlélek; azon se csodálkoznék! Mondd, fiú, van-e olyan, hogy Első Baptista Egyház?

- Indulnunk kell, Mr. Teece.

- Olyan van-e, hogy A Koporsók Kinyílónak?

- Isten vele, mister.

- Meg olyan, hogy Át a Jordánon! Ha-ha! Hej, húzd azt a rakétát, fiú, nyomd azt a rakétát! Menj, robbanj fel, azt hiszed, törődöm vele?

A kocsi elcsörömpölt a porban. A fiú felemelkedett, kezéből tölcsért formált, és még egyszer utoljára odakiáltott Teece-nek: - Mr. Teece, Mr. Teece, és maga mit csinál ezután éjjelenként? Mit csinál éjjelenként, Mr. Teece?

Csend. A kocsi egyre kisebbedett az úton. Végül eltűnt. - Mi a fenét akart? - morfondírozott Teece. - Hogyhogy mit csinálok éjjelenként?

Nézte a leülepedő port, és hirtelen világosság gyúlt az agyában.

Eszébe jutottak az éjszakák, mikor férfiak autóztak a háza elé hegyesen felhúzott térddel és még hegyesebben kiálló tüskés puskákkal, akár egy kocsirakomány gonoszul figyelő daru a nyáréji fák tövében. Dudáltak, és ő bevágta maga után a kocsi ajtaját, kezében pisztoly, magában nevetgélt, és szíve repesett, mint egy tízévesé, és elhajtottak, ki a nyáréji országúton, és a kocsi aljában egy karika kenderkötél, és minden kabát alatt friss benzinesüvegek. Hány éjszaka az évek során, hány éjszakán süvített a szél a kocsi felett, gonosz szemükbe vágta a hajukat, és ordítoztak, mikor kiválasztották a fát, a jó erős fát, és dörömböltek egy-egy rozoga ajtón.

- Szóval erre gondoltál, te kurafi! - Teece kiugrott a napra. - Visszajössz még, te fattyú! Hogy mit csinálok éjjelenként? Azt a tetves, szemtelen disznaját…

Jó kérdés volt. Émelygett és üresnek érezte magát. Igen. Mit csinálunk éjjelenként? - gondolta. Most hogy elmentek, mit? Teljesen kiürült és meggémberedett.

Kivette a pisztolyt a zsebéből, megnézte, hogy meg van-e töltve.

- Mit akarsz, Sam? - kérdezte valaki. - Megölöm azt a kurafit!

- Ne piszkáld fel magad - mondta a nagypapa. De Samuel Teece már az üzlet mögött járt. Egy perc múlva már a ház elé kanyarodott nyitott kocsiján. - Ki jön velem?

- Én kocsikáznék egyet - mondta a nagypapa, és felkelt.

- És más?

Senki sem válaszolt.

A nagypapa beszállt és becsapta az ajtót. Samuel Teece nagy porfelhőt verve elindította a kocsit. Nem beszéltek, csak száguldottak az úton a ragyogó ég alatt. A hőség vibrált a száraz mezők fölött.

Egy kereszteződésnél megálltak. - Merre mehettek, nagypapa?

A nagypapa összehúzta a szemét. - Egyenest előre, azt hiszem.

Továbbmentek. Csak az ő kocsijuk berregett a nyári fák alatt. Az országút üres volt, és ahogy hajtottak, megláttak valamit. Teece lassított és kihajolt. Sárga szeme lángolt.

- Az isten verje meg, látja, nagypapa, mit csináltak azok a csirkefogók?

- Mit? - kérdezte a nagypapa, és ő is körülnézett.

Gondosan kis halmokba rakva, egymástól néhány lábnyira, végig az üres országút mentén ócska görkorcsolyák, színes zsebkendőbe kötött limlom, régi cipók, egy kocsikerék, alsónadrágok és kabátok és régi kalapok, keleti kristályharangok, melyek valaha csilingeltek a szélben, bádogdobozokban rózsaszín muskátli, tálakban viaszgyümölcs, dobozok régi pénzekkel, mosdótálak, mángorlófák. szárítókötelek, szappan, tricikli, kertészolló, egy játékkocsi, egy keljfeljancsi, egy néger baptista templom ólomkeretes ablaka, egész készlet fékkarima, autógumi belső, matracok, heverők, hintaszékek, arckenőcsös tégelyek és kézitükrök halmozódtak. Nem szétszórtan, hanem szépen, érzéssel, méltósággal, letéve az út poros szélén, mintha egy város járult volna ide tele kézzel, és mikor a nagy bronztrombita megszólalt, letették tárgyaikat a sima porba, és a föld lakói egytől egyig felmenekültek egyenesen a kék égbe.

- Nem égetik el, azt mondták - kiáltotta Teece dühösen. - Nem akarták elégetni, ahogyan én parancsoltam, hanem cipelték, hogy itt lerakják, hogy utoljára még megnézzék az úton együtt az egészet! Ezek a niggerek értelmesnek képzelik magukat!

Vadul vágtatott a kocsival mérföldet mérföld után az úton; ide-oda cikázott, tört, zúzott, szétszórta a papírkötegeket, ékszerdobozokat, tükröket, székeket. - Nesztek, nesztek, átkozottak, nesztek!

Az első gumi sivítva füttyent. A kocsi őrülten csúszott, egy árokba szaladt, és Teece az üveghez vágódott.

- A ganaj! - Leporolta magát, és felállt a kocsiban. Sírni tudott volna dühében.

Nézte a csendes, üres országutat. - Most már sohasem érjük utol őket, soha, soha. - Ameddig csak látott, nem volt más, csak batyuk és halmok és megint batyuk szép sorban, mint kicsiny, elhagyott oltárok a délutáni napon, a meleg szélben.

Teece és a nagypapa egy óra múlva fáradtan, gyalog értek a vasüzlethez. A férfiak még akkor is ott ültek, füleltek, és az eget nézték. Éppen mikor Teece leült és kifűzte szoros cipőzsinórját, valaki felkiáltott: - Nézzétek!

- Dögöljek meg, ha nézem - mondta Teece.

De a többiek nézték. És látták az arany orsókat égnek emelkedni és eltűnni messze-messze lángokat lövellve.

A gyapotföldeken lustán fújdogálta a szél a bokrok hópihéit. A távolabbi dinnyeföldeken ott kuksoltak a kövér görögdinnyék, egyetlen ujjlenyomat sem volt rajtuk, doromboltak, mint a cirmos cicák a napon.

Az emberek a tornácon leültek, egymásra néztek, nézték a bolt polcaira felrakott sárga kötéltekercseket, a dobozokban sárgán csillogó töltényeket, az ezüstpisztolyokat és a homályban magasan lógó hosszú, fekete, acélos, tüskés puskákat.

Valaki szalmaszálat rágcsált. Egy másik ábrákat rajzolt a porba.

Végül Samuel Teece diadalmasan felemelte lehúzott cipőjét, megforgatta, megbámulta és megszólalt: - Észrevettétek?

Az istenit neki, az utolsó pillanatban is "Uram"-nak szólított!

2004-05. Neveknek adása

Eljöttek a különös kék földekre, és odaadták nevüket a földeknek. Volt Hinkston-szakadék és Lustigvölgy és Black-folyó és Driscoll-erdő és Peregrine-hegység és Wilder-város, és nevet kapott a táj az emberektől és tetteiktől. Ahol a Mars-lakók megölték az első földi embereket, ott volt a Vörös Város, amely a vérre emlékeztetett. És azt a helyet, ahol a második expedíciót elpusztították, Második Próbának keresztelték, és mindenütt, ahol a rakéták beleégették tüzes nyomukat a talajba, otthagyták nevüket is, mint a salakot, és természetesen volt Spender-hegy és Nathaniel York-város. A Mars tájai a levegőtől, a víztől, a széltől kapták régi nevüket. És a havazástól, amely dél felé kanyargó kőcsatornákon megtöltötte az üres tengereket. És elzárt és eltemetett varázslóktól és tornyoktól és obeliszkektől. A rakéták, akár a kalapács, szétzúzták a régi neveket. A márvány törmelékké tört, a porcelán mérföldkövekre írt régi városnevek apró darabkákban szétszóródtak.

Helyükre nagy oszlopokat raktak új nevekkel: VASVAROS, ACÉLVAROS, ALUMÍNIUMVAROS, ELEKTROFALU, GABONAVÁROS, MAGVASKÖZSÉG, DETROIT II, csupa technikus és fémes név a Földről.

És miután a városokat felépítették és elnevezték, körülkerítették a temetőket is, és azokat is elnevezték: ZÖLDLOMB, MOHAVÁROS, SIRALOMHEGY, EJTS-EGY-KÖNNYET. És eltemették az első halottakat.

De mikor már mindent eligazítottak, és minden szépen a helyére került, mikor már minden védett és biztonságos volt, mikor a városokat már elég jól berendezték, és egyre csökkent a magány, megjöttek a Földről az okosok. Kirándulni jöttek és vakációzni; kis bevásárló túrákra: emléktárgyakért és fényképezni; az "atmoszférát" vizsgálni, és társadalmi törvényeket tanulmányozni és alkalmazni; jöttek csillagocskákkal, jelvényekkel, szabályokkal és rendelkezésekkel, hozták a bürokráciát, amely mint idegen gyom behálózta a Földet, és elültették a Marson is, ahol csak gyökeret tudott verni. Kezdték megtervezni az emberek életét és a könyvtárakat, kezdték instruálni és ide-oda dobálni az embereket, azokat, akik éppen azért utaztak a Marsra, hogy megszabaduljanak az instruálástól, a rendszabályoktól és az ide-oda dobálástól. És elkerülhetetlen volt, hogy egyesek vissza ne üssenek…

2005, április. A második Usher Ház

"Egy egész unalmas, ködös, hangtalan napon át, az esztendő őszén, mikor a felhők nyomasztó alacsonyan csüggtek az égen, utaztam egyedül, lóháton egy különösen sivár tájdarabon, és végre, mire az est árnyai felvonultak, ott voltam a méla Usher-ház látkörében…"[4]

Mr. William Stendahl szünetet tartott az idézetben. A ház ott állt egy alacsony, fekete dombon, sarokkövén vésett felirat: A. D. 2005.

Mr. Bigelow, az építész, megszólalt: - Készen van. Tessék a kulcs, Mr. Stendahl.

A két férfi szótlanul állt egymás mellett a csendes, őszi délutánban. Lábuknál műszaki rajzok zizegtek a hollófekete füvön.

- Az Usher Ház - mondta Mr. Stendahl élvezettel. - Megtervezve, felépítve, megvásárolva, kifizetve. Mr. Poe el lenne ragadtatva.

Mr. Bigelow a homlokát ráncolta. - Ilyennek képzelte, uram?

- Igen.

- A szín megfelel? Puszta és borzalom? - Igazán puszta, igazán borzalom.

- S a zordon falak?

- Megdöbbentően zordonak.

- Elég halvány fekete és komor a tó? - Hihetetlenül halványfekete és komor.

- És a sás - tudja, festenünk kellett - megfelelően szürke és ébenfekete?

- Hátborzongatóan.

Mr. Bigelow a tervrajzait vizsgálgatta. Részben belőlük idézett: - Ébreszt-e az egész összeállítás valami jegességet? Émelyedő érzését a szívnek, könyörtelen zordságát a gondolatnak? A Ház, a tó, a föld, Mr. Stendahl?

- Az utolsó pennyt is megéri, Mr. Bigelow. Istenemre, gyönyörű.

- Köszönöm. Teljesen titokban kellett dolgoznom. Hála az Úrnak, hogy önnek magánrakétái vannak, különben sohasem engedték volna meg a felszerelés nagy részének áthozatalát. Amint látja, itt mindig szürkület van, ez a föld mindig októberi, kiaszott, meddő, halott. Elég sok munkát fölemésztett. Mindent kiirtottunk. Tízezer tonna DDT. Se kígyó, se béka, még egy árva marsi légy sem maradt. Örök félhomály, Mr. Stendahl. Büszke vagyok rá. Elrejtett gépek "kioltják" a napot. Mindig kellőképpen komor.

Stendahl beitta a komorságot, a depressziót, a titokzatos gőzt, az egész finoman kidolgozott és megvalósított "atmoszférát". És az a ház! Az az omlatag borzalom, a gonosz tó, a moszatok, a kiterjedt pusztulás. Műanyag vagy más valami, ki tudja?

Felnézett az őszi égre. Valahol fent, messze túl ott volt a nap. Valahol április hónap volt, a Mars-bolygón, sárga hónap kék ég alatt. Valahol rakéták szálltak le lángot okádva, hogy civilizáljanak egy gyönyörűen halott bolygót. Sivító hangjukat, ahogy átröppentek fölötte, letompította ez a homályos, hangfogózott világ, ez a régi, őszi világ.

- Most, hogy befejeztem a munkát - mondta Mr. Bigelow kényszeredetten -, szabad megkérdeznem, hogy mit kezd ön mindezzel?

- Az Usher Házzal? Nem találta ki?

- Nem.

- Az Usher név nem mond önnek semmit?

- Semmit.

- És ez a név: Edgar Allan Poe? Mr. Bigelow a fejét rázta.

- Természetesen. - Stendahl nemtetszése és meg vetése jeleként finoman felszisszent. - Hogyan is várhatnám, hogy ismerje az áldott emlékű Mr. Poe-t? Régen meghalt, Lincoln előtt. Összes könyveit elégették a Nagy Tűzben. Harminc évvel ezelőtt, 1975-ben.

- Aha - mondta Mr. Bigelow okosan. - Szóval közülük való?

- Igen, Bigelow, közülük való. Őt és Lovecraftot és Hawthorne-t és Ambrose Bierce-t és a rémület és fantázia és borzalom összes meséit, és ami azt illeti, a jövő meséit is, mind elégették. Könyörtelenül. Törvényt hoztak. Ó, igen, kicsiben kezdődött. 1950-ben és 60-ban még csak egy homokszem volt. Cenzúrázni kezdték a rajzos regényeket és a detektívregényeket, és természetesen a filmeket, innen vagy onnan, hol az egyik, hol a másik csoport, politikai elfogultság, vallási előítélet, szakszervezeti nyomás alapján. Mindig akadt kisebbség, amely félt valamitől, a nagy többség pedig félt a sötéttől, félt a jövőtől, félt a múlttól, félt a jelentől, félt önmagától és önmaga árnyékától.

- Értem.

- Féltek a "politika" szótól (amely egyébként, mint hallom, a kommunizmus szinonimája lett a reakciósabb elemek közt, és a szó használata életveszélyt jelentett), és hol egy csavart húztak meg, hol egy szelepet szorítottak le, egy lökés, egy húzás, egy nyomás, és a művészet és irodalom hamarosan egy nagy kötélfonat fonásához hasonlított; itt copfokká csavarintják, ott csomókba kötik, és minden irányba szétdobják, amíg minden rugalmasságát, minden ízét elveszíti. Azután a filmfelvételeket korlátozták, bezárták a színházakat, és a nyomdák összezsugorodtak, és az olvasnivaló hatalmas Niagarájából a "tiszta" anyag alig szivárgó cseppjei maradtak. Ó, még a "menekülés" szó is radikális volt, én mondom magának.

- Valóban?

- Igen. Azt mondták, hogy minden ember nézzen szembe a realitással. Nézzen szembe az Itt-tel és a Most-tal! Ami nincs, annak el kell tűnnie. Röptében le kell lőni az összes gyönyörű irodalmi hazugságot és a szárnyas képzeletet. Aztán egy vasárnap reggel, vagy harminc éve, 1975-ben, felsorakoztatták őket egy könyvtár falához, falhoz állították Mikulás Apót és a Fejetlen Lovast és Hófehérkét és a Nagyszakállú Manót és Lúdanyót - ó, micsoda nyomorúság! -, és lelőtték őket, és elégették a papírvárakat és a békakirályfikat és az öreg királyokat és az embereket, akik boldogan éltek, míg meg nem haltak, mert persze tény volt, hogy senki sem élt boldogan, míg meg nem halt, és a hol volt, hol nem volt többé sehol sem volt. És a Fantomriksa hamvait szétszórták Ózzal, a csodák Csodájával együtt. És a Glindának, és Ozmánnak a csontjait feldarabolták; és Szivárványtündért színképelemzőbe szórták, és Babszem Jankót felszolgálták gesztenyepürének egy biológusbálon. Az Égígérő Fát megfojtotta a bürokrácia bojtorjánja. Csipkerózsikát egy tudós csókja ébresztette fel, és az injekcióstű végzetes szúrásától kiszenvedett. És Alizt megitatták valamivel egy üvegből, amitől olyan kicsi lett, hogy többé már nem tudta kiáltani, hogy "Furcsul, egyre furcsul!" és a tükröt betörték egy kalapáccsal, és elpusztították Szív királyt meg a Hamis Teknősbékát!

Kezét ökölbe szorította. Úristen, mintha csak most történt volna! Arca kipirult, levegő után kapkodott.

Mr. Bigelow elámult ezen a hosszú kitörésen. Pislogott és végül megszólalt. - Bocsánat, de nem tudom, hogy miről beszél. Nekem ezek csak nevek. Ahogy én tudom, az az égetés jó megoldás volt.

- Takarodjon innen! - ordította Stendahl. - Elvégezte a dolgát, hagyjon magamra, maga idióta!

Mr. Bigelow összeszedte az ácsokat és eltávozott.

Mr. Stendahl egyedül állt a háza előtt.

- Ide figyeljetek! - mondta a láthatatlan rakétáknak. - Én azért jöttem a Marsra, hogy lerázzalak benneteket, ti Tisztított Agyú emberek, de ti mindennap sűrűbb és sűrűbb rajokban repültök ide, mint a legyek a hulladékra. Most majd megmutatom nektek. Jól megleckéztetlek benneteket azért, amit Mr. Poeval tettetek a Földön. Mától kezdve vigyázzatok! Üzemben van az Usher Ház.

És öklét rázta az égre.

A rakéta leszállt. Egy ember lépett ki belőle ruganyosan.

A házra nézett, és szürke szeme nemtetszésről és bosszúságról árulkodott. Átlépdelt a védőárkon, és megállt a kis ember előtt.

- Ön Mr. Stendahl?

- Igen.

- Garrett vagyok, a Morális Légkör nyomozója. - Szóval maguk, a Morális Légkör emberei is elértek a Marsra? Már tűnődtem, hogy hol maradnak.

- Múlt héten érkeztünk. Hamarosan rendbe tesszük itt is a dolgokat, akárcsak a Földön. - A férfi igazolólapjával bosszúsan intett a ház felé. - Tegyük fel, hogy mesél nekem erről a házról, Mr. Stendahl.

- Ez egy kísértetkastély, ha úgy tetszik.

- Nem tetszik nekem, Stendahl, egyáltalán nem tetszik. A "kísértet" szó hangzása ugyanis.

- Pedig egyszerű. Ebben az évben, az Úrnak 2005. esztendejében építettem egy gépesített szentélyt. Rézdenevérek röpködnek benne elektronikus sugárnyalábokon, rézpatkányok surrannak a plasztikpincékben, robotcsontvázak táncolnak, robotvámpírok, harlekinek, vérfarkasok és fehér fantomok támadnak életre a kémia és a találékonyság jóvoltából.

- Pont ettől féltem - mondta Garrett, és nyugodtan mosolygott. - Sajnos kénytelenek leszünk a házat lebontani.

- Tudtam, hogy kijönnek, amint megneszelik, hogy mi történt.

- Hamarább jöttem volna, de mi, a Morális Légkörnél, meg akartunk győződni a szándékairól, mielőtt beavatkozunk. A bontó és égető brigád vacsoráig itt lehet. Éjfélre a házat a pinceszintig lebontják. Kissé bolondnak tartom magát, Mr. Stendahl. Nehezen keresett pénzt költeni ilyen szeszélyekre. Hiszen legalább hárommillió dollárjába került…

- Négymillióba. De, Mr. Garrett, én huszonötmilliót örököltem igen fiatalon. Megengedhetem magamnak a pazarlást. Viszont szégyen-gyalázat, hogy alig egy órával a ház elkészülte után már itt vannak a magafajták a bontó brigáddal. Nem hagyhatná, hogy játsszak, mondjuk, legalább huszonnégy órát a játékommal?

- Ismeri a törvényt! Világos minden betűje! Se könyv, se ház, tilos mindennek az előállítása, ami bármely módon kísértetekre, vámpírokra, tündérekre vagy bármiféle képzeletbeli teremtményre utal. Maga sok bajt okozott már nekünk, Mr. Stendahl. Mindent feljegyeztünk. Húsz éve, a Földön. Maga meg a könyvtára!

- Igen, én meg a könyvtáram. Meg még néhány magamfajta. Ó, Poe-t már sok-sok éve elfelejtették, és Ózt és a többi teremtményt is. De nekem volt egy kis rejtekem. Néhányunknak volt magánkönyvtárunk, amíg maguk ki nem küldték az embereiket lángszórókkal és hamvasztó kemencékkel, és elégették ötvenezer kötet könyvemet. Mintha máglyát gyújtanának a karneváli felvonulás alá, és filmeseinknek azt mondanák, hogy ha egyáltalán csinálnak valamit, filmesítsék meg újra és újra Ernest Hemingway-t.

Istenem, hányszor láttam az "Akiért a harang szól"-t filmen! Harminc változatban! Mind realista! Ó, realizmus! Ó, Itt, ó, Most, ó, pokol!

- A kesergéssel nem sokra megy.

- Magának részletes jelentést kell tennie, ugye, Garrett?

- Igen.

- Akkor, már csak kíváncsiságból is, jobb lenne, ha bejönne és körülnézne. Egy perc az egész.

- Rendben van. Vezessen. Csak semmi trükk. Fegyver van nálam.

Az Usher Ház kapuja csikorogva kitárult. Nedves szél csapta meg őket. Szörnyű sóhajokat és nyöszörgést hallottak, mintha föld alatti kovácsfújtató lélegezne az elveszett katakombákban. Patkány futott át a kőpadlón. Garrett felkiáltott, és belerúgott. A patkány felfordult; nylonbundájából fémbolhák hihetetlen hordája rajzott elő.

- Bámulatos! - Garrett lehajolt, hogy megnézze. Egy fülkében, vén boszorka ült, viaszkezében narancsszín és kék cigánykártyák remegtek. Felkapta a fejét, zsíros kártyáit ütögette, és fogatlan szájából Garrettre huhogott.

- Halál! - kiáltotta.

- Hát éppen ez az, amire gondoltam - mondta Garrett. - Szánalmas.

- Megengedem, hogy maga égesse el!

- Igazán? - Garrettnek tetszett az ötlet. Azután elkomolyodott. - Úgy látom, mintha kissé könnyedén venné az egészet.

- Nekem elég öröm, hogy egyáltalán megteremtettem ezt a helyet. Hogy elmondhatom, hogy megtettem. Hogy középkori atmoszférát teremtettem egy modern és hitetlen világban.

- Némi fenntartással magam is csodálom a géniuszát. - Garrett előtt ködfelhő gomolygott át súgva-búgva gyönyörű ködasszony alakjában. Egy nyirkos folyosó végében gép pörgött. Mint vattacukor-centrifugából szállt belőle a köd, és tovaúszott mormolva a csendes termek során.

Egy majom lépett elő a semmiből.

- Fogja meg! - kiáltotta Garrett.

- Ne féljen! - Stendahl megkopogtatta az állat fekete mellkasát.

- Ez is robot. Rézcsontváz és a többi, akár a boszorkány. Látja? - Félresimította a szőrt, s fémcsövek látszottak alatta.

- Igen - Garrett félénken kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa. - De miért, Mr. Stendahl, mire való az egész? Mi szállta meg magát?

- A bürokrácia. Mr. Garrett. De most nincs időm megmagyarázni. A kormány majd elég hamar rájön. - Bólintott a majomnak. - Rendben van. Most.

És a majom megölte Mr. Garrettet.

- Készen vagyunk, Pikes?

Pikes felnézett az asztalról. - Igen, uram.

- Ragyogó munka, Pikes.

- Hiszen azért kapom a fizetésemet, Mr. Stendahl - mondta Pikes halkan, miközben felhúzta a robotember műanyag szemhéját, és beillesztette az üvegszemgolyót úgy, hogy a gumiizmok pontosan fogják. - Így ni.

- A kiköpött Mr. Garrett.

- És vele mit csináljunk, uram? - Pikes a kőlap felé intett, amelyen holtan feküdt az igazi Mr. Garrett.

- Legjobb lesz, ha elégeti, Pikes. Két Mr. Garrettre nincs szükségünk, igaz?

Pikes a kerekeken a téglahamvasztóhoz gurította Mr. Garrettet. - Isten vele! - Betolta Mr. Garrettet, és rácsapta az ajtót.

Stendahl a robot Garretthez fordult. - Mindent megértett, Garrett?

- Igen, uram. - A robot felült. - Visszatérek a Morális Légkörhöz. Kiegészítő jelentést adok be. Az akciót legalább negyvennyolc órára felfüggesztem. Közlöm, hogy alaposabb vizsgálat szükséges.

- Helyes, Garrett. Isten vele.

A robot kisietett Garrett rakétájához, beszállt és elrepült.

Stendahl megfordult, - most pedig, Pikes, kiküldjük a meghívókat ma estére. Gondolom, jól szórakozunk majd, igaz?

- Tekintve, hogy húsz éve ezt várjuk, kitűnően. Egymásra kacsintottak.

Hét óra. Stendahl az óráját nézte. Mindjárt itt az idő. Forgatta a pohár sherryt. Nyugodtan ült. Fölötte a tölgygerendák közt a gumihúsú, réztestű denevérek hunyorgattak és sivítottak. Feléjük emelte a poharát. - A sikerre! - Azután hátradőlt, szemét lehunyta, és még egyszer átgondolta az egész ügyet. Micsoda élvezet lesz ez öregségére. Hogy visszafizetett az antiszeptikus kormánynak az irodalmi terrorért, a könyvégetésekért! Ó, hogy nőtt benne a harag és a gyűlölet az évek során! Hogyan formálódott bénult agyában lassan a terv addig a napig, három évvel ezelőtt, amikor találkozott Pikesszel. Ó, igen, Pikes. Pikes, akiben a keserűség olyan mély, mint egy zöld savat tároló fekete, elszenesedett kút. Ki is volt Pikes? Csupán a legnagyobb mind közül. Pikes a tízezerarcú ember, a düh, a füst, kék köd, fehér eső, denevér, vízköpő gnóm, szörnyeteg - ez Pikes. Jobb, mint az idősebb Lon Chaney? Stendahl töprengett. Estéről estére látta Chaney-t azokban a régi-régi filmekben. Igen, jobb mint Chaney. Jobb, mint az a másik régi némafilmszínész. Hogy is hívták? Karloff? Sokkal jobb. Lugosi? Az összehasonlítás is méltatlan. Nem, Pikes csak egy van, és ő az az ember, akit megfosztottak mindenétől, nincs hová menjen a Földön, nem játszhat senkinek sem. Még azt is megtiltották, hogy magának játsszon a tükörben.

Szegény, megvert, tönkretett Pikes! Mit érezhetett akkor este, mikor megragadták a filmjeit, és mint a zsigereket kiszakították a kamerából, összegyűrték, kályhába gyömöszölték és elégették? Volt-e ez olyan rossz érzés, mint amikor megsemmisítik az embernek ötvenezer pótolhatatlan könyvét? Igen, igen. Stendahl érezte, hogy kihűl a keze a mindent elborító dühtől. Mi is lett volna hát természetesebb, mint hogy végtelen kávéscsészék felett, számtalan éjfelekig együtt ültek és beszélgettek, és összes beszélgetésükből, keserű forrongásukból megszületett az Usher Ház.

A nagy templomi harang megkondult. A vendégek megérkeztek.

Mosolygott, eléjük ment, és üdvözölte őket.

Emlékezet nélkül, életnagyságban várakoztak a robotok. Zöld selymekben, erdei tavak színében, béka és páfrányszínű selymekben várakoztak. Sárga hajjal, a nap és a homok színében, várakoztak a robotok. Olajozottan, zselatinba süllyesztett bronzcső csontozatukkal feküdtek a robotok. A sem nem élők, sem nem holtak koporsóiban, deszkaládákban várták a metronómok, hogy meginduljanak. Kenőanyag és esztergályozott réz szaga érződött. Csend volt, akár a temetőben. Nemiség nélkül, de nemek szerint, a robotok. Névtelenül, de elnevezve, az emberség kivételével minden emberi tulajdonsággal felruházva, bámulták a robotok a "Vigyázat! Törékeny!" jelzésű ládák leszegezett fedelét, halálban, ami nem volt halál, mert hiszen sohasem volt élet! És most: a kihúzgált szegek éles csikorgása. A fedeleket fölemelték. Árnyék esett a ládákra, kezek olajozókannák gombjait nyomogatták. Felhúztak egy óraművet, csendes tiktakolás. Azután egy másikat, majd még egyet, amíg az egész raktár hatalmas, duruzsoló órásbolttá nem változott. Az üvegszemek forogtak a gumiszemhéjak alatt. Az orrcimpák kitágultak. Majom és fehér nyál bundájába öltöztetett robotok keltek életre. Jancsi és Juliska, a Fanyüvő és a Hétalvó, vízihullák, rajtuk só és fehér tengeri moszat, elkékült akasztottak kifordult szemmel, teremtmények jégből és égő ezüstpapírból, agyagtörpék és nádszáltündérek. Hegyforgató és Vízi Péter és Mikulás apó, előtte porhófellegek, és Kékszakállú Herceg acetilénláng pofaszakállal, és kénfelhők, melyekből zöld tűzormányok bukkantak elő és mint pikkelyes, óriási szerpentin a Hétfejű Sárkány, hasában kemencével; kigördültek az ajtón, sivítottak, zakatoltak, fújtattak, zúgtak, mint a szél, majd elcsendesültek. Tízezer fedél nyílott. Az órásbolt az Usher Házba özönlött. Az éjszaka megtelt varázzsal.

Meleg szellő lengedezett. A vendégek rakétái érkeztek, tüzessé világították az eget, őszről tavaszra változtatták az időjárást.

A férfiak feketében, utánuk a nők művészi frizurákkal.

- Ez volna az Usher Ház?

- De hol a kapu?

Ebben a pillanatban megjelent Stendahl. Az asszonyok nevetgéltek és csacsogtak, Mr. Stendahl csendet intett. Megfordult, a kastély magas ablakára nézett és felkiáltott:

Ligetszépe, itt vagyok a torony alatt,

ligetszépe, ereszd le a szép hajadat!

És fent egy gyönyörű leányzó kihajolt az ablakon az éjjeli szélben, és leeresztette aranyhaját. És a haj kibomlott, és létra lett belőle, melyen a vendégek nevetve felszálltak a házba.

Micsoda elsőrangú szociológusok! Milyen mély pszichológusok! Milyen roppant fontos politikai személyiségek, bakteriológusok és neurológusok! Ott álltak a csepegő, penészes falak között.

- Isten hozta mindnyájukat!

Mr. Tryon, Mr. Owen, Mr. Dunne, Mr. Lang, Mr. Steffens, Mr. Fletcher és még két tucatnyian.

- Fáradjanak be.

Miss Gibbs, miss Pope, miss Churchill, miss Blunt, miss Drummond és még egy sereg ragyogó nő. Kiváló, kiváló emberek egytől egyig, a Fantázia kiküszöbölő Társaság tagjai, Karnevál Herceg száműzésének propagálói, szalmabábperzselők, denevérpusztítók, könyvégetők, fáklyahordozók, makulátlan állampolgárok, akik csak addig vártak, míg a durva emberek feljöttek és eltemették a Mars-lakókat, és megtisztították a városokat, és felépítették az új városokat, és megjavították az utakat, és megteremtették a közbiztonságot. És ezután, mikor minden legjobb úton volt a biztonsághoz, megjelentek a játékrontók, a higanykrómvérűek és jódszínszeműek a Morális Légkörükkel, és kiadagolták a jóságot mindenkinek. És ezek mind a barátai voltak. Igen, óvatosan, nagyon óvatosan megközelítette őket, és megbarátkozott velük mindegyikkel, még a Földön, tavaly.

- Isten hozta önöket, a halál téres csarnokaiban! - kiáltotta.

- Halló, Stendahl, ez meg micsoda?

- Majd meglátják. Mindenki vetkőzzön le. Az öltözőfülkék ott vannak oldalt. Öltözzenek át az ott talált jelmezekbe. Férfiak jobbra, hölgyek balra.

Az emberek kényszeredetten álldogáltak.

- Maradjunk? - kérdezte bizonytalanul miss Pope. - Nem tetszik nekem az egész. Már-már az istenkáromlást súrolja.

- Szamárság, hiszen csak jelmezbál!

- Teljesen törvényellenesnek látszik. - Mr. Steffens körbeszimatolt.

- Ugyan már - nevetett Stendahl. - Szórakozzanak, érezzék jól magukat. Holnapra az egész rom lesz. Parancsoljanak az öltözőfülkékbe!

A ház élettel és színnel telt meg. Pojácák csilingeltek csörgősapkájukkal, fehér egerek táncoltak miniatűr francianégyest pici hegedűkön pici vonókkal játszó törpék muzsikájára, zászlók bomlottak ki a kormos gerendákból, felhőrajokban röpködtek a denevérek a hideg, erős habzóbort ontó szökőkútfigurák fölött. Patak csörgedezett. A vendégek belekóstoltak: sherry volt. Kiözönlöttek az öltözőfülkékből, más korok figuráivá alakultak, arcukat dominó takarta. Felvették a jelmezt, és elvetették a fantázia és a borzalom elleni minden fenntartásukat. A nők piros estélyi ruhában sétálgattak és nevetgéltek. A férfiak körülöttük táncoltak. És a falakon emberek nélkül is mozgó árnyékok jelentek meg, és itt-ott tükrök álltak, melyek nem mutattak semmit. - Mindnyájan vámpírok vagyunk! - nevetett Mr. Fletcher. - Halottak egytől egyig!

Hét csodás terem volt, mindegyik más színű, egy kék, egy bíborpiros, egy zöld, narancsszín, fehér, a hatodik lila és a hetedik fekete bársonykárpittal borított. Ebben a teremben óriási ébenfa óra állott, érctüdejéből minden órában hang kelt életre. Ezekben a termekben futkároztak a vendégek, végül már részegen a robotfantáziák között. Mormoták és Részeg Kefekötők, Trollok és Óriások, Fekete Macskák és Fehér Királynők között, és táncoló lábuk alatt a padlóba rejtve az Áruló Szív lüktetett egyhangú dobogással.

- Mr. Stendahl. Mr. Stendahl. - Suttogás.

Halálfejű szörny állt a könyökénél. Pikes volt.

- Mondanom kell valamit négyszemközt.

- Mi van?

- Nézze! - Pikes kinyitotta csontvázmarkát. Néhány félig megolvadt, füstös kerék, csavaranya, kerékfog és csavar volt benne.

Stendahl bosszúsan vizsgálta a tárgyakat. Azután Pikest egyik folyosóra vonta. - Garrett? - suttogta. Pikes bólintott. - Egy robotot küldött maga helyett. A hamvasztó tisztításakor, alig egy perce találtam. - A vészjósló fogaskerekekre bámultak.

A rendőrség minden pillanatban itt lehet - mondta Pikes. - Meghiúsul a tervünk.

- Várjunk csak. - Stendahl kinézett a sárga, kék és narancsszínű kavargásba. A zene hullámzott a ködös termekben. - Gondolhattam volna, hogy Garrett nem lesz bolond maga jönni. Figyeljen csak.

- Van valami?

- Semmi. Még semmi baj. Garrett küldött egy robotot. Nos, mi visszaküldtünk egy másikat. Ha nem ellenőrzi nagyon alaposan, nem veszi észre a cserét.

- Természetesen.

- Legközelebb személyesen jön. Most már azt hiszi, hogy biztonságos. Sőt, bármely percben itt lehet. Még bort, Pikes!

A nagy harang megszólalt.

- Megjött. Lefogadom. Menjen, bocsássa be Mr. Garrettet.

Ligetszépe leeresztette aranyhaját.

- Mr. Stendahl?

- Mr. Garrett? Az igazi Mr. Garrett?

- Az. - Garrett körüljártatta szemét a nedves falakon és a kavargó tömegen. - Gondoltam, legjobb lesz, ha magam nézem meg ezt a dolgot. Az ember nem bízhat a robotokban. Különösen nem mások robotjaiban. Mindenesetre óvatosságból már intézkedtem, és iderendeltem az épületbontókat. Egy óra múlva itt lesznek, és kiverik a támfákat ez alól a rémes hely alól.

Stendahl meghajolt. - Köszönöm, hogy megmondta. - Befelé tessékelte. - Addig is időtöltésül szórakozhat egy keveset. - Bort?

- Nem, köszönöm. Mi történik itt? Milyen mélyre süllyedhet az ember?

- Nézze meg maga, Mr. Garrett.

- Gyilkosság - mondta Garrett.

- A legaljasabb gyilkosság - helyeselt Stendahl. Egy nő sikoltott. Miss Pope futott oda, arca fehér, mint a fal.

- Iszonyatos, hogy mi történt ebben a percben! Láttam, amint egy majom megfojtotta miss Bluntot, és begyömöszölte a kéménybe!

Odanéztek és látták, hogy hosszú, szőke haj lóg ki egy kandalló kürtőjéből. Garrett felkiáltott.

- Borzalmas! - zokogott miss Pope, azután elhallgatott, szeme kitágult, és hozzájuk fordult. Miss Blunt!

- Igen - válaszolt miss Blunt nyugodtan.

- De hiszen éppen most láttam, amint begyömöszölték a kürtőbe.

- Az a robotképmásom volt - nevetett miss Blunt. - Ügyes utánzat!

- De, de…

- Ne sírjon, drágám. Nincs semmi bajom. Hadd nézzem csak. Jé, tényleg ott vagyok. Ott a kürtőben! Ahogy mondta. Hát nem vicces?

Miss Blunt nevetve továbbsétált. - Egy kortyot, Garrett.

- Azt hiszem, kérek. Ez kiborított. Úristen, micsoda hely. Rászolgált a lebontásra. Egy pillanatra már…

Garrett ivott.

Újabb sikoltás. Négy fehér nyúl a vállán vitte lefelé Mr. Steffenst egy lépcsőn, amely varázslatosan, hirtelen megnyílt a padlóban. Levitték Mr. Steffenst egy kútba, és egy padra szíjazva otthagyták, egy hatalmas borotvaéles inga alatt, amely most jobbra-balra lengett, mind lejjebb, lejjebb ereszkedett, és feltartóztathatatlanul, egyre közeledett a vonagló testhez.

- Az én volnék ott lent? - kérdezte Mr. Steffens Garrett vállánál. A mély kút fölé hajolt. - Milyen különös, milyen furcsa, mikor önmagát látja meghalni az ember!

Az inga lecsapott.

- Milyen realisztikus! - mondta Mr. Steffens és elfordult.

- Még egy pohárral, Mr. Garrett?

- Igen, kérek.

- Nem tart sokáig, az épületbontók mindjárt itt lesznek.

- Hála Istennek.

És most harmadszor is sikoly.

- Mi az már megint? - kérdezte Garrett rosszallóan.

- Most én vagyok soron - mondta miss Drummond. - Odanézzen!

És egy másik sikoltozó miss Drummondot szögeltek koporsóba és dobtak a padló alatti üregbe.

- Hiszen én emlékszem erre! - a Morális Légkör nyomozója levegőért kapkodott. - A régi, tiltott könyvekből! Az elsietett temetés! És a többire is! A mélykút, az inga, a majom, a kémény, a Morgue utcai kettős gyilkosság! Igen, igen egy könyvből, amit elégettem!

- Még egy pohárral, Garrett. No, csak nem remeg a keze?

- Te Jóisten, magának aztán van fantáziája, mi? Álltak és öt ember halálát nézték végig, egyik egy sárkány torkában lelte vesztét, a többieket a fekete tóba dobták, ahol elmerültek és eltűntek.

- Nem akarja látni, hogy mit terveztünk magának? - kérdezte Stendahl.

- Miért ne? - mondta Garrett. - Az már nem változtat a dolgon. Úgyis felrobbantjuk az egész átkozott házat. Undorító!

- Akkor gyerünk. Erre.

Levezette Garrettet a földszintre, azután számos folyosón, hosszú és kanyargós csigalépcsőkön mentek lefelé, míg végül megálltak a katakombák nyirkos talaján.

- Mit akar itt lent mutatni? - kérdezte Garrett. - A maga megöletését.

- A másolatát?

- Igen. És még valamit. - Mit?

- Az amontilladót - mondta Stendahl; előrement, és lobogó lámpát tartott magasra. Egymásra hányt csontokkal szegélyezett falak mentén haladtak, Garrett orrához tartotta a kezét, utálkozva fintorgott. - A micsodát?

- Nem hallott még az amontilladóról?

- Nem én.

- Nem ismeri? - Stendahl egy fülkére mutatott.

- Ismernem kellene?

- És ezt? - Stendahl mosolygott, és egy vakolókanalat húzott elő köpenye redői közül.

- Mi ez?

- Menjünk - mondta Stendahl.

Beléptek a fülkébe. A sötétben Stendahl a láncokat a félig ittas emberre kapcsolta.

- Az istenit, mit csinál? - ordított Garrett, és a láncokat rázta.

- Éppen tréfás kedvemben vagyok. Ne szakítson félbe valakit, mikor éppen tréfálkozik: ez udvariatlanság. Nohát.

- Maga ideláncolt engem.

- Oda bizony.

- És mit akar csinálni?

- Itthagyom.

- Ne hülyéskedjen.

- Nagyon jó kis hülyeség.

- Hol van a hasonmás? Nem nézzük meg a megöletését?

- Nincs hasonmás. - De a többieknél…

- A többiek halottak. Akiknek a megöletését látta, azok igazi emberek voltak. A nézők voltak a robotmásolatok.

Garrett hallgatott.

- Magának most az kell mondania: "Montresor, az Isten szerelmére!" - mondta Stendahl. - És én azt válaszolom: "Úgy van, úgy… az Isten szerelmére." Nem mondja? Gyerünk, mondja!

- Maga barom.

- Hát rá kell beszélnem? Mondja. Mondja, hogy "Montresor, az Isten szerelmére!"

- Nem mondom, maga idióta. Engedjen ki innen. - Most már kijózanodott.

- Itt van. Tegye fel. - Stendahl bedobott valami csengő-bongó holmit.

- Mi ez?

- Csörgősipka. Ha felteszi, lehet, hogy kieresztem. - Stendahl!

- Azt mondtam, tegye fel.

Garrett engedelmeskedett. A csengők csilingeltek. - Nem úgy érzi, mintha mindez már megtörtént volna? - kérdezte Stendahl, közben dolgozni kezdett a vakolókanállal, malterral és téglával.

- Mit csinál?

- Befalazom. Itt egy sor. Itt a második sor.

- Maga őrült.

- Erről nem vitatkozom.

- Ezért törvény elé kerül.

Megkoppantott egy téglát, és dúdolva a nedves malterba nyomta.

A sötétedő fülkéből most ordítás és a lánc nekidühödt, eszeveszett csörgése hallatszott. A téglafal emelkedett.

- Toporzékoljon még, kérem - mondta Stendahl. - Hadd legyen jó az előadás.

- Engedjen ki, engedjen ki!

Már csak az utolsó tégla hiányzott. Az ordítás nem szakadt meg.

- Garrett - szólította Stendahl csendesen. Garrett elhallgatott. - Garrett - mondta Stendahl -, tudja, mért csináltam ezt magával? Mert elégette Mr. Poe könyveit anélkül, hogy igazán elolvasta volna őket. Elfogadta mások tanácsát, hogy el kell égetni őket. Másképpen tudnia kellett volna, hogy mire készülök, mikor ide lejöttünk az előbb. A tudatlanság végzetes, Mr. Garrett.

Garrett hallgatott.

- Szeretném tökéletesen csinálni - mondta Stendahl, és a lámpa sugarával megvilágította a fal mögött vergődő alakot. - Csilingeltesse lágyan a csengőket. - A csengők megcsörrentek. - Na most, ha elmondja, hogy: "Montresor, az Isten szerelmére!", lehet, hogy szabadon bocsátom.

A férfi arca a fénybe emelkedett. Még tétovázott. Azután groteszkül utána mondta: "Montresor, az Isten szerelmére!"

- Ó! - sóhajtott Stendahl szemét lehunyva. Berakta az utolsó téglát a helyére, és szorosan bevakolta.

- Requiescat in pace, kedves barátom.

Sietve elhagyta a katakombákat. A hét teremben éjféli zengésével mindent megállított az ébenfa óra. Megjelent a Vörös Halál.

Stendahl egy percig figyelmesen az ajtóra nézett. Azután kifutott a házból, keresztül a védőárkon, a várakozó helikopterhez.

- Kész, Pikes? - Kész.

- Akkor jöhet a vég.

Mosolyogva nézték a nagy házat. A középen lassan megrepedt, mintha földrengés volna, és miközben Stendahl bámulta a nagyszerű látványt, hallotta, amint mögötte Pikes csendesen hangsúlyozva szavalja:

"…agyam elszédült, amint a hatalmas falakat szétesni láttam - hosszú, viharos, robbanó hang támadt, mintha ezer vízesés zuhanna, s a mély és poshadt tó vize lábam alatt komoran és némán zárult össze az Usher Ház romjai fölött."

A helikopter a poshadt tó fölé emelkedett, és elrepült nyugat felé.

2005, augusztus. Az öregek

Mi sem természetesebb, mint hogy végül öregek is érkeztek a Marsra, a lármás úttörők, a nagy fene okosok, a hivatásos utazók és az új rágcsálnivalót kereső romantikus előadók nyomában. És a kiszáradt, törékeny emberek, akik idejüket szívverésük megfigyelésével és pulzusuk tapogatásával és orvosságuk szopogatásával töltötték, ezek az emberek, akik egykor párnás kocsiban utaztak Kaliforniába novemberben és harmadosztályú gőzösön Olaszországba áprilisban, az aszaltszilva emberek, a múmiaemberek is megérkeztek végül a Marsra…

2005, szeptember. A Mars-lakó

A kék hegyek magasra tornyosultak az esőben, és az eső zuhogott a hosszú csatornákba, és az öreg LaFarge meg a felesége kiálltak a ház elé, hogy nézzék.

- Az első eső ebben az évszakban - jegyezte meg LaFarge.

- Jó kis eső - mondta a felesége. - Nagyon jól jön.

Becsukták az ajtót. Bent kezüket melengették a tűznél. Dideregtek. Messze, az ablakon át látták, hogy csillog az eső a rakéta oldalán, amely idehozta őket a Földről.

- Csak egy valami hiányzik - mormolta LaFarge, és a kezét nézte.

- Mi? - kérdezte a felesége.

- Bárcsak magunkkal hozhattuk volna Tomot is. - Ó, igazán, Lafe.

- Nem kezdem újra, ne haragudj.

- Azért jöttünk ide, hogy békében élvezzük öregségünket, nem azért, hogy Tomra gondoljunk. Olyan régen meghalt már, próbáljuk meg elfelejteni őt is és mindent, ami a Földön történt.

- Igazad van - mondta a férfi, és tenyerét megint a tűz felé fordította. Belebámult a tűzbe. - Nem beszélek róla többé. Csak hiányozni fog a vasárnap utazás a Zöld Pázsit Parkba, hogy virágot tegyek a sírjára.

A kék eső gyengéden kopogott a tetőn.

Kilenc órakor lefeküdtek, és csendesen pihentek kéz a kézben, az ötvenöt éves férfi és a hatvanéves asszony, az esős sötétségben.

- Anna? - szólt halkan a férfi. - Tessék!

- Nem hallottál valamit? Figyelték az eső és a szél hangját. - Semmit - mondta az asszony. - Valaki fütyült.

- Nem, nem hallottam.

- Felkelek, mindenesetre megnézem.

Felvette házikabátját, átment a házon a külső ajtóig. Habozva kitárta az ajtót, az eső hidegen hullott az arcára. Fújt a szél.

Az ajtó előtt a teraszon kicsiny alak állt.

Villám hasította át az eget, és a fény fehér villanása megvilágította a teraszon az öreg LaFarge-ra tekintő arcot.

- Ki van ott? - kiáltotta LaFarge remegve. Semmi válasz.

- Ki az? Mit akarsz? Még mindig semmi hang.

A férfi gyengének, fáradtnak, bénának érezte magát. - Ki vagy? - kiáltotta.

Felesége mögéje lépett, és megfogta a karját. Miért kiabálsz?

- Egy kisfiú áll az udvaron, és nem válaszol mondta remegve az öregember. - Éppen olyan, mint Tom…

- Gyere lefeküdni. Álmodtál. - De hiszen ott van, nézd csak!

Szélesebbre tárta az ajtót, hogy az asszony is lássa. Hideg szél fújt, vékony eső szitált a földre, és az az alak ott állt, és nagy szemekkel nézett rájuk. Az öregasszony az ajtóba kapaszkodott.

- Menj el! - hessegette. - Menj el!

- Nem olyan, mint Tom? - kérdezte az öregember.

Az alak nem mozdult.

- Félek - mondta az öregasszony. - Zárd be az ajtót, és gyere lefeküdni. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzá.

Halkan nyöszörögve visszahúzódott a hálószobába. Az öregember ott állt, a szél az arcába csapta a hideg esőt.

- Tom - szólt halkan -, Tom, ha te vagy az, ha valami csoda történt, és te vagy az, Tom, nem zárom be az ajtót. És ha fázol és be akarsz jönni megmelegedni, gyere be később, és feküdj le a tűzhelynél, van ott néhány prémszőnyeg.

Becsukta az ajtót, de nem zárta kulcsra.

Felesége érezte, hogy visszafekszik az ágyba, és összerázkódott. - Borzasztó éjszaka! Olyan öregnek érzem magam - mondta sírva.

- No, no - csitította a férfi és átkarolta. - Aludj. Hosszú idő után az asszony elaludt.

És ahogy figyelt LaFarge, hallotta, hogy a külső ajtó igen halkan kinyílik, a szél és az eső besuhan, és az ajtó becsukódik.

Halk lépteket hallott a tűzhelynél és csendes lélegzést. Tom - mondta magának.

Villámlott, és a fény kettéhasította a sötétséget. Nagyon meleg napra ébredtek.

Mr. LaFarge kinyitotta a nappali ajtaját, és gyorsan körülpillantott. A szőnyegek üresen hevertek a tűzhely előtt. LaFarge felsóhajtott. - Öregszem - mondta. Kiment, hogy tiszta vizet hozzon a csatornából a mosakodáshoz. A külső ajtónál majdnem fellökte Tomot, aki egy színültig teli vödröt cipelt befelé.

- Jó reggelt, apa!

- Jó reggelt, Tom. - Az öregember félreállt. A fiú mezítláb keresztülsietett a szobán, letette a vödröt, és mosolyogva megfordult. - Isteni időnk van.

- Igen… - mondta az öregember hitetlenül. A fiú otthonosan viselkedett. Az arcát kezdte mosni a vízben.

Az öregember előbbre lépett. - Tom, hogy kerülsz ide? Élsz?

- Miért ne élnék? - Nézett fel a fiú.

- De, Tom, a Zöld Pázsit Park minden vasárnap, a virágok és…

LaFarge-nak le kellett ülnie. A fiú hozzálépett, megállt előtte, és megfogta a kezét. Az öregember megszorította a fiú szilárd, meleg ujjait.

- Valóban itt vagy? Hát nem álom?

- Akarod. hogy itt legyek, nem? - tekintett rá aggodalmasan a fiú.

- Igen, igen Tom.

- Akkor mért kérdezősködsz? Fogadj el! - De az anyád. A megrendülés…

- Ne aggódj, apa. Az éjszaka énekeltem nektek. Úgy, hogy biztosan elfogadtok engem, különösen ő. Tudom, mi a megrázkódtatás. Várj, amíg kijön, majd meglátod. - Nevetett; bodros, szőke feje beleremegett. Szeme kék volt és nagyon tiszta.

- Jó reggelt, Lafe, jó reggelt, Tom. - Anya kilépett a hálószobából, haját kontyba tűzte. - Ugye, milyen szép idő van?

Tom megfordult, és apjára nevetett. - Látod? Nagyon jól ebédeltek hármasban, a ház mögötti árnyékban. Mrs. LaFarge talált egy üveg régi napraforgóbort, és mindnyájan ittak belőle. Mr. LaFarge még sohasem látta felesége arcát ilyen ragyogónak. Ha gondolatban kételkedett is Tomban, hangosan nem mondta. Neki ez tökéletesen természetes volt. És lassan LaFarge is természetesnek látta.

Míg anya leszedte az edényeket, LaFarge a fiához hajolt, és bizalmasan megkérdezte: - Hány éves vagy most, fiam?

- Nem tudod, apa? Hát tizennégy!

- Ki vagy te valójában? Nem lehetsz Tom, de valaki vagy. Kicsoda?

- Ne! - a fiú ijedten arcához kapta a kezét.

- Nekem megmondhatod - szólt az öregember. - Én megértem. Mars-lakó vagy, ugye? Hallottam mesélni a Mars-lakókról, de semmi biztosat nem tudok. Történeteket arról, hogy milyen ritkák, és ha közénk jönnek, földi ember képében jönnek. Van benned valami: Tom vagy, és mégsem vagy ő.

- Miért nem tudsz kérdés nélkül elfogadni? - kiáltott a fiú. Tenyerébe rejtette arcát. - Ne kételkedj, kérlek, ne kételkedj bennem! - elfordult, és elfutott az asztaltól.

- Tom, gyere vissza!

De a fiú csak futott a csatorna mentén a távoli város felé.

- Hová megy Tom? - kérdezte Anna, mikor visszajött a tányérokért. Férje arcába nézett. - Megbántottad valamivel?

- Anna - mondta a férfi, és megfogta az asszony kezét. - Anna, emlékszel a Zöld Pázsit Parkra, arra a vásárra és Tom tüdőgyulladására?

- Miket beszélsz? - nevetett az asszony.

- Nem fontos - mondta a férfi csendesen. A távolban, ahol Tom futott a csatorna partján, porzott a föld.

Délután ötkor, napnyugtakor, Tom visszatért. Kétkedőn nézett apjára. - Akarsz valamit kérdezni tőlem? - tudakolta.

- Nincs kérdésem - felelte LaFarge.

A fiú fehér mosolya felvillant. - Nagyszerű!

- Hol jártál?

- A város közelében. Kis híja, hogy nem jöttem vissza. Majdnem… - a fiú kereste a megfelelő szót - csapdába estem.

- Miféle csapdába?

- Elmentem egy kis bádogház mellett a csatornánál, és majdnem úgy alakult, hogy sohasem tudtam volna visszajönni hozzátok. Nem tudom, hogyan magyarázzam, nincs rá szavam, nem tudom elmondani, magam sem értem. Különös dolog, nem szeretnék beszélni róla.

- Akkor ne beszéljünk róla. Jobb lesz, ha mosakszol. Vacsorázunk.

A fiú már szaladt is.

Alig tíz perccel később csónak siklott lefelé a csatorna sima tükrén, magas, fekete hajú, vékony ember hajtotta egy rúddal, kényelmesen nekidőlve.

- Jó estét, LaFarge bátyám - mondta, és megállt a munkában.

- Jó estét, Saul, mi újság?

- Ma este sok újság van. Ismeri azt a Nomland nevű fickót, aki itt lejjebb lakik a csatorna mellett egy bádogkunyhóban?

LaFarge megdermedt. - Ismerem.

- Tudja, hogy micsoda gazfickó volt?

- Azt beszélik, azért jött el a Földről, mert megölt valakit.

Saul a vizes rúdra támaszkodott, úgy nézett LaFarge-ra.

- Tudja, hogy hívták, akit megölt? - Gillingsnek, nem?

- Úgy van, Gillingsnek. No, körülbelül két órája ez a Mr. Nomland beszaladt a városba, ordítozott, hogy látta Gillingset élve itt a Marson, ma délután. Rá akarta beszélni a hatóságokat, hogy zárják börtönbe, mert nincs biztonságban. A hatóság persze nem zárta be. Erre Nomland hazament, és húsz perccel ezelőtt, ahogy hallom, pisztollyal főbe lőtte magát. Éppen onnan jövök.

- Hát, hát… - motyogta LaFarge.

- Milyen furcsa dolgok esnek - mondta Saul. No, jó éjszakát, LaFarge.

- Jó éjszakát.

A csónak továbbsiklott lefelé a csatorna sima tükrén.

- Meleg a vacsora - hívta az öregasszony.

Mr. LaFarge leült a vacsorához, és kezében a késsel átnézett Tomra. - Mit csináltál ma délután, Tom?

- Semmit - válaszolta Tom tele szájjal. - Miért?

- Csak épp tudni akartam. - Az öregember begyűrte asztalkendőjét.

Este hétkor az öregasszony a városba akart menni. - Hónapok óta nem jártam ott - mondta.

De Tom ellenkezett. - Félek a városban - mondta. - Az emberek. Nem akarok odamenni.

- Micsoda beszéd ez egy nagy fiútól! - szólt rá Anna. De nem hallgatok rád. Velünk jössz, és kész.

- Anna, ha a fiú nem szeretne… - kezdte az öregember. De az asszonnyal nem lehetett vitatkozni. Beterelte őket a csónakba, és már siklottak is tova a csatornán, az esti csillagok alatt. Tom a hátára feküdt, szemét lehunyta. Nem lehetett tudni, alszik-e vagy sem. Az öregember állandóan figyelte, és tűnődött. Ki lehetsz, gondolta, akinek éppen olyan nagyon kell a szeretet, mint nekünk? Kicsoda és micsoda, hogy magányosságában az idegen táborba jön, átveszi az emlékezetből a hangot és az arcot, és itt van közöttünk, befogadtuk és végül boldog? Milyen hegyekből, melyik barlangból, milyen kivesző emberfajtából való, amely megmaradt e világon, mikor a rakéták megérkeztek a Földről? Az öregember a fejét csóválta. Sohasem tudhatja meg. Ez a valaki végül is Tom, tökéletes Tom.

Az öregember a város felé nézett, és rossz sejtelmei támadtak, de azután gondolatban ismét visszatért Tomra és Annára. - Lehet, hogy rossz, ha Tomot akár csak rövid ideig is magunknál tartjuk, hiszen ebből csak baj és bánat származhat, de hogy mondhatnánk le éppen arról, amit annyira szeretnénk, még ha csak egy napig marad is, és ha elmegy, az űr még üresebb, a sötét éjszaka még sötétebb, az esős éjszaka még nyirkosabb lesz? Ugyanúgy kívánhatnánk azt is, hogy mondjunk le az evésről, mint ahogy róla.

Elnézte a csónak aljában békésen szendergő fiút. A fiú nyöszörgött: - Az emberek - mormolta álmában. - Átváltozás, csupa átváltozás! Csapdák…

- No, no, fiacskám! - LaFarge megsimogatta a fiú lágy fürtjeit, és Tom megnyugodott.

LaFarge kisegítette feleségét és fiát a csónakból.

- Megérkeztünk! - mondta Anna, és mosolygott a sok fénytől, a bárokból áradó zenétől, a zongorák és lemezjátszók hangjától és az emberektől, akik karonfogva sétáltak a zsúfolt utcákon.

- Szeretnék otthon lenni - mondta Tom.

- Azelőtt sosem beszéltél így - mondta az anya. - Mindig szeretted a szombat esti városnézést.

- Maradj mellettem - suttogta Tom. - Nem akarok csapdába esni.

Anna meghallotta. - Miket beszélsz itt? Gyerünk csak!

LaFarge, észrevette, hogy a fiú a kezébe kapaszkodik. Megszorította a gyerek kezét. - Itt vagyok, Tommy-boy. - Nézte a sürgő-forgó tömeget, és őt is elfogta az aggodalom. - Nem maradunk sokáig.

- Ne butáskodj, itt töltjük az estét - mondta Anna.

Átmentek az egyik utcán, és három részeg került az útjukba. Összekavarodtak, elszakadtak egymástól, ide-oda forogtak, és végül LaFarge döbbenten megállt.

Tom eltűnt.

- Hol van? - kérdezte ingerülten Anna. - Mindig elfutkos egyedül, ha csak alkalmat talál. Tom! - kiáltotta.

Mr. LaFarge sietve átnyomakodott a tömegen, de Tom nem volt sehol.

- Majd visszajön, biztos a csónaknál lesz, mikor haza indulunk - mondta Anna szilárdan, és férjét a mozihoz kormányozta. A tömegben hirtelen kavarodás támadt, egy férfi és egy nő rohant el LaFarge mellett. Felismerte Joe Spauldingot és feleségét. Eltűntek, mielőtt szólhatott volna nekik.

Aggodalmasan hátra-hátranézve megvette a mozijegyeket, és hagyta, hogy felesége bevezesse a mozi nem kívánt sötétébe.

Tizenegy órakor Tom nem volt a csónaknál, Mrs. LaFarge halottfehérre sápadt.

- Na, anya - mondta LaFarge -, ne nyugtalankodj. Megkeresem. Várj meg.

- Siess, siess - az asszony hangja beleveszett a víz csobogásába.

Kezét zsebre dugva járta az éjszakai utcákat. Körös-körül a fények sorra kialudtak. Néhány ember még könyökölt az ablakokban, mert az éjszaka meleg volt, pedig az égen viharfelhők sötétedtek a csillagok között. Ahogy járkált, eszébe jutott, hogy a fiú állandóan csapdáról beszélt, és hogy félt a tömegtől és a várostól. Nem volt semmi értelme, gondolta az öregember fáradtan. Lehet, hogy a fiú örökre eltűnt, talán nem is létezett soha. LaFarge befordult az egyik sétányra, és a házszámokat nézegette.

- Helló, LaFarge.

Egy férfi ült az egyik kapuban és pipázott. - Helló, Mike.

- Összezördültetek az asszonnyal és most kisétálod?

- Nem. Csak sétálok.

- Az ember azt hinné, elvesztettél valamit. Egyébként ha már veszteségekről beszélünk, valaki megkerült ma este. Ismered Joe Spauldingot? Emlékszel a lányára, Laviniára?

- Igen. - LaFarge-on végigfutott a hideg. Visszatérő álomnak tűnt az egész. Előre tudta a szavakat, tudta, mit fog hallani.

- Lavinia ma este hazajött - mondta Mike, és fújta a füstöt. - Emlékszel ugye, hogy egy hónapja eltűnt a holt tenger fenekén? Megtalálták a holttestét, legalábbis azt hitték, hogy ő volt erősen feloszlott állapotban, és a Spaulding család valósággal összeomlott. Joe azóta is állandóan mondogatta, hogy a leánya nem halhatott meg, az nem az ő teste volt. És képzeld csak, igaza volt. Lavinia ma este megjelent.

- Hol? - LaFarge érezte, hogy lélegzete meggyorsul, szíve őrülten dobogni kezd.

- A Fő utcán. Spauldingék éppen jegyet vettek a moziba. És egyszerre csak a tömegben felbukkant Lavinia. Szép jelenet lehetett. A leány először nem ismerte meg őket. Egy fél utcán át kísérték és beszéltek hozzá, míg visszatért az emlékezete.

- Te is láttad a leányt?

- Nem, de hallottam énekelni. Emlékszel, hogyan énekelte a "Lomond-tó szép partjai"-t? Hallottam, ahogy az előbb eldalolta az apjának odaát, a házukban. Jólesett hallani. Micsoda szép lány! Hát nem borzasztó, gondoltam, hogy meghaljon. És most, hogy előkerült, megint szép a világ. Mi van veled? Rosszul vagy, úgy látszik. Gyere, igyál egy korty whiskyt!

- Köszönöm, nem kérek, Mike. - Az öregember továbbment. Hallotta, hogy Mike jó éjszakát kíván. de nem válaszolt, szemét az emeletes házra meresztette, látta magas kristálytetején az élénkpiros marsvirágok hajladozó-susogó bokrait. Hátul a kert felől csavart vasoszlopos erkélye volt a háznak, az ablakok világítottak. Későre járt, és ő csak arra gondolt, hogy mi lesz Annával, ha Tomot nem viszi haza. Borzasztó lesz a második csapás, ez a második halál - hogy viseli majd? Emlékszik-e még az első halálra is, és erre az álomra és a hirtelen eltűnésre? Ó, istenem, meg kell találnom Tomot, különben mi lesz Annával? Szegény Anna, ott vár a csónaknál. Megállt és felemelte a fejét. Valahol, fent, gyöngéd hangok jó éjszakát kívántak egymásnak, ajtók csukódtak, fények hunytak, és halk énekszó zsongott tovább.

Egy perc múlva kilépett az erkélyre a tizennyolc éves forma szép leány.

LaFarge felszólt hozzá a susogó szélben.

A leány megfordult és lenézett. - Ki van ott? - kiáltotta.

- Én vagyok - mondta az öregember, de ráébredt, hogy válasza ostoba és furcsa, és elhallgatott, bár szája mozgott. Kiáltson fel neki: - Tom, fiam, az apád vagyok!? - Mit mondjon neki? Azt hiheti, hogy őrült, és hívja a szüleit.

A leány előrehajolt a kiömlő fényben. - Tudom, ki vagy - mondta halkan.

- Kérlek, menj, nem tehetsz semmit.

- Velem kell jönnöd! - szaladt ki LaFarge száján, még mielőtt megakadályozhatta volna.

Az alak a holdfényből visszahúzódott az árnyékba, így már nem láthatta, csak puszta hang volt. - Nem vagyok többé a fiad - mondta a hang. - Nem lett volna szabad a városba jönnünk.

- Anna a csónaknál vár!

- Sajnálom - mondta nyugodtan a hang. - Mit tehetek? Itt boldog vagyok, szeretnek, ugyanúgy, ahogy ti szerettetek. Az vagyok, ami vagyok, és elfogadom, amit kaphatok. Most már késő, megfogtak.

- De mi lesz Annával? Gondolj a megrázkódtatásra!

- Nagyon erősek a gondolatok ebben a házban; úgy érzem, mintha börtönben volnék. Nem tudok visszaváltozni.

- Te Tom vagy, te Tom voltál, nem? Nem tréfálhatsz egy öreg emberrel, te nem lehetsz igazán Lavinia Spaulding!

- Én egyik sem vagyok, csak önmagam. Bárhol vagyok, más vagyok, és most olyan valaki lettem, akit nem változtathatsz vissza.

- De a városban nem vagy biztonságban. Jobb neked kint, a csatornánál, ott senki sem bánthat! - érvelt az öregember.

- Ez igaz. - A hang habozott. - De most ezekre az emberekre kell gondolnom. Mit éreznek, ha reggelre ismét eltűnök, és most már örökre? Különben is, anya tudja, hogy ki vagyok, kitalálta ugyanúgy, mint te. Azt hiszem, mindnyájan kitalálták, csak nem kérdeznek. Az ember nem kérdi a gondviselést. Ha a valóság nem lehetséges, az álom is jó. Én nem a halottjuk vagyok, aki visszatértem, hanem valaki más, valami jobb, az ideál, akit elképzeltek maguknak. Választhatok, kinek okozzak fájdalmat, nekik vagy a feleségednek.

- Ők öten vannak. Jobban elviselik a veszteséget. - Engedj - mondta a hang.

- Fáradt vagyok. Az öregember hangja megkeményedett. - Jönnöd kell. Nem engedhetem, hogy Annát ismét gyász érje! Te a mi fiunk vagy. A fiam vagy, hozzánk tartozol.

- Nem, nem, engedj! - Az árny reszketett.

- Nem maradhatsz ebben a házban, nem maradhatsz ezeknél az embereknél!

- Nem, ne bánj így velem!

- Tom, Tom, fiam, hallgass rám! Gyere vissza. Mássz le a szőlőindákon, fiú. Gyere velem. Anna vár. Jó dolgod lesz, megkapsz mindent, amit akarsz.

Nézett, erősen nézett felfelé, minden akaratát összeszedte, hogy úgy legyen.

Az árny megmozdult, a szőlő zizegett.

Aztán megszólalt egy halk hang. - Rendben van, apa.

- Tom!

A holdfényben fiúalak csúszott le fürgén a szőlőindán. LaFarge kitárta karját, hogy felfogja. Fent a szobában világosság gyúlt. Hang hallatszott az egyik rácsos ablakból: - Ki van odalent?

- Siessünk. fiú!

Fények, hangok. - Állj, puska van nálam! Vinny, nincs valami baj? - Futó lábak dobogása.

Az öregember és a fiú együtt rohannak a kerten át.

Lövés dördül. Golyó csapódik a falba, mikor éppen becsapják maguk mögött a kaput.

- Tom, te arra fuss, én erre megyek, és elcsalom őket. Fuss a csatornához. Tíz perc múlva ott találkozunk, fiú!

Elváltak. A hold felhő mögé bújt. Az öregember rohant a sötétben.

- Anna, itt vagyok!

Az öregasszony a csónakba segítette a lihegő férfit. - Hol van Tom?

- Egy perc múlva itt lesz - zihálta LaFarge. Megfordultak és nézték a sétányokat és az alsó várost. Késői járókelők rótták az utcát, egy rendőr, egy éjjeliőr, egy rakétapilóta, magányos férfiak, akik valami éjjeli találkáról siettek hazafelé. Négy férfi és egy nő lépett ki az egyik bárból hangosan nevetgélve. A távolban halk zene szólt.

- Miért nem jön? - kérdezte az öregasszony.

- Jön, jön, mindjárt itt lesz. - De LaFarge már nem volt olyan biztos. Tegyük fel, hogy a fiú már megint "csapdába esett", valahogyan valahol, útban a csatornához, amint futott az éjféli utcákon, a sötét házak között. Hosszú az út, még egy fiatal fiúnak is. De hiszen neki kellett volna először ideérnie!

És most messze, a holdsütötte sétányon, futó alak tűnt fel. LaFarge felkiáltott, de tüstént elakadt a hangja, mert a távolból kiáltozás és lábdobogás hallatszott. Fények gyúltak az ablakokban. A magányos alak most a csónakkikötőhöz vezető nyílt térségen futott. De nem Tom volt, csak egy futó alak, arca mint az ezüst csillogott a tér lámpáinak fényében. Amint közelebb-közelebb ért, úgy vált egyre ismerősebbé, míg végül, mire elérte a partot, már Tom volt. Anna kitárta karját.

LaFarge igyekezett az indítással, de már elkésett.

Mert a fasorból a csendes téren át egy férfi bukkant elő, azután még egy, azután egy nő, két másik férfi, azután Mr. Spaulding, mind futva. Zavarodottan megálltak. Néztek mindenfelé, és már vissza akartak fordulni, mert csak vízió lehetett, teljes őrültség. De azután újra közeledtek, haboztak, magmegálltak, ismét megindultak.

Késő volt. Az éjszaka, a meglepetés elmúlt. LaFarge a csónak kötelét morzsolgatta ujjaival. Nagy hideget, magányosságot érzett. Látta, hogy az emberek közelednek a holdfényben, szemük kitágul, s végre a csoport, már tízen, ott állnak a kikötőnél. Vadul meredtek a csónakra. Felkiáltottak.

- Ne moccanj, LaFarge! - Spaulding puskát szorongatott.

És most már tudta, hogy mi történt. Tom rohant a holdfényes utcán, emberek mellett húzott el. Egy rendőr felfigyelt a mellette elsuhanó alakra. Hirtelen utánafordult, meglátta az arcát, egy nevet kiáltott, és üldözőbe vette.

- Állj meg, hé! - Mert egy bűnöző arcát látta. És így történt végig az egész úton, itt egy férfi, ott nők, éjjeliőrök, rakétapilóták. A gyorsan futó alakban mást és mást láttak, személyeket, neveket, azonosságokat. Hány különböző nevet mondtak ki az utolsó öt percben? Hány különböző arcot tükrözött Tom arca? - És egyik sem volt.

Rohantak az úton az üldözött és az üldözők, az álom és az álmodók, a zsákmány és a kopók.

Végig az úton itt is, ott is ismerős szem villant, régi, régi név csendült, távoli idők emlékképei, és a futók csoportja szaporodott. Mindenki előreugrik, amikor, mint ha tízezer tükörben, tízezer szemben visszaverődve közeleg a futó álomkép, és már elsuhan, és más és más arcot látnak a szembejövők, mást, akik követik, megint mást, akikkel csak ezután találkozik, akiket még nem is lát.

És most mind itt állnak a csónaknál, mindegyik magának akarja az álmot ugyanúgy, mint ahogyan mi azt akarjuk, hogy Tom legyen és ne Lavinia vagy William, vagy Roger, vagy bárki más, gondolta LaFarge. De most már mindennek vége.

Túlságosan messzire mentünk.

- Szálljanak ki mindnyájan - rendelkezett Spaulding. Tom kilépett a csónakból. Spaulding megragadta a csuklóját. - Velem jössz!

- Megálljunk! - mondta a rendőr. - Ő a foglyom. Dexternek hívják, gyilkosságért körözik.

- Nem lehet - sírt egyik asszony. - Hiszen a férjem! Csak megismerem a férjemet!

Más hangok mást mondtak. Az embergyűrű szorosabbra zárult.

Mrs. LaFarge eltakarta Tomot. - Ez az én fiam. Nincs joguk bármivel is vádolni. Máris hazamegyünk! Tom erősen reszketett, valósággal rázta a remegés.

Nagyon betegnek látszott. A tömeg tolongott körülötte, vad kezek ragadták meg, követelték maguknak.

Tom felsikoltott.

A szemük láttára változott át. Tom volt és James volt és egy Switchman nevű ember, majd egy másik, Butterfield nevű; a polgármester volt és egy Judith nevű fiatal leány, William, a férj, és Clarisse, a feleség. Mint az olvadó maszk, változott és változott megszemélyesítve az elképzeléseket. Az emberek kiáltoztak, előrenyomultak, vitatkoztak. Ő csak sikoltott, kitárta karját, arca minden követelésre átváltozott. Tom! - kiáltotta LaFarge. - Alice! - kiáltotta másvalaki. - William! - Megragadták a csuklóját, ide-oda rángatták, míg végül borzalmasat sikoltott és összeesett.

Ott feküdt a kövön, mint a dermedő olvasztott viasz, arca minden arc, egyik szeme kék, a másik arany, haja barna, vörös, szőke, fekete, egyik szemöldöke vastag, a másik vékony, egyik keze nagy, a másik kicsi.

Ott álltak körülötte, és kezüket a szájukhoz kapták. Föléje hajoltak.

- Meghalt - mondta valaki végül.

Megeredt az eső.

Hullott az emberekre, és ők felnéztek az égre. Előbb lassan azután mind gyorsabban sarkon fordultak és elmentek, majd futásnak eredtek, hogy mielőbb eltávolodjanak a színhelyről. Egy perc alatt kiürült a tér. Csak Mr. és Mrs. LaFarge maradtak ott, néztek lefelé, kéz a kézben, megkövülten.

Hullott az eső az égre meredő felismerhetetlen arcra.

Anna nem szólt semmit, csak sírni kezdett.

- Gyere haza, Anna, nem tehetünk semmit - mondta az öregember.

Bemásztak a csónakba, és elindultak a csatornán, vissza a sötétségbe. Bementek a házba, kis tüzet gyújtottak, a kezüket melengették. Azután ágyba bújtak, és hidegen és véznán feküdtek egymás mellett, és hallgatták a tetőre zuhogó esőt.

- Figyelj csak - mondta LaFarge éjfélkor. Nem hallottál valamit?

- Semmit, semmit.

- Felkelek mindenesetre, megnézem. Átbotladozott a sötét szobán, és hosszú ideig várakozott a külső ajtónál, mielőtt kinyitotta volna.

Azután szélesre tárta az ajtót és kinézett. Ömlött az eső a fekete égből az üres udvarra, a csatornába és a kék hegyekre.

Öt percig várt, azután nedves kezével lassan becsukta, és kulcsra zárta az ajtót.

2005, november. A bőröndüzlet

Nagyon, nagyon távolinak tűnt, amikor a bőröndüzlet tulajdonosa meghallotta a hírt az éjjeli rádióadásban, melyet egy fény-hanghullámon fogott, egyenesen a Földről. A tulajdonos érezte, hogy milyen rettentően távoli az egész.

Kitört a háború a Földön. Kiment, hogy az égre nézzen.

Igen, ott a Föld az esti égbolton, követi a napot a hegyek mögé. A szavak a rádióban és a zöld csillag azonosak.

- Nem hiszem el - mondta a tulajdonos.

- Azért, mert nincs ott - mondta Peregrine atya, aki esténként átlátogatott beszélgetni.

- Hogy érti, atyám?

- Olyan az egész, mint kisfiú koromban - mondta Peregrine atya. - Hallottuk, hogy Kínában háború van, de sosem hittük el. Túl messze volt. És túl sok ember halt meg. Lehetetlennek tűnt. Még mikor a moziban láttuk, akkor sem hittük el. Hát így van most is. A Föld - Kína. Olyan messze van, hogy hihetetlen. Nincs itt. Nem lehet megfogni. Még látni sem lehet. Amit látunk, az csak a zöld fény. Hogy kétmilliárd ember él ott? Hihetetlen. Háború? Hiszen nem halljuk a robbanásokat.

- De meghalljuk - mondta a tulajdonos. - Állandóan azokra gondolok, akiket e héten várunk a Marsra. Hányan is jönnek? Jövő hónapban körülbelül százezer embernek kell érkeznie. Mi lesz velük, ha kitör a háború?

- Gondolom, visszafordulnak. Szükség lesz rájuk a Földön.

- Nos - mondta a tulajdonos -, jó lesz, ha leporolom a bőröndöket. Az az érzésem, hogy bármelyik percben megrohanhatnak a vevők.

- Gondolja, hogy mindenki visszamegy a Marsról a Földre, ha ez lesz az a Nagy Háború, amit évek óta várnak?

- Furcsa ügy ez, atyám, de azt hiszem, mindnyájan visszamegyünk. Tudom, éppen azért jöttünk, hogy otthagyjunk minden ilyesmit: a politikát, az atombombát, a háborút, a hatalmi csoportokat, előítéleteket, törvényeket - tudom jól. De mégis ott az otthon. Várjunk csak, majd meglátja. Amikor az első bombák hullanak Amerikára, az emberek itt is elkezdenek gondolkozni. Még nincsenek itt elég régen. Alig néhány év az egész. Ha már negyven éve itt lennének, más volna; de most még ott élnek a rokonaik, és ott a szülővárosuk. Magam sem tudok már hinni a Földben. Nem nagyon tudom elképzelni. De én öreg vagyok. Nem számítok. Lehet, hogy itt maradok.

- Nem hiszem.

- Igen, talán igaza van.

Álltak a tornácon, és nézték a csillagokat. Végül Peregrine atya pénzt húzott elő a zsebéből, és átnyújtotta a tulajdonosnak.

- Most jut eszembe, jó lenne, ha adna nekem egy új táskát. A régi már meglehetősen rozoga.

2005, november. Uborkaszezon

Sam Parkhill a seprűvel buzgólkodott, a kék marsi homokot söpörte.

- Kész - mondta. - Igen, uraim, idesüssenek! - Felmutatott. - Látják a cégtáblát? "SAMU BACSI VIRSLIJEI!" Elma, hát nem gyönyörű?

- De igen, Sam - mondta a felesége.

- Micsoda fordulat, fiúk! Ha most látnának a cimborák a negyedik expedícióból! Ez igen, én itt üzletelek, a többiek meg még mindig a borjút cipelik valahol. Ezresek potyognak itt, Elma, ezresek!

Felesége sokáig nézte, de nem szólt.

- Mi lett Wilder kapitánnyal? - kérdezte végül. - Azzal a kapitánnyal, aki megölte azt a fickót, mert el akart pusztítani minden földi embert, hogy… hogy is hívták, na?

- Spendernek, azt a hülyét. Piszokul kényes mókus volt. Wilder kapitány? Úgy hallom, a Jupiterre repült egy rakétán. Magasba buktatták. Neki is egy kicsit agyára ment a Mars. Érzékeny, tudod. Legjobb esetben húsz év, mire visszajön a Jupiterről és a Plutóról, ha ugyan megéri. Ezt kapta a pofázásáért. És míg ő halálra fagy, nézz meg engem, nézd ezt a placcot!

A placc egy keresztútnál volt; két kihalt országút találkozott ott és veszett a sötétbe. Ide állította Sam Parkhill szegecselt alumínium kioszkját, mely tündökölt a fehér fényben, és zörgött a Wurlitzer muzsikájától.

Lehajolt, hogy megigazítson valamit a bevezető ösvény üvegszegélyén. A hegyekben néhány régi marsi épület üvegjeit törte össze e célra. - Két világ legjobb forró virslije! Az első virslibódé a Marson! A legjobb hagyma és tartár és mustár! Nem mondhatod, hogy nem vagyok szemfüles. Itt a főút, ott a halott város és az ásványlelőhelyek. A kocsik a 101-es földi telepről naponta huszonnégy órán át itt vágtatnak el. Jól kiszúrtam a terepet, mi?

Felesége a körmeit nézegette.

- Gondolod, hogy az a tízezer új típusú munkarakéta eljut a Marsra? - kérdezte végül.

- Egy hónapon belül - hangoskodott Parkhill. Mért nézel olyan furcsán?

- Nem bízom a földiekben - mondta az asszony. - Csak akkor hiszem, ha látom, hogy itt a tízezer rakéta rajtuk százezer mexikói és kínai.

- Vevők. - Élvezettel ízlelgette a szót. - Százezer éhes ember.

- Ha nem lesz atomháború - mondta a felesége lassan, és az eget nézte. - Nem bízom az atombombában. A Földön már olyan sok van belőlük, hogy az ember sohasem tudhatja…

- Ugyan - legyintett Sam, és folytatta a söprést. A szeme sarkából kék villanást látott. Valami könnyedén lebegett mögötte a levegőben. Felesége hangját hallotta.

- Sam, egy barátod keres.

Sam megperdült, hogy lássa a látszólag szélben lebegő maszkot.

- Szóval már megint itt van! - És Sam úgy tartotta seprűjét, mint egy fegyvert.

A maszk bólintott. Halvány, kék üvegből vágták ki, vékony nyak fölött ingott, alatta bő, sárga selyemköntös lengett a szélben. A selyem közül két fonott ezüst kéz tűnt elő. Az álarc szája csupán hasíték volt, zenei hangok bugyogtak belőle, amint a ruha, az álarc és a kéz nőtt és kisebbedett.

- Mr. Parkhill, visszajöttem, hogy ismét beszéljek magával - mondta a hang az álarc mögül.

- Úgy emlékszem, mondtam már, hogy nem akarom magát látni a közelemben! - kiáltotta Sam. Menjen innen, elkapja tőlem a betegséget.

- Már elkaptam a betegséget - mondta a hang. - Néhányan, én is, túléltük. Sokáig betegeskedtem. - Menjen innen, bújjon a hegyekbe, oda való, ott volt eddig is. Mit jön ide folyton és zaklat engem? Most, egyszerre, naponta kétszer is?

- Nem akarunk rosszat magának.

- De én igen - mondta Sam és hátrált. - Nem szeretem az idegeneket, nem szeretem a Mars-lakókat. Sohasem láttam azelőtt egyet sem. Nem tetszik ez az ügy. Évekig rejtőzködtek, most meg egyszerre kiszemelnek engem. Hagyjanak békén!

- Fontos ügyben jövünk - mondta a kék álarc.

- Ha erről a telekről van szó, ez az enyém. Magam építettem ezt a virslibódét, a saját kezemmel.

- Bizonyos értelemben erről a telekről is szó van.

- Ide figyeljen! - mondta Sam. - Én New York Cityből jöttem. Ott még tízmillió épp ilyen ember van, mint én. Maguk, Mars-lakók, csak néhány tucatnyian maradtak, nincsenek városaik, a hegyek közt bolyonganak, nincsenek vezetőik, nincsenek törvényeik, és maga most idejön és kioktat engem erről a telekről. Értse meg, a régi helyet kell adjon az újnak. Ez a hoci-nesze törvénye. Nekem fegyverem van. Ma reggel, miután elment, elővettem és megtöltöttem.

- Mi, Mars-lakók, telepaták vagyunk - mondta a hideg kék álarc. - Érintkezésben állunk a maguk egyik városával a halott tengeren túl. Hallgatta a rádiót?

- A rádióm elromlott.

- Akkor nem is tudja. Nagy események történtek. A Földdel kapcsolatban…

Az ezüst kéz megmozdult. Egy bronzcső jelent meg benne.

- Hadd mutassam meg ezt magának…

- Pisztoly! - kiáltotta Sam Parkhill.

A következő pillanatban kirántotta pisztolyát a csípőjén lógó tokból, és belelőtt a ködbe, a selymekbe, a kék álarcba.

Az álarc egy másodpercig még lebegett. Azután, mint egy kis cirkuszi sátor, mikor kihúzzák a karókat és összehajtogatják a kelmét, a ruhák lágyan, zizegve egymásra hullottak, az álarc leereszkedett, az ezüst karmok a kőjárdához koppantak. Az álarc elfeküdt a csendes, fehér csontok és anyag kis halmazán.

Sam lihegett.

Felesége az összecsuklott halom fölé hajolt.

- Ez nem pisztoly - mondta és lehajolt, hogy fölemelje a bronzcsövet. - Valami üzenetet akart neked megmutatni. Az egész tele van írva kígyóírással, csupa kék kígyó. Én nem tudom elolvasni. Te tudod?

- Nem, ez marsi képírás, nem értek belőle semmit. Hagyd. - Sam gyorsan körülnézett. - Lehetnek többen is. El kell tüntetni szem elől. Hozd az ásót!

- Mit akarsz vele?

- Elásni, természetesen.

- Nem kellett volna lelőnöd. - Tévedés volt. Gyorsan!

Az asszony szó nélkül hozta az ásót.

Nyolc órakor Parkhill újra a kioszk bejáratánál söprögetett nyugtalanul. A felesége összefont karokkal állt a kivilágított ajtóban.

- Sajnálom az egészet - mondta a férfi. Az asszonyra nézett, azután elfordult. - Tudod, ez a fatális véletlen…

- Igen - mondta a felesége.

- Pokolian begerjedtem, mikor láttam, hogy előveszi azt a pisztolyt.

- Miféle pisztolyt?

- Azt hittem, hogy az. Sajnálom, sajnálom. Hányszor mondjam még?

- Pszt - mondta Elma ujját szájára téve -, pszt!

- Nem érdekel az egész - mondta a férfi. - Mögöttem áll a Földi Települések Rt. - Felhorkant. Ezek a Mars-lakók nem merészelnek…

- Odanézz! - szólt Elma.

A férfi kinézett a halott tenger fenekére. Elejtette a seprűt. Felvette, de szája nyitva maradt, nyál freccsent belőle a levegőbe, és Sam hirtelen összeborzadt.

- Elma, Elma, Elma! - kiáltotta.

- Jönnek - mondta Elma.

Az őszi tenger fenekén egy tucat magas, kék vitorlájú marsbeli homokhajó úszott, akár a kék kísértetek, akár a kék füst.

- Homokhajók! De hiszen már nincsenek, Elma, már nem léteznek homokhajók!

- Márpedig ezek homokhajók - mondta a nő.

- De a hatóságok mindet elkobozták! Feldarabolták, vagy eladták árverésen. Én vagyok az egyetlen ebben a rohadt tartományban, akinek van homokhajója, és aki tudja kezelni!

- Most már nem az egyetlen - mondta az asszony, és a tenger felé biccentett.

- Gyerünk, meneküljünk innen! - kiáltott Parkhill.

- Miért? - kérdezte a nő lassan. Megbűvölten nézte a marsi hajókat.

- Meg akarnak ölni! Gyere a kocsiba, gyorsan!

Elma nem mozdult.

Úgy kellett hátravonszolni a kioszk mögé, ahol a két jármű állt, a kocsi, melyet egy hónapja még állandóan használt, és a régi, marsi homokhajó, melyet Parkhill egy árverésen vett mosolyogva, és azóta a készletek szállítására használta az üveges tengerfenéken. A kocsijára nézett, és eszébe jutott, hogy a motort kiszedte belőle, ott hevert a földön, már két napja bíbelődött vele.

- Úgy látszik, a kocsi nem üzemképes - mondta Elma.

- A homokhajó! Szállj be!

- Hogy a homokhajón vigyél? Ó, nem!

- Szállj be! Tudom kezelni!

Betuszkolta az asszonyt, maga is beugrott, felcsapta a kormányt, és feleresztette a kobaltvitorlát, hogy befogja az esti szelet.

A csillagok ragyogtak, és a kék marsi hajók közeledtek a susogó homokon. Először nem moccant a hajója, azután eszébe jutott a homokhorgony és beemelte.

- Most!

A szél repítette a homokhajót a halott tenger fenekén, rég eltemetett kristályok felett, kiálló oszlopfők mellett, elhagyatott márvány- és rézdokkok mellett, halott, fehér sakkfigura-városok mellett, alacsony, bíbor dombok között, ki a messzeségbe. A marsi hajók elmaradoztak, de ekkor mintha valaki más kezdte volna irányítani Sam hajóját.

- Megmutattam nekik, istenemre! - kiáltotta Sam. - Jelentem a Rakétaszövetségnek. Ők majd megvédenek. Nem hagyom magam!

- Megállíthattak volna, ha nagyon akarják! - mondta Elma fáradtan. - Éppen csak nem nagyon erőlködtek.

A férfi nevetett: - Verd ki a fejedből. Mért hagytak volna kisiklani a markukból? Nem, nem, nem voltak elég gyorsak, erről van szó!

- Nem? - Elma hátrafelé intett.

A férfi nem fordult meg. Érezte, hogy hideg szél támad. Félt megfordulni. Érzett maga mögött valamit az ülésen, valami könnyűt, mint a lehelet, a hideg reggelben, valami kéket, mint a mogyorófa füstje alkonyatkor, valami olyat, mint a régi, fehér csipke, mint a hóesés, mint a tél dere a törékeny nádon.

Hang hallatszott, mintha vékony üvegtálca csörrenne… nevetés. Azután csend. A férfi megfordult. Egy fiatal nő ült nyugodtan a kormánypadon.

Csuklója vékony volt, akár a jégcsapok, szeme olyan tiszta, mint a hold, és olyan nagy is, határozott és fehér. Szél fújt, és a leány hullámzott, mint a tükörkép a hideg vízen, és törékeny alakján akár a kék eső hullott alá a selyem.

- Fordulj vissza - mondta a leány.

- Nem! - Sam úgy remegett, a félelem finom remegésével, mint a levegőben függő darázs, határozatlanul a rettegés és a gyűlölet között. - Szállj le a hajómról.

- Ez nem a te hajód - mondta a látomás. - Ez olyan régi, mint a mi világunk. A homoktengeren vitorlázott tízezer évvel ezelőtt, mikor a tengerek elpárologtak, és a dokkok kiürültek, és te idejöttél és elvitted, elloptad. Most fordítsd meg, és menj vissza az útkereszteződésnél levő házhoz. Beszélnünk kell veled. Valami fontos dolog történt.

- Szállj le a hajómról - mondta Sam.

Előhúzta a pisztolyt a tokjából, a bőr csikorgott. Gondosan megcélozta. - Ugorj, mire hármat számolok, különben…

- Ne! - kiáltotta a leány. - Én nem bántalak, és a többiek sem akarnak bántani. Békés szándékkal jöttünk!

- Egy - mondta Sam.

- Sam! - kiáltott Elma.

- Figyelj ide… - kezdte a leány.

- Kettő - mondta Sam, és elszántan felhúzta a pisztoly ravaszát.

- Sam! - kiáltott Elma.

- Három - mondta Sam.

- Mi csak… - szólt a leány. A pisztoly eldördült.

A napsütésben a hó elolvad, párává, semmivé gőzölög a kristály. A párák táncolnak és eltűnnek a tűzben. A vulkán torkában szétrobbannak és eltűnnek a törékeny anyagok. A revolverlövésre, a hőre, az ütésre a leány összehajtogatódott, mint egy puha sál, elolvadt, mint egy kristályszobrocska. Ami maradt belőle, jég, hópehely, füst, az elfoszlott a szélben. A kormánypad üres volt.

Sam visszadugta a fegyvert a tokjába, és nem nézett a feleségére.

- Sam - mondta az asszony egy perc múlva, míg suhogva szálltak a homok holdszínezte tengerén -, állítsd meg a hajót.

Az asszonyra nézett, és az arca sápadt volt.

- Nem, azt már nem. Ennyi idő után nem fogsz kitolni velem.

Az asszony a pisztolyon babráló kezét nézte. Elhiszem, hogy megtennéd - mondta. - Biztosan megtennéd.

A férfi jobbra-balra ingatta a fejét, keze görcsösen szorította a kormányrudat. - Elma, ez tébolyító. Egy perc és a városban leszünk, és minden rendben lesz.

- Igen - mondta a felesége hidegen, és hátradőlt a hajóban.

- Elma, figyelj ide.

- Nincs mire figyelni, Sam.

- Elma!

Elhúztak egy kis fehér sakkfigura-város mellett, és Parkhill tehetetlen dühében hat golyót eresztett a kristálytornyokba. A város szétfoszlott a régi üveg és a széthulló kvarc zuhatagában. Elillant, mint a pukkanó szappanbuborék. Nem volt többé. A férfi nevetett, és megint tüzelt, és az utolsó torony, az utolsó sakkfigura, tüzet fogott, kigyúlt, és kék lánggal röppent a csillagok felé.

- Majd megmutatom nekik! Mindenkinek megmutatom!

- Csak rajta, Sam, mutasd meg nekünk. - Az asszony az árnyékban feküdt.

- Itt egy másik város! - Sam újratöltötte pisztolyát. - Nézd csak, elintézem!

A kék fantomhajók sorra feltűntek mögöttük. Először nem látta őket. Csak fütyülést hallott, és a szél sivító, magas hangját, mint ahogyan az acél csikorog a homokon. A homokhajók borotvaéles talpfutói sivítottak, amint csiszolták és szelték a tengerfeneket, és piros és kék zászlóik kibomolva lobogtak. A világoskék hajókban sötétkék árnyak álldogáltak, álarcos emberek, emberek ezüstös arcokkal, emberek kék csillagszemekkel, emberek faragott aranyfülekkel, emberek sztaniolpapír arccal és rubinvörös ajakkal, emberek összefont karral, emberek, akik őt üldözték, marsbeli emberek.

Egy kettő, három. Sam számlált. A marsi hajók felzárkóztak.

- Elma, Elma nem tudom mindet visszatartani!

Elma nem szólt, fel sem emelkedett onnan, ahová süllyedt.

Sam nyolcszor sütötte el a pisztolyát. Egyik homokhajó szétesett, a vitorla, a smaragdtest, a bronz köpenyrögzítések, a holdfehér kormány és velük az összes alakok. Az álarcos emberek a homokba fúródtak, és narancsszín, majd kék füstű lánggá lobbantak. De a többi hajó egyre közelebb ért.

- Túlerőben vannak, Elma! - kiáltotta Sam. Megölnek!

Kidobta a horgonyt. Hiába minden. A vitorla sóhajtva összegöngyölődött és lehullt. A hajó megállt. A szél megszűnt. Az utazás véget ért. A Mars hallgatott, miközben a Mars-lakók méltóságteljes hajói körülfogták Parkhillt, és tétovázva megálltak.

- Földi ember - egy hang szólalt meg valahonnan a magasból. Ezüstös álarc mozdult, rubinszélű száj csillant a szavaktól.

- Nem csináltam semmit! - Sam az arcokat nézte, száz arcot, melyek körülfogták. Nem sok Marslakó maradt a Marson, száz-százötven összesen. És többségük most itt volt, a halott tengeren, a feltámadt hajókon, halott sakkfigura-városaik közelében, amelyek közül az egyik éppen most omlott össze, mint egy kaviccsal megdobott törékeny váza. Az ezüstös álarcok csillogtak.

- Az egész tévedés volt! - védekezett Sam, kiemelkedve a hajójából, míg felesége mögötte feküdt a haló mélyen összeroskadva, mint egy halott. - Úgy jöttem a Marsra, mint bármelyik tisztességes, vállalkozó üzletember. Egy lezuhant rakétából kiszedtem egy kis felesleges anyagot, és megépítettem magamnak az útkereszteződésnél a legszebb kis kioszkot, amit valaha is láttak azon a telken - tudják, hogy hol. Ismerték el, hogy jó munka. - Sam izgatottan nevetett és körbetekintett.

- És akkor az a Mars-lakó - tudom, a barátjuk volt - odajött. Az ő halála baleset volt, higgyek el. Én csak annyit akartam, hogy legyen egy forró-virsli-kioszkom, az egyetlen a Marson, az első és a legfontosabb! Értik ezt maguk? Én akartam felszolgálni a legjobb forró virslit és mustárt és hagymát és narancslevet!

Az ezüst álarcok nem mozdultak. Égtek a holdfényben. Sárga szemek sütöttek Samre. Érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra, zsugorodik, kővé válik. Pisztolyát a homokra dobta.

- Feladom.

- Vegye fel a fegyverét - mondták a Mars-lakók kórusban.

- Mit?

- A fegyverét. - Ékszeres kéz intett az egyik kék hajó orrából. - Vegye fel. Tegye el.

Hitetlenkedve felvette a pisztolyt.

- Most - mondta a hang - fordítsa meg a hajóját és jöjjön vissza a kioszkjához.

- Most?

- Most - mondta a hang. - Nem akarjuk bántani. Maga elfutott, mielőtt megmagyarázhattuk volna, miről van szó. Menjünk!

A nagy hajók oly könnyedén fordultak, mint az ördögszekér. Szárnyvitorláik halkan tapsolva csapkodtak a levegőben. Az álarcok villogtak, forogtak, és elkergették az árnyakat.

- Elma! - Sam a hajóba támolygott. - Kelj fel, Elma, visszamegyünk. - Izgatott volt, szinte makogott megkönnyebbülésében. - Nem bántanak, nem ölnek meg. Kelj fel, édes, kelj fel!

- Mi-mi? - Elma körbepislogott, és amint a hajó ismét a szélbe állt, lassan, szinte álomban feltápászkodott az egyik ülésre, és ott gubbasztott szótlanul.

A homok siklott a hajó alatt. Fél óra múlva visszaérkeztek az útkereszteződéshez, lehorgonyoztak, és mindnyájan kiszálltak a hajókból.

A vezető megállt Sam és Elma előtt, álarca fényezett bronzból volt verve, szeme csak üres, végtelen kék-fekete rés, a száj is egy rés, melyből szavak sodródtak a szélbe.

- Készítse elő a kioszkját - mondta a hang. Egy gyémántkesztyűs kéz intett. - Készítse el a húsokat, az ételeket, készítse az idegen borokat, mert a mai nap valóban nagy nap!

- Úgy érti - kérdezte Sam -, hogy engednek itt maradni?

- Igen.

- És nem veszettül dühösek rám?

Az álarc merev, faragott, hideg és kifürkészhetetlen maradt.

- Terítse meg az asztalokat - mondta a hang halkan -, és fogja ezt.

- Mi ez?

Sam a kezébe adott ezüstlemez tekercsre pillantott; kígyófigurás hieroglifák táncoltak rajta.

- Adományozási okmány az egész területre, az ezüst hegytől a kék dombokig, a halott sóstengertől a távoli holdkő- és smaragdvölgyekig - mondta a vezető.

- Az enyém? - kérdezte Sam hitetlenül.

- A magáé.

- Százezer mérföld terület?

- A magáé.

- Hallottad, Elma?

Elma a földön ült, az alumínium virslibódénak támaszkodott, szemét lehunyta.

- De miért, miért, miért adják nekem? - kérdezte Sam, és a szemek fémréseit kémlelte.

- Ez még nem mind. Íme. - Még hat tekercs került elő. Felolvasták a helyneveket, meghatározták a tartományokat.

- De hiszen ez a fél Mars! A fél Mars az enyém! - Sam lobogtatta a tekercseket, Elma orra alá dugta, bolondul kacagott. - Elma, hallottad?

- Hallottam - mondta Elma, és az égre nézett. Úgy tűnt, mintha figyelne valamit. Tartása most még feszültebbé vált.

- Köszönöm, ó, köszönöm! - hálálkodott Sam a bronz álarcosnak.

- Ma éjjel lesz az az éjjel - mondta az álarc. Készüljön fel.

- Készen leszek. Valami meglepetés jön? Hamarabb érkeznek a Földről a rakéták? A tízezer rakéta, melyek a telepeseket, a bányászokat, a munkásokat és feleségeiket hozzák, mind a százezret? Hát nem nagyszerű ez, Elma? Látod, mondtam neked. Mondtam, hogy ez a város nem marad örökké ezer lakosú! Jönnek még ötvenezren, és a következő hónapban még százezren, és év végére ötmillió földi ember lesz itt! És az enyém az egyetlen forró-virsli-hódé a bányákhoz vezető legforgalmasabb úton!

Az álarc lebegett a szél szárnyán.

- Mi megyünk. Készüljön fel. A terület a magáé.

A holdfényes szélben, mint ősi virágok fémszirmai, mint kék tollak, mint óriási és nyugodt kobalt pillangók, megfordultak a régi hajók, és siklottak a futóhomokon; az álarcok hajlongtak és csillogtak, míg az utolsó villanás, az utolsó kékség is eltűnt a dombok között.

- Elma, miért tették? Mért nem öltek meg? Nem tudnak semmit? Mi bajuk lehet? Elma, te, érted? - megrázta a nő vállát. - Enyém a fél Mars!

A nő az éjszakai eget figyelte és várt.

- Gyerünk - mondta a férfi. - Fel kell készülnünk. Rotyogjon a virsli, süljön a fánk, forrjon a mártás, a hagyma hámozva és felszeletelve, terítékek az asztalon, szalvéták a tartókban, a helyiség makulátlan legyen! Hej! - Táncra perdült, sarkát összeverte. Hűha, boldog vagyok, tyuhaj, boldog vagyok! - énekelte hamisan. - Ez az én szerencsenapom!

Főzte a virslit, szelte a süteményt, tisztította a hagymát, mint a megszállott.

- Gondold csak el, a Mars-lakók meglepetést emlegettek. Ez csak egy dolgot jelenthet, Elma. Az a százezer ember korábban érkezik, mégpedig ma éjjel. Elárasztanak! Napokig túlórázhatunk, hisz rengeteg turista lesz, tömérdek bámészkodó! Elma! Gondolj a pénzre!

Kiment és az eget kémlelte. Nem látott semmit. - Talán egy perc múlva - mondta, és hálásan szimatolta a hűs levegőt, karját felemelte, és a mellét döngette - Ó!

Elma hallgatott. Csendesen hámozta a krumplit a szalmaburgonyához, de szemét állandóan az égre emelte.

- Sam - mondta fél óra múlva -, ott van, nézd. Felnézett és látta.

A Föld.

Teljes körben, zölden, mint finoman csiszolt kő kelt fel a dombok felett.

- A jó öreg Föld - suttogta Sam szeretettel. Jó öreg, csudálatos Föld. Küldd, aki éhes, aki koplal, tatatani, tatata… hogy is van az a vers? Küldd el hozzám az éheseket, öreg Föld. Itt van Sam Parkhill. fő a virslije, meleg a mártása, minden tip-top. Gyerünk, te, Föld, küldd már a rakétáidat!

Kiment, hogy körüljárja a bódéját. Tökéletes volt, mint egy friss tojás, itt a holt tenger fenekén, az egyetlen fény- és melegforrás száz meg száz mérföldnyire magányos pusztaságban. Olyan volt, mint egy szív, amely magányosan ver a nagy, sötét testben. Valósággal elszomorodott a büszkeségtől, amint könnyes szemmel nézegette az üzletét.

- Hát igen, az ember elég kicsinek érzi magát mondta a fövő kolbász, a meleg fánk és a dús vaj illatában. - Tessék besétálni - invitálta a csillagokat az égről. - Ki lesz az első vevő?

- Sam - szólt Elma.

A Föld megváltozott a fekete égen. Tüzet fogott.

Úgy látszott, hogy egy része millió darabban leválik, mintha valami óriás kirakójáték robbant volna szét. Egy percig baljós, freccsenő, vakító fénnyel égett, háromszorosára növekedett, azután eltűnt.

- Mi volt ez? - Sam a zöld tüzet nézte az égen.

- A Föld - mondta Elma, és összekulcsolta a kezét.

- Nem lehet a Föld, az nem a Föld! Nem, az nem a Föld! Nem lehet!

- Úgy érted, hogy nem lehetett a Föld? - kérdezte Elma, és ránézett. - Hogy az egyszerűen nem a Föld. Nem, az nem a Föld, így érted?

- Nem a Föld… ó, nem, nem lehetett az! - vinnyogta a férfi. Ott állt, kezét felemelte, álla leesett, szeme tágra nyílt, bambán, moccanatlanul állt.

- Sam. - Az asszony a nevét kiáltotta. Napok óta először csillogott a szeme. - Sam, hallod?

A férfi az eget nézte.

- Hát igen - mondta az asszony. Hallgatagon körülnézett. Azután törlőruhát csapott a karjára. Kapcsolj be minden lámpát, erősítsd fel a zenét, tárd ki az ajtókat. Vendégsereg érkezik körülbelül egymillió év múlva. Fel kell készülnünk, tyuhaj!

Sam nem mozdult.

- Ez aztán a remek hely egy forró-virsli-bódénak - mondta az asszony. Átnyúlt, fogpiszkálót húzott ki egy tartóból, és a foga közé harapta. - Elárulok neked egy apró titkot, Sam - suttogta, és felé hajolt -, úgy érzem, itt az uborkaszezon.

2005, november. A figyelők

Mind-mind kitódultak, és az eget nézték azon az éjszakán. Otthagyták a vacsorát, a mosogatást, a színházi készülődést, és kimentek a már nem egészen új verandákra, és nézték a zöld csillagot, a Földet. Szervezetlen, ösztönös mozgalom volt, mindenki kiment figyelni, hogy jobban megértse, amit egy pillanattal azelőtt hallott a rádióban. Ott volt a Föld és a küszöbön álló háború, és a sok százezer anya vagy nagyanya vagy apa vagy testvér, nagynéni, nagybácsi, unokatestvér. Álltak a verandákon, és próbáltak hinni a Föld létezésében, majdnem úgy, ahogyan valaha próbáltak hinni a Mars létezésében. A probléma visszájára fordult. Gyakorlati szempontból a Föld most halott volt; három vagy négy éve elhagyták. Az űr altatószer volt; hetvenmillió mérföldnyi űr megbénította az embert, elaltatta emlékezetét, elnéptelenítette a Földet, eltörölte a múltat, és lehetővé tette, hogy ezek az emberek itt folytassák a munkájukat. De most, ma este a halottak feltámadtak, a Föld újra benépesült, az emlékezet felébredt, milliónyi nevet mondtak ki: mit csinál most ez és ez a Földön? Mi lehet ezzel és azzal? Az emberek a verandákon lopva egymás arcát nézték.

Kilenc órakor úgy látszott, hogy a Föld felrobbant, tüzet fogott és elégett.

Az emberek a verandákon felemelték a kezüket, mintha a tüzet akarnák eloltani.

Vártak.

Éjfélre a tűz kialudt. A Föld még a helyén volt. Sóhajtás kelt, mint őszi szél, a verandákról.

- Régóta nem hallottunk Harryról. - Biztosan jól van.

- Üzennünk kellene anyának. - Biztosan jól van.

- Gondolod? - No, ne aggódj.

- Igazán azt hiszed, hogy jól van?

- Természetesen, természetesen, gyere, feküdjünk.

De senki sem mozdult. A vacsorát kivitték az éjszakai pázsitra, összecsukható asztalokra rakták, és lassan eszegették éjjel kettőig, és ekkor a fényrádióadás megindult a Földről. Ki tudták betűzni a távoli szentjánosbogarak módjára felvillanó nagy Morse-jeleket:

AUSZTRÁLIAI KONTINENS ATOMIZÁLVA, ATOMMÁGLYA IDŐ ELŐTT FELROBBANT; LOS ANGELES, LONDON BOMBÁZVA. HÁBORÚ. GYERTEK HAZA, GYERTEK HAZA, GYERTEK HAZA.

Felálltak az asztaloktól.

GYERTEK HAZA, GYERTEK HAZA, GYERTEK HAZA!

- Hallottál valamit Ted bátyádról az idén?

- Tudhatod. A levél portója a Földre öt dollár, így hát nem sokat levelezek.

GYERTEK HAZA!

- Jane-re gondoltam éppen; vajon mi lehet vele? Emlékszel Jane-re, a kishúgomra?

GYERTEK HAZA!

Három órakor, a fagyos reggelben a bőröndüzlet tulajdonosa kinézett. Rengeteg ember közeledett az utcán.

- Szándékosan nyitva tartottam addig. Mivel szolgálhatok, uram?

Hajnalra a bőröndök elfogytak a polcokról.

2005, december. A néma városok

Kicsiny, fehér, néma város volt a halott marsi tenger partján. Üresen állt. Senki sem mozgott benne. Magányos lámpák égtek naphosszat az üzletekben. A boltajtók tárva-nyitva álltak, mintha az emberek úgy futottak volna ki, hogy még a kulcsot sem használták. Az újságok, melyeket egy hónapja hoztak az ezüst rakéták a Földről, érintetlenül, a naptól barnára perzselten csapkodtak a néma trafikok előtti drótállványokon.

A város kihalt. Az ágyak üresek és hidegek. Csak az elektromos vezetékek és dinamók zümmögtek továbbra is. Valahol nyitva felejtettek egy csapot; folyt a fürdőkádba a víz, végigömlött a lakószobán, ki a verandára és onnan a kis kertekbe, táplálva az elhanyagolt virágokat. A sötét moziban a székek alatt megkeményedett a rágógumi benne a fogak nyomával. Rakétakikötő állt a városon túl. Még érzett a kemény, égett szag, ott, ahonnan az utolsó rakéta indult vissza a Földre. Ha az ember bedobott egy tízcentest a teleszkópba, és a Föld felé fordította, esetleg láthatta az ott dúló nagy háborút. Vagy Londont, a gomolygó újfajta ködben. Talán akkor megérthette, miért elhagyott ez a kis marsi város. Mennyi ideig tartott ez a gyors kiürítés? Besétálhatsz bármelyik üzletbe, lenyomhatod a pénztáron az "Eladás nincs" gombot. Kiugrik a fiókja tele fényes, csengő ércpénzzel. Az a háború, a Földön, nagyon súlyos lehet…

A város üres fasoraiban egy magas, vékony férfi baktatott halkan fütyörészve, és egy konzervdobozt rugdosott elmélyülten maga előtt. Szeme izzott a magányosság sötét nyugalmától. Csontos keze aprópénzt csörgetett a zsebében. Néha egyet-egyet a földre hajított, csendesen nevetgélt, és tovább ment mindenfelé szétszórva az érméket.

Walter Grippnek hívták. Volt egy aranymosó-helye és egy vityillója messze fent a kék marsi hegyekben, és kéthetenként leruccant a városba megnézni, nem akad-e egy nyugodt és intelligens leány, akit feleségül vehetne. Évek múltak, és mordig egyedül és csalódottan tért vissza a vityillójába. Egy héttel ezelőtt érkezett a városba, és üresen találta. Annyira meglepődött, hogy berontott egy falatozóba, ki akarta tombolni magát, és rendelt egy háromréteges marhahús-szendvicset.

- Máris hozom! - kiáltotta kendővel a karján. Előző nap sütött húst és kenyeret talált, leporolt egy asztalt, hellyel kínálta magát, és addig evett, míg kénytelen volt keresni egy gyógyszertárat, ahol egy adag szódabikarbónát kért. A gyógyszerész, bizonyos Walter Gripp, meglepően udvarias volt, és rögtön ki is szolgálta.

Zsebébe gyömöszölte a pénzt, amennyit csak talált. Egy gyerekkocsit megtömött tízdollárosokkal, és vidáman száguldozott a városban. Mikor a külvárosba ért, jutott eszébe, hogy milyen szégyenletesen ostoba. Hiszen nincs szüksége pénzre. Visszavitte a tízdollárosokat oda, ahol találta, előkapart egy dollárt a saját zsebéből, bedobta a csemegekasszába a szendvicsért, és hozzátett még negyeddollár borravalót.

Este a gőzfürdőbe ment, utána egy kiadós borjúszeletet vacsorázott finom gombakörítéssel, importált száraz sherryvel és borba elrakott földieperrel. Kiválasztott magának egy új, kék flanellöltönyt és egy szép szürke Homburg-kalapot, amely furán ingadozott rövidre nyírt feje búbján. Pénzt dobott a Wurlitzerbe, eljátszatta "Az én régi bandám"-at. Ezután húsz Wurlitzerbe dobott pénzt a városban mindenfelé. A néptelen utcák és az éjszaka megteltek "Az én régi bandám" szomorú melódiájával, amíg a magas, sovány férfi egyedül járkált puhán dobogó új cipőjében, hideg kezét a zsebébe dugva.

De ennek már egy hete. Jó szállodában aludt a Mars sétányon, reggeli kilenckor kelt, megfürdött, és a városba sétált sonkástojásért. Minden reggel megfagyasztott egy tonna húst, főzeléket és citrompudingot, tíz évre elegendőt, amikor majd a rakéták visszajönnek a Földről, ha egyáltalán visszajönnek.

Ezen az estén fel-alá mászkált, megbámulta a kirakatok szép, rózsaszín viaszbabáit. Először hatolt a tudatába, hogy mennyire halott a város. Lehajtott egy pohár sört, és csendesen elsírta magát.

- Hiszen teljesen egyedül vagyok! - mondta. Belépett az Elit Filmszínházba levetíteni magának egy filmet, hogy figyelmét elterelje a magányosságról. A mozi kongott, akár egy kripta, fantomok csúsztak-másztak szürkén és feketén a hatalmas vásznon. Megborzongott és kirohant a kísértetjárta teremből.

Elhatározta, hogy hazamegy, és éppen egy mellékutca közepe táján vágott át szinte futva, mikor telefoncsengést hallott.

Felfigyelt.

- Valakinek a lakásán cseng a telefon! Megszaporázta lépéseit.

- Valakinek válaszolnia kell arra a hívásra morfondírozott.

Tétován egy korlátra ült, hogy egy kavicsot kiszedjen a cipőjéből.

- Valakinek?! - rikoltotta és felugrott. - Nekem! Szent Isten, mi van velem? - sikoltotta. Megpördült a sarkán. Melyik ház lehet? Az lesz!

Átrohant a pázsiton, fel a lépcsőkön, be a házba, végig a sötét hallon. Felragadta a kagylót.

- Halló! - kiáltotta.

Bzzzzzzzzzzzzzzzz.

- Halló, halló!

Letették.

- Halló! - ordította és lecsapta a telefont. - Te ostoba hülye! - szidta magát. - Ott ülsz a korláton, te barom! Ó, te átkozott, szörnyűséges barom! - Szorongatta a kagylót. - Rajta, szólalj meg! Gyerünk!

Eszébe sem jutott, hogy más is maradhatott a Marson. Egész héten nem látott senkit. Feltételezte, hogy a többi város ugyanilyen üres.

Reszketett, ahogy a szörnyű, fekete telefonkészüléket bámulta. Helyi telepes, számtárcsás készülékek kapcsolták össze a marsi városokat. A harminc város közül melyikből jött a hívás?

Nem tudta.

Várt. Bement az idegen konyhába, megolvasztott egy kevés fagyasztott ribiszkét, és vigasztalanul csipegette.

- Nem volt senki a drót másik végén - mormolta.

- Lehet, hogy valahol kiégett egy biztosíték, és a telefon magától csengetett.

- De a kattanás is hallatszott, és ez azt jelenti, hogy valaki, valahol messze, letette a kagylót.

A hallban álldogált egész éjszaka. - Nem a telefon miatt - mondta magának. - Egyszerűen nincs semmi dolgom.

Hallgatta órája ketyegését.

- Nem fog újra telefonálni - mondta. - Az a nő soha többé nem hív egy számot, amelyik nem felelt. Valószínű, hogy éppen most más lakásokat hív a városban. Én meg itt ülök… Várjunk csak?

Elnevette magát. - Mért gondolom, hogy nő? Éppen úgy lehet férfi is.

Szívverése lelassult. Hidegnek és üresnek érezte magát.

Nagyon szerette volna, hogy nő legyen az illető. Kiment a házból, megállt a derengő hajnali utca közepén.

Figyelt. Sehol egy hang. Sem madarak, sem kocsik. Csak a saját szívverése. Dobbanás, szünet, ismét dobbanás. Arca fájt a feszültségtől. A szél enyhén fújt, nagyon enyhén, és lobogtatta kabátja sarkát.

- Sss - suttogta -, figyelj!

Lassan körbefordult, fejét egyik néma házról a másikra fordította.

A nő egymás után hívja majd a számokat, gondolta. Biztos, hogy nő. Hogy miért? Mert csak egy nő hívhat új és új számokat. Férfi ezt sohasem tenné. A férfi önálló. Felhívtam én valakit? Nem. Eszembe se jutott. Nőnek kell lennie. Az kell, hogy legyen, istenemre!

Figyelj!

Messze, a csillagok alatt telefon csengetett. Futásnak eredt. Megállt, hogy figyeljen. A csengetés még szólt, halkan.

Néhány lépést tovább futott. Most hangosabb. Végigrohant egy sétányon. Még hangosabb. Odébb ment hat házzal. Még hattal. Sokkal hangosabb. Kiválasztott egy házat, de az ajtaja zárva volt.

Bent csengett a telefon.

Átkozott! Kitépte az ajtó kilincsét. A telefon süvöltött.

Egy kerti székkel beverte a verandáról a nappali ablakát, és a szobába ugrott.

A telefon, még mielőtt megérinthette volna, elhallgatott.

Ide-oda lődörgött a házban, bezúzta a tükröket, leszaggatta a függönyöket, belerúgott a konyhai tűzhelybe.

Végül kifáradt, és felemelte a vékony telefonkönyvet, amely a Mars telefonelőfizetőit felsorolta. Ötvenezer név.

Az egyes számmal kezdte a tárcsázást.

Amelia Ames. New Chicago. Száz mérföld a halott tengeren túl.

Semmi válasz.

A kettes szám. New New York. Ötezer mérföld a kék hegyeken túl.

Semmi válasz.

Felhívta a hármast, a négyest, az ötöst, a hatost, a hetest, a nyolcast, ujjai rángatóztak, már nem tudta a kagylót tartani.

Egy női hang válaszolt. - Halló?

Walter nagyot kiáltott a kagylóba: - Halló, ó, istenem, halló!

- Hangszalag beszél - recitálta a női hang. Miss Helen Arasumian nincs itthon. Szíveskedjék üzenetet hagyni a felvevőn, hogy visszahívhassa önt, ha megérkezik. Halló? Hangszalag beszél. Miss Helen Arasumian nincs itthon. Szíveskedjék üzenetet hagyni…

Letette a kagylót.

Ült és a szája rángatózott.

Azután meggondolta magát, és újra felhívta a számot. - Ha miss Helen Arasumian hazaér - mondta -, mondja meg neki, hogy menjen a pokolba.

Végigtelefonálta Mars-Csatlakozó New Boston, Arcadia és Roosevelt-City telefonközpontjait, mert az volt a legvalószínűbb, hogy onnan telefonáltak. Ezután felhívta minden városban a városházát és a közintézményeket. Felhívta a legjobb szállodákat. Biztos, hogy minden nő a luxust választja.

Egyszerre csak megállt, kezét hangosan összecsapta, és felkacagott. Hát persze! Megnézte a telefonkönyvet, és felhívta távolsági beszélgetésre New Texas City legnagyobb kozmetikai szalonját. Ha van hely, ahol egy nő sürgölődhet, krémpakolást ken az arcára, és bura alatt üldögél, az csakis egy bársonyos, gyémántcsillogású kozmetikai szalon lehet!

A telefon csengetett. A túlsó oldalon felvette a kagylót valaki.

Női hang szólalt: - Halló?

- Ha hangszalag beszél - közölte Walter Gripp -, oda megyek, és felrobbantom azt a helyet.

- Nem hangszalag beszél - sikoltotta egy elragadtatott női hang. - Halló, ó, halló, hát él még valaki a Marson? Honnan beszél?

Walter majdnem összeesett. - Ide figyeljen! Ruganyosan felpattant vad szemekkel. - Te jó Isten, micsoda szerencse! Hogy hívják?

- Geneviéve Selsor! - zokogta a nő a kagylóba. - Ó, úgy örülök, hogy hallok magáról, bárki legyen is!

- Walter Gripp vagyok! - Walter, halló, Walter! - Halló, Geneviéve!

- Walter! Milyen szép név! Walter, Walter! - Köszönöm.

- Hol van, Walter?

A hang kedves és édes és finom volt. Füléhez szorította a kagylót, hogy a lány édesen belesuttoghasson. Úgy érezte, mindjárt összecsuklik. Arca lángba borult.

- Marlin Village-ban vagyok - mondta. És…

Kattanás. - Halló? - kiáltott. Zúgás.

Megrázta a kagylót. Semmi.

Lehet, hogy valahol kiégett egy biztosíték. Amilyen gyorsan jött, úgy el is suhant Geneviéve Selsor. Tárcsázott, de a vonal süket volt.

- De legalább tudom, hogy hol van! - Kifutott a házból. A nap éppen felkelt, amikor az ismeretlen garázsból kifarolt egy túrakocsival, a hátsó ülést megrakta élelemmel, és nyolcvan mérföldes sebességgel nekivágott New Texas City országútjának. Ezer mérföld, gondolta. Geneviéve Selsor, el ne mozdulj, ha hallani akarsz rólam!

Az országúton minden kanyarnál bőgette a kürtöt. Napnyugtakor, egész napi vezetés után, megállt az útszélen, lerúgta szűk cipőjét, hanyatt dőlt az ülésen, a szürke Homburg-kalapot fáradt szemére húzta, és lélegzése lassúvá és szabályossá szelídült. Fújt a szél, a csillagok gyengéden ragyogtak rá az új szürkületben. Körös-körül sok millió éves marsi hegyek emelkedtek égnek. Csillagfény ragyogott egy kicsiny sakkjátéknál alig nagyobb marsi város tornyain a kék dombon.

Félálomban feküdt ott. Suttogott. Geneviéve. Ó, Geneviéve, énekelte halkan, évek jöhetnek, évek mehetnek, de Geneviéve, édes Geneviéve… Melegség töltötte el. Hallotta a nyugodt, hűs, édes hang dallamát. Walter, halló, Walter! Nem hangszalag beszél. Hol van, Walter, hol van?

Sóhajtott, felemelte kezét, hogy a holdfényben megérinthesse a lányt. Gyönyörű volt, a szélben hullámzó, hosszú, fekete haj. Ajka, mint a piros fodormenta. Arca akár a frissen vágott, hamvas rózsaszál. És teste, mint a tiszta könnyű pára, lágy, hűvös és édes, hangja a régi, szomorú dalt dúdolta, csak neki, újra és újra: Ó, Geneviéve, édes Geneviéve, évek jöhetnek, évek mehetnek…

Aludt.

New Texas Cityt éjfélkor érte el.

Megállt a Szőke Csoda Szépség Szalon előtt és rikkantott. Várta, hogy a leány kifusson csupa parfümben, csupa kacagásban.

Nem történt semmi.

- Alszik. - Az ajtóhoz ment. - Itt vagyok! - kiáltotta. - Halló, Geneviéve!

A város csendben nyugodott a kék hold fényében. Valahol egy vászontetőt csapdosott a szél.

Szélesre tárta az üvegajtót és belépett.

- Hé! - nevetett kényszeredetten. - Ne bújj el! Tudom, hogy itt vagy!

Átkutatott minden fülkét.

Egy apró zsebkendőt talált a padlón. Olyan jó illata volt, hogy majdnem elszédült tőle. - Geneviéve… - suttogta.

Végighajtott a kocsival az üres utcákon, de nem látott semmit. - Ha valami rossz tréfa…

Lassított. - Várjunk csak! Szétkapcsolt a vonal. Lehet, hogy ő Marlin Village-ba hajtott, míg én ide jöttem. Valószínűleg a régi tengeri úton ment. Napközben elkerültük egymást. Honnan tudhatta volna, hogy érte jövök? Nem mondtam. És úgy félt, mikor a vonal megszakadt, hogy egyenesen Marlin Villagebe rohant, hogy megkeressen. És én itt vagyok. Úristen, milyen ostoba vagyok!

Dudált egyet, és mint a villám száguldott ki a városból.

Egész éjjel hajtott. Gondolkozott. Mi lesz, ha nem vár Marlin Village-ben, mikor megérkezem?

De nem akart erre gondolni. Ott kell lennie. És ő majd odafut hozzá, megöleli és talán meg is csókolja egyszer, a száját.

Geneviéve, édes Geneviéve - fütyülte, és száz mérföldre fokozta a sebességet.

Marlin Village csendes volt hajnalban. Egyik-másik üzletben még sárga fények égtek, a Wurlitzer, amely száz órája játszott egyfolytában, elektromos kattanással elhallgatott, és így teljessé vált a csend. A nap felmelegítette az utcákat és a hideg üres égboltot.

Walter befordult a Fő utcára, a kocsi lámpái még égtek, és minden sarkon hatszor egymás után kettős dudaszóval jelzett.

Nézte a cégtáblákat. Arca sápadt és nyúzott volt, keze az izzadságtól csúszkált a kormánykeréken.

- Geneviéve - kiáltotta az üres utcán. Egy kozmetikai szalon ajtaja kinyílott. - Geneviéve! - megállította a kocsit.

Geneviéve Selsor ott állt a szalon nyitott ajtajában míg ő futott feléje, át az úttesten. Kezében nyitott csokoládésdobozt tartott, a dobozt ölelő ujjai tömpék és sápadtak. Arca, ahogy a fénybe lépett, kerek volt és vastag, szeme olyan, mintha két nagy tojást vertek volna egy kupac fehér kenyértésztába. Lába vastag, akár a fatörzs, és visszataszító csoszogással mozgott.

Haja bizonytalanul barnás volt, látszott rakta, hogy újra és újra rakták, mint a szarkafészket. Ajka egyáltalán nem volt, és hiányát úgy ellensúlyozta, hogy nagy zsíros, piros ajkat festett, és szája hol tátva maradt az elragadtatástól, hol becsukódott hirtelen aggodalmában. Szemöldökét kiszedte, csak vékony légyláb-vonalakat hagyott a helyén.

Walter megállt. Mosolya szertefoszlott. Állt és nézte a nőt.

A nő a járdára ejtette a csokoládésdobozt.

- Maga… Geneviéve Selsor? - a füle megcsendült.

- Maga Walter Griff? - kérdezte a nő. - Gripp.

- Gripp - javította a nő.

- Jó napot - mondta Walter fojtott hangon. - Jó napot - a nő megrázta a kezét.

Ujja ragadt a csokoládétól.

- Nos - szólt Walter Gripp.

- Tehát? - kérdezte Geneviéve Selsor.

- Csak azt mondtam, hogy nos - mondta Walter.

- Ó.

Este kilenc óra volt. Napközben kirándultak. Vacsorára Walter vesepecsenyét készített, de az nem ízlett a nőnek, mert nem volt elég puha, így még egy kicsit főzte, erre túlfőtt vagy túlsült, vagy ilyesvalami történt vele. Nevetett és azt mondta: - Gyerünk moziba. - A nő helyeselt, és csokoládés kezével Walterba karolt. De semmi mást nem akart látni, csak Clark Gable egyik ötvenéves filmjét. - Hát nem haláli? - vihogott. - Ugye milyen haláli? - A film véget ért.

- Játssza le még egyszer! - rendelkezett.

- Még egyszer?

- Még egyszer - mondta a nő. És mikor Walter visszaült a helyére, a nő hozzádörgölődzött, és rárakta a mancsát. - Nem éppen olyan vagy, amilyet vártam, de azért helyes vagy - ismerte el.

- Köszönöm - mondta Walter, és nagyot nyelt. - Ó, ez a Gable! - sóhajtott Geneviéve, és belecsípett Walter combjába.

- Hű! - szisszent fel Walter.

Mozi után vásárolni mentek a néma utcákon. Geneviéve betört egy kirakatot, és felöltötte a legrikítóbb ruhát, amit csak talált. Azután hajára locsolt egy üveg parfümöt, és olyan lett, mint egy bőrig ázott pincsikutya.

- Hány éves vagy? - kérdezte Walter.

- Találd ki. - Csepegett a haja, ahogyan mentek az utcán.

- Talán harminc.

- Tudd meg - közölte sértődötten Geneviéve -, hogy a huszonhetedikben vagyok. Igen.

- Nini, édességbolt! - sikoltott azután. - Mióta minden felrobbant, igazán úgy élek, mint Eldorádóban. Ki nem állhattam a rokonaimat, mert hülyék voltak. Két hónapja visszamentek a Földre. Nekem az utolsó rakétán kellett volna utánuk mennem, de itt maradtam. Tudod, miért?

- Miért?

- Mert folyton piszkáltak. Hát itt maradtam, ahol egész nap illatosíthatom magam és tízezer szörpöt ihatok és minden édességet megehetek anélkül, hogy valaki rám szólna: - Ó, ez csupa kalória! Szóval itt vagyok.

- Szóval itt vagy. - Walter lehunyta a szemét. - Későre jár - mondta a leány és kacsintott. - Igen.

- Elfáradtam.

- Furcsa, én teljesen éber vagyok - mondta a fiú. - Úgy érzem, egész éjjel fent maradok. Van Mikenál egy jó lemez, gyere, meghallgatjuk.

- Elfáradtam! - A nő ravaszul csillogó szemmel nézte.

- Én egészen friss vagyok - mondta a fiú. - Furcsa.

- Gyere velem a kozmetikai szalonba, mutatok valamit - mondta a leány.

Bevezette az üvegajtón, és egy nagy, fehér dobozhoz kalauzolta. - Magammal hoztam, mikor Texas Cityből idehajtottam. - Kioldozta a rózsaszínű szalagot. - Gondoltam, én vagyok az egyetlen hölgy a Marson, és itt van az egyetlen férfi, és így… - Felemelte a doboz tetejét, és zizegő rózsaszínű selyempapírrétegeket hajtogatott szét. Ráveregetett. - Ez az.

Walter Gripp bámult.

- Micsoda? - kérdezte, és reszketni kezdett. - Hát nem tudod, butuska? Csupa csipke, és tiszta fehér és finom és minden!

- Nem tudom, mi lehet…

- Menyasszonyi ruha, te butus!

- Igazán? - A férfi hangja rekedt volt. Szemét becsukta. A leány hangja most is lágy és hűs és édes volt, mint a telefonban. De ha kinyitotta a szemét és látta!

Kiegyenesedett. - Nagyon csinos - mondta. - Ugye?

- Geneviéve… - a férfi az ajtóra pillantott. - Igen.

- Geneviéve, mondanom kell valamit.

- Igen? - A leány lassan feléje lépett, kerek, fehér arca körül vastag parfümfelleg lebegett.

- Amit mondani szeretnék, az, hogy… - Mondd…

- Isten veled!

És már kint is termett az ajtón, és már a kocsiban ült, mielőtt a leány sikoltozhatott volna.

De utánaszaladt, és megállt a korlátnál, mikor a fiú megfordult a kocsival.

- Walter Griff, gyere vissza! - siránkozott, és hadonászott a levegőben.

- Gripp - javította ki a férfi. - Gripp! - kiáltott a leány.

A kocsi elvágtatott a néma utcán, ügyet sem vetve a leány toporzékolására. Kipufogásával beszennyezte a fehér ruhát, melyet a leány esetlen kezében gyűrögetett, azután eltűnt a puszta sötétségben.

Három nap vágtatott és három éjjel. Néha úgy érezte, követik. Ilyenkor kiverte a verejték, rázta a hideg, és gyorsan egy másik útra kanyarodott, átszelte a magányos marsi világot halott kis városok mellett, és hajtott, hajtott egy hétig és egy napig, míg tízezer mérföldre nem nőtt a távolság közte és Marlin Village között. Ekkor befordult egy Holtville Springs nevű kisvárosba, talált néhány kis üzletet, éjszaka kivilágíthatta őket, és néhány vendéglőt, ahová beülhetett és étkezhetett, rendelhetett. Azóta is ott él, két mélyhűtött raktárt megtömött száz évre elegendő élelemmel, van tízezer napra elegendő szivarja és egy jó ágya puha matraccal. És ha hosszú évek során egyszer-egyszer cseng a telefon - hát nem veszi fel.

2026, április. A hosszú évek

Valahányszor megérkezett az égből a szél, ő és a kicsiny család behúzódtak a kőházacskába, és ott melengették kezüket rőzse lángjainál. A szél felkorbácsolta a csatornák vizét, és kis híja leverte a csillagokat az égről, de Mr. Hathaway elégedetten üldögélt és mesélt a feleségének, és az asszony válaszolt, és mesélt két leányának és fiának a régi földi napokról, és mindnyájan értelmesen válaszoltak.

Ez volt a huszadik év a Nagy Háború után. Sírok bolygója volt a Mars. Hogy a Föld is ilyen-e vagy sem, arról sok csendes vitát gombolyított Hathaway és családja a hosszú, marsbéli éjszakákon.

Ezen az éjszakán az egyik szokásos marsi homokvihar dühöngött, végigsöpörte a lapos marsi temetőket, átsüvített az ősi városokon, és leszaggatta a plasztikfalakat az újabb, de éppolyan elhagyott és lassan homokba süppedő, amerikaiak emelte városban.

A vihar elült. Hathaway kilépett a felfrissült levegőre, hogy lássa a Földet zölden fényleni a szeles égbolton. Fölnyúlt, mintha elsötétített szoba mennyezetén akarná megigazítani a pislákoló lámpát. Végignézett az ősrégen halott tenger fenekén.

Nincs egyetlen élőlény az egész bolygón. Csak én. Meg ők. A kőkunyhó felé pillantott.

Mi történhetett a Földön? Harminc hüvelykes teleszkópján sem észlelte látható jelét a Föld bármilyen elváltozásának. Nos, gondolta, kibírom még húsz évig, ha vigyázok. Valaki jöhet. Vagy a halott tengeren át, vagy az űrből, egy rakétában, a vörös láng vékony fonalán.

Bekiáltott a kunyhóba: - Megyek, sétálok egyet. - Jól van - mondta a felesége.

Csendesen mendegélt a romok között. "Made in New York" olvasta menet közben egy fémdarabkán. - És ezek a Földről származó holmik sokkal hamarabb eltűnnek urald, mint a régi marsi városok. Az ötven évszázados falu felé nézett, a kék hegyek távolába.

Megérkezett az egyik magányos marsi temetőhöz. Kis hatszögletes kövek sora a széljárta dombon. Állt és nézte a négy sírt, a durva fakereszteket és rajtuk a neveket. Nem sírt, könnyei már régen kiapadtak.

- Meg tudjátok bocsátani, amit tettem? - kérdezte a keresztektől. - Annyira egyedül voltam. Megértitek, ugye?

Visszatért a kőkunyhóhoz, és mielőtt bement, szemét kezével ernyőzve még egyszer végigkutatta a fekete égboltot.

- Csak várj, várj és figyelj - mondta magának -, és egy éjszaka talán…

Ekkor piciny, vörös láng tűnt fel az égen. Ellépett a kunyhó fényéből.

- … még egyszer meg kell néznem - suttogta. A piciny vörös láng még mindig ott világított.

- Tegnap éjjel még nem volt ott - suttogta.

Megbotlott és elesett, aztán feltápászkodott, a kunyhó mögé futott, megigazította a teleszkópot, és az égre irányította.

Egy percig bámult izgatottan, majd megállt a kunyhó alacsony ajtajában. A felesége, a két leány és a fiú feléje fordultak. Végül nagy nehezen megszólalt.

- Jó hírt hoztam - mondta. - Az eget figyeltem. Rakéta jön. Mindnyájunkat hazavisz. Kora reggelre itt lesz.

Fejét kezébe hajtotta, és csendesen elsírta magát. Reggel háromkor felgyújtotta, ami New Yorkból megmaradt.

Fogott egy fáklyát, végigment a plasztikvároson, és hol itt, hol ott a falakhoz érintette a lángot. A városban kinyílottak a hő és a fény óriási virágai. Egy négyzetmérföldnyi kivilágítást észre lehet venni az űrből. Ez irányítja a rakétát Mr. Hathaway-hez és családjához.

Szíve gyorsabban vert a fájdalomtól, mikor a kunyhóhoz visszatért.

- Látjátok? - Poros palackot tartott magasra a fényben. - Ezt a bort ma estére tettem félre. Tudtam, hogy egyszer valaki megtalál bennünket. Iszunk egyet ennek örömére.

Megtöltött öt poharat.

- Sokáig tartott - mondta mélyen elkomolyodva, és a pohárba nézett. - Emlékeztek a háború kitörésének napjára? Húsz és fél éve. Amikor az összes rakétát hazahívták a Marsról. És te és én és a gyerekek kint voltunk a hegyekben régészeti munkán, a Mars-lakók ősi sebészeti módszereit kutattuk. Szakadásig hajszoltuk a lovakat, emlékeztek? Mégis egy hetet késtünk, mire ideértünk, a városba. Már mindenki elment. Minden rakéta rögtön indult, nem várt egy percig sem az elkésettekre. Emlékeztek? Emlékeztek? És kiderült, hogy csak mi maradtunk itt. Úristen, Úristen, hogy múlnak az évek. Nem bírtam volna ki nélkületek, mindnyájatok nélkül. Öngyilkos lettem volna nélkületek. De veletek érdemes volt várni. Egészségünkre hát! - Felemelte poharát. - És a mi hosszú, hosszú várakozásunkra. - Ivott.

Felesége, a két leány és a fiú is szájukhoz emelték poharukat. A bor lecsurgott mind a négyük állán.

Reggel a városból nagy, puha, fekete pelyhek szálltak a tengerfenéken át. A tűz kialudt, de feladatát teljesítette; a vörös folt egyre növekedett az égen.

A kőkunyhóból frissen sült köménymagos kenyér dús, barna illata áradt. Amikor Hathaway belépett, felesége az asztalnál állt, és kiborította a forró tepsikből a friss kenyeret. A két leány durva seprűvel óvatosan seperte a puszta kőpadlót, a fiú az ezüst evőeszközt tisztította.

- Pompás reggelit készítünk nekik - nevetett Hathaway. - Vegyétek fel a legjobb ruhátokat! Telkén át a fémből épült óriási raktárhoz sietett. Itt volt a hűtőberendezés és az erőmű, amelyet kis, ügyes, ideges ujjaival kijavított és üzembe helyezett az évek folyamán, úgy, ahogyan órákat, telefonokat és magnetofonokat javított a szabad idejében. A raktár tele volt a masinával, akadtak köztük értelmetlen mechanizmusok is, melyeknek rendeltetése, most, ahogyan végignézett rajtuk, még az ő számára is rejtélyes volt.

A mélyhűtőből deres, húszéves bab- és földieper dobozokat szedett elő.

- Lázár, jöjj ki! - gondolta, és előhúzott egy fagyasztott csirkét.

A levegőben sütés-főzés szaga áradt, amikor a rakéta leszállt.

Hathaway, mint egy gyerek, rohant le a dombon. Egyszer megállította a hirtelen szúró fájdalom, amit a mellében érzett. Leült egy sziklára, hogy újra levegőt kapjon, azután végigszaladta az utat.

Megállt a tüzes rakéta forró légkörében. Ajtó nyílott. Egy férfi nézett ki rajta.

Hathaway kezével beárnyékolta a szemét, végül megszólalt: - Wilder kapitány!

- Ki az? - kérdezte Wilder kapitány, leugrott, és nézte az öregembert. Kezet nyújtott. - Úristen, Hathaway!

- Én vagyok.

Egymás arcába bámultak.

- Hathaway a régi gárdából, a negyedik expedícióból.

- Régen volt már, kapitány.

- Nagyon régen. Örülök, hogy látom.

- Megöregedtem - mondta Hathaway egyszerűen.

- Magam sem vagyok már fiatal. Húsz éve járom a Jupitert, a Saturnust, a Neptunt.

- Hallottam, amikor felfelé buktatták, hogy ne avatkozhasson bele a gyarmati politikájukba, itt a Marson. - Az öregember körülnézett. - Olyan rég elment, hogy nem is tudja, mi történt…

- Sejtem - mondta Wilder. - Kétszer megkerültük a Marsot. Csak egyetlen embert találtunk még, Walter Gripp nevűt, körülbelül tízezer mérföldre innen. Felajánlottuk neki, hogy magunkkal visszük, de nem akarta. Utoljára, amikor láttuk, az országút közepén ült egy hintaszékben, pipázott és integetett. A Mars halott, egyetlen Mars-lakó sincsen életben. Mi van a Földdel?

- Én sem tudok többet, mint maga. Néha, nagyon ritkán, hallok rádióadást a Földről, nagyon gyengén. De mindig idegen nyelvű. Sajnálom, de csak latinul tudok. Néhány szót sikerült csak kibogoznom. Feltételezem, hogy a Föld legnagyobb része elpusztult, de a háború folytatódik. Visszamegy?

- Igen. Természetesen kíváncsiak vagyunk. Eddig nem volt rádióösszeköttetésünk, olyan messze voltunk az űrben. Mindnyájan látni akarjuk a Földet, bármi történt is.

- Magával vinne minket?

A kapitány összerezzent. - Persze, a felesége, emlékszem rá. Huszonöt éve történt, ugye? Mikor felépült az első város, maga kilépett a szolgálatból, és ide hozta. És gyerekek is…

- Igen. Fiam van és két lányom. - Igen, emlékszem. Itt vannak?

- Fent a kunyhóban. Finom reggeli várja magukat a dombon. Eljönnek?

- Igazán megtisztel, Mr. Hathaway.

Wilder kapitány bekiáltott a raktárba: - Hajót elhagyni!

Mentek fel a dombon Hathaway és Wilder kapitány, s a húszfőnyi legénység követte őket mélyeket szippantva a híg, hűvös, reggeli levegőből. A nap felkelt, szép idő volt.

- Emlékszik Spenderre, kapitány? - Sohasem felejtem el.

- Évenként egyszer elmegyek a sírjához. Úgy látszik, végül az ő kívánsága teljesült. Nem akarta, hogy ide jöjjünk.

Gondolom, most boldog lehet, hogy mindnyájan elmegyünk.

- Mi van - hogy is hívták csak? - Parkhillel, Sam Parkhillel?

- Virsli bódét nyitott.

- Jellemző!

- És egy hétre rá visszament a Földre, a háborúba. - Hathaway kezét a mellére szorította, és gyorsan leült egyik sziklára.

- Bocsánat. A felindulás. Hogy ennyi év után viszontlátom. Pihennem kell. - Kezét a szívére szorította. Számolta a szívverését. Nagyon lassú volt.

- Van egy doktorunk - mondta Wilder. - Ne haragudjék, Hathaway, tudom, maga is az, de jobb lesz, ha a mienk megnézi.

- Hívta az orvost.

- Semmi bajom - erősködött Hathaway. - A várakozás. Az izgalom. - Nehezen lélegzett. Szája széle elkékült. - Tudja - mondta az orvosnak, aki a sztetoszkópjával hallgatta -, úgy érzem, mintha évek óta csak ezért a napért éltem volna, és most, hogy megjöttek, hogy visszavigyenek a Földre, boldog vagyok, és akár le is fekhetek és meghalhatok.

- Vegye be. - Az orvos egy sárga pirulát adott neki. - Legjobb lesz, ha pihen.

- Szamárság. Elég, ha ülök egy kicsit. Milyen jó magukat látni. Jólesik hangokat hallani.

- Használt a pirula?

- Remekül. Már mehetünk is! Továbbmentek, fel a dombra.

- Alice, gyere, nézd ki van itt!

Hathaway a homlokát ráncolta, és behajolt a kunyhóba. - Alice, hallottad?

Az asszony előbukkant. Egy perc múlva kijött két magas, kecses lány és a szép szál fiú.

- Alice, emlékszel Wilder kapitányra?

Az asszony habozott, Hathaway-re nézett, mintegy emlékeztetőért, azután elmosolyodott. - Természetesen, Wilder kapitány.

- Emlékszem, együtt vacsoráztunk, mielőtt a Jupiterre utaztam, Mrs. Hathaway.

Az asszony szívélyesen megszorította a kezét. A lányaim, Marguerite és Susan. A fiam, John. Biztosan emlékeztek a kapitányra?

Kezet fogtak, nevettek, beszélgettek.

Wilder kapitány a levegőbe szimatolt. - Köménymagos kenyér?

- Megkóstolja?

Sürgölődni kezdtek. Szétnyitható asztalokat hoztak elő sietősen, meleg ételeket, tányérokat, finom damaszt asztalkendőt és szép ezüstneműt raktak az asztalokra. Wilder kapitány csak állt, és nézte először Mrs. Hathaway-t, azután a fiát és a két magas, nyugodt mozgású lányt. Az arcukba nézett, amint elsiettek mellette, követte fiatalos kezük minden mozdulatát és ránctalan arcuk minden kifejezését. Leült egy székre, melyet a fiú hozott neki.

- Hány éves vagy, John?

- Huszonhárom - felelte a fiú.

Wilder esetlenül rakosgatta az ezüst evőeszközt. Hirtelen elsápadt. A mellette ülő férfi a fülébe súgott: - Kapitány úr, itt valami nem egyezik.

A fiú újabb székekért sietett. - Mit mond, Williamson?

- Én negyvenhárom éves vagyok, kapitány úr. Akkor jártam iskolába, amikor ifjabb John Hathaway, húsz évvel ezelőtt.

Ő azt mondta, hogy huszonhárom éves, és annyinak is látszik. De hát ez lehetetlen, hiszen legalább negyvenkét évesnek kell lennie! Mit jelentsen ez, uram?

- Nem tudom.

- Mintha beteg lenne, uram.

- Rosszul érzem magam. Itt vannak a lányok is; húsz éve láttam őket, és nem változtak semmit, még egy ráncuk sincs.

Megtenne nekem valamit? Szeretném, ha elszaladna valahová, Williamson. Megmondom, merre menjen és mit nézzen meg.

Mielőtt befejeznénk a reggelit. Tíz perc az egész. Nem kell messzire mennie. Láttam a helyet a rakétáról, mielőtt leszálltunk.

- Maguk meg mit tárgyalnak olyan komolyan?

Mrs. Hathaway fürgén merte kanalával a levest a tányérokba. - Mosolyogni tessék, mindnyájan együtt vagyunk, az útnak vége, érezzék magukat otthon.

- Igen, igen - Wilder kapitány nevetett. - Ön igazán szép és nagyon fiatal, Mrs. Hathaway.

- Bókolni akar?

Figyelte a sürgölődő asszonyt, piros, meleg arcát, mely olyan sírna, akár az alma, ránctalan és egészséges. Kacagása minden tréfára felcsendült, fáradhatatlanul osztotta a salátát, egy pillanatra sem állt meg, hogy megpihenjen. És a csontos fiú és a sudár lányok ragyogóan szellemesek voltak, akár az apjuk, a hosszú évekről és titkos életükről beszéltek, míg apjuk büszkén rá-rábólintott szavaikat hallgatva.

Williamson fölkelt, és lement a dombon.

- Hová megy? - kérdezte Hathaway.

- A rakétát ellenőrizni - felelte Wilder. - Hanem, ahogy mondtam magának, Hathaway, a Jupiteren nincs semmi, semmi az égvilágon. És ugyanaz a helyzet a Saturnuson és a Plutón is.

Wilder csak beszélt, beszélt, nem is hallotta szavait, csak Williamsonra gondolt, amint fut lefelé a dombon, aztán jön vissza megmondani, hogy mit talált.

- Köszönöm. - Marguerite Hathaway vizet töltött a kapitány poharába. A kapitány hirtelen ötlettel megfogta a karját. A leány nem is bánta. Húsa meleg és lágy volt.

Hathaway az asztalnál többször elhallgatott, fájdalmasan tapogatta a mellét, aztán tovább figyelt a morajló beszédre, a hirtelen hangossá váló csevegésre, néha-néha gondterhelten pillantott Wilderre, aki láthatóan nem nagy élvezettel rágta a köményes kenyeret.

Williamson visszatért. Piszkálgatta az ételt, míg a kapitány oda nem súgott: - Nos?

- Megtaláltam, uram.

- És?

Williamson arca elfehéredett. Szemét a nevető háziakra szegezte. A leányok sokatmondóan mosolyogtak, a fiú viccet mesélt. - Elmentem a temetőbe mondta Williamson.

- Ott van a négy kereszt?

- Ott van, uram, a négy kereszt. Még látszanak a nevek. Biztonság kedvéért leírtam. - Elővett egy fehér papírt, arról olvasta: "Alice, Marguerite, Susan és John Hathaway. Meghaltak ismeretlen vírustól 2007 júliusában."

- Köszönöm, Williamson. - Wilder behunyta a szemét.

- Tizenkilenc éve, uram. - Williamson keze reszketett.

- Igen.

- De akkor kik ezek?

- Nem tudom.

- Mit tegyünk?

- Azt sem tudom.

- Megmondjuk a többieknek?

- Később. Egyen tovább, mintha semmi sem történt volna.

- Nem sok étvágyam maradt, uram.

Az étkezést a rakétáról hozott borral fejezték be. Hathaway felemelkedett: - Egy pohárral mindnyájunkra; jólesik megint barátok közt lenni. És feleségemre és gyermekeimre, hiszen nélkülük, magányosan, nem maradhattam volna életben.

Csakis az ő gondoskodásuknak köszönhetem, hogy tovább éltem, és vártam az önök érkezését. - Poharát családjára köszöntötte, azok zavartan néztek rá, és lesütötték a szemüket, amikor mindenki ivott.

Hathaway lehajtotta poharát. Nem kiáltott, amikor előrezuhant az asztalra, és onnan a földre csúszott. Gyorsan lefektették. Az orvos föléje hajolt, a szívverését hallgatta. Wilder az orvos vállára tette a kezét. Az orvos felnézett, és a fejét rázta. Wilder letérdelt, és kezébe vette az öregember kezét. - Wilder? - az öregember hangja alig hallatszott. - Elrontottam a reggelit.

- Szamárság.

- Búcsúzzon el Alice-tól és a gyerekektől a nevemben.

- Egy pillanat. Ide hívom őket.

- Ne, ne tegye - lihegte Hathaway. - Nem értenék. Nem is akarnám, hogy értsék! Ne tegye! Wilder nem mozdult.

Hathaway halott volt.

Wilder sokáig várt. Azután felkelt, és eltávolodott a Hathaway-t körülálló döbbent csoporttól. Odament Alice Hathaway-hez, arcába nézett, és így szólt: Tudja, hogy mi történt?

- Valami baj van a férjemmel?

- Meghalt. A szíve! - mondta Wilder, és figyelte az asszonyt.

- Nagyon sajnálom - mondta az asszony.

- Mit érez? - kérdezte Wilder.

- Ő nem akarta, hogy rosszat is érezzünk. Megmondta nekünk, hogy egyszer majd ez történik, és nem akarta, hogy sírjunk. Tudja, erre nem tanított meg bennünket. Nem akarta, hogy tudjuk. Azt mondta, a legrosszabb dolog, ami az emberrel megeshet az, ha megtudja, hogy mi a magány, ha tudja, mi a szomorúság és a sírás. Ezért nem volt szabad tudnunk, hogy mi a sírás vagy a szomorúság.

Wilder az asszony kezét nézte, a lágy, meleg kezet, a finom, manikűrözött körmöket, az ívelt csuklókat. Nézte karcsú, sima, fehér nyakát és intelligens szemét. Végül megszólalt:

- Mr. Hathaway finoman megművelte magát és a gyermekeit.

- Örült volna, ha hallja öntől ezt a dicséretet. Annyira büszke volt ránk. Egy idő múlva el is felejtette, hogy ő készített bennünket. Megszeretett bennünket, és úgy bánt velünk, mint az igazi feleségével és gyermekeivel. És bizonyos értelemben azok is vagyunk.

- Maguk sokszor megvigasztalták.

- Igen, évszámra ültünk és beszélgettünk. Nagyon szeretett beszélgetni. Szerette a kőkunyhót és a nyílt tüzet. Élhettünk volna rendes házban is a városban, de ő szeretett itt fenn, ahol természetes lehetett, ha úgy tetszett neki, vagy modern, ha ahhoz volt kedve. Mindent elmesélt nekem a laboratóriumáról és arról, amit ott csinált. Az egész halott amerikai várost behálózta hangszórókkal. Ha megnyomott egy gombot, kigyúltak a város fényei, és olyan lárma támadt, mintha tízezer ember lakna benne. Voltak repülőgépzajok és gépkocsizajok és emberi beszélgetés. Szeretett csendesen ülni vagy szivarra gyújtva beszélgetni velünk, miközben a város zaja felhallatszott hozzánk, néha csengett a telefon, és egy szalagra felvett hang tudományos és sebészeti dolgokról érdeklődött Mr. Hathaway-től, ő pedig válaszolt a kérdésekre. A telefoncsengéssel és velünk és a város lármájával és a szivarjaival Mr. Hathaway végül is egészen boldog volt. Csak egyet nem tudott elérni nálunk: hogy öregedjünk mi is. Ő mindennap öregedett, de mi ugyanazok maradtunk. Azt hiszem, nem is bánta. Azt hiszem, ilyennek akart látni bennünket.

- Oda temetjük a négy kereszt mellé. Úgy gondolom, ez volna a kívánsága.

A nő szelíden a kapitány csuklójára tette a kezét.

- Biztos vagyok benne.

A parancs elhangzott. A család követte a menetet lefelé a dombon. Két férfi vitte Hathaway-t egy letakart hordágyon. Elhaladtak a kőkunyhó mellett és a raktár mellett, amelyben Hathaway sok évvel ezelőtt megkezdte munkáját. Wilder megállt a műhely ajtajában.

- Milyen is lehet - töprengett - egy bolygón élni feleséggel és három gyerekkel, és aztán ezek meghalnak, és egyedül hagyják az embert a széllel és a csenddel? Mit csinálna ilyenkor az ember? Eltemetné őket, keresztet állítana a sírjukra, aztán feljönne a műhelybe, és agyának és emlékezetének teljes erejével és ujjainak és géniuszának pontosságával darabról darabra összerakná, ami a felesége, a fia és a lányai voltak. Keze ügyében egy egész amerikai várossal, amelyből a szükséges felszerelést megszerezheti, egy ragyogó koponya bármit megcsinálhat.

Lépteik zaját elnyelte a homok. Két ember már ásta a sírt a temetőben, mire odaértek.

Alkonyattájban visszatértek a rakétához. Williamson a kőkunyhó felé intett. - Mi legyen velük?

- Nem tudom - mondta a kapitány.

- Nem kapcsolja ki őket?

- Kikapcsolni? - A kapitány meglepődött. Eszembe sem jutott.

- Nem visszük őket magunkkal?

- Nem, annak semmi értelme.

- Hát itt hagyjuk őket úgy, ahogy vannak?

A kapitány egy pisztolyt nyújtott át Williamsonnak.

- Ha meg tudja tenni, erősebb lélek, mint én… Öt perc múlva Williamson visszatért a kunyhóból. Verítékezett. - Itt van a pisztolya. Értem már, hogy mire gondolt. Bementem a kunyhóba a pisztollyal. Egyik leány reám mosolygott. A többiek is.

Az asszony megkínált egy csésze teával. Úristen, hiszen gyilkosság lett volna!

Wilder bólintott. - Soha többé nem lesz semmi annyira tökéletes, mint ők. Úgy vannak szerkesztve, hogy eltartsanak tíz, ötven, kétszáz évig. Igen, nekik éppen úgy joguk van élni, mint magának vagy nekem, vagy bármelyikünknek. - Kiverte a pipáját. - Na, szálljunk be. Indulunk. Ennek a városnak befellegzett, nem vesszük többé hasznát.

Lefelé ment a nap. Hideg szél kerekedett. Az emberek már beszálltak. A kapitány habozott. Williamson megszólalt: - Csak nem akar visszamenni… elbúcsúzni tőlük?

A kapitány hidegen Williamsonra pillantott: Nem a maga dolga.

Wilder felballagott a kunyhóba a szeles sötétségben. Az emberek a rakétában látták az árnyékát a kőkunyhó ajtajában tétovázni. Azután egy női árnyékot láttak, és látták, hogy a kapitány kezet fog vele.

Pár perc múlva ért vissza a rakétához.

Éjszakánként, mikor feltámad a szél a halott tenger fenekén, és süvít a hatszögletű temetőben, a négy régi és egy új kereszt fölött, kicsiny fény szivárog az alacsony kőkunyhóból, és míg a szél dühöng és kavarog a homok, és magasban hideg csillagok égnek, négy alak: egy asszony, egy fiú és két leány rakja a kis tüzet odabent minden ok nélkül, és beszélgetnek és nevetgélnek. És estéről estére, évről évre az asszony kimegy, és minden ok nélkül felpillant az égre, Marját egy hosszú percig a zölden égő Föld felé tárja, nem tudva, mit néz és miért, azután visszatér, és rőzsét dob a tűzre, és a szél feltámad, és a halott tenger továbbra is halott.

2026, augusztus. Langy esők jönnek

A nappali szobában a beszélőóra énekelni kezdett: Tik-tak, tik-tak, hét óra, ébredjetek szép szóra! - mintha attól félne, hogy senki sem ébred. A ház üresen állt a reggelben. Az óra tiktakolt, és újra meg újra ismételte a szavakat a nagy ürességnek. A negyed nyolcat veri, készen áll a reggeli…

A konyhában a tűzhely sziszegett és sóhajtozott, és forró belsejéből kitálalt nyolc szelet tökéletesen barna pirítós kenyeret, nyolc tükörtojást, tizenhat szelet szalonnát, két kávét és két pohár hideg tejet.

- Ma 2026, augusztus 4-e van - mondta egy másik hang a konyha mennyezetéről - Allendale városában, Kaliforniában. - Háromszor ismételte a dátumot, hogy meg lehessen jegyezni. - Ma van Mr. Featherstone születésnapja és Tilita házassági évfordulója. Esedékes a biztosítás, a víz-, a gáz-, és a villanyszámla.

Valahol a falban relék kattantak, memóriaegységek futottak elektromos szemek előtt.

Tik-tak, tik-tak, nyolc óra, figyeljetek a szóra, mindenkinek járjon lába, munkahelyre, iskolába, tik-tak, tik-tak nyolc óra…

De nem csapódtak az ajtók, a szőnyegek nem nyelték el gumisarkok puha lépteit. Kint esett az eső. Az időmondó doboz a külső ajtón nyugodtan énekelte: Eső, eső el nem állt, esernyő kell és kabát… És az eső visszhangosan kopogott az üres házon.

Kint harang kondult a garázsban, a garázsajtó felemelkedett, és feltárta a várakozó kocsit. Hosszú várakozás után az ajtó ismét becsukódott.

Fél kilencre a tükörtojás összezsugorodott, és a pirítós kenyér olyan lett, mint a kő. Egy alumínium kar egy kagylóba söpörte az egészet, forró víz zúdult rá, lemosta egy fémgaraton, ott felaprózódott és lefolyt a távoli tengerbe vezető csatornába. A piszkos tányérok forró mosogatókagylóba süllyedtek, és ragyogó szárazon kerültek megint elő.

Negyed tíz, takaríts… énekelte az óra.

A fal rejtett rekeszeiből kis robotegerek surrantak elő. A szobákban hemzsegtek a csupa gumi és fém takarító állatkák. Sűrű koppanásokkal végigpásztázták a székeket, átgyúrták a szőnyegek minden szálát, felszívták a rejtett port, azután mint titokzatos megszállók eltűntek rekeszeikben, rózsaszín elektromos szemük kialudt. A ház tiszta volt.

Tíz óra! A nap kibújt az eső mögül. A ház egyedül állt a csupa rom és hamu városban. Ez volt az egyetlen ép ház.

Éjszaka a romváros mérföldekre látszó radioaktív sugárzást bocsátott ki.

Negyed tizenegy. A kerti locsolók arany szökőkutakat lövelltek, szétszórt csillogással töltötték meg az enyhe délelőtti levegőt. A víz lemosta az ablaktáblákat, és lefutott az elszenesedett nyugati oldalon, melyről a fehér festék egyenletesen leégett. A ház nyugati fala, néhány foltocskát kivéve teljesen fekete volt. Egyik folt pázsitot nyíró férfi árnyképe volt. A másik, mint egy fénykép, asszonyt ábrázol, amint lehajlik virágot szedni. Valamivel távolabb, mint egyetlen titáni pillanatban fára égetett képek, egy kisfiú, ahogy a levegőbe ugrik, fölötte magasabban a feldobott labda képe, szemben vele meg egy leányka akarja felemelt kézzel elkapni a labdát - amely soha többé nem esett földre.

Az öt festékfolt - a férfi, az asszony, a gyerekek és a labda - megmaradt. A többi vékonyan elszenesedett.

A locsolók enyhén permetező esője megtöltötte a kertet lehulló fénnyel.

Mindeddig megőrizte békéjét a ház. Gondosan megkérdezte: - Ki az? Mi a jelszó? - és mivel a magányos rókáktól és síró macskáktól nem kapott választ, becsukta ablakait, lehúzta redőnyeit, és vénlányos szemérmességgel és gépesített paranoiával védte magát.

A ház tulajdonképpen minden hangra megrezzent. Ha veréb súrolta az ablakot, a redőny lecsapódott. A madár megrettenve elrepült. Nem, még egy madár sem érinthette a házat!

A ház valóságos oltár volt, tízezer nagy és kicsi karbantartó és takarító szolgálattevővel és kórussal. De az istenek elhagyták, és a vallásos szertartás értelmetlenül, haszontalanul folytatódott.

Déli tizenkettő.

Az elülső verandán egy reszkető kutya sírt fel.

A külső ajtó felismerte a kutya hangját és kinyílt. A valaha nagy és erős, de most csontig lesoványodott és sebekkel borított kutya beoldalgott, és végigfutott a házon sáros lábnyomokat hagyva maga után. Mögötte haragos egerek cikáztak, haragosak, mert sarat kell felszedniük és haragosak a zavarásért.

Mert egy levéltörmeléket sem hordhatott be a szél az ajtó alatt, hogy a falburkolat ki ne táruljon, kibocsátva a gyors rézegereket, kik az ellenséges port, hajszálat vagy papírdarabkát megragadták miniatűr acél állkapcsukkal, rekeszeikbe rohantak vele, és a pincébe vezető csövekbe dobták, hogy eljusson az egyik sötét sarokban gonosz Baálként guggoló hamvasztókemence sziszegő gyomrába.

A kutya felszaladt a lépcsőn, hisztérikusan vakkantott minden ajtónál, míg végül rájött, mint a ház is, hogy csak a csend hallgat odabent.

A levegőbe szimatolt, és kaparni kezdte a konyhaajtót.

Az ajtó mögött a tűzhely fánkot készített, és megtöltötte a házat a sütés dús illatával és az áfonyalekvár szagával.

A kutyának habzott a szája, az ajtó felé hasalt, szimatolt, szeme tűzben égett. Vadul forgott körbe-körbe, farkát harapta, veszettül pörgött és kiadta páráját. Egy óráig feküdt a nappali szobában.

Két óra - énekelte a hang.

Végül finom szimattal megérezve a bomlást; zümmögve kirajzott az egerek regimentje, megannyi szürke falevél az elektromos szélben.

Negyed három. A kutya eltűnt.

A pincében a hamvasztókemence hirtelen felizzott, és szikraeső repült ki a kéményen.

Két óra harmincöt.

Bridzsasztalok hajlottak ki a kertilak falából. Játékkártyák hullottak a posztóra színes zuhatagban.

Martinik jelent meg egy tölgyfaasztalkán és tojássalátás szendvicsek. Zene szólt.

De az asztalok csendesek, a kártyák érintetlenek maradtak.

Négy órakor az asztalok, mint nagy lepkék, összecsukódtak, és visszahúzódtak a fal borításába.

Fél öt.

Kivilágosodtak a gyerekszoba falai.

Állatalakok jelentek meg rajtuk, sárga zsiráfok, kék oroszlánok, rózsaszín antilopok, lila párducok a kristályos anyagban tündökölve. Az üvegfalak színt és fantáziát sugároztak. Rejtett filmek futottak jól olajozott tárcsákon, és a falak életre keltek. De a gyermekszoba padlója olyan volt, mint a friss, zöldellő mező. Alumínium szöcskék és vastücskök futkároztak rajta, és a csendes, meleg levegőben finom szövésű piros pillangók röpködtek az állati lábnyomok erős szagában. Olyan hang töltötte be a levegőt, mint egy nagy, sárga, szalmából fonott méhkas zümmögése, és egy rejtett fújtatóból oroszlánok lusta dorombolása hallatszott. És okapilábak dobogása hangzott fel, és friss eső kopogása a dzsungelben, és különös állatok patái ropogtak a nyár melegétől száraz füveken. Most sok-sok mérföld távolságban hőségtől repedezett növényzetet és végtelen, forró eget mutattak a falak. Az állatok tüskés szakadékokba és vízmosások mélyére húzódtak.

Mesedélután volt a gyermekeknek.

Öt óra. A fürdőkád megtelt tiszta, meleg vízzel. Hat, hét, nyolc óra. A vacsoraasztalok varázslatosan működtek, és a dolgozószobában egy kattanás hallatszott. És a kandallóval szemben, melyben most melegen fellobogott a tűz, egy fémállványon égő szivar bukkant elő, fél hüvelyk puha, szürke hamuval, füstölögve, várakozva.

Kilenc óra. Az ágyak rejtett áramkörei melegedni kezdtek, mert az éjszakák hűvösek voltak erre. Kilenc óra öt perc. Egy hang szólalt meg a dolgozószoba mennyezetéről:

- Mrs. McClellan, melyik verset óhajtja hallani ma este?

A ház hallgatott.

Végül a hang újra megszólalt: - Minthogy nincs különösebb kívánsága, kiválasztok egy verset találomra. - Halk zene kísérte a hangot. - Sara Teasdale. Úgy emlékszem, kedves költője…

Langy esők jönnek s föld illata száll,

és köröz a légben majd fecskemadár,

és ungnak a békák az éji tavon,

és szilvafát lenget a lágy fuvalom,

és a rigók mondják és torkuk remeg

a kis kerítéseken éneküket,

és nem beszél senki a háborúról,

s nem kérdezi senki, hogy lesz-e s mikor?

S nem kérdezi semmi, se fű, se madár,

hogy hol van az ember, jaj, hova már?

És új tavasz ébred és kezd életet,

és hogy mi elmúltunk, nem látja meg.

A tűz lobogott a téglakandallóban, a szivarhamuvá hullott a hamutartóban, az üres székek egymást bámulták a néma falak közt, és a zene szólt.

Tíz órakor kezdődött a ház haláltusája.

Fújt a szél. Egy lezuhanó faág betörte a konyhaablakot. Palackozott tisztítóoldat ömlött a tűzhelyre. A helyiség egy pillanat alatt lángban állt.

Tűz! - sikoltott egy hang. A ház lámpái villantak, a szivattyúk vizet fecskendeztek a mennyezetről. De az oldat szétfutott a linóleumon nyaldosva, falva a konyhaajtó alá, míg a hangok kórusban kiáltották: -Tűz! Tűz! Tűz!

A ház menteni akarta magát. Az ajtók légmentesen becsukódtak, de az ablakokat kitörte a hőség, és a szél fújt és szította a tüzet.

A ház kénytelen volt meghátrálni, mikor a tűz tízmilliárd dühös szikrája lángoló könnyedséggel tört utat szobáról szobára, aztán fel a lépcsőn, miközben vízipatkányok surrantak elő a falakból, kiköpték vizüket, és új vízért futottak. És a fali permetezők ontották a gépesített eső zuhatagait.

De késő volt. Valahol sziszegve megállt egy szivattyú. A tűzoltó eső elállt. A tartalék víz, amely sok csendes napon megtöltötte a fürdőkádakat és elmosta a tányérokat, kifogyott.

A tűz felfelé pattogott a lépcsőkön. Picasso- és Matisse-képeket emésztett meg csemegeként a felső szobákban, leégette róluk az olajos húst, és fekete foszlányokká pörkölte a ropogós vásznakat. A tűz most belekapott az ágyakba, az ablakrámákba, megváltoztatta a függönyök színét.

És ekkor jött az ellentámadás.

A padlás csapóajtóiból vak robotarcok bukkantak elő, és szájukból zöld vegyszert ontottak. A tűz visszahúzódott, mint az elefánt, ha döglött kígyót lát. Most húsz kígyó verte a padlót, és taposta a tüzet a tiszta zöld hab hideg mérgével.

De a tűz okos volt. Lángjait kiküldte a ház külső falára, és ott fel a padlásra, a szivattyúkhoz. Robbanás. Az agyszerkezet, amely a szivattyúkat irányította, bronzrepeszekben szóródott szét a padlásgerendákon.

A tűz tovahömpölygött, hatalmába kerítette a beépített szekrényeket, és végigtapogatta a felakasztott ruhákat.

A ház megremegett, minden tölgygerenda csontja, az egész puszta csontváz vinnyogott a hőségben, huzalai, idegei szabadon lógtak, mintha egy sebész lehúzta volna a bőrét, hogy a piros vénák és hajszálerek a tüzes levegőben remegjenek:

Segítség! Segítség! Tűz! Fussatok, fussatok! A hőtől megpattantak a tükrök, mint a törékeny téli jég. És a hangok sikoltoztak: - Tűz, tűz, fussatok, fussatok! - mint egy tragikus gyerekrigmust, egy tucat hang, magas hang, mély hang, mint haldokló gyermekek az erdőben, egyedül, egyedül. És a hangok is elhaltak, mikor a huzalokról levált a burkolat, mint a forró gesztenye héja. Egy, kettő, három, négy, öt hang, sorra elnémultak.

A gyerekszobában égett a dzsungel. Kék oroszlánok ordítottak, bíbor zsiráfok vágtáztak. A párducok körbefutottak, a színek elváltoztak, és tízmillió állat tűnt el a tűz elől menekülve a távoli, gőzölgő folyam irányában.

Megint elnémult tíz hang. Az utolsó pillanatban a tűzlavinában felhangzó kórusok önfeledten jelentették az időt, muzsikáltak, távirányítású fűnyírógépekkel nyírták a pázsitot, vagy kerti ernyőket nyitottak fel és a nyíló és csapódó külső ajtón át ezernyi jelenet látszott, mint az órásboltban, amelyben minden óra megőrült, és egymás előtt, vagy után, összevissza üti az órákat, a tébolyult zavar képei eggyéolvadtak, éneklés, sikítás, néhány utolsónak megmaradt derék egér rohangálása, hogy eltakarítsa a borzalmas hamut. És egy hang. Felsőbbrendűen, mit sem törődve a helyzettel, verseket olvasott fel a lángoló dolgozószobában, amíg minden filmtekercs el nem égett, amíg minden vezeték össze nem zsugorodott, és az áramkörök szét nem repedtek.

A ház szikraesőt szórva, füstfelhőt fújva összeomlott.

A konyhában, egy pillanattal a tűz- és gerendaeső lezúdulása előtt, a tűzhely háborodott tempóban készítette a reggelit, tíz tucat tojást sütött, hat cipót pirított szeletekben, húsz tucat szalonnaszeletet adagolt és elfogyasztásuk - a tűz mindet felemésztette! - új munkára késztette a hisztérikusan sziszegő tűzhelyet. Összeomlás. A padlás rázuhant a konyhára és a nappalira. A nappali a pincére, a pince az alsó pincére. Mélyhűtő készülékek, karosszékek, filmszalagok, áramkörök, ágyak zuhantak alá összegabalyodva, mint a csontvázak, a meredek szakadékba.

Füst és csend. Nagy, nagy füst.

Keleten halványan derengett a hajnal. A romok között egyetlen fal állt. A falban az utolsó hang ismételte újra és újra, még akkor is, mikor a nap már felkelt, és rásütött a gőzölgő romhalmazra: - Ma 2026. augusztus 5-e van, ma 2026. augusztus 5-e van, ma…

2026, október. Egymillió éves kirándulás

A mama ajánlotta, hogy az egész család menjen horgászni. De a szavak nem a mama szavai voltak, és Timothy megérezte. A papa szavai voltak, de valahogyan a mama használta őket. A papa szétrugdalt egy kupac marsi kavicsot, és beleegyezett. Így azután rögtön sürgés-forgás, kiabálás támadt, a tábort gyorsan kapszulákba és tartályokba gyömöszölték, a mama farmernadrágot és blúzt húzott, a papa közben reszkető kézzel megtömte a pipáját, de folyton a Mars egét kémlelte, a három fiú riko1tozva ugrált egymás hegyén-hátán a motorcsónakban, és egyik sem figyelt igazán a mamára és a papára, csak Timothy. A papa megnyomott egy gombot. A motorcsónak zümmögő hangot eresztett az égre. A víz hátrafelé rohant, a csónak orra a levegőbe emelkedett, és a család hurrát kiáltott. Timothy hátul ült a papával, kis ujjai a papa szőrös ujjain nyugodtak, és nézte a kanyargó csatornát, amint elhagyták a feltúrt földet, ahol leszálltak kis családi rakétájukkal, mikor a Földről megérkeztek. Eszébe, jutott az indulásuk előtti este a Földön, a sürgés-forgás, a kapkodás, a rakéta, melyet a papa talált valahol valahogyan, és a beszélgetés a marsbeli vakációról.

Hosszú út a vakációra, de Timothy nem szólt semmit az öccsei előtt. Eljöttek a Marsra, és most, először, legalábbis azt mondták, horgászni mennek.

Papának furcsa volt a tekintete, amint a csónak siklott a csatornán. Timothy nem értette ezt a tekintetet. Nagy fény és valami megkönnyebbülés sugárzott belőle. Arcán aggodalom vagy sírás helyett nevettek a mély ráncok.

A kihűlő rakéta eltűnt az egyik kanyarban.

- Meddig megyünk? - Robert a vízbe paskolt. Olyan volt a keze, mint egy ugrándozó kis rák a lila vízben.

Papa nagyot sóhajtott.

- Egymillió évig.

- Nahát! - mondta Robert.

- Nézzétek, gyerekek! - Mama előremutatott hosszú, szelíd karjával. - Ott egy halott város. Lázas kíváncsisággal meredtek előre, és a halott város ott feküdt halottan, nem látta más, csak ők, szunnyadt a Mars nyarának forró csendjében, amelyet csak nekik készített egy marsbeli meteorológus.

És papa mintha örülne, hogy a város halott. Szétszórt, rózsaszínű sziklák aludtak egy homokdombon, néhány ledőlt oszlop, egy magányos szentély, azután megint homok. Semmi más mérföldekre. Fehér sivatag a csatornán innen, s a túlsó parton kék sivatag.

És akkor felrepült egy madár. Mint egy kék tóba hajított kő, amely csobban, lehull és eltűnik.

Papa tekintete megrebbent, amikor észrevette. - Azt hittem, rakéta.

Timothy az ég mély óceánját kémlelte, próbálta megkeresni a Földet és a háborút és a lerombolt városokat és az embereket, akik egymást ölik, mióta ő megszületett. De nem látott semmit. A háború olyan messze volt, mint két légy, melyek egy nagyon magas és néma katedrális mennyezetén élethalálharcot vívnak. És éppen olyan esztelen.

William Thomas megtörölte a homlokát, érezte a karján fia kezét, ami úgy megbizsergette, mint egy fiatal tarantella. A fiára nevetett: - Hogy tetszik. Timothy?

- Nagyszerűen, papa.

Timothy nem értette az egészet; nem értette, mi zajlik a nagy, felnőtt mechanizmus belsejében. Az emberben, akinek hatalmas, napégette hámló sasorra és meleg, kék szeme van - olyan szeme, mint a kék márványgolyók, melyekkel nyáron iskola után játszottak a Földön - és hosszú, erős, oszlopos lába a bő lovaglónadrágban.

- Mit figyelsz annyira, papa?

- Azt figyelem, hogy hol van a földi logika, a józan ész, a jó kormányzás, a béke és a felelősség.

- Ezt mind odafent látod?

- Nem, nem látom sehol. Nincs többé. Lehet, hogy nem is lesz soha. Lehet, hogy becsaptuk magunkat. mikor azt hittük, hogy valaha is létezett.

- Tessék?

- Nézd a halakat - mondta apa, és a vízre mutatott.

Szoprán kórusban zendült fel a három fiú, ahogy odatódultak, megbillentették a csónakot, és kinyújtották vékony nyakukat, hogy jobban lássanak. Csodálkozó kiáltások röppentek. Ezüst gyűrűhal úszott mellettük, hullámzott, azután összezárult, mint egy nőszirom az ételdarabkák körül, hogy elnyelje őket.

A papa nézte. Hangja mély és nyugodt volt.

- Akár a háború. A háború úszik, ételt lát, bekapja. Egy perc, és nincs többé Föld.

- William - szólt rá a mama.

- Ó, bocsánat - mondta a papa.

Csendesen ültek, és nézték a csatorna vizét, ahogy hűsen, sebesen és üvegesen suhant mellettük. Nem hallatszott más, csak a motor zümmögése, a víz suhogása, a napba emelkedő levegő.

- Mikor látjuk már meg a Mars-lakókat? - kiáltotta Michael.

- Lehet, hogy nagyon hamar - mondta az apa. Lehet, hogy még ma este.

- De hiszen a Mars-lakók kihaltak… - mondta a mama.

- Nem haltak ki. Mutatok én nektek néhány Marslakót, az biztos - vágta rá a papa.

Timothy a homlokát ráncolta, de nem szólt semmit. Minden olyan furcsa volt. A vakáció, a horgászás és a felnőttek összenézései.

A két kisebbik fiú ernyőt formált a szeme elé, és úgy kémlelte a csatorna hét láb magas kőpartját. Keresték a Mars-lakókat.

- Milyenek? - kérdezte Michael.

- Ha meglátod, azonnal megismered őket. - A papa különösen nevetett, és Timothy látta, hogy egy ér ütemesen lüktet az arcán.

Az anya karcsú és szelíd volt, arany haját befonta és magasra tűzte, mint egy tiarát, szeme hűvös és mély, mint a csatorna vize az árnyékban, majdnem bíbor, benne ámbraszínű pettyek. Látni lehetett, hogyan úsznak szemében gondolatai, mint a halak egyik ragyogó, másik sötét, egyik gyors, villanó, a másik lassú és könnyű, és néha, például mikor felnézett a Földre, semmi más, csak szín. A hajó orrában ült, egyik keze az oldaldeszkán, másik az ölében, a sötétkék nadrágján, és ahol a blúza, mint egy fehér virág szétnyílt, látszott napbarnított nyakának lágy vonala.

A messzeséget kémlelte, és mivel nem látott tisztán, visszapillantott férjére, és az ő szeme tükrében felfedezte, hogy mi vár rájuk. És mert a férfi szemében belső szilárdság erősítette a tükörképet, az asszony arca megenyhült, és elfogadta a jövőt. Visszafordult, és most már tudta, hogy mit nézzen. Timothy is figyelt. De csak a csatorna egyenes ceruzavonalát látta, ahogy lilán húzódott az alacsony, lekopott dombok határolta széles völgyön át a láthatár széléig. És a csatorna hosszan húzódott a városokon át, melyek csörögtek volna, mint a kőrisbogarak egy kiszáradt koponyában, ha az ember megrázza őket. Száz vagy kétszáz város aludt a nyár forró nappali és hideg éjszakai álmába merülten…

Mérföldek millióit utazták végig - hogy horgásszanak. De a rakétán ágyú is volt. Kirándulás? De akkor minek az a rengeteg ennivaló, évekre is bőven elegendő, amit elrejtettek a rakéta mellett? A vakáció fátyla mögött nem csendesen nevető arc húzódik, hanem valami kemény és csontos és talán félelmetes. Timothy nem tudta fellibbentem a fátylat, és a két kisebbik fiú elmerült a játékban, mert tízéves volt az egyik, nyolc a másik.

- Nem látom a Mars-lakókat! Becsapás! - Robert hegyes állát kezére támasztotta, úgy bámulta a csatornát.

A papa hozott magával egy atomrádiót a csuklójára csatolva. Régimódiasan működött, az embernek a füle mellett a csontjához kellett szorítania, és énekszót vagy beszédet adott át rezgéseivel. A papa figyelmesen hallgatta. Arca most olyan volt, mint a leomlott marsi városok, beesett, száraz, majdnem halott.

Azután odanyújtotta a mamának. Mama hallgatta, a szája kinyílt.

- Mit… - kérdezte Timothy, de nem tudta befejezni.

Ebben a pillanatban két iszonyatos, egymásra torlódó, velőt rázó robbanás hallatszott, és nyomukban még fél tucat kisebb.

Papa felkapta a fejét, és azonnal nagyobb sebességre kapcsolta a csónakot. A csónak megugrott, és szórta a vizet. Robert ettől elfelejtette ijedtségét, és Michael, aki a mama lábába kapaszkodott, és úgy nézte a felszökkenő zuhatagot, ijedt, de mámoros örömkiáltásokban tört ki.

Papa elfordította a csónakot, lassított és befordult egy kis mellékcsatornába, egy régi, omladozó, rákszagú kőmóló elé. A csónak keményen nekiütődött a mólónak, mindnyájan előrebuktak, de senkinek sem esett baja, és papa már megfordult, és azt vizsgálta, hogy a víz hullámzása, eltüntette-e a csónak nyomát. A hullámok átcsaptak a kövön, visszaáramlottak, hogy új hullámokkal találkozzanak, lecsillapodtak, fényes árnyéksávok vibráltak a napon, és minden nyom eltűnt.

Papa figyelt. Mindenki figyelt.

Papa lihegése úgy visszhangzott, mintha öklök vernék a hideg, nedves part kőburkolatát. Az árnyékbán a mama macskaszeme leste a papát, hogy kitalálja, mi következik.

Papa elernyedt, nagyot sóhajtott, és nevetett magán.

- A rakéta, persze. Úgy látszik, ideges vagyok. A rakéta.

- Mi volt az, papa, mi volt az? - kérdezte Michael.

- Ó, csak felrobbantottuk a rakétát, annyi az egész - mondta Timothy erőltetett, tárgyilagos hangon. - Eleget hallottam már rakéták felrobbantásáról. A miénk most robbant fel.

- Miért robbantottuk fel a rakétánkat? - kérdezte Michael. - Mi, papa?

- A játékhoz tartozik, te buta - mondta Timothy.

- A játékhoz? - Michaelnek és Robertnek tetszett a szó.

- Papa úgy csinálta, hogy felrobbanjon, és senki se tudja, hol szálltunk le, vagy hová mentünk, ha meg akarnak keresni, tudod?

- Hűha! Igazi titok!

- Megijedtem a rakétánktól - ismerte be papa mamának. - Bizony, ideges vagyok. Ostobaság feltételezni, hogy valaha is ide jön még egy rakéta. Kivéve, ha Edwardsék is átjutnak az övéken.

A kis rádiót füléhez szorította. Két perc múlva leejtette, mint a rongyot.

- Kész, vége - mondta mamának. - A rádió épp most vesztette el az atomsugárnyalábot. A világ minden adója leállt. Az utolsó pár évben alig néhány adás volt már. Most a levegő teljesen néma. Valószínűleg néma is marad.

- Meddig? - kérdezte Robert.

- Lehet, hogy az ükunokáid majd megint hallják - mondta papa. Csak ült magába roskadtan, és a gyerekekre átragadt bánata, megvertsége, lemondása és beletörődése.

Végül vízre bocsátotta a csónakot, és folytatták útjukat az eredeti irányban.

Későre járt. A nap már lement, és előttük a halott városok sora feküdt.

A papa nagyon nyugodtan és csendesen beszélt a fiúkhoz. Régebben sokszor volt hozzájuk rideg és távoli és felettük álló, de most, egy-egy szóval, megsimogatta a fejüket, és ezt mindnyájan megérezték.

- Válassz egy várost, Mike.

- Mit, apa?

- Válassz egy várost, fiam. Bármelyik várost ezek közül.

- Jól van - mondta Michael. - Melyiket?

- Amelyik a legjobban tetszik. Ti is, Robert, Tim. Válasszátok ki azt a várost, amelyik a legjobban tetszik.

- Nekem olyan város kell, amelyikben Mars-lakók vannak! - kiáltott Michael.

- Megkapod - mondta a papa. - Megígérem. A gyerekekhez szólt, de szemével a mamának beszélt. Húsz perc alatt hat várost hagytak el. A papa nem beszélt többet a robbanásokról; úgy látszott, sokkal jobban elfoglalja, hogy a fiait szórakoztassa, hogy jókedvüket fenntartsa, mint bármi más.

Michaelnek már az első város tetszett, melyet útjukban elértek, de ezt megvétózták, mert mindenki kételkedett a gyors, első megítélés helyességében. A második város senkinek sem tetszett. Földiek települése volt, fából, és már fűrészporrá kezdett mállani. Timothynak a harmadik város tetszett, mert nagy volt. A negyedik és ötödik túl kicsi volt, végül a hatodikért mindenki lelkesedett, a mamát is beleértve, aki csatlakozott az ujjongó kórushoz.

Ötven-hatvan épület állt benne, poros, de kövezett utcái voltak, és a tereken egy-két régi centrifugális szökőkút lövellte a vizet. A felszökő víz volt az egyetlen élet a késői napfényben.

- Ez az a város! - mondta mindenki.

Papa a partfalhoz kormányozta a csónakot és kiugrott.

- Itt vagyunk. Ez a miénk. Mától fogva itt lakunk.

- Itt lakunk? - hitetlenkedett Michael. Felállt, bámult, azután visszafordult arra, ahol a rakétát hagyták. - És mi lesz a rakétával? És mi lesz Minnesotával?

- Itt van - mondta a papa.

A kis rádiót Michael szőke fejéhez tartotta: - Hallgasd csak!

Michael hallgatta.

- Semmi - mondta.

- Így van. Semmi. Nincs többé semmi. Nincs többé Minneapolis. Nincsenek rakéták, nincs többé Föld.

Michael mérlegelte a halálos kinyilatkoztatást, és kis, száraz zokogással sírni kezdett.

- Várj egy kicsit - mondta a papa. - Többet adok neked cserébe, Mike.

- Mit? - Michael kíváncsian visszatartotta könnyeit, de készen állt, hogy folytassa, ha a papa további kinyilatkoztatása is olyan leverő lenne, mint az eredeti.

- Neked adom ezt a várost, Mike. A tied.

- Az enyém?

- Tied és Roberté és Timothyé, hármatoké, egészen a tiétek.

Timothy kiugrott a csónakból. - Nézzétek, srácok, mind a miénk. Az egész! - Timothy belement a papa játékába, és nagyban játszott, és jól játszott. Később, mikor mindenen túl voltak, és a dolgok rendeződtek, félrehúzódott tíz percre, és kisírta magát. De most még minden játék volt, családi kirándulás, és játszani kellett a gyerekek kedvéért.

Mike és Robert is kiugrottak. Kisegítették a mamát a csónakból.

- Vigyázzatok a húgocskátokra - mondta a papa, és senki sem értette akkor, csak jóval később. Besiettek a rózsaszín köves, nagy városba, suttogtak, mert a halott városok valahogy suttogásra és a naplemente nézésére késztetik az embert.

- Körülbelül öt nap múlva - mondta a papa csendesen - visszamegyek a rakétánk helyére, elhozom az élelmiszert, amit a romok közé rejtettünk, és felkutatom Bert Edwardsot és a feleségét meg a lányait.

- Lányok? - kérdezte Timothy. - Hányan? - Négyen.

- Érzem, hogy ebből még baj lesz - mondta a mama lassan.

- Lányok? - Michael olyan arcot vágott, mint a régi marsi kőfaragások. - Lányok.

- Ők is rakétával jönnek?

- Igen. Ha sikerül nekik. A családi rakéták holdutazásra épültek, nem a Marsra. Nekünk szerencsénk volt, és eljutottunk.

- Hol vetted a rakétát? - suttogott Timothy, mikor a két kisfiú előreszaladt.

- Takarékoskodtam. Húsz évig gyűjtöttem rá, Tim. Elreptettem, és reméltem, hogy sohasem lesz rá szükségünk. Azt hiszem, oda kellett volna adnom a kormánynak háborús célokra, de állandóan a Marsra gondoltam…

- És a kirándulásra?

- Úgy van. De ez maradjon köztünk. Mikor láttam, hogy a Földön mindennek vége, az utolsó pillanatban összecsomagoltam. Bert Edwardsnak is volt egy eldugott hajója, de úgy határoztunk, hogy biztonságosabb, ha külön-külön indulunk, hátha le akarna lőni bennünket valaki.

- Miért robbantottad fel a rakétát, papa?

- Hogy ne tudjunk visszamenni soha. És hogy ha valaki a rossz emberek közül a Marsra jönne, ne tudja, hogy itt vagyunk.

- Ezért figyeled mindig az eget?

- Igen, bár szamárság. Nem követhetnek bennünket. Nincs mivel. Egyszerűen óvatos vagyok, ennyi az egész.

Michael visszafutott. - Igazán a mienk a város, papa?

- Az egész bolygó a mienk, gyerekek. Az egész nyavalyás bolygó.

Ott álltak mint a Hegyek Királya, Tetők Ura, mint Minden Látható Dolgok Fejedelme, mint Megfellebbezhetetlen Uralkodók és Elnökök, és próbálták meg érteni, hogy mit jelent a világ urának lenni, és milyen nagy igazából a világ.

Az éjszaka gyorsan leszállt a ritka levegőben, és a papa a téren hagyta őket a csobogó szökőkútnál, lement a csónakhoz, és visszajött karján egy nyaláb papírral. A papírokat egyik régi udvaron halomba rakta és meggyújtatta. A tűzhöz guggoltak, hogy melegedjenek és nevettek. Timothy nézte, ahogy a lapok felugranak, mint ijedt állatok, mikor a lángok elérték és körülnyalták őket. A papírok összeráncosodtak, mint az öregember bőre, és számtalan szót vettek körül és égettek el a lángok.

Államkötvény; Kereskedelmi Mutatók 1999; Vallási előítéletek, esszé; A logisztika tudománya; A pánamerikai egység problémái; Készletjelentés 1998. júl. 3-án; Háborús Szemle…

Papa ragaszkodott ahhoz, hogy ezeket a papírokat magukkal hozzák erre a célra. Most ott ült, és rakta velük a tüzet egyenként, elégtétellel, és mindegyikről elmondta a gyerekeinek, hogy micsoda.

- Ideje, hogy néhány dolgot megtudjatok. Nem hiszem, hogy tisztességes ügy annyi mindent elhallgatni előttetek. Nem tudom, megértitek-e, de beszélnem kell, akkor is, ha csak egy részét fogjátok fel. Egy lapot tűzbe dobott.

- Életformát égetek el, ugyanúgy, ahogy a Föld is éppen most ég tisztára ettől az életformától. Bocsássatok meg nekem, ha úgy beszélek, mint valami politikus, elvégre egy állam kormányzója voltam, de tisztességes voltam, és ezért gyűlöltek.

Az élet a Földön sohasem rendeződött annyira, hogy valami igazán jót csináljunk. A tudomány nagyon gyorsan megelőzött bennünket, és az emberek eltévedtek a gépesített dzsungelben, mint a gyerekek csak gyártották a tetszetős dolgokat, szerkezeteket, helikoptereket, rakétákat, és mindig csak a gépekkel törődtek, pedig azt kellett volna nézniük, hogy mire jók a gépek. A háborúk egyre gonoszabbak lettek, és végül kipusztították a Földet. Ezt jelenti a rádió hallgatása. Ez elől menekültünk.

Szerencsénk volt. Több rakéta nem maradt, ideje megtudnotok, hogy nem horgászkiránduláson vagyunk. Mostanáig halogattam, hogy megmondjam, A Földnek vége. A bolygóközi utazás talán évszázadokig, de talán soha föl nem éled. Az életforma rossznak bizonyult, és megfojtotta önmagát. Fiatalok vagytok, és mindennap elismétlem nektek ezt, míg belétek nem vésődik.

Megállt, hogy újabb papírokat tegyen a tűzre.

- Egyedül vagyunk. Mi és még egy maroknyi ember, akik néhány napon belül megérkeznek. Elegen ahhoz, hogy újra kezdjük. Elegen, hogy elforduljunk mindattól, ami a Földön volt, és új csapást vágjunk…

A tűz fellobogott, hogy megerősítse szavait. Azután elfogyott a papír, csak egy lap maradt. A Föld minden törvénye és hite kis kupac forró hamuvá égett, melyet hamarosan elhord a szél.

Timothy megnézte az utolsó papírt, amelyet a papa a tűzre vetett. Világtérkép volt; összezsugorodott és eltorzult a tűzben, azután - huss! - elrepült, mint egy meleg, fekete lepke. Timothy elfordult.

- Most megmutatom nektek a Mars-lakókat mondta a papa. - Gyertek. Te is, Alice. - Kézen fogta a feleségét.

Michael hangosan felsírt, a papa felvette és a karján vitte, és a romok között a csatornához mentek. A csatorna. Holnap vagy azután jövendő feleségeik érkeznek rajta egy csónakban. Most még kicsi, nevető lánykák, apjuk és anyjuk oldalán.

Körülöttük leszállt az éj, és feljöttek a csillagok.

De Timothy nem találta köztük a Földet. Az már leszállt. Ezen elgondolkozhatott az ember.

Éjjeli madár kiáltott a romok között lépteik zajára. - Anyátok és én majd tanítunk benneteket mondta a papa. - Lehet, hogy nem sikerül. De remélem, hogy igen. Sok mindent láttunk, amiből tanulhattunk. Ezt az utat sok-sok éve megterveztük már, még mielőtt ti születtetek. Azt hiszem, még ha nem tört volna ki a háború, akkor is eljöttünk volna a Marsra, hogy itt éljünk és kialakítsuk az életformánkat. Egy évszázad kellett volna hozzá, hogy a Marsot teljesen megmérgezze a földi civilizáció. Most persze…

A csatornához értek. A csatorna hosszú volt, egyenes és hűvös, és az éjszakát tükrözte.

- Mindig szerettem volna látni a Mars-lakókat - mondta Michael. - Hol vannak, papa? Megígérted…

- Ott vannak - mondta a papa, és áttette Michaelt a vállán, és lefelé mutatott. Ott voltak a Mars-lakók. Timothy megremegett. Ott voltak a Mars-lakók a csatornában - a víz sima tükrében. Timothy és Michael és Robert és a mama és a papa.

A Mars-lakók hosszan, némán visszanéztek rájuk a fodrozódó víztükörből…

1 Byron: Ahogy itt jár-kél. (Szabó Lőrinc fordítása)

2 Hubbard anyó csodálatos kutyája. (Angol gyermekvers, Hajnal Anna fordítása)

3 Byron: Többé nem csatangolunk hát… (Devecseri Gábor fordítása)

4 A fejezet Poe-idézetei Babits Mihály fordításából valók.

Table of Contents

1

2

3

4